Semjon Kuzmič Cvigun

My se vrátíme

ODDÍL MÍŘÍ NA VÝCHOD

Nárazový vítr nemilosrdně rve ze stromů purpurové a žlutě podzimní listí. Neklidné vzdušné viry jim chvíli zmítají ve fantastických obloucích, aby se nakonec přece jen podřídilo neúprosným přírodním zákonům a zasypalo zem šustícími závějemi. Ukládá se na pláni, zohavené hlubokými krátery po dělostřeleckých granátech, a pokrývá pestrobarevným zářivým kobercem lesní pěšiny. Klesá na vojáky, kteří se v nepravidelném zástupu unaveně plouží lesními cestami. Jejich tváře skoro zmizely pod prašným nánosem, uniformy čpí spáleným střelným prachem, bílými obvazy prosakuje krev a zanechává na gáze hnědavé skvrny…

Vojáci směřují k východu.

V čele kráčí vysoký ramenatý major. Velké tmavohnědé oči zapadly hluboko do očních důlků. Černá bradka zvýrazňuje unavenou tvář, ztmavlou od slunka, nevyspání a vrstvy prachu. V černých hustých vlasech, na kterých si každý hřeben vyláme zuby, se na skráních i v dlouhých pramenech sčesaných z čela dozadu ostře rýsují stříbrné nitky.

Za řemenem má major velký mauzer bez pouzdra a dva vajíčkové granáty. Blůzu zdobí Znak cti, občanské, pracovní vyznamenání. Podle majorova vzezření i podle toho, jak špatně mu sedí uniforma, není těžké uhádnout, že ještě přednedávnem to byl civil a že do vojenského stejnokroje ho oblékla válka.

Kolona mizí stále hlouběji v lesním masívu, a čím je od jeho okraje dál, tím tišší a vzdálenější je hukot kanonády. Ještě se bojuje, ale někde stranou…

Rozbité jednotky. Možná že by teď ještě držely svou obrannou linii na okraji malého města. Muži se bránili úporně, drželi se opravdu statečně. Tři dny odráželi jeden útok za druhým. Hořely německé tanky a kulometná palba tiskla nepřátelské rojnice k zemi. Ale pak útok najednou ustal a boj se přestěhoval na vzdálená křídla. Nepřítel našel v obraně zranitelnější místo, obránce města nechal na pokoji a obešel je ze severu a z jihu. Čáru obrany bylo třeba opustit a vyrazit na východ.

Majora Mlýnského teď trápilo něco jiného.

Za bojů ustupoval už poněkolikáté. Do své první bitvy se dostal hned na hranici a německou taktiku obchvatů a úderů na nejslabších článcích fronty, nebo dokonce do otevřených míst v obraně už dobré znal. Párkrát se stalo, že se se svou jednotkou musel probíjet z obklíčení, proto tenhle pojem nikoho z jeho vojáků, a tím spíš jeho samotného, neděsil. Trochu složitější to bylo, když německá vojska stačila uzavřít kleště svých útočících křídel. V takovém případě bylo třeba v prstenci nepřátelských jednotek hledat nějakou skulinu. Oddílu se to však vždy podařilo, z obklíčení unikal a znovu se připojoval k bojující armádě.

Nu a teď se Mlynskij podle vzdáleného dunění dělostřelecké palby snažil určit, kam až se dostala křidla protivníka a stačila li uzavřít kruh kolem jeho jednotky.

Když se les najednou rozestoupil a kolona se rozptýlila po velké pasece, major pohlédl na hodinky, pak na Hubeného mladičkého poručíka, kráčejícího po jeho boku, a suše poznamenal:

„Odpočinek! Vzkažte to dozadu!“

Byl už nejvyšší čas. Někteří vojáci se doslova nedokázali udržet na nohou, a sotva se hlavou dotkli země, okamžitě usínali. Jen někteří se ještě jakžtakž drželi.

Mlynskij si zavolal politruka1, který s praporem absolvoval celou jeho strastiplnou pouť od hranic až do těchto lesů. Byl to kádrový důstojník, bakuský rodák a syn naftaře. Hasan Alijevič Alijev byl ještě mladý člověk, ale i přes horkou jižní krev muž neuvěřitelně klidný a vyrovnaný. Tento vysoký a statný voják se mohl pochlubit lehkým krokem a vytrvalostí, jaká je dána jen lidem uvyklým dlouhým hodinám chůze.

„Soudruhu politruku,“ oslovil ho Mlynskij, „shromážděte vojáky z našeho praporu. Ty známe oba. Musíme postavit spolehlivé hlídky. Lidé jsou vyčerpáni a spánek budou jen těžko přemáhat. Naši chlapi jsou ale zvyklí… Je všechno jasné?“

„Úkol je jasný, soudruhu majore,“ odpověděl kapitán, a dokonce větou, která mírně poopravila zbytky majorova civilního slovníku.

Mlynskij se pousmál. S Alijevem si stoprocentně rozuměli už dlouho. A jemná Alijevova narážka majora nijak neurážela. Podle nepsané dohody respektoval všechna tato drobná upozornění jako člověk, který si na vojenské pořádky ještě tak docela nezvykl.

Alijev šel vybrat vojáky do stráže. Mlynskij si mezitím na okraji lesa svolal všechny důstojníky i nižší velitele, které ve svém improvizovaném oddíle měl.

Bylo to něco jako bojová porada.

„Soudruzi velitelé!“ začal Mlynskij. „Situace je asi každému z vás jasná. Opustili jsme město, abychom se neoctli v obklíčení. Dokázali jsme se od nepřítele odpoutat a odešli jsme do lesů… Jsou tu s námi stovky vojáků. My všichni, co tu teď spolu sedíme, odpovídáme za jejich životy. Má někdo nějaký dotaz nebo poznámku k tomu, co jsem právě řekl? Nemá! To jsem očekával. Jen klid a žádnou paniku… To je pro nás dnes nejdůležitější! Úkol je nám všem jasný – musíme se spojit s hlavními silami naší armády. Jak to udělat, to v téhle chvíli prostě ještě nevím… A neví to nikdo. Takže teď budeme nějaký ten čas potřebovat na to, abychom zjistili rozmístění německých jednotek a popřípadě našli nějaké skuliny na jejich straně fronty… A s takovým úkolem se vyrovná jedině dobře organizovaný bojový svazek. Musíme všechny chlapy, co tu máme, rozdělit do rot a čet a jmenovat velitele. Já jsem tu hodnostně nejvyšší, takže velení celého oddílu přebírám sám… Jsou nějaké otázky?“

„Jsou!“ ozval se zvučný hlas.

K Mlýnskému přistoupil nějaký nadporučík mladý chlapec s hřívou vlnitých vlasů, barvy lnu.

„Nadporučík Petrenko!“ hlásil se podle předpisu. „Řády znám, soudruhu majore! Velení se ujímá, alespoň v takovýhle situaci, důstojník nebo poddůstojník s nejvyšší hodností… Ale já vás neznám, vidím vás prvně v životě. Měl byste nám říct, co jste zač!“

„Já ho znám…!“ začal někdo z velitelů, ale Mlynskij ho rozhodně zarazil.

„Nadporučík Petrenko má úplnou pravdu! Musím vám o sobě sdělit alespoň pár základních informací. Mám hodnost majora. Do armády jsem byl ze zálohy povolán v květnu. Když začala válka, byl jsem náčelníkem zvláštního oddělení divize. Po rozdrcení naší jednotky v posledních červnových dnech jsem její zbytky vyváděl z obklíčení. Velitel padl a velení jsem musel převzít já. Když jsme se z toho dostali, velení mi svěřilo prapor. A s tím jsem se z obklíčení musel dostávat znovu.“

„A co jste dělal před válkou?“ položil mu Petrenko další otázku. Tentokrát se Mlynskij zadíval na nadporučíka pozorněji, ale odpověděl i tentokrát.

„Před válkou jsem byl učitel, pak stranický funkcionář. Poslední dva roky jsem byl náčelníkem oddělení NKVD.2 Má ještě někdo nějaké otázky?“

„Já ne!“ konstatoval Petrenko.

„V oddíle je nás kolem sedmi set,“ pokračoval Mlynskij. „A to už je síla, která stojí za řeč. Taková vojenská jednotka rozhodně potřebuje přinejmenším zástupce pro věci politické a náčelníka štábu. Souhlasíte s tímto návrhem, soudruzi? Nemá někdo nějaké námitky? Nemá! Tím jsem si byl také jist. Komisařem v takovém případě jmenuji kapitána Hasana Alijeviče Alijeva, který teď plní můj rozkaz. Náčelníkem štábu jmenuji kapitána Sergeje Timoféjeviče Serjogina, bývalého náčelníka štábu praporu. Představte se, Serjogine!“

Ze skupiny důstojníků vystoupil kapitán v celtovinovém plášti. Jeho tvář byla stejně jako tváře ostatních vojáků zešedlá únavou, oči měl po mnoha probdělých nocích rudé vyčerpáním. Bylo mu takových dvacet pět dvacet šest let. Voják každým coulem – a nebylo divu.

Jeho dosavadní životní pouť byla prostá a jasná. Z osmé třídy přešel na vojenskou školu a pak do vyššího vojenského učiliště. Před válkou začal velet rotě a chystal se ke studiu na vojenské akademii, jenže přišla válka. Do bojů s nepřítelem se dostal o něco později než Mlynskij nebo Alijev, jeho divize se přesunula od Poltavy na jihozápadní směr německého útoku na počátku července a do bojů zasáhla prakticky okamžitě, jakmile vojáci a technika opustili vagóny. Divize odrážela nápor motorizovaných fašistických jednotek, které pronikly do sovětského týlu. Válečné cesty svedly kapitána s Mlýnským ve chvíli, kdy se major dostával se svým praporem z obklíčení. V těchto těžkých okamžicích Mlynskij ještě mezi nepřátelskými jednotkami svěřil kapitánovi řízení svého štábu. Po přeskupení a doplnění praporu už Serjogin náčelníkem štábu zůstal.

Mlynskij shromážděným velitelům vysvětlil, že kapitán Alijev i kapitán Serjogin mají už s únikem z obklíčení své zkušenosti a to že je ve vzniklé situaci nejdůležitější. Neozvaly se ani námitky, ani otázky.

„Tak do práce, soudruzi! Kapitáne Serjogine! Rozdělte oddíl na roty a čety a sestavte seznamy.“

Petrenko se na chvíli opřel o svou karabinu a bez velkého nadšení zamířil ke zdravotnickému povozu, který právě dorazil a zastavil opodál, jeho spojka – podsaditý voják středních let – se hned pustil za ním. Zachmuřená nadporučíkova tvář mu dělala starosti. Voják se Petrenka zeptal:

„Soudruhu nadporučíku, vy jste bledej jako stěna, nejste marod?“

„Copak tady může bejt člověk marodi?“ odsekl podrážděně Petrenko a trhl hlavou směrem k Mlýnskému: „S takovýmhle válečníkem, Dmitěrko, bych za naše hlavy nedal ani fajfku tabáku.“

„Ale děte? A co je na něm tak zlýho?“

„Dělá ze sebe velkýho vojevůdce. Kvůli svojí kariéře nás klidně zažene Němčourům do chřtánu. Takovej nebude litovat nikoho. Z vlastních dětí nadělá sirotky, jen aby se před šéfama vytáli.“

Pichlavý Petrenkův komentář neudělal na malého Ukrajince žádný dojem.

„Vojáci o něm mluvěj jináč,“ protáhl zamyšleně.

„Nekecej blbosti! Co se vykládá, není tvoje starost… Poslouchej to, co ti povídám já.“

Najednou vítr ulomil ze stromu nad nimi suchý pahýl, který teď s praskotem padal dolů na zem. Vrána, která na něm seděla, poplašeně zakrákala, vzlétla a začala kroužit nad pasekou.

„Helejte se na ni, na potvoru, co nadělá rámusu. Z toho nekouká nic dobrýho…,“ zamumlal Dmitěrko a zašilhal po nadporučíkovi.

Major Mlynskij a kapitán Serjogin se sklonili nad mapou. Upřesnili si na ní polohu oddílu, zanesli směr pohybu německých vojsk a pak už si snadno propočítali, jak asi daleko mohou být hlavní síly jejich armády a jak se s nimi spojit.

Z tvrdě přimhouřených očí a hlubokých vrásek nad kořenem nosu bylo zřejné, že Mlýnskému se to ani trochu nelibí.

„Drahý Sergeji Timofejeviči! Naše situace je víc než těžká. Vždyť my ani nemáme pušku pro každého muže. A se střelivem je to ještě horší, nějakých dvacet třicet beden s náboji a granáty – to ani nestojí za řeč. Léky a potraviny už jsme spotřebovali. Spojení se štábem nemáme už dva dny a Němci nás tísní z boků. Musí sice bojovat, to je pravda, ale presto neustále postupují. Když to takhle půjde dál, odříznou nám i poslední cestu a budeme v pasti. Poslední boj nás stál prakticky všechny síly. Vojáci sotva stojí na nohou, ale v tomhle případě se dalšímu boji prostě nevyhneme:“

„Plně s vámi souhlasím, Ivane Petroviči,“ řekl Serjogin. „Musíme to vojákům říci přímo a bez obalu, aby byli připraveni na všechno.“

„Dobře, Sergeji Timofejeviči, tak jim to řekneme!“ souhlasil Mlynskij.

Postupně k nim znovu začali přicházet velitelé a podávali hlášení o zformování svých rot a čet. Jako poslední dorazil ničman3 Vakulenčuk, udělaný pořízek v námořnické blůze. Jeho jasné, blankytně modré oči hleděly otevřeně a bezelstně, ale přesto se v nich třpytilo přirozené ukrajinské rošťáctví a veselí. Námořníček byl přes své mládí na první pohled ostřílený voják. Blůzu měl křížem přepásanou kulometnými pásy, do nichž se dobře ukládají náboje do karabiny. Na opasku mu po pravém i levém boku viselo po třech granátech, a u pravé ruky navíc i výsadkářský nůž. Přes rameno vojenská karabina s bodákem. Zkrátka a dobře, muž ve zbrani.

„Kde se tu bere námořní pěchota?“ zeptal se Mlynskij.

Vakulenčuk vytáhl z náprsní kapsy obálku zabalenou do kusu koženky. V obálce byl bojový rozkaz pro prapor námořní pěchoty, který byl sestaven v oděském přístavu a dán k dispozici velení Jihozápadního frontu. Námořník vysvětlil, že neočekávaný úder německého tankového svazku odřízl jejich prapor od hlavních sil. Musili se z obklíčení probíjet na sever. Při posledním boji město hájili jako součást střelecké brigády…

Unavení vojáci na pasece dlouho neodpočívali.

Nad lesem prolétlo devět německých bombardérů mířících s těžkým nákladem na východ.

O několik minut později vydal Mlynskij rozkaz, aby se oddíl seřadil po rotách a četách do pochodového tvaru.

Teď už jednotka vypadala úplně jinak. Ze zbytků rozprášených rot a čet znovu vznikl bojeschopný vojenský útvar.

Paprsky večerního slunce, deroucí se podzimním prořídlým listím na paseku, skotačily po bodácích i hlavních pušek.

„Do pasti se chytit nenecháme,“ řekl Mlynskij. „Musíme se probít za každou cenu! Je to naše vojácká povinnost a koneckonců i naše spása! Situace teď od každého z nás vyžaduje především klid… Copak jsme obklíčeni my? My jsme přece ve své rodné zemi. A ve své vlasti není obklíčen nikdo, kdo nepustí z ruky zbraň. Čím dál se dnes nepřítel dostává do hloubi naší vlasti, tím strašnější odplata ho čeká.“

Nejdřív se ozval zvuk motoru. Pak už vojáci shromáždění na pasece spatřili dvoutrupé německé průzkumné letadlo, jemuž se pro jeho poněkud zvláštní siluetu říkalo „rám“. Pomalu kroužilo těsně nad vrcholky stromů a jeho posádka prohlížela lesní cesty a paseky.

„Rozchod!“ zavelel Mlynskij.

Vojáci se rychle rozeběhli – někteří zmizeli v kravinách, jiní zalehli do trávy.

„Rám“ opsal kruh nad pasekou a po chvíli odletěl.

Mlynskij okamžitě vydal pokyn, aby oddíl po četách opustil paseku a nikdo z vojáků nevycházel na cestu.

Sotva stačili odejít nějaké dva kilometry od paseky, prolétla nad lesem šestice junkersů. Za okamžik zahřměly první výbuchy, to junkersy bombardovaly paseku a její nejbližší okolí.

„Je to pro nás ponaučení!“ řekl Mlynskij kapitánu Serjoginovi. „Uděláme si klidně přehlídku na otevřeném prostranství… Našimi nejlepšími spojenci jsou teď noc husté lesní masívy.“

„Nejspíš si nás všimli z těch prvních bombardérů… A hned to hlásili svému letišti. Měli nás tam jako na dlani.“ souhlasil Serjogin.

„Teď nás může zachránit skutečně jedině tma,“ poznamenal Alijev.

Sejmul si z hlavy lodičku a pokusil se o žertík:

„Ještě že se ta země přece jen točí kolem vlastni osy. Nemám pravdu, veliteli?“

„Dokud ještě žertujete, je to dobré, Hasane Alijeviči. Když našinec ani v tomhle pekle neztrácí hlavu, a ještě k tomu má čas na legrácky, tak jsme na tom dobře. Na takové si Němci nepřijdou, co Hasane?“

Mlynskij svého politruka poprvé oslovil jen křestním jménem. V téhle chvíli sbližovala lidi, v jejichž rukou se ocitly osudy sedmi set vojáků, kteří už zakusili hořkost porážek, a přece se nevzdali na milost a nemilost nepříteli, i takováto zdánlivá maličkost.

„Ale všeho do času,“ pokračoval major už vážně. „Během noci se z tohohle pytle musíme dostat. To je náš jediný úkol, politruku.“

Mlynskij zavolal poručíka Kirsanova a pověřil ho zorganizováním průzkumu a strážního zajištění oddílu.

„A teď bychom se ještě jednou měli zamyslet nad tím,“ obrátil se velitel ke kapitánu Serjoginovi, „jak obnovit spojení se štábem armády a s jednotkami, které by podle mého názoru měly operovat někde kousek od nás, na křídlech. Já myslím, že bychom měli přes frontu vyslat pár spolehlivých spojek. Třeba se v oddíle najde někdo, kdo se v tomhle kraji vyzná.“

Mlynskij vytáhl z náprsní kapsy své důstojnické blůzy malou zelenou obálku, na niž bylo rozmáchlým rukopisem napsáno Štáb armády, a předal ji Serjoginovi.

„Upozorněte spojku, že obálka se v žádném případě nesmí dostat Němcům do rukou.“

Odněkud zprava se ozývala vzdálená kanonáda. Rachot výbuchů byl chvílemi zřetelnější, chvílemi jako by docela utichal. Mlynskij se do palby pozorně zaposlouchal, ale přesné místo boje se mu určit nepodařilo.

Slunce zmizelo za neviditelným obzorem. V lese bylo najednou syrovo a chladno. O chvíli později tma zahalila celistvým neproniknutelným závojem les, cestu i zmučené a hladové vojáky, kteří po ní postupovali dál do nitra lesa. Všechno kolem znehybnělo. Dupot vojenských holínek, praskot suchých větévek, skřípění nenamazaných kol povozů i sténání raněných, kteří na nich leželi, se v nastalém tichu zdály hlučné a zřetelné…

GENERÁL VON HORN JE NERVÓZNÍ

Město ztichlo a jako by se celé přikrčilo. Po dlažbě zní cvakání okovaných vojenských bot. Cizí řeč. Úsečné povely:

„Schnell!“

„Halt!“

Opravdu rušilo je jen na hlavní ulici, ale je to jakýsi zvláštní ruch. Do asfaltu se vrývají stopy po pásech pomalu jedoucích německých tanků, zanechávajících za sebou namodralou dusivou dýmovou clonu.

Jednopatrová budova městské školy se ocitla v podivné mrtvé zóně. Obehnali ji vysokým plotem z ostnatého drátu a po sloupech se teď k ní sbíhá pestrobarevná pavučina telefonních kabelů v černé, červené, zelené či žluté izolaci…

U plotu se v pravidelných intervalech scházejí a rozcházejí strážní se samopaly připravenými ke střelbě. Vojáci mají ocelové přílby s hákovým křížem naraženy hluboko do čela.

V bývalých třídách se usadil štáb německé polní armády. Školní aula…

V té je teď pracovna velitele armády generálplukovníka von Horna.

Týlaři si na zařízení generálovy pracovny dali opravdu záležet – někde sehnali obrovský starý psací stůl a v městském muzeu vyhledali, či spíše ukradli vysokou stolní lampu – bronzového Atlanta, držícího nad hlavou hedvábné vyšívané stínidlo.

O kousek dál leží na několika stolech sražených k sobě taktické mapy. Je tu také stolek s telefony.

Von Horn je malý hubeňoučký človíček. Trochu se v té nepoměrně obrovské pracovně ztrácí, ale jeho přítomnost je i tak na první pohled zřejmá, přestože generálův skřípavý diskantek zaslechnete jen stěží, jeho povely místností neburácejí, ale neomezeným velitelem a vládcem tu skutečně je.

Generál miluje svůj vzdálený útulný domov, tady je mu zima. Ženisté vyrobili speciálně pro něj pochodový krb. Na ocelovém plátu pancíře hoři březová polena a nad ohněm stojí na ocelových sloupcích plechový trychtýř, usměrňující dým do roury vystrčené větracím okénkem ven.

A tak má generál i v polních podmínkách krb a medvědi kožešinu pod nohama…

Sedí pohodlně opřen v měkkém křesle.

Jeho pobočník, major Krüge, se právě postavil ke stojanu sloužícímu k předvádění obrazů. Generál si nasadil monokl a jedno po druhém začal prohlížet plátna, která Krüge postupně vytahoval z velkých beden.

Obrazy pocházely většinou z muzeí, ikony ve stříbrných rámech z vyloupených kostelů a některá umělecká díla Němci ukradli také v soukromých bytech.

Když generál zahájil své „východní tažení“, rozhodl se, že se stane sběratelem obrazů a ruských starožitností. Vzorem mu v tomto ohledu byl generál van Reichenau, který poté, co jeho tanky obsadily Paříž, jako první začal drancovat v depozitářích i expozicích Louvru.

Někdo von Hornovi vysvětlil, že staré ruské umění se velice cení zejména za oceánem a že se tam za něj platí tvrdou valutou, dolary… A obrazy? Obrazy zase budou skvělou a přitom módní ozdobou jeho berlínského sídla i vily v Bavorsku.

„Velmi pěkné!“ poznamenával von Horn, když se mu některý obraz líbil. Pokud jen rozmrzele mávl rukou, pobočník podal obraz mladému svobodníkovi a ten ho odnášel pryč.

Když se občas ozval telefon, Krüge beze spěchu zvedal sluchátko, chvíli naslouchal, pak tázavě pohlédl na generála a zřetelně a nahlas opakoval jméno telefonujícího. Generál sotva znatelně pohnul hlavou a major okamžitě suchým a nezúčastněným tónem odpovídal:

„Generál von Horn odejel k vojskům.– Bohužel není přítomen.“

Jen v některých případech si generál nechal podat sluchátko a udílel stručné pokyny.

Pobočník se znovu vracel k obrazům. Byl mladý, lehkonohý a nevtíravě pozorný. Jeho vysoká postava, plavé vlasy i rysy obličeje, odpovídající všem vzorovým představám o nordické rase, se generálovi zamlouvaly.

A zamlouvaly se i generálově manželce Else.

Von Horn si svou ženu našel v rodině velkého finančníka a považoval takto vzniklý svazek meče a šekové knížky za velmi prospěšný a zdařilý.

Když si prohlédl všechny obrazy, propustil pobočníka a zavolal veliteli stráže, aby k němu až do odvolání nikoho nepouštěl.

Von Horn otevřel trezor a vyňal z něj šperky, náhrdelníky, náramky a prsteny poseté brilianty, šňůry bílých a růžových perel, pánské i dámské zlaté hodinky, zlaté kříže. Pořídil seznam všech předmětů, uložil je do ocelové schránky a nakonec všechno zabalil do kufru. Baliček z východní fronty pro frau Elsu byl připraven.

Pečlivě zalepil do obálky předem připravený dopis a kopii seznamu šperků a přiložil obálku k ostatním věcem v kufru. Originál seznamu zamkl zpátky do trezoru.

Krügemu kladl na srdce:

„Můj chlapče, tenhle kufr a támhletu nádheru (generál ukázal na dveře místnosti, v níž byly vybrané obrazy) předáte Else do vlastních rukou.“

„Rozkaz, pane generále! Kdy mám vyjet?“

„Zítra za svítání. Už jsem to zařídil. Poletíte letadlem, které veze poštu pro generální štáb.“

„Provedu, pane generále!“

Krüge odešel. Generál si zavolal náčelníka operativního oddělení plukovníka Globkeho. Do místnosti vkročil vytáhlý, šedovlasý, vojáčky vzpřímený důstojník a předpisově vymrštil paži šikmo vzhůru. Von Horn pozdrav nedbale opětoval.

„Byl bych velmi rád,“ oslovil příchozího, „kdyby mi pan plukovník mohl přiblížit situaci v pásmu bojových akcí naši armády.“

Plukovník si pečlivě vyčistil skla skřipce sněhobílým kapesníkem, přistoupil k operační mapě, visící na zdí, a monotónním hlasem spustil:

„Pane generále! Naše vojska se po celý den tlačila na pozice Rusů. Rozvědka hledá slabá místa na stycích mezi jednotkami nepřítele…“

„To je mi známo,“ přerušil plukovníka von Horn. „A co víte o jednotkách Rudé armády, které zůstaly za námi v obklíčení?“

„Jejich příslušníci byli buď likvidováni, nebo se dostali do zajetí.“

„Máte naprosto přesné informace o tom, že tyto útvary byly zničeny nebo zajaty?“

Plukovník trochu znejistěl, ale pak se pousmál a odpověděl:

„Pane generále, podepsal jste rozkaz zajatce nebrat… Popravovali jsme je přímo na místě, kde byli zajati. Raněné, které jsme našli v nemocnici, jsme také postříleli. Vyvezli jsme je za město a…“

Generál obešel pracovnu a pak se dotkl konečky prstů plukovníkova ramene.

„Sehr gut!“ pronesl tichým vemlouvavým hlasem, jeho prsty zabubnovaly po ramenní vycpávce plukovnického saka. „Můj drahý plukovníku, mně, starému vojákovi a generálovi z pruské vojenské školy, která je nejlepší na světě, můžete věřit. Jen úplné zničení Rusů zajistí Německu životní prostor.“

„To nám přikazuje vůdce,“ odpověděl plukovník.

Oba se rozesmáli.

„Pane plukovníku!“ udeřil neočekávaně generál. „Pokud jsou nepřátelské jednotky v našem týlu zničeny, jak jste si právě dovolil konstatoval, koho tedy dnes v lese bombardoval náš udatný přítel generál Schranke? Ano ano, v lese!“

Plukovník zrudl a nejistě odpověděl:

„Ale, všelijakou pakáž…“

Generál zvýšil hlas:

„Tak račte tu pakáž opravdu zlikvidovat, plukovníku. Splnění úkolu mi budete hlásit osobně!“

„Rozkaz, pane generále!“

VÝZNAMNÝ ÚKOL

Serjogin se zamyslel. Komu svěřit lak důležitý úkol, jakým je obnova spojení se štábem armády? Lidi ze svého praporu, s nimiž přivítal Němce na hranicích, znal dobře. Sloužil s nimi ve stejné jednotce už před válkou. Dobří chlapci, jenže už jsou jen dva – Bondarenko a vojín Ivanov. Serjogin se s oběma veterány praporu loučil nerad, ale nedalo se nic dělat. Ostatní vojáky neznal, přišli do oddílu z jiných jednotek a útvarů, které Němci u města rozdrtili.

Serjogin ustoupil na okraj cesty a křikl na jednoho z kolemjdoucích vojáků:

„Vyřiďte dozadu, ať ke mně přijdou četař Bondarenko a vojín Ivanov.“

Sotva voják odběhl, narazil kapitán na námořníky. Vakulenčuk si asi dokázal přečíst v kapitánových očích, co má velitel štábu na srdci, a zeptal se:

„Nemáte takhle něco pro nás, soudruhu kapitáne?“

Když se dověděl, že Serjogin potřebuje jednoho odvážného a spolehlivého muže, navrhl námořníka Potěšína.

V mihotavém světle polní lucerny začali Potěšina okamžitě připravovat ke splnění úkolu. Námořník měl prozkoumat postavení německých vojsk na levém křídle, a pokud by našel nějaké jednotky Rudé armády, měl se s nimi spojit a informovat jejich velení o poloze oddílu. Výsledky takového průzkumu oddíl potřeboval jako sůl. V závislosti na situaci bylo třeba rozhodnout, jakým způsobem uniknout z obklíčení.

Potěšin předal mičmanovi všechny svoje doklady a dopis připravený pro matku – stát se může ledacos – rozloučil se a rozplynul se ve tmě…

Rozmluva s bojovými druhy byla pro Serjogina velmi těžká. Dobře chápal, kam a proč je posílá. Kdoví, možná je vidí naposledy, možná je válečné cesty zavedou každého někam jinam a válka je rozpráší na všechny strany.

„Musíte ji do štábu armády dopravit za každou cenu,“ řekl Serjogin a podal obálku Bondarenkovi a Ivanovovi. „Osud oddílu je prakticky ve vašich rukou. Obálka se v žádném případě nesmi dostat nepříteli do rukou. Rozuměli jste mi, přátelé?“ Jeho smutné hnědé oči se zadívaly na kamarády a něco mu stále bolestněji tisklo hrdlo.

„Rozuměli, soudruhu kapitáne. Dovolte splnit rozkaz,“ pronesli oba jako jeden muž.

„Tak šťastnou cestu, mládenci,“ rozloučil se s nimi Serjogin.

Zpoza mraků na chvíli vykoukl stříbřitý disk měsíce. Všude kolem se rázem rozjasnilo. Kéž by to bylo dobré znamení, pomyslil si Serjogin, jehož mysl neustále zaměstnávali oba chlapci.

Potěšin, našlapující opatrně jako kočka a vyhýbající se hustým křovinám i otevřeným pasekám, pevně svíral automat a mířil neustále na jih. Přes veškerou snahu o co nejtišší postup mu pod nohama šustilo spadané listí a sem tam, to když se mu pod nohy dostala nějaká suchá větvička, se ozýval nepříjemný hlasitý praskot. V takových okamžicích Potěšili strnul na místě, napjatě hleděl do tmy a ostražitě se zaposlouchával do okolních zvuků, ale kromě obvyklého šumu lesa za větrného počasí nic zvláštního nezjišťoval. Chůze byla stále obtížnější: rozvědčík se dovtípil, že stoupá do mírného svahu. To znamená, že jde správně. Věděl, že před několika lety tu vykáceli les a že svah porostl houštinami, do nichž co chvíli narážel. Daleko na jihu mihotala neklidná záře. Ohnivé jazyky olizovaly černé nebe. Těžká nízká mračna tlačila záři k zemi a nedovolila ji, aby se rozprostřela vysoko po obloze.

Nohy už Potěšina pomalu přestávaly poslouchat. Vlezl si pod dlouhé mladé šlahouny lískového keře a klesl na suché listí. Svítící ciferník náramkových hodinek ukazoval tři. Po celém těle se rozlila malátná slabost a víčka začala samovolně klesat. Usnul.

Probudil ho hlasitý praskot. Strnul. U křovin se vynořili němečtí vojáci – v šedých kabátech, v polních helmách a s automaty přitištěnými k břichům. Šli pomalu v dlouhé rojnici a postupně se začali kolem pahorku, na jehož křovím porostlém svahu teď nehybně číhal Potěšin, stahovat do půlkruhu. Potěšinovi ztuhla krev v žilách. Opatrně se dotkl granátů zavěšených na opasku a odjistil samopal. Pochopil, že tady zůstat nemůže – Němci by ho určitě našli. Počkal si na příhodný moment, nenápadně odstranil větve, jimiž se maskoval, a doplížil se do blízkého trní. Nemilosrdné ostny ho chytaly za oděv a do krve rozdíraly kůži na rukou a obličeji. Potěšin se doslova vtiskl do středu pichlavé houštiny, připomínající zeď.

Za několik minut po něm došli k trní i Němci. Ozval se úsečný povel a z automatů se do houštiny vysypal olověný déšť. Pak vojáci vyrazili dál.

Potěšin se vysoukal ze svého nepohostinného útočiště, které mu zachránilo život. Sestoupil do malé úžlabiny a ostražitě postupoval kolem potoka, který jí protékal. Po dvou či třech stech metrech zastavil a rozhlédl se kolem. Za ohybem údolíčka spatřil osamělý domek, obehnaný prkennou ohradou. Vchod do domku ústil směrem k říčce, zadní průčelí k lesu. Z komína se valil dým, to znamená, že došel někam k lidem, k prvním lidem, na které cestou narazil. Ale co jsou zač, může jim důvěřovat? Třeba jsou tu zase Němci.

Ale ne, tohle jsou naši. Ze dveří vyšla starší žena a za ní vyrazil na osedlaném klacku blonďatý a pihovatý klučina. Žena se věcně věnovala hospodářství a chlapec se jako vítr proháněl na svém bujném oři po celém dvoře. Být v domě fašisté, asi by takhle nedováděl.

Potěšin vystoupil z křoví. Nejdřív ho zpozoroval chlapec. Rychle doběhl k ženě, chytil ji za sukni a ukázal na námořníka.

„Co byste potřeboval?“ zeptala se žena, když se Potěšili přiblížil k plotu.

„Máte v domě Němce?“

„Zatím nám pánbu přál,“ odpověděla dobrosrdečně a otevřela branku. „Pojď dál, hochu, jen pojď.“

Přede dveřmi stály necky s prádlem. Žena je odtáhla trochu stranou, aby nepřekážely.

„Pojď do kuchyně, synku,“ pobídla ho hlasitě.

Z pece slezl asi tak sedmdesátiletý stařec. Zkoumavě se na Potěšina zadíval a zeptal se:

„Za koho bojuješ?“

„Za sovětskou vládu, dědo, za koho jinýho.“

Rozvědčík vyndal z kapsy rudou hvězdičku od námořnické čapky a podal ji starci.

„Pánbu tě za to ochraňuj,“ zaradoval se děda. Pak se znovu nedůvěřivě na neznámého muže zadíval a přezíravě dodal: „Ale k čemu by bylo takovýhle cingrlátko. Leda tak pro vnoučka.“

„Je to dárek od srdce, dědo, a pro koho bude, to už si rozhodněte sám. Do toho vám mluvit nebudu.“

Potěšinova slova starce upokojila, uvěřil, že před ním stojí čestný chlap. Jeho pohled byl hned přívětivější.

„Chlapče, Němčouři se courají po lese už druhej den. Všechny cesty, kudy ustupovali naši, mají obsazený tankama. Do každýho křoví nastrkali kanóny. Místní policajti vykládají, že zejtra hned zrána začnou Němci pročesávat les. Budou prej hledat partyzány a nějakej oddíl.“

Pak důvěrně dodal:

„Já jsem po tomhle lese smejčil celej život jako hajnej. Takže kdyby něco…“

„Nežvaň, dědku,“ přerušila ho stroze žena. „Lhát můžeš, ale nesmí se to přehánět. Chlapec se potřebuje najíst a ty do něj místo toho hučíš nějaký svoje báchorky.“

Postavila na stůl hrnec s brambory.

„Posaď se, synku, a vem si, co bůh dal! K nám Němec zaplaťpánbu ještě nedošel. Lesa se bojí. Zato po vesnících brousejí. Lidi už jsou z toho dočista zničený.“

Sotva stačila domluvit, ozval se rachot motocyklových motorů a štěkání psů. Do domu vpadl udýchaný a poděšený chlapec.

„Němci!“

Hospodyně v první chvíli ztratila hlavu, ale jen na okamžik. Popadla Potěšina za rukáv a táhla ho do chodby.

„Sypej na půdu, pokud nechceš přijít o krk.“

Na chlapce zahrozila pěstí:

„Ani slovo, Mišutko, nebo si mě nepřej…“

Potěšin vyskočil na bečku stojící v rohu, chytil se tyče trčící ze zdi a svižně se vyhoupl nahoru na půdu. Celý prostor byl až po střechu zavalen senem, kukuřicí a tykvemi. Rozvědčík se prohrabal k malému okénku, natahal na sebe seno a pozoroval prostranství před domem. U branky zastavilo nákladní auto s korbou zakrytou plachtou a dva motocykly. Z náklaďáku vyskákalo dobrých dvacet vojáků s automaty připravenými k palbě. Obklíčili celý dům a oba staré manžele i hocha vyhnali ven.

„Schnell, schnell!“

Vytáhlý důstojník se skřipcem, třpytícím se ve slunci a malý tlouštík v civilu už na ně čekali u dveří. Důstojník se zeptal:

„Partisanen?“

„Kde jsou partyzáni?“ zeptal se rusky s nápadným ukrajinským přízvukem tlouštík.

„Kde jsou partyzáni? Mluv!“

Na starce se začaly sypat rány.

„Proč ho mlátíte? Je nemocnej!“ zaúpěla žena a snažila se manžela zakrýt vlastním tělem. Důstojník ji bez přemýšlení udeřil pažbou revolveru do hlavy. Z rány se okamžitě začala řinout krev a stařena se svalila do trávy.

„Babi, babičko!“ zakřičel chlapec.

Vojáci srazili i staříka a kopali do něj a šlapali po něm těžkými okovanými botami. Pak důstojník něco vyštěkl, vojáci všechny tři popadli a postavili je k ohradě. Jejich tváře zalila krev z četných ran.

Stařec zachmuřeně a nenávistně pozoroval důstojníka. Překladatel k nim přistoupil.

„Jestli do pěti minut neuslyšíme, kde jsou partyzáni, tak to nepřežijete!“

Starý muž se zapotácel a vrávoravě postoupil o několik kroků dopředu.

„Tak partyzáni?“ zeptal se a zadíval se přes tlumočníkovu hlavu na důstojníka.

„Partisanen! Schnell, schnell!“ spěchal na něj důstojník.

„Já ti hned řeknu, kde jsou partyzáni…“ pronesl tiše stařec.

Němci zmlkli. V absolutním tichu zazněla starcova slova naprosto zřetelně.

Zaslechl je i Potěšin nahoře na půdě. Na okamžik strnul. Snad ho starý lesník nechce zradit? Ne, to je přece vyloučeno.

„Partyzáni jsou tady!“ Tato slova pronesl stařík hlasitěji a položil si ruku na srdce. „My všichni jsme partyzáni. To si pamatuj, ty ksindle hitlerovská!“

A stařec plivl důstojníkovi do tváře krvavý chuchvalec.

„Russisches Schwein!“ zavyl důstojník a bez míření na starého lesníka vystřelil.

Stařec zakolísal a pomalu se svezl do trávy.

Důstojník mu kulku po kulce vystřílel do prsou celý zásobník. Němci se shlukli u plotu.

Potěšin se zoufale kousl do rtu. Takováhle příležitost už se opakovat nebude. Jeden granát a dávka ze samopalu by úplně stačily. Dědova smrt by jim přišla zatraceně draho.

Když pistole cvakla naprázdno, důstojník zůstal stát a na okamžik se uklidnil. Otřel si tvář a zasunul do pistole nový zásobník… Těžkým krokem přistoupil ke stařeně, která k sobě oběma rukama tiskla hrůzou oněmělého hocha.

Důstojník ji odstrčil a zamířil na chlapce. Tlumočník prohlásil:

„Mluv, babo hloupá. Jestli neřekneš, kde jsou partyzáni, můžeš se s vnukem rozloučit. Tak bude to?“

Žena si zakryla ústa dlaní a bezmocně se opřela o prkennou ohradu.

Důstojník se zachmuřil a vystřelil jí přímo do obličeje. V pádu se ještě pokusila zakrýt chlapce a zhroutila se přes něj.

V Potěšinovi se na okamžik zastavilo srdce. Tohle už na něj bylo moc.

Levou nohou vyrazil okno a vyhodil granáty. Řinčení tříštícího se skla splynulo s výbuchem. Potěšin poklekl, opřel samopal o rám okna a přejel celý dvůr dlouhou dávkou.

Zlikvidoval řidiče náklaďáku, i vojáky, kteří se po explozi dali na útěk.

Ve zkrvavené hromadě těl u plotu se ještě někdo pohyboval. Potěšin vypálil pár krátkých dávek, ale jeho palbu nikdo neopětoval…

Copak je to tak jednoduchý? Že by to vůbec nikdo z nich nepřežil? Pár granátů. Pár dávek ze samopalu. Dají se mlátit! A jak se dají mlátit, jásal v duchu Potěšin. Vládci Evropy! Teď se pěkně nažerete ruský hlíny.

Potěšin seskočil z půdy a s granátem v ruce vyšel ze dveří. Přistoupil ke starému lesníkovi. Byl mrtev.

Také hospodyně tragédii nepřežila. Potěšin se sklonil k jejímu tělu a jeho pohled se najednou setkal s vylekanýma očima malého Mišutky.

„Strejdo, strejdo,“ zašeptal chlapec, „vem mě s sebou… Já se strašně bojím.“

Potěšin podal chlapci ruku a pomohl mu vylézt zpod babiččina těla. Stará žena dokázala vnuka zachránit, i když sama už byla po smrtí.

„Pojď, špunte, pudeme pryč… Ale jednu věc pro ně eště musíme udělat…“

Potěšin přenesl oba manžele do domku a přikryl je bílým prostěradlem.

O několik minut později už námořník i chlapec zmizeli pod spolehlivým příkrovem žlutavého listí v tmavém podzimním lese.

PŘES FRONTU

Dětství Sernjona Bondarenka plynulo právě v místech, jimiž se teď Mlýnského oddíl probíjel k linii fronty. Znal tu každou pěšinku a každý strom. Podle sebemenších známek dokázal určit, jaké zvíře tu v noci prošlo i jak bylo staré. S otcem se častokrát dlouho toulali po lesích. To on ho prováděl po nejzapadlejších lesních pěšinách. Byl to velký milovník lesa i všeho, co se v lesních masívech ukrývalo. Pušku však nikdy nenosil, nejraději houbařil.

Když se šlo na houby, byl to pro Semjona hotový svátek. Přípravy začínaly už večer. Otec si postavil za dveře vysoké holínky a dva proutěné košíky. Pečlivě vyčistil kotlík, do ruksaku uložil kus domácího chleba, cestovní nádobku se smetanou a také cibuli, svazeček kopru a hlavičku česneku. Prostě přísady, bez nichž houby upravené na jakýkoli způsob nejsou houby…

Matka nespokojeně hudrala. Bála se, aby se chlapec při takových výpravách moc neunavil. Ale copak ve čtrnácti letech se dá hovořit o nějaké únavě?

Z lesa se nikdy nevraceli s prázdnou. Otec chlapce vodil z jednoho houbařského plácku na druhý a po bohaté žni se velmi rád usazoval s plnými košíky u lesního pramene, na místě usmažil takových deset dvacet hříbků ve smetaně a vypil si k nim sklenici pálenky. V těchto okamžicích býval velmi sdílný a rád vyprávěl o svém životě. Poslední rozhovor s otcem si chlapec za pamatoval zvlášť přesně.

„Když jsem byl kluk, hrozně mě bavila fyzika,“ říkal otec, „chtěl jsem se stát vědcem. No a vidíš, vědec ze mě není. Dotáhl jsem to jen na kantora. Takže teď, Semjone, vkládám všechny naděje do tebe. Koukej, ať svýho fyzika-snílka nezklameš. Z rodiny Bondarenkovy musí vyjít alespoň jeden učenec.“

Otec mu nakládal do misky houby a dobrosrdečně se usmíval. Jeho nádherně jiskřící oči jako by v takových chvílích říkaly: Vždyť od tebe chci úplnou maličkost, synku, považ sám.

Semjon maturoval s vyznamenáním a začal studovat na fakultě měřicích přístrojů Baumanovy techniky. Přes den pilně studoval a po večerech mizel v laboratořích.

Upozornil na sebe už v prvním ročníku. „Z toho by mohl vyrůst talentovaný vědec,“ říkávali jeho pedagogové.

Semjon hladce postupoval z ročníku do ročníku a v jeho vysokoškolském indexu přibývaly jen výborné. Takhle to šlo až do konce osmého semestru…

Otec pečlivě doma rozlepoval pravidelnou korespondenci od syna a byl šťasten. Často vpodvečer sedávali se Semjonovou matkou a snili o tom, jak jejich syn už zanedlouho zahájí svou vědeckou dráhu.

Bondarenkovu rodinu znali všichni obyvatelé městečka a vážili si ji. Také o Semjonovi všichni mluvili jen dobře. Zdálo se, že všechno bude krásné…

Ale pak přišla strašná, nečekaná válka.

Bondarenko starší odešel na frontu hned v prvních dnech války. Matka synovi napsala, že evakuuje na Ural.

V prvních červencových dnech dostal Semjon hned dva dopisy. Na obou obálkách spatřil neznámý rukopis. Srdce se mu sevřelo v nedobré předtuše.

„Váš otec Bondarenko Vasilij Ivanovič padl smrti statečných v bojích za naši sovětskou vlast…“

Všechno se mu před očima najednou rozplynulo a zkalilo. Psal otcův spolubojovník a jeho dopis vylučoval jakékoli naděje či pochyby. Vyprávělo se v něm, jak a kde otce pohřbili a z obálky vypadly i všechny otcovy doklady. Semjon tam našel i nedokončený dopis. Otec mu psal:

„Drahý Seňo! Už měsíc tu vedeme těžké boje s fašisty. Němci nešetří ani ženy, ani starce, ani děti. Na náš národ a naši vlast přišlo strašlivé nebezpečí, synku! Před záhubou nás může uchránit jedině vítězství. To znamená, že musíme bojovat, nic jiného nám nezbývá. Pochop to, chlapče! Když padnu, neoplakávejte mě s maminkou. Ty už jsi úplně dospělý člověk a já věřím, že mou smrt pomstíš. Napiš mi, jak to vypadá ve škole. Pamatuj, že…“

Uprostřed věty dopis končil.

Chvějícíma se rukama otevřel Semjon druhou obálku. Sousedka z vedlejšího bytu mu sdělovala, že jeho matka zemřela v nemocnici na následky těžkých zranění, která utrpěla při bombardování vlaku směřujícího na Ural. Pochovali ji na městském hřbitově.

Rektorův předpokoj připomínal rozvrácený úl. Hluk byl tak neobvyklý, že rektor otevřel dveře a překvapeně se zeptal:

„Co se děje, soudruzi, proč je tu takový hluk?“

Jedna studentka se protlačila dopředu a rázně řekla:

„Soudruhu rektore, fašisti zabili oba rodiče našeho kolegy Bondarenka a my všichni bychom společně chtěli pomstít jejich smrt!“

Rektor si sňal brýle, podíval se na ni unavenýma očima a zeptal se:

„Jen to byste chtěli, pomstít?“

Děvče se na okamžik zarazilo, ale rychle se zase vzpamatovalo:

„Samozřejmě nejen Seňovy rodiče.“

Ze všech stran se začaly ozývat další hlasy:

„Taky spálená města a vesnice! A vraždy!“

Rektor zvedl ruku a poprosil o klid. Pak studenty pozval do své pracovny.

Chvíli je mlčky pozoroval a pak začal:

„Přátelé! Já samozřejmě sdílím vaše pocity i ušlechtilé pohnutky. Ale…,“ na okamžik se ještě zamyslel, „někteří vojenští odborníci říkají, že tahle válka bude válkou motorů.“

„Nejdůležitější jsou lidi! Chceme na frontu!“ přerušil ho někdo.

„Ale ano, samozřejmě, v každé válce je nejdůležitější člověk, který dobře rozumí své profesi a přirozeně také technice,“ souhlasil rektor. „Jenže k tomu, abychom zvítězili nad tak silným nepřítelem, jako je fašistické Německo, potřebujeme inženýry, odborníky. A ti pak musí vyvinout nejlepší zbraně na světě. Pochopte přece – válka teprve začíná. Těžko říci, jak dlouho může trvat. A vy už jste skoro inženýři. Tak se, prosím vás, zamyslete nad tím, kde vás asi vlast víc potřebuje. Já si myslím, že byste teď měli především studovat. Až vás na frontě budou potřebovat, určitě vás povolají, já vás na frontu nepustím a ani na to nemám právo. Vaše fronta je tady, v posluchárnách, v laboratořích a na závodech. Takže se zase račte pustit do studia!“

Studenti se však k odchodu neměli. Rektor rozpřáhl ruce:

„To je všechno, soudruzi, můžete jít!“

Nebojácná studentka se ozvala znovu:

„A Bondarenko taky nesmí na frontu?“

Rektor se zastavil před Semjonem.

„Váš otec zahynul na frontě?“ zeptal se.

„Na frontě…,“ zašeptal sotva slyšitelně Semjon. „A matka zemřela po náletu… Stejně uteču!“

„Vás pustím. Sám se spojím s vojenskou správou.“

Příštího dne Semjon předstoupil před vojenskou odvodovou komisi a večer už ho všichni kamarádi z kroužku vyprovázeli na nádraží. Přišla tam samozřejmě i jeho neodbytná obhájkyně z debaty u rektora Nataša.

Semjon stál na schůdcích vagónu. Už měl na sobě uniformu s nárameníky četaře. Vlak se zvolna pohnul.

Nataša přiskočila až ke schůdkům a podala Semjonovi malý balíček…

Ve vagónu rozvázal rudou stužku a podíval se dovnitř. V balíčku našel ručně pletené rukavice, stříbrnou tabatěrku a v ní lístek se vzkazem… Celý tenhle příběh Semjon vyprávěl Ivanovovi, když se po mnohahodinovém pochodu poprvé zastavili, aby si trochu odpočinuli. Seděli teď v lese, který Bondarenko od dětství důvěrně znal.

„A tohle je ta tabatěrka,“ řekl Semjon a podal stříbrné pouzdro kamarádovi.

Zamaskovali se těsně u linie fronty a bedlivě pozorovali, jak to tu vypadá. Počítali s tím, že přejdou v noci, ale čekalo je tu velmi nepříjemné překvapení. Němci každých patnáct minut osvětlovali své pozice i předpolí světlicemi. To situaci značně komplikovalo. Chvíli se kojili nadějí, že Němci jsou pedanti a jistě se svých zvyků drží i na frontě. V noci budou určitě spát, a to se každému rozvědčíkovi výborně hodí.

„Ba ne, tenhle karneval bude trvat celou noc, musíme se plazit vždycky v té pauze,“ usoudil nakonec Bondarenko.

Když už bylo po půlnoci a situace se neměnila, pohlédl na hodinky a odhodlaně prohodil:

„Je čas! Bez rizika to ve válce nejde.“

Vyšli z lesa, přeběhli přes cestu a zalehli do chomáčů stepní trávy. V tom okamžiku vzlétlo k nebi několik dalších světlic, Bondarenko se přitiskl k zemi a ztratil Ivanova z dohledu. Mladý voják však byl naneštěstí ze všeho tak popletený, že se domníval, že další světlice teď určitě nevyletí, a najednou vyběhl kupředu. V tu chvíli se krajina znovu rozzářila jako ve dne. Ivanov pochopil, že udělal chybu, uskočil kousek doleva a zalehl. Zarachotily samopaly. Nad jejich hlavami se přehnala mračna kulek, nemilosrdně utínajících dlouhá.

Stébla trávy. Zpozorovali nás, nebo ne? Přemýšleli horečně oba chlapci.

Bondarenkovi se podařilo připlížit ke kamarádovi.

„Tak co, jsi naživu?“

„Zatím jo, soudruhu četaři, ale bůhsuď, co bude dál.“

„Všechno bude v pořádku, ale chce to víc rozvahy… Tak jdem!“ zavelel Bondarenko, když střelba ustala.

Asi pět minut byl kolem klid. Když se však za oběma muži ozvalo štěkání psů a výkřiky „Ruse, vzdej se!“ Semjon s Nikolajem pochopili, že se najednou ocitli jen krůček od katastrofy.

„Pacholci,“ neudržel se četař. „Tak nás přece jen vyčmuchali, neřádi!“

Chvatně vytrhl z náprsní kapsy své vojenské blůzy obálku, vložil ji do stříbrného cigaretového pouzdra a podal ho Ivanovovi:

„Obálku předáš ve štábu armády a tabatěrku vrátíš Nataše, adresa je uvnitř. A teď běž, já je tady podržím.“

„Soudruhu četaři, přece vás tu nenechám!“

„To je rozkaz!“ prohlásil nesmlouvavě Bondarenko. Pak srdečněji dodal: „Ty máš ženu a synka. Šaško, kdežto já jsem zatím svobodný.“ A znovu přísně: „Rozkazy se plní okamžitě, soudruhu Ivanove.“

Ivanov za vydatně četařovy pomoci Němcům unikl a dostal se až k jednotkám Rudé armády. Okamžitě ho převezli do štábu armády, kde předal svěřenou obálku.

Náčelník štábu si přečetl zprávu a pak se mladého vojáka dlouho vyptával na oddíl, na Mlýnského a na četaře Bondarenka.

„A tohle, soudruhu generále, se má poslat nějaký Nataše, to je jeho děvče,“ řekl nakonec Ivanov a podal náčelníkovi štábu tabatěrku. „Adresa je tam. Když zůstane naživu, tak si pro ni dojde.“

Generál otevřel tabatěrku, přečetl si přiložený lístek a zbledl. Co je vám? chtěl se zeptat Ivanov, ale generál ho předešel:

„Kde je četař Bondarenko? jste si jist, že padl?“

„Četař Bondarenko odpovídal palbou, soudruhu generále! Poslední, co jsem slyšel, byly výbuchy jeho granátů…!“

ROZKAZ JE ROZKAZ

Z generálovy pracovny vyšel plukovník Globke zrudlý a rozladěný. Takovým tónem s ním generál hovořil poprvé.

Takhle zacházet s Globkem, jedním z nejzkušenějších důstojníků říše! Ano, je pravda, že v generálním štábu dlouho pracoval v bezvýznamných funkcích a povýšení mu přinesla až východní fronta, ale tady byl okamžitě pověřen funkcí náčelníka operačního oddělení štábu armády. A teď tohle…

Při odjezdu na východní frontu si Globke představoval, že v tomhle případě bude rychle postupovat po žebříčku hodností a funkcí. Zpočátku mu štěstěna přála. Generál von Horn ho přijal přátelsky, po celou dobu s ním vždy jednal velmi korektně, a nejen to. Vždy zdůrazňoval, jak si plukovníka váží, dával ho za vzor ostatním důstojníkům, a někdy ho dokonce rozmazloval drobnými dárky z nakradených pokladů. Plukovníkovým závistivým kolegům to imponovalo, ale především to zvyšovalo jeho autoritu ve štábu armády. Globke postupně uvěřil, že je nenahraditelný. Ve styku s podřízenými si počínal stále neomaleněji a hruběji, zato všem důstojníkům, kteří měli vlivné známosti v Berlíně, nadbíhal stejně jako dřív. Když mu von Horn předal Železný kříž, považoval svoji pozici za naprosto neotřesitelnou a zatoužil po generálské hodnosti. Při poslední služební cestě už si nechal ušít generálskou uniformu, se kterou se nikdy neloučil. Často si ji zkoušel a procházel se v ní před zrcadlem. V takových chvílích měl vždy dobrou náladu.

Plukovníkův sluha feldvébl Krauz o této slabůstce svého pána věděl a jako přísné tajemství ji prozradil několika kamarádům, kterým věřil jako sobě samotnému. Jenže ti také neodolali pokušeni a sdělili tuhle tajnost dalším přátelům. Brzy o té záležitosti věděl celý štáb. Někteří lidé se budoucímu generálovi za zády posmívali, jiní se ho začali ještě víc bát.

Von Hornově armádě se však v té době zrovna moc nedařilo. Ztráty na lidech i technice byly stále citelnější. Postup vojsk se zpomalil a pak ustal docela.

K neúspěchům na frontě se začaly vršil i další nepříjemnosti. Ve městě, kde sídlil štáb armády, nacházely hlídky prakticky denně zabité německé vojáky a důstojníky. V různých částech města neočekávaně vznikaly požáry a vybuchovaly významné stavby a objekty. Na předměstích bývaly ráno zdi polepeny plakáty a letáky. vyzývajícími obyvatelstvo k odporu proti německým okupantům. A těch letáků den ze dne přibývalo. Začaly se objevovat i ve středu města, přímo Němcům u nosu.

Velitel gestapa Bölcke neustále zdokonaloval metody zvěrského týrání sovětských lidi. Masové razie, zatýkání a popravy obyvatel města byly na denním pořádku. Mrtvoly občanů, které Bölcke nechal pověsit na šibenici u městské radnice, musely na popravišti pro výstrahu viset i několik dní a sotva je sňali, hned věšeli další.

„Rozhodná opatření pomohou upevnit německý týl,“ vysvětloval Bölcke von Hornovi.

Když pak von Horn dostal hlášení, že neznámí pachatelé v lese nedaleko města zlikvidovali i samotného Bölckeho a jeho doprovod, rozzuří

„To jsou banditi, v tomhle mají prsty partyzáni! Ale já jim ukážu, kdo je to von Horn!“

„Dočasné, leč nepředvídané obtíže,“ jak rádi říkávali sami Němci na počátku války, citelně poznamenaly i život generálova štábu. Von Horn zadržel všechny návrhy na povýšení a vyznamenání. To značně oddálilo splnění Globkova snu o generálských epoletách a plukovník měl na von Horna vztek.

Navenek ovšem nedával znát, že není s velitelem armády spokojen.

Takový idiotský rozkaz! Proč by se on, náčelník operačního oddělení štábu armády a pravá ruka náčelníka štábu armády, měl zabývat plánováním akcí proti partyzánům? To je práce pro SS a SD, pro policajty. Armáda přece nemůže plýtvat silami na válku s partyzány!

Globke si samozřejmě velmi dobře uvědomoval i další souvislosti. Při bojích s partyzány si člověk žádné povýšení nebo vyznamenání nevyslouží. Válčit v lese je totéž jako nabírat vodu řešetem. V boji s partyzány jsou všechny zásady válečnického umění postaveny na hlavu.

V čem spočívá základní zákon ofenzívy?

Učebnicové poučky platící v případě takové operace jasně říkají, že ve směru hlavního úderu je třeba za pomoci rychlého manévru soustředit až desetinásobnou převahu lidí a techniky.

V operaci proti partyzánům však tento zákon absolutně neplatí. Ti samozřejmě zaregistruji každý pohyb vojsk, rozptýlí se po lese a projdou postupujícími jednotkami jako nůž máslem. A koncentrovaný úder jde do prázdna. Je to ztráta času a výsledek takové akce se rovná nule. Okamžitě se začíná hledat viník. A on bude mocí dát své generálské uniformě sbohem.

Globke věděl, že stejný vztah k celé téhle záležitosti mají i důstojníci v poli, ale nedalo se nic dělat. Plukovník tedy předal von Hornin rozkaz generálu Oberländerovi: uzavřít všechny cesty vedoucí z lesa a zlikvidovat všechny místní bandity a partyzány!

Jeho kalkulace byla prostá. Proč by hlava měla bolet jeho, Globkeho, když může docela dobře bolet generála Oberländera.

Oherländer si přečetl rozkaz, zavolal si náčelníka svého štábu a seznámil ho s textem telegramu. Pak hodil papír na stůl a nakvašeně poznamenal:

„Já jsem velitel divize a ne policajt, abych honil po lese každou ruskou svini! Na to máme gestapo!“

„Dost starostí je i tak,“ souhlasil náčelník štábu.

Oberländer lačně vtáhl cigaretový kouř, zvedl k náčelníkovi štábu svá v sádle tonoucí očka. vypustil z úst obláček dýmu a pak už klidněji konstatoval:

„Rozkaz je rozkaz a my ho musíme splnit, plukovníku! Připravte plán operace.“

„Provedu!“ zvolal pohotově náčelník štábu a opustil generálovu pracovnu.

NEPŘÁTELSKÉM OBKLÍČENÍ

Oddíl postupoval celou noc k východu. Teprve za svítání se doslal k malé vísce, choulící se mezi rozmáchlým obloukem lesních velikánů a malebným jezerem. Ve vsi bylo jen několik desítek domků, malá škola a čtyři přizemní baráky pily. v nichž byla jídelna, kanceláře a ubytovna lesních dělníků.

Němci tu ještě nebyli a obyvatelé vesnice se o válce dovídali jen z novin a z rozhlasu. Na budově kanceláře visel reproduktor, z něhož se v pravidelných intervalech ozývaly zprávy o situaci na frontě. Před týdnem však rozhlas umlkl (snad se porouchal přijímač, ale možná v tom bylo něco jiného) a pošťák sem taky přestal chodit. Jako by mezi obcí a ostatním světem najednou vyrostla neprostupná stěna.

Oddíl vesničané uvítali radostně – těšili se na čerstvé zprávy. Nejhorší přece vždycky je, když člověk neví, co ho vlastně čeká.

Místní ženy se snažily ze všech sil, pomáhaly vojákům prát prádlo a pospravit jejich svršky. Otázky nebraly konce. Co se vlastně na tý frontě děje? Proč naši ustupujou? Neviděl jste někde někdo toho mojeho? Toho si všimne každej, měl kníry jako záporožskej kozák. Jmenuju se Garpunová. Takový příjmení se hned tak neslyší. Třeba jste toho mojeho Ivana Garpuna někde viděl?

Kolem se neustále proháněli kluci. Někteří měli na košilích nebo na čepicích připíchnuté rudé hvězdičky, jiní jásali nad prázdnými nábojnicemi a ti ostatní šťastnějším kamarádům záviděli a žadonili, aby jim vojáci také věnovali podobné hračičky. Na všechny se však nakonec stejně nedostalo, a tak ti méně podnikaví prosili své zdatnější kamarády, aby jim něco ze získaných pokladů přenechali.

Zinočka dlouho neztrácela čas a hned se začala věnovat raněným. Pomáhala ji místní učitelka Marie Ivanovova, na svůj věk snad až příliš plná žena, její hezká, černooká a dobře stavěná dcera Nada a všudybyl děda Matvej.

Raněné nakrmili, umyli a převázali. A když obvazy došly, přinesli lidé z domova čistá prostěradla a nadělali z nich další obvazový materiál.

Naďa a děda Matvej lůžkoviny obratně rozstřihávali dlouhými kancelářskými nůžkami a Zinočka s Marií Ivanovnou všechno okamžitě spotřebovávaly.

Když byli ranění jakžtakž v pořádku, odešly Marie Ivanovna s Naďou domů a Zinočku vzaly s sebou. Sestřička zpočátku vzdorovala, ale nakonec prosbám Marie Ivanovny i rezolutnímu sboru svých svěřenců podlehla.

„Jen se nebojte, sestři,“ chlácholili ji ranění, „však nám se tu nic nestane.“

Zinočka tedy nakonec šla a k velké staříkově radosti mu s raněnými nechala dědu Matveje.

Hubený mužik s kšticí šedivých rozcuchaných vlasů a s bradkou stejné barvy na svých sedmdesát nevypadal. Léta mu ubíraly především jeho chytré, lišácky přimhouřené oči, jakoby trochu utiskované hustými řasami. Mezi raněnými si hned připadal jako domácí pán. Pohotově přiložil pár polen do kamen, nakroutil si povislé kníry a zamířil k mladičkému blonďáčkovi s hlavou i nohama uvězněnými v obvazech.

„Co že ses od těch neřádu nechal takhle zřídit, chlapce?“

Voják se sklesle kousl do rtu, provinile se na starce zadíval a pak řekl:

„Já ani sám nevím, jak se to stalo. Válčil jsem celkem dobře, a najednou mě to skříplo tak, že už to horší snad ani bejt nemůže.“

Vedle stál ramenatý voják s rukou visící bezmocně přes šátek a taky si přisadil:

„My se, dědo, potřebujeme hlavně trochu povopravit a pak si to s těma frickama všechno vyřídíme. S drzostí už si na nás nepřijdou.“ Přistoupil až těsně k Matvejovi. „Němec, dědo, ten umí útočit jen drzostí a přesilou! Stáhnou si pěkně tanky a motorizovanou pěchotu na jeden flek, všechno to přikrejou ze vzduchu a pak už jen bušej do cíle, kterej si vybrali. Jakmile někde v obraně trochu povolíme, hned tam pošlou posily a tlačej hlava nehlava. Ale jak někde stojíme do posledního chlapa nebo si troufneme do protiútoku, hned je po hrdinství a po drzosti. A jakmile fric zjistí, že někde máme převahu, stáhne vocas mezi nohy a pryč – a žádnej ho nedožene!“

Děda Matvej poslouchal, pokyvoval hlavou, jako by souhlasil, ale bystrá očka jasně říkala: No jo, však my víme svoje.

Vyndal z kapsy pytlík tabáku, ukroutil si cigaretu, zapálil si, nabídl tabák i vojákovi a povídá mu:

„Ale jo. synku, to je všechno pravda, Němčour – to je pěknej pacholek. Ale pročpak před ním takhle pelášíte? Že byste se ho báli?“

Voják se zarazil a chtěl se rychle nějak ospravedlnit, jenže děda Matvej nespokojeně mávl rukou, zachmuřil huňaté obočí, zašermoval vojákovi před nosem vrásčitou pěsti a pokračoval:

„Když budeš před Němcem couvat, je to to samý, jak když leješ petrolku do vohně. Jakmile se na tebe takhle nevomaleně tlačí, musíš mu ji pěkně plácnout po tlamě. Jiná věda na něj neplatí. Víš, jak jsme je solili v první světový?“

Ruka dědy Matveje klesla, stařec znovu zatáhl z cigarety a pokračoval už klidněji:

„Já se tě tedka zeptám, kde je to cizí ouzemi. To bylo pořád, že budeme agresóra mlátit na cizím ouzemi, a teď ho necháte rejdit po Rusku. Uháníte před nima jako ty zajíci.“

Raněných, kteří byli při vědomí, se trpká starcova slova dotkla. Měl vlastně pravdu. Ale každý z nich hledal a zpravidla nacházel omluvu. Do debaty se vmísil podsaditý voják:

„Co tady povykujete, tatíku. Víte vy vůbec, kolik mají Němci tanků?“

„Tanků, tanků,“ vrčel děda Matvej. Pak znovu vyčítavě zaútočil: „Když budeš podělanej z tanků, tak nakonec budeš utíkat až na Sibiř…“

Domluvil a mrštil nedopalkem do škopku s vodou, který stál pod stolem. Ke staříkovi přiskočil ještě jeden raněný, jehož se Matvejova slova dotkla:

„Dědečku, my přece neutíkáme ze strachu. Děláme to. co nám přikáže velitel. Každej ústup ve válce přece eště nemusí bejt útěk. My budem taky útočit. Určitě budem.“

„Před náma už taky Němčouři zdrhali, jako když jim zapálíš u zadnice knot,“ dodal hubený voják.

Všichni se zasmáli, jen děda Matvej se chmuřil dál.

„Knot, knot,“ brumlal si do vousů. „Zatím ho máte nějak krátkej, ten váš knot. Němec si pšoukne – a je po knotu.“

Ve vzrušené debatě si muži ani nevšimli, že se vrátila Zinočka.

„Vy jste tu ale nakouřil! To přece nejde!“ vrhla se na dědu Matveje.

Pak už ho pokárala trochu klidněji:

„Já vás tu nechám jako svého zástupce, a vy takhle, dědečku… Jak to pak vypadá.“

Raněni se mezitím rozcházeli na svá lůžka. Děda Matvej si svou vinu uvědomil, několikrát rozpačitě přešlápl na místě, ale pak jen sklopil hlavu a mlčky vyšel ven. Před domem si uhladil rozježené vlasy, narazil si starou kubáňskou papachu a vykročil směrem k jezeru, na jehož břehu asi dvacet vojáků čistilo samopaly.

„V první světový jsme takovýhle věcičky eště neměli,“ řekl děda Matvej a uvelebil se vedle mladého opáleného četaře, který vypadal na to, že své věci rozumí lépe než ostatní. Stařec se na chvíli důstojně odmlčel, ale pak najednou vyrukoval s prosbou:

„Synku, pověz taky starýmu dědkovi, jak se s tím kvérem manipuluje.“

„Ty jseš dobrej, dědo, místo abys seděl za pecí, tak tady otravuješ,“ broukl jen tak nazdařbůh četař, aniž by se staříka chtěl nějak dotknout, ale Matvej se hned naštětil:

„Pěknej vrták! Takovýhle válečníky budu nakonec muset bránit já!“

„A jú, tak ty mě budeš bránit,“ reagoval tentokrát už posměvačně četař. „Ty bys měl radši někde v koutě baštit krupičnou kaši, a ne šahat na automat.“

Děda Matvej se rozzuřil:

„Což to je pravda, já bych si klidně moh sedět na peci a pěchovat do sebe krupičnou kaši, jenže to by takovýhle parchanti jako ty nesměli zdrhat před Němcema!“

Prudce se otočil a vyrazil ke kanceláři.

„Zatracenej dědek, ten nemá v hubě jazyk, ale břitvu,“ neudržel se četař. „Ale když se to tak veme kolem a kolem, má pravdu, to je marný.“

Nečekaná přeháňka zahnala vojáky zpátky do ubikace. Přišel i děda Matvej s poručíkem Kirsanovem. Nikdo netušil, co si ti dva šuškají. Jakmile však narazili na četaře, který na dědu tak vyjel, Matvej na něj hned ukázal:

„To je voní“

Poručík přikázal:

„Četaři Markelove. Naučíte tady Matveje Jegoryče zacházet se zbrani!“

„S automatem, s automatem,“ upřesnil děda.

„Provedu!“ odpověděl četař.

Dědovi Matvejovi se takový vývoj situace zamlouval.

Rylo po jeho, a tak chlapci odpustil a dobrosrdečně si četaře prohlížel.

„Tak kdy se do toho pustíme, náčelníku?“

„Jestli chcete, Matveji Jegoryči, tak třeba hned,“ usmál se četař.

„To se mi líbí,“ zaradoval se stařík. Vyndal z kapsy kožený váček a začal svůj tabáček nabízet vojákům. Pak se rozesmál:

„Že bysme si s tím automatem vylezli na pec, četaři, co říkáš?“

„Vy teda máte jazyk, dědo!“

Všichni se zasmáli a dychtivě natahovali ruce po nabízeném tabáku.

Oddíl, který si ve vísce trochu odpočinul, a navíc získal posily z řad místního obyvatelstva, se znovu vydal na cestu. Na lesních cestách se zase rozléhal dupot vojenských bot a povrzávání povozů. Vojáci spěchali hluboko do nitra lesního masívu, tam, kde je les nejhustší a pěšiny neprošlapané, kde se člověk může na nějaký čas schovat, dát se do pořádku a pak se znovu pustit do boje proti nepříteli.

Major Mlynskij kráčel po lesních cestách společně s ostatními. Šel a přemýšlel. O čem? O svém rodném kraji, kde zůstala jeho žena a syn Voloďka. jako v mlze před jeho zrakem vyvstávaly podoby těch nejdražších, vzpomínal na všechna setkání a loučení, jichž bylo v jejich krátkém společném životě už tolik. Vzpomněl si, jak ho vítali, když se vracel z Moskvy, kde mu byl udělen Znak cti. Na nádraží tenkrát přišli všichni přátelé a kolegové. Žena na sobě měla krásné šaty, v ruce držela kytici květů a jemu v té chvíli připadala ze všech nejkrásnější. Ona sama se v ten den považovala za nejšťastnějšího člověka na světě. A Voloďka mu vyskočit do náručí, tiskl vyznamenání v dlani a jásal. Na každého, koho potkali, křičel: „To je můj taťka, to je můj taťka!“

Scény se v majorově vědomí odvíjely rychle jedna za druhou. Na stejné nádraží ho žena se synem naposledy vyprovázeli. Anna Sergejevna měla bledou tvář a uplakané oči. Mávala mu a Voloďka křičel: „Taťko, pojeď s náma domů, pojď domů! Taťko…“ Houkání lokomotivy, klepáni kol na stycích. Uslyší vůbec ještě někdy ten drahý chlapecký hlas?

Mlynskij zatřásl hlavou a promnul si klížící se oči. Všude kolem jen věkovité stromy… Zdálo se, že jejich košaté husté koruny zcela zatarasily světlu cestu dolů k zemi. Bylo to však skutečně jen zdání. Měsíční paprsky se nakonec přece jen prodraly změtí větví a vrhaly na zem obrovské fantastické stíny.

Vedle něj ztěžka kráčeli jeho nejbližší spolupracovníci – Alijev a Serjogin. Náčelník štábu si povšiml, že se na něj velitel dívá, a poznamenal:

„Soudruhu majore, měli bychom si odpočinout.“

„Podle mých propočtů bychom tak za půl hodinky měli být u cíle.“

Mlynskij se zmýlil jen o pár minut. Po čtyřiceti minutách pochodu oddíl došel do lesní osady dobře zamaskované před útokem ze vzduchu. Údaje o této osadě přinesli průzkumníci.

„Ubytujte oddíl podle tohoto rozpisu!“

„Provedu!“ zasalutoval hbitě poručík Kirsanov, jemuž major tento úkol svěřil.

Zanedlouho už se vojáci, kteří si zatím stačili trochu vydechnout, začali, hřmotíce kotlíky a zbraněmi, rozcházet do jednotlivých srubu.

Mlynskij Altjevovi přikázal, aby dohlédl na vydávání stravy a zeptal se na stav raněných. Serjogin dostal od majora za úkol zjistit, jak je na tom oddíl se střelivem a v jakém stavu jsou zbraně. Velitel pochopil, že jen ustupovat se nedá a že je třeba počítal s boji v nových podmínkách, v týlu nepřítele.

Mlynskij vydal všechny nezbytné pokyny a teprve pak také on vešel do místnosti, která byla v jednom srubu vyhrazena pro něj. Rozhodl se, že chvíli se bude věnovat jen sobě. Vyklepal z uniformy prach, pečlivě si vyleštil holínky a přišil si k důstojnické blůze nový bílý límeček. Oholil se. Bez holení by se to taky neobešlo, pomyslil si major, i když válka omlouvá ledacos. A obklíčení teprve, jenže to nesmí připustit. I takové detaily mají bezprostřední vliv na disciplínu, na bojeschopnost jednotky, jakmile by člověk někde povolil, v něčem trochu slevil, ani se nenaděje a začne ustupovat i v zásadních věcech. Lidská slabost je ve válečných podmínkách věc velice choulostivá a nebezpečná. Tím spíš, měla-li by se projevit právě u velitele. Na velitele se každý dívá, každý se řídí jeho příkladem. Když je tedy náročný k sobě, je zcela pochopitelná i jeho náročnost vůči podřízeným. V otázkách pořádku a disciplíny v jednotce nelze uplatňovat jiné požadavky vůči sobě samotnému a jiné vůči lidem, kteří musí velitele poslouchat.

Zaskřípěly dveře a do místnosti vstoupili ničman Vakulenčuk a Potěšin.

Mičman zasalutoval a chtěl podat hlášení, ale major ho zarazil. Netrpělivě už na Potěšinův návrat čekal a doslova se třásl na výsledky průzkumu. Záleželo na nich opravdu hodně.

„Jsem rád, že ses v pořádku vrátil, chlapče,“ oddechl si upřímně Mlynskij a pevně námořníka sevřel v otcovském objetí. Hned si povšiml, že ten první průzkumný úkol dal Potěšinovi pořádně zabrat. Šrámy a odřeniny pokrývaly jeho tvář a ruce jako pavučina. Pravou nohu měl dole ovázanou a obutou jen v galoši.

„Posaďte se, soudruzi, a vyprávějte.“

Obrátil se k Potěšinovi:

„Užil sis, co? Tak spusť!“

O fašistických zvěrstvech už toho všichni slyšeli dost a dost, jenže něco jiného je poslouchat vyprávění a něco jiného zase spatřit to na vlastní oči. Těžko pochopit, jak mohli kulturní lidé, za jaké se Němci s takovou oblibou označovali, milující otcové rodin, klesnout na úroveň primitivních vyvrhelů.

Potěšin se snažil být během vyprávění klidný, ale nešlo to. Trochu se uklidnil až ve chvíli, kdy přešel k hlášení ryze průzkumných údajů. Podrobně líčil každou maličkost, protože dobře chápal, že veliteli se může hodit kterákoli z jeho informací. Mlynskij se svými pomocníky totiž už druhý den bez ustání promýšlel plán boje s Němci, kteří jim byli v patách a kteří teď načas ztratili jejich stopu.

„Soudruhu majore,“ řekl námořník rozpačitě nakonec, „toho Mišutku z lesovny jsem přived s sebou.“

„A kde je?“

Potěšin ukázal ke vchodu do místnosti.

„Za dveřma.“

„Tak sem s ním, vždyť on ti vlastně zachránil život! Stál před německou pistolí a neřekl, že ty sedíš nahoře na půdě, je to hrdina, co jiného se o takovém chlapci dá říci.“

Potěšin pootevřel dveře a zavolal:

„Mišutko, pojď dál!“

Chlapec nesměle vstoupil do místnosti. Sundal si čepici a oči sklopil k zemi. Pak o dva tři kroky popošel a nerozhodně se zastavil.

Rozježené slámově žluté vlasy mu trčely na všechny strany.

Major k hochovi přistoupil, pohladil6ho po střapaté hlavě a zeptal se:

„Kde máš mámu a tátu?“

Chlapec chvíli mlčel, ale nakonec ze sebe přece jen dokázal vypravit:

„Mamka umřela a táta je na frontě.“

Najednou si uvědomil, že to hlavní neřekl, a dodal:

„A babičku a dědu zabili Němci,“ a rozplakal se.

„Strejdo,“ spustil hoch prosebně, když se po chvíli trochu utišil, „nechte mě tady, prosím vás. Já nejsem žádnej ubrečenec. Mně je jen líto babičky a dědy.“

Majorovi se sevřelo hrdlo. Měl najednou pocit, jako by to byl hlas jeho Voloďky.

Vyňal z polní brašny dvě kostky cukru a podal je Mišutkovi. Chlapec po nich sáhl trochu nejistě, ale jakmile se ocitly v jeho moci, bleskurychle si je hodil do úst. Tváře se mu nafoukly jako křečkovi. Zdálo se, že se do místnosti vrátil klid a vzájemné porozumění. Mlýnského laskavý pohled stále ještě spočíval chvílemi na Potěšinovi, chvílemi na chlapci. Vakulenčukovi řekl:

„Pošlete Potěšina i s Mišutkou Zinočce, ať se o ně postará. Raněný potřebuje ošetření a chlapec zase ženskou něhu a péči.“

Mišutka jásal, všechno pro něj dopadlo výborně. Když ho Potěšin popadl do náručí a zamířil ke dveřím, v chlapcových očích se rošťácky zablýsklo. Mišutkovy klukovské oči! Mlynskij ještě několik minut zíral na dveře, za nimiž zmizeli oba námořníci a chlapec. Viděl před sebou dětské oči a v uších mu zněl Mišutkův hlásek. Kde je teď asi můj Vovka, pomyslil si major. Co je s ním?

Jeho neveselé úvahy přerušil příchod kapitána Serjogina. Kapitán veliteli oddílu hlásil, že se vrátili také rozvědčíci, kteří na majorův rozkaz prozkoumali terén kolem lesní osady, vzdálené asi deset až dvanáct kilometru od jejich současného tábora.

Údaje těchto chlapců i Potěšínova zpráva naprosto jasné svědčily o tom, že fronta se posunula daleko na východ, že Němci brousí po lese a patrně pátrají po jejich oddílu. Není vyloučeno, že proti obklíčené jednotce chystají velkou trestnou operaci. Mlynskij se zamyslel.

Náčelník jeho štábu Serjogin už zatím zanášel do mapy pochodovou trasu oddílu a údaje průzkumníků o pohybu a umístění nepřátelských útvarů. Na mapě tak postupně vznikla nepřerušovaná čára, vyznačující prstenec německých jednotek kolem lesního masívu.

„Vypadá to na pěknou past, co?“ poznamenal Mlynskij.

„Vypadá,“ zabručel Serjogin. „Pokud tomu dobře rozumím, proniknout přes frontu a spojit se s našimi za těchto okolností nedokážeme. Na to máme málo sil. Musíme si na novou situaci zvyknout a načas se zabydlet tady.“

„Budeme bojovat v nepřátelském týlu,“ odpověděl mu Mlynskij. „Znovu opakuji, že my jsme ve své vlasti, takže obklíčeni jsou vlastně Němci, a ne my.“

Do okenních skej bušily velké dešťové kapky. Mlynskij otevřel okno dokořán. Do místnosti vnikl zároveň s vodní tříští i chladný a vlhký vítr. Déšť sílil přímo před očima. Olověné neprůhledné nebe viselo nízko nad lesem.

„V takovémhle počasí se Němci za námi honit nebudou,“ uvažoval nahlas Mlynskij. „Ti myslí na komfort i za války. To není k zahození, přinejmenším do rána máme čas. Připravíme jim nějaké to uvítání.“

Obrátil se k Serjoginovi:

„Ostatně, prosil jsem vás, abyste mi zjistil, jak jsme na tom s municí.“

„Bledě. Dělostřeleckých nábojů máme sotva tak deset na hlaveň.“

Mlynskij si těžce povzdychl. Na chvíli se oba odmlčeli a pak se velitel znovu sklonil nad mapou.

„Jedno východisko by tu bylo! Připravit pro ně falešnou stopu.“

„To není zlé,“ souhlasil Serjogin. „Jenže oddíl není jehla v kupce sena.“

„Falešné pozice a klamný manévr malé skupinky vojáků. Pokusme se uvažovat o této možnosti. Hlavni síly by zatím mohly přejít co nejdál do lesů. Dokud se nespojíme se štábem armády, nemá cenu přemýšlet o proniknutí k našim.“

„Tak partyzánská válka?“ zeptal se Serjogin. „Pokud bychom mohli počítat s podporou zdejšího obyvatelstva, mohlo by se ledacos podařit.“

„Musíme svolat velitele,“ rozhodl Mlynskij.

Den uhasínal: jak už to v lese bývá, snesla se tma najednou. Mlynskij zapálil petrolejku a pohlédl na hodinky.

„Za takovou půlhodinku bychom se všichni mohli sejit u mě…“

Důstojníci přišli přesně. Všichni byli upravení a mnohem svěžejší než těsně po namáhavém přesunu. Neoholil se jen Petrenko. Blůzu měl rozepnutou, kdysi bílý límeček promaštěný a špinavý. Na nedbale zataženém opasku se pohupovala pistole. Provokativně se dvakrát prošel přímo před velitelem a teprve pak se posadil.

Jeho vyzývavého chování si všichni všimli, proto major musel nějak reagovat:

„Soudruhu nadporučíku, po poradě se laskavě dejte do pořádku. Pevně doufám, že už nikdy se mi tu nebudete promenovat jako zmoklá slepice.“

Důstojníci se sborově rozesmáli.

Petrenko povstal, ale ani se nezačervenal. Jeho tvář, porostlá hustým strništěm, byla i teď vzpurná:

„Posaďte se,“ vybídl ho klidně Mlynskij.

Petrenko sebou plácl na lavici, rozhlédl se kolem a jedovatě poznamenal:

„Vona kulka si moc nevybírá a picne oholenýho stejně dobře jako zarostlýho.“

Jeho poznámka však zůstala bez ohlasu.

Serjogin pověsil na zeď mapu, na níž byla zakreslena celková situace oddílu. Major k mapě přistoupil, pohlédl na ni a pomalu promluvil:

„Zprávy, které pro vás mám, nejsou zrovna příjemné. Ale já si myslím, že vám bude milejší trpká pravda než nějaké přikrášlené bajky.“ Na okamžik ustal. „Jsme v obklíčení. Fronta nám utekla daleko na východ.“ Major sledoval po mapě tužkou tlustou červenou čáru, vyznačující linii fronty. „Teď je to k ní takových sto kilometrů, jestli ne víc. Podle údajů, které získal náš průzkum, a informací od místního obyvatelstva, připravují Němci trestnou operaci, jejímž cílem je úplné zničení našeho oddílu. Spojení s pravidelnou armádou zatím nemáme. Říkám zatím, protože neztrácíme naději, že se nám podaří spojení obnovit. Před několika dny jsme s tímto úkolem vyslali přes frontu dva naše nejzkušenější průzkumníky. Zatím se nevrátili a ani o sobě nedali vědět. Současná situace ukazuje, že kontaktu s nepřítelem se v žádném případě nevyhneme. Nebude to nic příjemného, střeliva máme málo, proviantu taky, zato raněných je dost.“

„A jéje, tak to to máme spočítaný!“ neudržel se Petrenko.

Ničinan Vakulenčuk ho zakřikl:

„Utři si nudli, kloučku!“ vyhrkl bez přemýšlení, a teprve když ta slova byla venku, uvědomil se, že porušil subordinaci a pokáral vyšší hodnost. Navíc tak učinil – v naprostém rozporu s předpisy – dosti nevybíravě. Provinile se rozhlédl kolem, jaká bude reakce.

Major se choval, jako by Vakulenčukova slova nezaslechl, a Petrenko byl raději zticha. Ostatní se na něj zadívali nechápavě a s rozhořčením.

Mlynskij pohlédl na zachmuřené tváře důstojníků a pomyslil si: Žádné strachy, tenhle prevít velitelský sbor nerozvrátí. Panice nikdo nepodlehne. Měl v tu chvíli strach z něčeho jiného – bál se, aby nějaký horlivec neudělal Petrenkovi díru do čela. Zrovna včera už mu někdo říkal, že vojín Štěpánov někde veřejně utrousil: „Nejlepší by bylo toho smradlavýho tchoře voddělat, aby nám tu nekazil vzduch.“ Včera to Mlynskij přešel mlčením, ale teď…

Nedá se nic dělat, musíme se na toho Petrenka podívat, jinak nám brzy zbudou jen oči pro pláč, rozhodl se v duchu Mlynskij.

Když se všichni utišili, major pokračoval:

„Jak vidíte, situace je vážná, ale není beznadějná. Jsme obklíčeni Němci, ale oni sami jsou ze všech stran obklopeni sovětskými lidmi. Ti nám pomohou – rozdělí se s námi o potraviny, a bude-li to zapotřebí, doplní naše řady. Postarají se o naše raněné. A zbraně sebereme Němcům.“

„Správně, no jistě!“ souhlasili živě důstojnici.

Petrenko mlčel. Mlynskij přistoupil až těsně ke shromážděným velitelům. Jeho tvář byla klidná, hlas vyrovnaný a jistý.

„Možná že Němci začnou lesy pročesávat už zítra. Musíme se dobře připravit. Podle mého názoru bude rozumnější vyhýbat se otevřenému boji s nepřítelem. Je třeba šetřit síly. Mohou se nám hodit, až se pokusíme o průlom k našim. A když by tohle nevyšlo, potřebujeme síly pro boj v nepřátelském týlu.“

Mlynskij hovořil a po očku pozoroval Petrenka.

Ten člověk mu působil stále větší starosti. Dokonce si v duchu pomyslil – ten je schopen všeho.

Tyhle neveselé úvahy mu najednou vnukly nápad: co kdyby si trochu zachytračil? Co kdyby na Petrenka něco zahrál? Jen ať teď poslouchá a všechno si pěkně zapíše za uši.

„Pokusíme se Němce oklamat. Vyrazíme k východu a pak se vrátíme. Obejdeme tábor obloukem a vybudujeme si základnu uprostřed Černého lesa, který leží v nížině, asi takových pět až osm kilometrů odtud. Půjdeme do bažin. Těch je tam dost a dost, tam se za námi Němci neodváží. Bažiny nemají rádi…“

Mlynskij si povšiml, že Petrenko znehybněl a zpozorněl. Ve válce se člověk beze lsti neobejde, napadlo majora. Pak se všem přiznám, že jsem neměl v Petrenka důvěru a že jsem si celý ten tábor uprostřed Černého lesa jen vymyslel. Jistě to pochopí a neodsoudí mě.

Chvíli ticha přerušil Petrenko:

„Soudruhu majore, já bych vám něco rád řek.“

„Prosím, mluvte,“ vybídl ho major, vraceje se ke stolu.

„Já teda nevím, co si myslejí ostatní, každej má právo na svůj rozum,“ začal váhavě Petrenko a nejistým pohledem klouzal po tvářích ostatních velitelů, „ale podle mýho je to, co tady, soudruhu majore, říkáte, utopie. Němci nejsou takoví pitomci, aby nás z tohohle pytle pustili živý. Takže plán průlomu obklíčení je hotový dobrodružství. A odpor je eště větší hazard.“ Ušklíbl se a dodal: „Člověk ani nemusí bejt velkej stratég, aby mu tohle došlo.“

Lidé se po sobě podívali.

Mlynskij, který z nadporučíka nespustil oka, si pomyslil: Mazaný je jako liška. O táboře v bažinách neřekl ani slovo. To se mu nehodí do krámu.

„A co tedy navrhujete vy, soudruhu Petrenko?“ zeptal se kapitán Serjogin.

Petrenko jako by na tu otázku čekal:

„Já bych oddíl rozpustil a dal lidem možnost uniknout po jednom nebo po skupinkách. To je jediná možnost, jak se zachránit. Jakejkoli jinej postup bude naše smrt. A zbytečná, podle mýho… byl by to zločin.“

„Drž hubu!“ vykřikl vztekle Vakulenčuk. který se znovu neudržel.

„To je hanba!“ zvolal někdo jiný.

V místnosti nastal takový ruch, že se Petrenko zalekl a pokusil se z choulostivé situace nějak vybruslit.

„Možná nemám pravdu, já jsem jenom myslel… můj názor…,“ bručel v rozpacích. Nedomluvil, posadil se a sklonil hlavu, jen sem tam se rozhlédl po sousedech a pomyslil si: S takovejma se musí vopatrně, ty by člověka mohli křísnout po hlavě, až by duši vypustil.

„Nespojili jsme se v tomhle oddíle proto, abychom se zase rozutekli,“ prohlásil rozhodně Serjogin.

„Správně!“ podpořil ho okamžitě Vakulenčuk. „Budeme se s nima rvát ve dne v nocí. Do posledního dechu. A kdybysme to snad neměli přežít, tak umřeme důstojně, jako synové svý vlasti,“ řekl námořník a posadil se. Hned se však zase vztyčil, zadíval se na Petrenka a mohutným basem mu sdělil: „A ty si pamatuj…“

Hned ale zase ustal.

Mlynskij zvedl ruku. Všichni utichli a major jim s naprostým klidem vysvětlil:

„Na nějaké diskuse teď nemáme čas. Oddíl jsme vytvořili proto, aby bojoval s fašisty. Kdo se ho pokusí rozkládat, bude podle platných válečných zákonů popraven.“

Petrenko se zimničně schoulil. Nikdo mu už nevěnoval nejmenší pozornost. Jako by tu vůbec nebyl. Všichni napjatě sledovali majora. Velitel oddílu vytáhl z kapsy blok a zalistoval v něm. Pak se podíval na Vakulenčuka a řekl mu:

„Jmenuji vás velitelem průzkumné čety. A vy, nadporučíku, ode dneška odpovídáte za náš polní lazaret. Vemte si na starost hladký přesun raněných na bezpečné místo. Ostatní se rozejdou ke svým jednotkám.“

Rozhodnutí o vyřazení Petrenka z bojové činnosti přišlo náhle, major ani neměl čas poradit se s ostatními, ale přesto mu všichni okamžitě porozuměli. Věděli, že jinak to nejde. Major pohlédl na hodinky:

„Vaši povinností, soudruzi, teď je vysvětlit všechny naše základní úkoly vojákům. Nesnažte se situaci nijak přikrášlovat. Vyložte jim všechno přesně podle pravdy. Je třeba, aby každý příslušník naší jednotky pochopil, jaká na něm leží odpovědnost, ale hlavně aby si uvědomil svou povinnost přeď vlastí. Budíček je v pět nula nula, takže zbude čas i na odpočinek.“

Když se důstojníci rozešli. Mlynskij Alijevovi přikázal. aby na noc posílil strážní zajištění tábora a aby všechny hlídky upozornil, že je třeba zvýšit bdělost.

„Vida, málem jsem zapomněl,“ zarazil major Alijeva, když kapitán už otevíral dveře. „Pošlete mi sem dědu Matveje.“

Děda Matvej přes těch svých pěkných pár křížků neustále prosil, aby směl zůstat v oddíle. Major si s ním chtěl o celé věci promluvit.

Když Zinočka s Naďou převázaly všechny raněné, usadily se v malém pokojíku v jednom ze srubů. Pily čaj a brebentily jedna přes druhou. Dívky si navzájem padly do oka a jedna bez druhé teď neudělaly ani krok. Jakmile před učitelkou a její dcerou vyvstala otázka, zda jit s oddílem, nebo zůstat ve vesnici, Naďa se dlouho nerozmýšlela a rozhodla se odejít s jednotkou, její matka se tedy k oddílu připojila také.

Ve chvíli, kdy do místnosti vrazil Petrenko, stále ještě o čemsi živě debatovaly, jeho nečekaný příchod je trochu zaskočil.

„Tak co, živíte se, fešulky? A že váš velitel má hlad jako tygr, to je vám samo sebou putna,“ zahartusil nadporučík hned ode dveří napůl žertem, napůl vážně. „A uvědomte si laskavě, že ode dneška jsem vaším velitelem já.“

Dívky na sebe významně pohlédly. Zinočka pochopila, že tomuhle člověku by asi těžko vysvětlovala, že potraviny, které spravuje ona, jsou určeny pro raněné, a tak sáhla do tlumoku, vyňala z něj bochníček chleba, ukrojila velký krajíc a položila ho před Petrenka.

„Už je pozdě, já běžím,“ vyhrkla najednou Naďa, podala Zinočce ruku a vyklouzla ze dveří.

Petrenko pokýval prstem na Zinočku a celým svým vzezřením jí chtěl dát na srozuměnou, že ji teď sdělí něco velice důležitého. Když se k němu dívka přiblížila, spustil zlověstným hlasem:

„Tak jsme doskákali, sestřičko! Jsme v železným kruhu. Zejtra budou v tomhle hnusným mokrým lese ležet jen naše kosti. Tak je to.“ uzavřel Petrenko. Když zjistil, že jeho slova neudělala na zdravotnici žádoucí dojem, pokračoval: „A můžeš si bejt jistá, sestřičko, že ani to, co z nás zbude, tu nebude ležet dlouho. Naše mrtvolky splivnou vlci, těch jsou tu mračna.“

Petrenko se nahnul přes stůl a výhrůžně zašeptal:

„Ráno začnou Němci utahovat smyčku, rozmačkaj nás tady jako mouchy. Já umřít nechci. A nechci ani, abys umřela ty. Ty musíš zůstat naživu! Pro mě! Rozumíš?“

Na okamžik umlkl a rozhlédl se kolem.

„Kašlem na všechno a budeme se starat jen o sebe. Pokusíme se uniknout z obklíčení sami dva. Dneska v noci.“

Najednou jako by si něco uvědomil:

„Ale kdepak, radši hned. Za hodinu může bejt pozdě.“

A Zinočka se rozhodla, že by mohla vyzkoušet ani ne tak Petrenka, protože ten vyvolával její pochybnosti už dávno, jako spíš sebe. Třeba mu nerozuměla. Možná že její podezření způsobilo to jeho tolikrát opakované protivné dvoření, které ona nesnáší. Zeptala se ho:

„A co když nás chytí Němci?“

„Proč by nás chytali!“ vyložil si Petrenko Zinoččinu otázku po svém. „Přece k nim pudeme sami, dobrovolně. Skoncujeme s tímhle potloukáním po lesích, přece nebudeme věčně žít jako dobytek. V tomhle lese se ze člověka stane zvíře, ani neví jak.“

„Zrádce!“ vydechla Zinočka. A zcela neočekávaně, nejspíš i pro sebe samotnou, se najednou vymrštila jako náhle uvolněná pružina, jediným skokem se ocitla u dveří, trhla za kliku a zmizela Petrenkovi z očí. Ani pořádně nezaregistrovala, že se bolestivě udeřila o roh stolu. že z něj s rámusem sletěla konvice, šálek i talíř, neviděla, jak zpozorněli ranění, zneklidnění neobvyklým ruchem.

Petrenko takovou reakci nečekal. Byl připraven na všechno – na odmítnutí, na přemlouvání a bůhví ještě na co, ale tohle ho ani ve snu nenapadlo.

V rohu místnosti spatřil samopal, a dál už nepřemýšlel. Popadl ho, vyrazil pažbou okno, které se rozletělo na kousky, a vyskočil ven. Přehoupl se přes plot a zmizel v tmavém a děsivém lese.

Mlynskij a Alijev právě uzavírali pohovor s dědou Matvejem, když do místnosti vtrhla Zinočka. Po přestálé námaze a vzrušení nedokázala hned popadnout dech, a tak jen bezmocně mlčela. Jako by jí v hrdle uvízl obrovský balvan. Major se jejího vzezření lekl.

„Co se stalo, Zinočko?“ zeptal se poplašeně. „Málem bych vás nepoznal.“

„Petrenko je zrádce!“ vyrazila ze sebe konečně zdravotnice. „Právě teď, před pár minutami, mi navrhoval, abych s ním přeběhla k Němcům.“

„Všivák!“ procedil major skrz zuby.

Pak pohlédl na Alijeva:

„Okamžitě zrádce uvězněte!“

„Provedu!“ vykřikl kapitán už v běhu a chvatně si rozepínal pouzdro s revolverem.

Chaos v lazaretu mu hned neposkytl úplný obrázek o tom, co se tu vlastně právě odehrálo. Také ranění toho moc nevěděli. Slyšeli nějaký hluk, praskot, řinčení skla a nakonec hroznou ránu – a to bylo všechno. Tušili jen, že se stalo něco strašného, ale co konkrétně, to pro ně zůstalo záhadou.

„Kde je nadporučík Petrenko?“ zeptal se Alijev.

„Nevíme.“

„Toho jsme tu nezahlídli.“

„Už jsme se vlastně chystali na kutě.“

„Ten bengál nás zase zvedl na nohy.“

Každý se snažil něco říci, ale nikdo nevěděl, a dokonce ani netušil, co se doopravdy odehrálo a kdo je vlastně viníkem poplachu.

Alijev si prohlédl místnost, přistoupil k oknu, zapnul baterku a namířil jasný světelný kužel do inkoustově perné tmy za oknem. Posvítil si na zbytky rozdrceného okenního rámu a na čerstvé otisky vojenských bot. Kapitán postupně měnil úhel dopadli světelného kužele a snažil se vysledovat, kterým směrem se stopy ztrácejí. Teď už bylo všechno jasné – Petrenko uprchl. Je třeba okamžitě zorganizovat pátrání po zrádci. Jestli se dostane k Němcům, může jim do všech detailů prozradit, jak proniknout k partyzánskému táboru. Kapitán začal rozdílet rozkazy vojákům, kteří se zatím sbíhali k lazaretu. Najednou mu těsně kolem ucha hvízdla kulka a zaryla se do dřevěné stěny naproti oknu. Jen zázrakem nezasáhla ani Alijeva, ani nikoho z mužů stojících kolem něho. Lidé rychle padli k zemi, aby střelci neposkytovali snadný cíl, a plazili se ke dveřím. Těsně při zdi srub obešli a přískoky se pustili po zrádcově stopě. Chladného bodavého deště si nikdo z nich nevšímal. Všichni si moc přáli co nejdřív dopadnout Petrenka a po zásluze s ním zúčtovat.

Asi padesát metrů od tábora, v místech, kde začínal hustý pás křovin, najednou někdo zakopl o Petrenkův kabát. V kapse našli legitimaci na jméno nadporučíka Petrenka a vzkaz, napsaný pevným a úhledným rukopisem: Šel jsem tam, kde mě víc potřebují. Nevzpomínejte ve zlém. Petrenko. A datum. Zrádce si tenhle vzkaz připravil již před několika dny, nosil ho v kapse a čekal jen na vhodnou příležitost.

Alijev si na lístek papíru posvítil baterkou a přečetl text vojákům.

„Utekl, jidáš, ale my ho dostaneme. Dopravíme ho do tábora živého nebo mrtvého.“

Všichni s Alijevem bezvýhradně souhlasili. Odpočinku se vzdali a hnali se neustále kupředu.

Pátrání se protáhlo skoro až do rána. Zmučení a promáčeni členové stíhací skupiny se vrátili za svítání. Zrádce nenašli. Zmizel. Kam, to nikdo z nich nevěděl. Ale jedno bylo nade vši pochybnost – je to odporný chlap, který se nejen neštítil zradit své bojové kamarády, ale dokonce na ně zvedl ruku.

Když Alijev Mlýnskému podal hlášení o výsledcích pátrací akce, major se zamyslel. Bylo proč.

„Náš úkol je teď vlastně ještě složitější,“ poznamenal zadumaně. „Musíme ten plán trošku zkorigovat.“

Štáb se okamžitě pustil do práce. Mlynskij věděl, že Němci mají o jejich oddíl velký zájem, snaží se neztratit ho z dohledu, aby mu – až se jim naskytne nějaká vhodná příležitost – zasadili zdrcující úder. Oklamat Němce, zaměřit jejich pozornost na falešnou stopu a ve vhodném okamžiku zaútočit na fašisty – takový byl majorův plán. Petrenkova zrada ho donutila ke změnám, ale podstata jeho záměru zůstávala stejná.

Petrenko štvaný strachem uběhl prvních sto metrů bez ohlédnutí. Neustále se děsil, že ho jeho pronásledovatele dohoní, že ho už každou chvíli musí chytit. Když se však poprvé zastavil a trochu se vzpamatoval, pochopil, že najít ho v takové tmě, a navíc v dešti nebude vůbec snadné.

Odhodil tlumok pod keře, znovu si křečovitě přitiskl samopal na břicho a klopýtaje o drny a vrážeje do keřů utíkal dál. Tvář mu zaléval pot, jehož slané kapky se mísily s deštěm a dostávaly se mu do očí. Před poloosleplým Petrenkem vyvstávaly strašlivé vidiny.

Aniž by zpomalil, neustále si špinavýma rukama protíral oči zalité potem a deštěm. Dýchal ztěžka, chvílemi se mu zdálo, že už nemůže. Zase měl pocit, že ho někdo dohání, že už ho mají v hrsti. Po čtyřech či pěti hodinách vyčerpávajícího běhu se úplně vysílený konečně zastavil, otřel si rukávem blůzy mokrou zarostlou tvář, opřel se o samopal jako o kus klacku a začal pomalu a opatrně sestupovat dolů po svahu k malé říčce. Už slyšel bublání nepříliš vodnatého, ale rychle ubíhajícího toku. Ten zvuk mu oznamoval, že je zachráněn. Petrenko věděl, že na druhém břehu už jsou Němci, na partyzány tam určitě nenarazí. Ti jsou stejně jako jeho bývalý oddíl na levém břehu, v neprostupných ruských lesích. Přesně svou situaci chápal: pro něj už není cesty zpět – tu pro sebe dnes navždy uzavřel a nikdy toho nebude litovat.

„Sověty nás okradly, ožebračily a tatika nám zahubily,“ hučela do něj od dětství matka.

Když začala válka, zaradovala se:

„Přijde Němec a vrátí nám náš majetek!“

A vida, už je to tady, Petrenko se teď může sovětům za otce pomstít!

Takové myšlenky táhly zrádcovou hlavou, když sestupoval k říčce. Po chvíli se dostal až k vodě. Nejdřív zmateně pobíhal sem tam, a co chtěl nebo co hledal, nevěděl v té chvíli nejspíš ani on sám. Nakonec narazil na loďku ukrytou v olšoví. Skočil do ní a začal rukama horečně pádloval ke druhému břehu.

Rychlý proud ho unášel dolů po řece. Petrenko vztekle skřípěl zuby a zabíral oběma rukama ještě usilovněji. Nakonec se mu podařilo zachytit větev visící nad vodou, přitáhnout loďku ke břehu a vyškrábat se na něj. Sotva se pořádně postavil na nohy, zaslechl úsečný povel:

„Hände hoch!“

Automatem na něj mířil obrovský žilnatý Němec, vedle něhož se na vodítku zmítal vlčák.

Petrenko odhodil zbraň a zvedl ruce nad hlavu. Díval se přímo do hlavně německého samopalu, ale on se z toho radoval a nejraději by křičel štěstím.

„Když se hneš, je po tobě!“ upozornil ho lámanou ruštinou Němec.

Petrenko padl na kolena a z očí se mu začaly koulet slzy. Ale byly to slzy radosti, ne strachu.

Němec přistoupil až těsně ke zrádci a řádně ho nakopl okovanou botou.

„Ruce nahoru, pudeš tam!“ a Němec mu ukázal, kterým směrem má jít.

„Já jsem váš přítel. Ichbindojčefrojnd,“ blábolil Petrenko.

„Schnell, schnell!“ popoháněl ho samopalník a postrkoval ho hlavní.

K ránu se nad lesem zvedl dým, stoupající z „táboráků“ na bažinách. Mlynskij se rozhodl pro zamýšlený klamný manévr a vytvořil zdání situace, která – a tím si byl jist – bude v naprostém souladu s údaji, které Němci získali od zrádce Petrenka.

V pět hodin ráno vyhlásil major poplach a oddíl se rychle a nepozorovaně začal přesunovat k výšinám v severní části masivu, které byly od jihu a jihozápadu chráněny neprostupnými bažinami. Těžce raněné vojáky ukryli kousek od pahorku v hustém houští, kde o ně pečovaly učitelka a její dcera Naďa. Večer měli být postupně odvezeni na doléčení do okolních vesnic. Tam už se o ně postarají lidé, se kterými mezitím stačili navázat kontakt Mlýnského průzkumníci. Lehce ranění zůstali na vlastní žádost v oddíle – major nakonec pod tlakem jejich naléhavých proseb kapituloval.

Mlynskij si zavolal kapitána Serjogiua, politruka Alijeva a poručíka Kirsanova. Posoudili všechny okolnosti nové dislokace oddílu a dohodli způsob obrany nejzranitelnějších míst a přístupových cest k táboru pro případ, kdyby Němci zaútočili čelně. To byla samozřejmě ta nejčernější vyhlídka, ale počítat musili i s ni.

Mlynskij uchopil svoji odřenou brašnu, chvíli ji zamyšleně potěžkával a pak z ní vytáhl rudý prapor. Rozvinul ho. Látka byla na několika místech prostřelena.

„To je zástava naší divize. Podařilo se nám ji zachránit před nepřítelem. Ode dneška, bude pod tímto praporem bojovat náš oddíl, pod ním budeme vítězit.“

Podle tradice si přítomní důstojníci podávali prapor z ruky do ruky a každý z nich ho políbil.

„Svěřte ho první rotě,“ řekl major.

Porada velení oddílu pokračovala.

„Pokud se nám podaří nepřítele dezorientovat a přimějeme ho k tomu, aby své síly vrhl do oblasti s našimi falešnými ohni, bude to úspěch,“ konstatoval Mlynskij. „A úspěch by pozvedl bojového ducha vojáků, přidá lidem sil a posílí viru ve vítězství. Otevřený boj je pro nás v současné době nevýhodný, ale připravovat se na něj musíme taky. Pokud by nepřítel po bombardování bažiny a dělostřelecké přípravě poslal do tohoto prostoru pěchotu, udeříme na ni z boku, od těchto výšin. Předeni připravíme pozice pro minéry. pro případ, kdyby Němci vrhli do boje tanky.“

„Na levém křídle bude boj řídit kapitán Serjogin, na pravém křidle svěřuji velení politrukovi Alijevovi a střed naší sestavy si vezmu na starost sám. Hned po tomto neočekávaném úderu musíme organizovaně ustoupit do bažin v Černém lese.“ Mlynskij se na pár vteřin odmlčel a pak dodat: „Válka je válka a nikdo neví, která kulka čeká na něj. V případě mé smrti přebírá velení kapitán Serjogin. Pokud by byl vyřazen i on, musí se o oddíl postarat Alijev…“

Nad lesem v oblasti bažin se brzy objevila německá průzkumná letadla, která metodicky pročesávala vzdušný prostor nad tímto rajónem. Rylo velmi pravděpodobné, že se Němci řídí Petrenkovými údaji.

Mlynskij a jeho nejbližší spolupracovníci bedlivě sledovali všechny akce německého leteckého průzkumu. Chytí se Němci na nastraženou návnadu? Ti se samozřejmě nespokojí jen se zprávami letecké rozvědky a všechno asi prověří i abwehr4. Ale Mlynskij počítal i s touto možností. Na potenciálních přístupových cestách k údajnému táboru rozestavil svá pozorovací stanoviště. jejichž posádky měly nejen zaznamenávat pokusy nepřátelského průzkumu o detailní zkoumání terénu, ale také předstírat přítomnost strážního zajištění.

Den proběhl poklidně a oddíl relativního volna stoprocentně využil. Velení mělo možnost ještě jednou promyslet všechny podrobnosti celé operace a případně leccos v plánech ještě poopravit.

Všechno začalo příštího dne za svítání.

Ranní ticho najednou prořízl řev těžkých bombardováních letadel. Bombardéry svrhly svůj náklad do bažin, na nejbližší osady a přístupové cesty k nim. Stroje po svržení bomb otáčely k jihu a uvolňovaly nebe nad prostorem dalším vlnám bombardérů. Obrovské výbuchy následovaly rychle jeden po druhém a chvílemi splývaly v nepřetržité hřmění. Nad lesem visela černá mračna dýmu a prachu. Asi po hodině přenechalo letectvo iniciativu dělostřelectvu. Dojem byl ještě strašlivější, jako by se hromovládce Zeus rozhodl roztavit zem a zničit všechno živé, všechno, co je schopno pohybovat se a růst.

Mlynskij seděl ve svém okopu a analyzoval situaci. Příznivěji se celá operace ani vyvíjet nemohla. Nepřáli si otevřený boj a snažili se nějak mu předejít, jenže tenhle záměr nevyšel. Podařilo se však nepřítele oklamat. Donutili ho nasypat stovky a tisíce bomb a dělostřeleckých granátů do lesa a bažin, kde nemohly způsobit žádnou škodu.

Po mohutné dělostřelecké přípravě se nad lesem znovu objevily „rámy“. Jeden z nich oblétával lesní masív po obvodu. V jednom okamžiku stroj klesl tak nízko, že zachytil za špičky stromů, křečovitě nadskočil, vyrazil z něj dým a letadlo začalo rychle klesat k okraji paseky pod výšinami na nouzové přistání. Z pošramoceného letounu se vyškrábal německý letec. V ruce držel revolver. Rozhlédl se kolem, a protože patrně nepředpokládal, že by mu v těchto místech mohlo hrozit nějaké nebezpečí, pustil se podél lesa. Sotva se přiblížil k prvnímu keři, zastoupil mu cestu Vakulenčuk s výhružně namířeným německým samopalem. Pod překvapeným Němcem podklesla kolena. Mičman mu bleskově vyrazil z ruky zbraň a jeho kamarádi, kteří mezitím stačili přiběhnout, zajatce pečlivě prohledali. Nalezené doklady předali svému veliteli.

Už zběžný výslech zajatého letce ukázal, že na úsvitě započala důkladně promyšlená vyhlazovací operace s krycím názvem Ocelový kruh a že kromě letectva a dělostřelectva se na ní podílejí také tankové a pěchotní útvary SS. Cílem operace je vyčistit okolní lesy od partyzánů a skupin sovětských vojáků, které uvízly v německém týlu. Podle údajů německého průzkumu měla být nejnebezpečnější oblast bažin, protože právě v tomto prostoru jsou údajně soustředěny nejdůležitější nepřátelské síly.

„Pokud mě pan kapitán okamžitě propustí,“ oznámil Němec Alijevovi, ke kterému ho námořníci přivedli, „mé velení se nad ruskými vojáky smiluje. V opačném případě bude vaše jednotka rozdrcena.“

Němcova drzost Alijeva dopálila. Ruka se mu mimoděk sevřela v pěst a nejraději by letce do toho jeho samolibého obličeje praštil, ale včas se vzpamatoval. Mlynskij vydal rozkaz nezkřivit zajatcům ani vlásek.

„Zaveďte zajatce do zemljanky,“ nařídil kapitán námořníkům.

„Provedu!“ odpověděl voják, stojící přímo za Němcovými zády, a postrčil ho hlavní karabiny. „Tak plav,“ pobídl nevraživě zajatce.

„Pane kapitáne, řekněte tomu muži, ať mě nezabijí. Mám tři děti, moc prosím!“

Alijevovi byl Němcův prosebný obličej najednou k smíchu – z nedávné povýšenosti a sebevědomí nezbylo nic.

Tak vida, řekl si v duchu, Němci bojují dobře tehdy, když cítí svou převahu. Jakmile je po převaze, je také po hrdinství a udatnosti. Děda Matvej má pravdu, stoprocentní pravdu!

Na chvíli se v lese rozhostilo mrtvé ticho. Zdálo se, jako by všechno kolem vymřelo. Ale najednou…

K pozicím oddílu se začali sbíhat Vakulenčukovi rozvědčíci a udýchaně hlásili, že k bažinám se ze všech stran valí německé tanky a za nimi postupuje pěchota…

VÝSLECHY U VON HORNA

Von Horn nabídl plukovníkovi Globkemu šálek kávy a nenuceně prohodil:

„Slíbil jsem vám, plukovníku, že se jednou těm vašim zajatcům budu věnovat sám.“ Aniž by čekal, co na to plukovník, pokračoval dál: „Chtěl bych položit pár otázek tomu přeběhlíkovi, kterým jste se tak vychloubal.“

„Jak si přejete, pane generále!“

Globke polkl pár doušků kávy.

„Smím se zeptat, pane generále, kdy se chystáte položit tomu Rusovi své otázky?“

„Inu, pokud ho máte tady…“

Globke neslyšně přistoupil ke stolku s telefony, zvedl sluchátko přímé linky štábního spojení a stručně zavelel:

„Přeběhlíka ihned ke generálovi! Rychle!“

Za několik minut se dveře generálovy pracovny otevřely a službu konající důstojník hlásil:

„Pane generále, na váš rozkaz byl předveden ruský přeběhlík, důstojník Rudé armády Petrenko.“

„Ať jde dál!“ pokynul von Horn.

Petrenko vstoupil. Na sobě měl vojenskou blůzu, v níž uprchl z tábora oddílu, chyběly jen vojenské distinkce a opasek. Někde musil nechat i vysoké boty s celtovinovými holeněmi, protože teď měl na nohou německé s ovinovačkami.

Tak tohle je to jeho štěstí, za nímž se usilovně hnal a po kterém tolik toužil! Včera ještě byl nenápadným nadporučíkem v ustupujícím oddíle, zahnaném do koute, v něhož není úniku. A dnes už stojí před reprezentantem mohutné, hmatatelné moci, v jejíchž rukou jsou osudy národů. Podle uniformy a nárameníků i podle zařízení pracovny, které ani trochu nepřipomínalo polní podmínky, pochopil, že stojí před nějakým velkým pánem, že tady se detaily považují za nezajímavé. Tady je třeba se zalíbit – to je všechno. Pak může doufal v důvěru a v kariéru.

Petrenko prkenně přistoupil bliž ke generálovi a snaživě zadrnčel:

„Pane generále, na váš rozkaz se dostavil…“

A zarazil se. Sám ještě nevěděl, jak se vlastně má v téhle zcela nové situaci hlásit.

Petrenko zatím nevěděl ani to, jak se domluví, když jazyk svých nových pánů nezná.

Díky vysokému koberci tlumícímu kroky nezaslechl, že do místnosti vstoupil tlumočník, maličký, ušlápnutý človíček, připomínající spíše nějaký automat.

Drobný vyzáblý generál si vsadil do oka monokl, zběžně si přeběhlíka prohlédl od hlavy až k patě a zeptal se

„Co to brebentí?“

Ozval se překladatelův hlas:

„Zdraví vás a chce podal hlášení, pane generále.“

„Dobrá,“ broukl von Horn. „Ať vypráví něco o sobě.“

Za dlouhých nocí, kdy Petrenko promýšlel plán útěku, uvažoval i o tom, co Němcům řekne, až ho zajmou.

Ledacos už o nich slyšel. Někdo mu kdysi dávno říkal (nebo si to možná přečetl), že jsou sentimentální, a tak spustil:

„S bolševikama mám eště starý účty…“

„Sehr gut.“ schválil jeho slova generál.

Následovala otázka, kterou tlumočník okamžitě překládal:

„Generál se ptá, jestli jste důstojník.“

„Nadporučík!“ odpověděl Petrenko.

„Komunista?!“ reagoval přísně generál.

Petrenko zakroutil hlavou s takovým odporem a tak energicky, až se mu neposlušné dlouhé vlasy svezly do čela.

„Níícht!“ vykřikl. „Komunisti mojeho tátu ve čtyřiatřicátym zavřeli a všechno nám sebrali, mlejn, koně, dvě krávy nám vodvedli, ani pytel pšenice nám nezůstal… Dyť já jsem celou tu dobu nežil, já jsem vlastně čekal na vás. já pořád věřil, že přijdete a uděláte pořádek, jsem rád. že jsem se mezi vás konečně dostal, protože já považuju Němce za skutečný hospodáře…“

Globke se podíval na hodinky. Bylo znát, že přeběhlík mu moc sympatický není.

„Dovolil bych si připomenout, pane generále, že bychom potřebovali hlavně nějaké informace o oddílu. Generál Oberländer čeká.“

Von Horn souhlasil:

„O sobě, Herr Petrenko, můžete klidně napsat, dokonce velmi podrobně, ale teď by nás skutečně zajímaly zprávy o oddílu.“

Petrenko se snažil ze všech sil. Vyprávěl o všem, co v oddíle viděl na vlastní oči, i to, co znal jen z doslechu. Horečně namáhal paměť, aby nezapomněl ani na jediný detail.

Globke rozložil na stole operační mapu a během zrádcova vyprávění si v ní dělal poznámky, které postupně vytvořily cestu Mlýnského oddílu a určily místo, kde by oddíl měl právě být.

Petrenko umlkl a von Horn se blahosklonně pousmál.

„Sehr gut, sehr gut! Takové informace německá armáda moc potřebuje!“

„Splnil jsem jen svou občanskou povinnost, pane generále,“ reagoval na to Petrenko.

Von Horn se na chvilku zamyslel. Pak zvedl sluchátko a spojil se s velitelem gestapa.

„Mám pro vás objev, nenahraditelného policajta.“

Zrádce tak dostal doporučení, o něž tolik stál, za jidášskou službu bylo zaplaceno.

Petrenka odvedli…

Von Horn se otočil ke Globkemu.

„V případě tohoto divokého syna stepí máme tedy jasno. Ale vy jste si stěžoval, že gestapo si nedokáže poradit s tím… jak se jim to říká…? Připomeňte mi ten ruský výraz!“

„Rusové jim říkají čekisté. pane generále.“

„Ano ano, čekisté… Přiveďte mi ho, já si s ním promluvím.“

Do pracovny přivedli nevelkého, sporého muže. Kulhal a jeho tvář byla poseta podlitinami. Ruce měl v ocelových poutech. Neuvěřitelně roztrhaná košile jen stěží přikrývala zmučené tělo.

Von Horn pokynul gestapákům, kteří toho člověka přivedli, aby opustili pracovnu.

„Bitte!“ pronesl pohostinně generál a upřeně se zadíval do uzoučkých štěrbin mezi nateklými víčky, za nimiž se sotva daly tušit zajatcovy oči.

„Posaďte se!“ přikázal rusky a pokynul ke křeslu vedle psacího stolu.

Muž se posadil a tlumočník si stoupl za jeho záda.

Von Horn se beze spěchu rozhovořil. Chvílemi ustával, aby tlumočník stačil překládat.

„Pro německou armádu, německé vojáky i mne jako německého důstojníka jste opravdový hrdina. Mlčet při výsleších gestapa každý nedokáže. Ale každý nesmysl má své meze. Jak vás mohu oslovovat?“

„Jmenuji se Jermakov, křestním jménem jsem Pavel… Po otci Petrovič.“

„Ano, Pavle Petroviči, přál jsem si mluvit s vámi osobně. Takové cti se každému Rusovi nedostane, a do rukou nám padnou i velmi významní lidé.“

„Vaše pozornost mě opravdu dojímá,“ poznamenal Jermakov s neskrývanou ironií.

„Byl bych velmi rád, kdybyste si uvědomil, že hovoříte s velitelem armády… Mohu vám darovat život, ale mohu vás o něj taky připravit. A spolupráce s tvrdými a rozumnými lidmi mi rozhodně není proti mysli. Dobrovolných zrádců si nevážíme. A nevěříme jim. Dnes zradili vás a zítra mohou totéž provést nám. Vy, Pavle Petroviči, nejste zrádce, vy jste silný a moudrý chlap. Rád bych s vámi uzavřel dohodu. Hlásili mi, že všechno popíráte. Dokonce i věci, které prostě popřít nemůžete… Co mi na to odpovíte?“

„Mluvíte o jakési dohodě, pane generále. To snad nemyslíte vážně, jakápak dohoda – vy jste volný člověk, a já tu sedím s pouty na rukou.“

„Sundejte mu to, Globke!“ přikázal von Horn a ukázal na pouta.

Plukovník zaváhal.

„Tak slyšel jste?!“ zeptal se netrpělivě generál.

Zavolali gestapáka. Odemkl pouta a odešel.

„Jste volný!“ zvolal von Horn.

Jermakov si rozhýbal strnulé ruce.

„Kouříte?“ zeptal se generál. „Prosím!“

Von Horn k němu přisunul vyřezávanou stolní kazetu s cigaretami. Globke mu zapálil a zajatec lačně vtáhl kouř.

Generál s plukovníkem se po sobě podívali. Von Horn se samolibě pousmál. Z gestapa mu hlásili, že čekista odmítal jíst i kouřit.

„Mám pro vás jednu otázku,“ pokračoval Němec. „Podle naších informaci jste v tomto městě byl náčelníkem okresního oddělení NKVD… Při výslechu jste to popřel. Identifikovala vás však řada svědků… a vy zapíráte dál. Co je tedy pravda?“

Jermakov se zničehonic pousmál. Četné rány v obličeji znetvořily úsměv ve škleb.

„Ano, generále, v tomhle městě jsem před válkou opravdu byl náčelníkem NKVD.“

Von Horn vítězoslavně pohlédl na Globkeho. Okamžitě položil další otázku:

„Vaše hodnost?“

„Podplukovník.“

„Oho!“ zvolal generál. „Vy už mi stojíte za rozmluvu! Mám tu hlášení, že jste ve městě zůstal proto, abyste tu zorganizoval odpor proti německé branné moci, je to pravda?“

„To je pravda, generále.“

Generál znovu pohlédl na Globkeho. Jásal. Jim tam vyslýchaný mlčí, a mně zpívá…

„A k čemu by vám takový odpor byl,“ pokračoval von Horn, „prosím vás, k čemu? Vaše armáda je poražena. Nové pořádky sem přijely na pásech našich tanků. Nebyla by za takových okolností rozumnější spolupráce?“

„Ne, generále, nebyla… Naše armáda není a nebude poražena. Teď ustupuje, to je pravda… Ale přijde doba, generále, kdy vás odsud požene všechen náš lid. Já se toho bohužel nedožiju, ale moc bych si přál mít možnost pokračovat v naší diskusi pak!“

„Mluvme o dnešku!“ přerušil zajatce generál. „Dnes jsem pánem našeho dialogu já! To jistě uznáte. Nabízím vám spolupráci se silou, kterou nic nerozdrtí. Na vaši odpověď čekám pět minut. Ein, zwei, drei, vier, fünf!“ odpočítal ještě von Horn, a aby bylo naprosto jasno, ukázal zajatci ciferník svých hodinek.

Jermakov horečně uvažoval. Dalo by se situace využít k útěku? Vědí soudruzi, jak se dostal Němcům do drápů? Podnikají něco na jeho záchranu? On přece dobře ví, že ve městě zůstali sovětští rozvědčíci. Sám je školil a vypracovával zásady konspirativního spojení. Někteří dostali za úkol vetřít se do orgánů německé vojenské rozvědky a do městské policie. Stačili to udělat, nebo je situace zaskočila? Jestli stačili, pomohou mu. Jenže času zatím uběhlo opravdu málo a situace je složitá, moc složitá. Spoléhat může jedině sám na sebe. A dá se něco podniknout v téhle situaci? Nedá. Těžké zranění a muka, která podstoupil na gestapu, činí z každého pohybu utrpení. Copak on, položivý a ztýraný, může uvažovat o útěku?

Jeho úvahy přeťal ostrý von Hornův hlas:

„Lhůta uplynuta, podplukovniku, máte slovo.“

Jermakov najednou pookřál. Vrásky, které mu do tváře vyryla snaha překonat fyzickou bolest, zmizely a místo nich se objevil náznak úsměvu.

„Je to slavnostní okamžik,“ pronesl klidně a povstal. „Všechno jsem si promyslel, generále. A jsem rád. že se mnou hovoříte z pozice pána situace… Zbavuje mě to některých předsudků.“

Jermakov najednou pokročil ke generálovi a plivl mu do obličeje. Popadl křeslo, ve kterém ještě před chviličkou seděl, a když si uvědomil, že von Horna by asi nezasáhl, praštil jim plukovníka.

Von Horn vyprázdnil do zajatce cely zásobník své pistole. Globke, který se po útoku sotva držel na nohou, dal přednost rychlému ústupu za dveře pracovny.

OPERACE OCELOVÝ KRUH

V polním ležení vojsk generála Oberländera už třetí den hustě pršelo. Studený vítr teskně hvízdá v korunách stromů, trhá z vodou nasáklých větví poslední listí, mísí je s deštěm a rozhazuje na všechny strany. Všudybylsky zahání pod vojenské pláště pramínky ledové vody. Vojáci se choulí do kabátů, zvedají límce a narážejí si lodičky hluboko přes uši, jako by je tenké sukno letní uniformy mohlo ochránit před stále citelnějším chladem.

Tu a tam vyrážejí ze tmy modravé jazyky plamenů. To chabě planou benzínem polité větve, nad nimiž si Němci hřeji prokřehlé ruce. Mokré čapky a rukavice strkají přímo do plamenů a z nabobtnalé tkaniny stoupá pára.

V příjemně vytopeném dřevěném domě se radí generál Oberländer s návštěvou ze štábu armády, s plukovníkem Globkem. Popíjejí francouzský koňák, ale atmosféra debaty není právě přátelská.

„Kdepak vás to takhle vyzdobili, můj milý plukovníku? Snad to není heraldický symbol z rytířského erbu?“

Globke si roztržitě pohladil bouli, která trůnila na dobré polovině jeho rozsáhlé pleše. Tyčila se dosti vysoko nad povrchem plukovníkovy lebky a mimo to, že mu působila celou řadu těžko snesitelných nepříjemností, byla také vítaným terčem nekonečných posměšků. Slabomyslnou poznámku si neodpustil ani generál Oberländer. Globke div nevybuchl, ale nakonec se ovládl a jedovatě prohodil:

„Rád se podívám na vás, generále, až skončí tahle operace!“

„Je mi to moc lito, plukovníku, ale tentokrát štěstěna přála vám. Na pokyn velitele armády jste byl jmenován náčelníkem štábu skupiny vojsk, která má, jak je vám jistě známo, provést operaci Ocelový kruh.“

Globke strnul. Přijel sem, aby zkontroloval připravenost vojsk před začátkem operace, a najednou tumáš… Ne, plukovník prostě nechápe, co má tohle všechno znamenat. Von Horu ani nepovažoval za nutné něco mu o svých záměrech sdělit. Čím na sebe přivolal velitelovu nepřízeň? Operace proti partyzánům! To je přece ponižující, a navíc, jak Globke správně předpokládal, i beznadějné.

Je to projev nepřízně, na povýšení nebo vyznamenání si bude muset počkat déle, než původně předpokládal.

Mein Gott! Jak vratké je všechno v tomhle světě, pomyslil si Globke.

Oberländer na plukovníkovy nevyslovené otázky dosti nevybíravě odpověděl:

„Generál von Horn strašně nemá rád, když je někdo bit!“ poznamenal jízlivě a zamířil ukazovákem na modročerný hrbol na plukovníkově pleši.

Globkem to trhlo. Teď už se nemohl jen bránit, a tak sice chabě, ale přece jen se ohradil:

„V této zemi, generále, se všechny základní pojmy nějak pomíchaly. Rusové plivnou do tváře třeba i veliteli německé armády. Von Horn si přál vyslýchat komunistu. Ten mu plivl do tváře a mě praštil židli. Museli jsme ho zastřelit.“

„To je právě ten ‚ridicule‘, jak říkají Francouzi. Vy jste toho komunistu měl vyslýchat. Zastřelit ho klidně mohli vojáci…“

Globkeho už přestalo Oberländerovo pichlavé vtipkování bavit, a tak suše poznamenal:

„Rozkaz je rozkaz. Za tuhle operaci odpovídáme vlastní hlavou, generále, takže raději přejdeme k věci. je všechno připraveno?“

„Všechno, všechno, pane plukovníku!“ utrousil nedbale Oberländer.

„Ráno se tedy uvidíme, pane generále. Rusové mají jedno dobré přísloví: ‚Ráno moudřejší večera‘. To je prakticky totéž jako německé ‚Jitřní hodina zlato přináší‘.“

Navečer utichl vítr, přestalo pršet a trochu se oteplilo. Hustá mračna, která tři dny zastírala nebe jako pancíř, se roztrhala na kousky. Přes noc trhlin v mracích neustále přibývalo a za svítání už na hlínu prosycenou vláhou dopadly první sluneční paprsky, zalévající všechno kolem jakýmsi neobvykle jasným světlem.

Generál Oberländer spal v pokoji, do něhož sluneční světlo nepronikalo. Dvě malá okénka byla zvenku zabedněna masivními okenicemi a uvnitř v místnosti visely záclony z pevné domácí tkaniny, která se na vesnici vyrábí ani ne tak z nedostatku možností opatřit si látku v obchodě, jako spíš z lásky ke starobylému řemeslu.

Generála probudilo pronikavé drnčení telefonu. Vyskočil z postele, spěšně se protáhl a zvedl sluchátko. Když zaslechl von Hornův hlas, poslední zbytky ospalosti z něho rázem spadly.

Po obvyklých zdvořilostních formalitách Oberländer začal nadávat na nemožné ruské počasí, které hatí všechny jeho plány a znemožňuje zahájení už tři dny perfektně připravené, ale pro déšť zatím bohužel neproveditelné operace.

Von Horn generálovu výřečnost zastavil:

„Pokud zaspíte vítězství, generále, stěžujte si sám na sebe. Právě mi volal Globke a řekl mi, že tam máte krásně, slunce prý svítí a po lijácích ani památky.“

Oberländer ještě se sluchátkem v ruce popadl těžký závěs, zuřivě jím škubl, a když spatřil jasný proužek světla na levé okenici, jedinou skulinku, jíž se do místnosti vedralo pár slunečních paprsků, okamžitě pochopil,– že Globke se mu za jeho včerejší nevhodné žertíky krutě pomstil. Hájit se nemělo smysl, a tak Oberländer podvědomě srazil paty, vypjal se jako struna a přesně podle předpisu vychrlil:

„Pane veliteli, počasí je příznivé. Dovolte mi zahájit operaci!“

„Dejte se do toho!“ požehnal mu krátce von Horn a okamžitě zavěsil.

Během několika málo minut se rozžhavily přenosné polní vysílačky, rozezvonily se telefony, postupně připojované k provizorní polní síti, již jako obří přízračnou pavučinu rychle a obratně spřádali spojaři.

Operace Ocelový kruh začala.

Oberländer, který byl skálopevně přesvědčen o nadcházejícím hladkém průběhu celé akce, seděl u baterie polních telefonii a očekával zprávy z jednotlivých úseků. Zatím se všechno odehrávalo přesně podle plánu, na jehož přípravě se on sám bezprostředně podílel, ba co víc, jehož byl vlastně autorem. Generál věřil v úspěch. Na velitelské stanoviště se jedna za druhou sbíhaly operační zprávy. Jedna z nich hlásila: „Lesní osady č. 1 a 3 byly do základu vypáleny. Jejich obyvatelé, mezi nimiž byla řada partyzánů, byli likvidováni.“ Další hlášení s příslovečným německým smyslem pro důkladnost sdělovalo: „Ve čtverci 34 jsme narazili na velkou skupinu sovětských raněných. Skupina kladla zoufalý odpor a byla do posledního muže vybita.“ Dále se ve zprávě uvádělo, že ve stejném čtverci byly zajaty dvě partyzánky, které byly pod stráží odeslány do štábu.

A následovala další hlášení… Všechna nabubřele informovala o rozhodných akcích německých vojáků, kteří totálně a beze zbytku likvidovali ohniska odporu.

Oberländer Globkeho pověřil, aby velitele armády informoval, že akce Ocelový kruh se podle očekáváni vyvíjí velmi úspěšně.

„Rozhodně uveďte,“ upřesňoval generál, „že jsme zneškodnili několik velkých uskupení partyzánů a rudoarmějců.“ Zamyslel se a dodal: „Oznamte také, že jsme zajali několik lidí, kteří podle našeho názoru budou armádě velmi užiteční.“

Na Globkem bylo na první pohled vidět, že s generálovým hodnocením situace nesouhlasí.

„Pane generále, já bych radil, abychom se neunáhlovali. Zatím nemáme v rukou nic, co by první obdržené informace potvrzovalo. Považuji za svou povinnost připomenout vám, že von Horn neodpouští nepřesnosti, které se vyskytnou v informacích tohoto druhu…“

Oberländer mávl rukou, ale odpovědět už nestačil. Zabránil mu v tom telefonista Hans: „Pane generále, volá vás Rostock, prý je to naléhavé!“

Rostock byl volací znak plukovníka Melmanna. To by mohly být dobré zprávy. Oberländer si vzal sluchátka.

„Rostock, Rostock, tady Rýn, slyším vás,“ opakoval několikrát do mikrofonu.

Skrze sílící třesk ve sluchátkách se nakonec ozval hlas velitele motostřeleckého pluku plukovníka Melmanna, v němž Oberländer okamžitě vycítil jakýsi neklid.

„Ve čtverci 48,“ hlásil Melmann, „ležícím v oblasti severozápadních kót, kam směřoval náš hlavní úder, jsme na nepřítele nenarazili. Velký nepřátelský oddíl, složený z jednotek pravidelné Rudé armády, nás však napadl ze směru, odkud jsme podle údajů průzkumu žádné nebezpečí neočekávali. Nepřítel omylů naší rozvědky dokonale využil. Moment překvapení nás dostal do velmi svízelné situace.“

„Okamžitě ty bandity likvidujte!“ vyštěkl Oberländer. „Vrhněte proti nim tanky a dělostřelectvo, využijte zálohy SS. Výsledky okamžitě hlaste.“

Sluchátka umlkla. Oberländer chvíli seděl nehybně, jako by se snažil pochopit to, co právě vyslechl. Jasně si uvědomoval, že krach na Melmannově úseku by mohl ohrozit výsledek celé akce. Tam jsou přece hlavní síly.

Na cestě, po níž před několika hodinami do lesa proudily tanky a motostřelecké jednotky, se objevily náklaďáky přeplněné vojáky a vracející se zpět.

„Co to má znamenat?!“ zeptal se Oberländer a otočil se ke Globkemu.

Plukovník spěchal k autům. Zastavil čelní vůz a za okamžik se rozběhl zpátky.

„To jsou ranění… Stovky raněných!“

„Vy jste se snad zbláznil, plukovníku! Slyšíte? Zbláznil!“ zakvílel přerývaně Oberländer, ale hned si uvědomil, že takhle podivně by Globke při takové akci nežertoval, a umlkl. Rozhodl se, že se spojí s Rostockem a bude přísně požadovat vysvětlení. Co se to tam, k čertu, odehrává?

„Rostock, Rostock, tady Rýn, tady Rýn,“ křičel generál.

Stanice mlčela. Ozvala se až po chvíli:

„Tady Rostock, tady Rostock!“

Oberländer vytrhl radistovi mikrofon z ruky. a aniž by respektoval obvyklá pravidla rádiového spojení, vztekle zařval:

„Plukovníku Melmanne! Co se to tam u vás děje?. Okamžitě podejte hlášení!“

Ve sluchátkách se ozvalo:

„Plukovník Melmann padl. Hovoří velitel oddílu SS Schmoltke. Ustupujeme s těžkými ztrátami.“

„A tanky? Kde jsou naše tanky?“ přerušil ho generál.

„Několik tanku bylo zasaženo! Tanky hoří!“

„Dejte mi velitele tankistů!“

„Ten také padl.“

„A co policajti?“

„Rozutekli se. Vypadá to na to, že je někdo vědomě rozložil,“ hlásil Schmoltke.

„Přikazuji vám zastavit ústup a zadržet bandity za každou cenu!“ sípal generál.

„Rozkaz!“ ozval se naposledy Rostock a umlkl.

V Oberländerově nitru jako by cosi nepříjemně zapraštělo. Poprvé v duchu připustil, že by se operace nemusela zdařit. Ale to ho neděsilo. Stále dotěrněji se do vědomí vracela jiná myšlenka. Führer stanovil pro pochod na Rusko pevné termíny a ujistil všechny, že válka na východě bude blesková. A zpočátku to na to opravdu vypadalo. Jenže teď se v dobře seřízeném válečném mechanismu začíná něco zadírat. Ale čí je to vina – jeho, Oberländerova? Nebo přesněji jeho a jemu podobných? Teď už, nejde o odpovědnost před von Hornem, nebo dokonce před samotným Hitlerem… Za těchto okolností dává všanc vlastní hlavu, vlastní život.

Oberländer se vrátil na pozorovatelnu a co nejklidněji oslovil Globkeho:

„Pane plukovníku, musíme bleskově přesunout záložní pluk na pomoc Melmaunovi… vlastně Schmoltkemu. Melmann padl.“

„Pěchotní pluk bez tanků?“ zeptal se pochybovačně Globke.

Oberländer se zamračil. Sám už pochopil, že operace se skutečně nezdařila.

„Řekněte Schmoltkemu, aby se od banditů odpoutal a vrátil se se svými muži na výchozí pozice. Ústup ať kryje dělostřelectvo. Dvaačtyřicátá letecká eskadra shodí do čtverce 47 všechno, co může. A jedenačtyřicáté svěřte zpracování čtverce 48.“ Na okamžik se odmlčel a pak dodal: „Ve vašich rukou, plukovníku, je teď moje i vaše prestiž. Rozhodl jsem se, že okamžitě pojedu do štábu armády. Situace je velice složitá, nesmíme ztratit ani minutu.“

Cesta byla dlouhá a svízelná. Generál jel ve speciálním automobilu s neprůstřelnými skly a dalšími spolehlivými bezpečnostními prvky, a přestože předpokládal, že území ležící mezi jeho velitelským stanovištěm a štábem von Hornovy armády je už navždy německé, přece jen tudy projížděl s obavami. Tiskl se do koutku, aby ho někdo nezpozoroval nebo nepoznal…

Jedinou útěchu Oberländerovi v této zemi skýtala možnost uklidnit „nechápavé“ Rusy rukama těch „chápavých“. Drang nach Osten je velký pochod, který má Německu přinést nový životní prostor, což znamená, že tady všude budou žít jen Němci. Ale zatím… Najednou se přece nedá skoncovat se všemi těmi Židy, Rusy a bůhvíkým ještě…

Uprostřed těchto úvah generála zmohla dřímota. Zvedl límec pláště, pohodlně se rozvalil přes celé zadní sedadlo a usnul. Vzbudil se až ve chvíli, kdy vůz prudce zabrzdil. Jeho pobočník nadporučík Schranke mu otevřel dvířka a nahlas ho upozornil:

„Jsme na místě, pane generále!“

Do von Hornovy pracovny vkročil Oberländer v okamžiku, kdy velitel armády končil telefonický hovor.

„Zabili jste celou operaci!“ zavrčel von Horn neurvale a praštil sluchátkem do vidlice.

To byl Globke, pochopil Oberländer. Když se setkal s generálovýma pichlavýma očima, bylo jasné, že jeho závěr byl správný. Jeho náčelník štábu tedy zachytil první úder. Druhý teď bude směřovat proti němu samotnému. No jistě, hned to vycítil: generál mu ani neodpověděl na pozdrav.

„Jak se mohlo stát, generále, že hrstka banditů zmasakrovala naše nejlepší vojáky?“ zeptal se nečekaně klidně velitel armády.

Hrome, tenhle klid je horší než mučení. Rozhodný oficiální tón je v podobné situaci mnohem příjemnější než takovéhle cukrování. Člověk nikdy neví, v co se taková hraná bohorovnost zvrhne, přemítal Oberländer.

„Pane veliteli,“ spustil Oberländer a snažil se stůj co stůj vystupovat stejně vyrovnaně jako von Horn. „Za prvé: naše jednotky sice zaznamenaly značné ztráty, ale také jim se podařilo pustit nepříteli žilou. Za druhé: v lesích jsme nenarazili na hrstku fanatiků, jak hlásil průzkum, ale na velký a dohře organizovaný nepřátelský oddíl, jehož jednotky byly navíc všude jinde než ve čtvercích 47 a 48, kde je viděl váš štáb. Za třetí – a to považuji za nejdůležitější: armáda velkého führera by svou oddanost vůdci měla dokazovat na bitevním poli, a ne při honičkách na bandity po neproniknutelných lesích.“

Oberländerova jistota na von Horna zapůsobila jako chladná sprcha. Začal chápat, že tenhle ostřílený voják nedopustí, aby všechna vina padla na jeho hlavu, a postará se, aby si příslušná místa povšimla i podílu velitele armády na nezdaru celé akce. A to by nebylo dobré. Půjdeme na něj diplomaticky, řekl si von Horu.

Přesto mu však neušlo, že v nitru už si Oberländer není tak jistý, jak předstírá. Oberländer to vycítil a pokračoval ještě důrazněji:

„Honit bandity je práce pro gestapo a oddíly SS, já jsem generál armády a žádný policajt. Prosím, abyste si to laskavě uvědomil, pane veliteli.“

„Samozřejmě máte pravdu, generále. Vy si však zase musíte uvědomit, že uniformu velkého Německa nosíme všichni. My přece nemáme právo posílat tisíce árijců na onen svět. Jistě se mnou budete souhlasit, že se děje něco podivného.“

Von Horn otcovsky poklepal Oberländera po rameně a stejně klidným tónem pokračoval:

„Když držíte v ruce zbraň, odhoďte lítost, generále. A učte tomu i svoje důstojníky.“

Oberländer okamžitě pochopil, co má znamenat tento parafrázovaný Hitlerův výrok – on, Oberländer, je tedy ve vztahu k nepříteli, alespoň podle von Hornova názoru, příliš liberální. A to je pro generála udatné vůdcovy armády ten nejnebezpečnější posudek. Rozhodl se, že musí v celé věci okamžitě udělat jasno:

„Pane veliteli, na místě dvou dosti velkých lesních osad najdete jen dýmající trosky. To moji vojáci se tak snažili. A bylí to zase moji vojáci, kteří zlikvidovali i početnou skupinu raněných Rusů. Moji vojáci…“

Oberländer by asi ještě chvíli pokračoval ve výčtu všeho, co zlikvidovali a zničili jeho stateční chlapci, ale von Horn ho zarazil:

„Sehr gut! To je všechno moc pěkné, generále. Musíte jen ještě trochu přidat. Můžete si v zájmu úspěšného splnění úkolu vzít jeden pluk z mé rezervy. Jistě chápete, generále, že nikomu jinému bych to nedovolil.“

Na chvíli se oba odmlčeli. Velitel armády promluvil znovu:

„‚Dnes nám patří Německo, zítra celý svět‘“. Nemyslíte, že téhle písni by dnes slušela trochu jiná úprava? ‚Dnes nám patří Evropa, zítra celý svěť! Co tomu říkáte?“

Oberländer neodpověděl.

A von Horu se domníval, že bude lepší znovu se neptat.

ROZVĚDČÍCI OBNOVUJÍ SPOJENÍ

Náčelník štábu armády generálmajor Jermolajev si zprávu majora Mlýnského i vzkaz četaře Bondarenka pročetl dvakrát. Michaila Stěpánoviče rozrušilo cigaretové pouzdro, které se mu tak podivuhodnou cestou dostalo do rukou a teď leželo před ním na stole. Kolik vzpomínek vyvolala tahle malá žlutavá krabička! Vypadá jako obyčejná cetka, ale pro generála je to kus jeho domova, jako v zrcadle v ní vidi svou ženu a dceru. Pocítil nad ní teplo rodinného krbu, blízkost svých nejdražších…

Co však teď podniknout pro majorův oddíl? Generál vstal a přistoupil k mapě, která se táhla přes celou stěnu. Fronta na ní byla vyznačena silnou čarou a jednotlivé útvary a svazky po obou jejích stranách praporky – sovětské červenými, německé modrými. Praporky byly připíchnuty obyčejnými špendlíky. Na této mapě se snadno dala vyhledat i velká zelená skvrna, vyznačující obrovský lesní masív, který se stal spolehlivým úkrytem, domovem i frontou pro Mlýnského oddíl.

Generál si zapálil dýmku a pokusil se, tentokrát už na podrobné mapě okresu, prostudovat dosavadní trasu oddílu a určit jeho přibližnou současnou polohu. Provedl všechny nezbytné propočty, zapsal si zjištěné souřadnice a vypravil se na velitelství armády. Tady už na něj čekali člen vojenské rady generálmajor Golub, zástupce velitele armády pro týl plukovník Samochin a náčelník zvláštního oddělení armády plukovník Kulikov. V prostorném polním úkrytu se vznášel hustý tabákový dým. Nepřetržitě tu zvonily telefony a klapaly telegrafy.

Generál Jermolajev se pozdravil se všemi přítomnými a přešel s nimi do druhé části krytu, kde byly všechny stěny od podlahy až ke stropu pokryty mapami.

U stolu seděl velitel armády – vysoký postarší muž s prošedivělými skráněmi.

Velitel příchozím vysvětlil:

„Pozval jsem vás, abychom společně posoudili problém, jehož podstatu nám přiblíží generál Jermolajev.“

„Dnes v noci,“ začal Jermolajev, „k nám z německého týlu přes frontu pronikl vojín Ivanov. Na rozkaz svého velitele majora Mlýnského doručil štábu armády tuto zprávu.“

Generál vytáhl z mapového pouzdra na čtyřikrát přeložený list papíru, rozložil ho, narovnal si brýle na nose a začal číst:

„Veliteli armády generálmajorovi s. Vinogradovovi, členu vojenské rady generál majorovi s. Golubovi Hlásím, že 28. srpna tohoto roku Němci nasadili na úseku naší divize velké svazky tanku a motorizované pěchoty. Útok aktivně podporovalo nepřátelské letectvo. Přes hrdinný odpor našich jednotek se nepříteli podařilo prorazit středem naší obranné sestavy, vklínit se hluboko do našich pozic a udeřit pak z boku na naše křidla, která byla od sebe Izolována, jednotky divize, které mezi sebou ztratily spojení, se úporně snažily zabránit snaze fašistů o úplné zničení zbytků divize. V nerovném boji, který trval plné tři dny, padl prakticky celý velitelský sbor divize. Ti, kdo přežili, se v noci probili do blízkého lesa. Podařilo se zachránit část zbraní a bojovou zástavu. Ze zbylých vojáku divize a dalších příslušníku jiných rozbitých sovětských útvarů, které bránily město, byl sestaven oddíl, čítající v současné době kolem sedmi set mužů. Připraven byl také plán boje s nepřítelem v podmínkách hlubokého týlu, ale oddíl nemá dost střeliva, potravin a léků. Vysílačku máme, ale chybí nám k ní zdroj energie. Ze spolehlivých pramenů jsme se dověděli, že Němci proti nám chystají trestnou výpravu. Zhodnotili jsme své síly a možnosti a chystáme fašistům důstojné uvítání.

Zvítězíme, nebo padneme jako praví obránci své vlasti!

Čekáme na vaše pokyny a eventuální pomoc.

Velitel oddílu major Mlynskij

náčelník štábu kapitán Serjogin

politruk kapitán Alijev“

Generál Jermolajev na okamžik umlkl, rozhlédl se kolem a pokračoval:

„Chtěl bych ještě dodat, že s touto zprávou vyrazili původně dva – vojín Ivanov a četař Bondarenko. Bondarenko při přechodu fronty s největší pravděpodobností padl… Kryl Ivanova palbou a umožnil mu tak zdárně překonat nejnebezpečnější úsek. Za úspěšné splnění úkolu patrně zaplatil životem.“

Tikání generálových hodinek v nastalém tichu bušilo do ušních bubínků jako těžké, zvonivé údery kladiva. Mlčení protrhl velitel armády:

„Musíme Mlýnskému pomoci, a okamžitě. Měli bychom se zamyslet nad tím, jak to udělat co nejlépe.“

Jermolajev si odkašlal, napil se silného čaje a přednesl svůj návrh:

„Přesné souřadnice polohy oddílu bohužel neznáme a dodat všechno, co Mlýnského oddíl potřebuje, jen tak někam nazdařbůh, je příliš riskantní. Mohlo by se nám stát, že posloužíme Němcům. Já navrhuji, abychom do oblasti pravděpodobné dislokace majorova oddílu vyslali výzvědnou skupinu, jejímž úkolem bude najít oddíl a odvysílat nám odtud přesné údaje o poloze. Až s nimi navážeme spojení, rozhodneme se, co dál.“

„Lesy jsou to rozsáhlé, a navíc tam pořád šmejdí Němci,“ přispěl do generálových úvah velitel armády, který tím chtěl zdůraznit, jak těžký to bude úkol.

Zástupce pro týl Samochin si velitelovu repliku vysvětlil po svém a jako vždy přispěchal se svým názorem mezi prvními:

„Průzkumnou skupinu? Hledat vítr v poli? Tedy v lese?“ A nekompromisně dodal: „Mám za to, že je třeba shodit Mlýnskému na padácích všechno, oč žádá. Organizovaná síla v nepřátelském týlu, to je přesně to, co potřebujeme.“

„Pomoci těm chlapcům samozřejmě musíme,“ ozval se znovu velitel armády, „ale kam chce soudruh Samochin ty zbraně a léky shazovat, to prostě nechápu. Snad Němcům?“ zeptal se přísně.

„Ale ne, to jistě ne, přece našim,“ hájil se hned Samochin.

„Našim,“ opakoval po něm velitel armády. „Ale kde máte záruku, že se náklad nedostane do rukou Němcům? Takovou záruku nemohu poskytnout ani já, ani vy, nikdo z nás. Proto znovu opakuji to, co už tu navrhl soudruh Jermolajev: Naším hlavním úkolem je teď najít oddíl a navázat s ním spolehlivé spojeni.“

Michail Stěpanovič se vrátil zpátky do své zemljanky, posadil se ke stolku a položil před sebe čistý list papíru.

„Moje milovaná Natašenko!“ nadepsal do záhlaví dopisu. „Nepřetržité boje s nepřítelem prakticky neustávají ani na chvíli, ale přece jen si najdu chvilku, abych si vzpomněl na tebe a na mámu. Slibuji vám oběma, že po vítězství, o němž absolutně nepochybuji, se od sebe už nikdy neodloučíme.

Na našem úseku fronty se k nám z nepřátelského týlu pokoušel probít tvůj přítel četař Bondarenko. Píši pokoušel, protože jemu se to nepodařilo. Co se s ním stalo, zatím nevíme. Po vojákovi, jehož kryl palbou a jemuž tak přechod fronty umožnil, nám poslal moji tabatěrku, ano, nemýlím se, moji tabatěrku, v níž ležel vzkaz pro tebe. Byl bych rád, kdybys mi tuhle záhadu nějak vysvětlila. To samozřejmě není výčitka, jen přání dopídit se odpovědi na to, co… Ostatně, to není moje věc a na nějaké osobní problémy teď ani není čas.

Tabatěrku i vzkaz ti posílám. Opatruj je dobře. Pokud bych se o tom Bondarenkovi dověděl něco bližšího, hned ti napíši.

Líbám tebe i mámu.“

PŘÍBUZNÝ ERICHA KOCHA

Von Hornovi zavolal náčelník sekretariátu gauleitera Ukrajiny Ericha Kocha a oznámil mu. že velení k němu posílá nového velitele gestapa obersturmbannführera Ottu Kranze. Upozornil generála, že nový velitel gestapa je příbuzný jeho šéfa a že by tudíž bylo dobré všemožně mu pomáhat, a hlavně ho chránit před partyzány. Prosby i upozornění náčelníka gauleiterova sekretariátu vydráždily von Horna k nepříčetnosti. Když byl rozhovor, který se odehrával před očima Krügeho, hlásícího právě návrat ze služební cesty, u konce, generál vztekle praštil sluchátkem.

„Co má zase znamenat tohle?“ běsnil generál a bezmocně rozhazoval rukama. „Já jsem voják velicí armádě, jejíž hlavní a prakticky jedinou povinností je bojovat A najednou se mi někdo snaží vnutit další povinnost – péči o nějakého zatraceného gestapáka. A to všechno jen proto, že ten gestapák… Uvažte sám, chlapče!“ nemohl se uklidnit generál. Pak se plačtivě a teatrálně zeptal:

„A kdo chrání mě, no kdo?“

Krüge srazil podpatky, strnul v pozoru a účinlivě ze sebe vysypal:

„Já, pane generále!“

Generálův obličej se roztáhl ve spokojeném úsměvu a starý muž se přece jen trochu uklidnil. Krüge byl pro něj opět důstojníkem, který je mu bezvýhradně oddán a který nezklame nikdy.

Von Horn přistoupil ke svému pobočníkovi, přátelsky ho poplácal po rameni a laskavě řekl:

„Děkuji, majore, nikdy na vaše služby nezapomenu!“

Kriige byl celý bez sebe štěstím. Chtěl generálova slova uznání a díků opětovat, ale už se k tomu nedostal.

Zazvonil telefon. Sluchátko rychle zvedl sám von Hora a jeho tvář se přímo před majorovýma očima opět začala rychle měnit. V generálově pohledu se teď zračila hrůza. Nebylo pochyb o tom, že se stalo něco příšerného. Generál mechanicky zavěsil a ještě dlouho se nezmohl na jediné slovo.

„Partyzáni přepadli vlak, ve kterém seděl nový velitel našeho gestapa,“ vypravil ze sebe nakonec. „K tomu neštěstí došlo u stanice Popelicha. Naší povinností je Kranze zachránit… pokud to ovšem ještě bude možné. Kdyby to už nešlo, z nepříjemností se nevyhrabem. Vezměte si tankovou rotu a rychle k Popeliše. Je to pro vás skvělá příležitost vyznamenat se v akci, majore, já o vašich kvalitách samozřejmě nepochybuji, ale dokážete je i jiným.“

Von Horn se na něj dojatě zadíval.

„Bůh s tebou, můj chlapče.“

Krüge zmizel za dveřmi, ale jasný klapot jeho okovaných důstojnických holinek svědčil o tom, že generálův chlapec moc nespěchá.

Von Horn se posadil na pohovku a zapálil si. Jako obvykle vypustil z úst celou sérii kouřových koleček. Můj život se od těchto poklidně plujících obláčků kouře moc neliší, pomyslil si. Povrch je chvějivý a neklidný a uvnitř prázdno. Dřív ho nic takového nenapadlo – až dnes.

Obrněný vůz majora Krügeho s tankovou rotou dorazil do Popelichy až odpoledne. Pohled, který se mu tam naskytl, nebyl zrovna povzbuzující. Kousek před nádražím ležely pod náspem lokomotiva a vagóny převrácené na bok. Už nehořely, jen se z nich kouřilo. Podél trati leželi mrtví a ranění němečtí vojáci a důstojníci. Bylo jich mnoho. Kolem pobíhali ti šťastnější, jimž se pohroma vyhnula. Pořád ještě vytahovali z trosek vlaku ohořelé mrtvoly a skládali je do dlouhé řady, jiní pátrali po raněných a nakládali je do aut.

Všude se tu šuškalo, že bleskový útok na německý vojenský transport je práce Mlýnského oddílu. Pro leckoho bylo Mlýnského jméno možná ještě zcela neznámým pojmem, ale Krüge toho o něm slyšel už dost a dost. To proti němu a jeho mužům byla namířena operace Ocelový kruh. Ta se sice konala, ale…

Až teď si major uvědomil, proč sem vlastně přijel. Přistoupil k nejbližší skupince vojáků a zeptal se:

„Může mi někdo z vás říci, kde bych našel pana Ottu Kranze? Měl jet také vlakem,“ dodal na vysvětlenou.

Hubený a vyčouhlý voják se ani neptal, kdože to vlastně má být, ten Kranz, a rychle majorovi odpověděl:

„Pokud měl kliku, tak ho hledejte v nádražní budově. No a když ji neměl…,“ voják se odmlčel a gestem naznačil, že v takovém případě je lepší dál nepátrat.

Krüge se ještě chvíli potloukal kolem toho, co zbylo z německého vojenského transportu, ale když se přesvědčil, že hledat tady člověka, kterého v životě neviděl, bude asi zbytečné, vykročil směrem k nádraží. Průčelí budovy bylo podobané od kulek, po nástupišti se válely prázdné nábojnice a cáry nějakých dokumentů, pod nohama mu skřípělo rozbité sklo. Bylo ho tolik, že si Krüge ani nedovedl představit, odkud se takové množství střepů mohlo vysypat.

Po nástupišti pobíhali vojáci. Na dlouhých lavicích v čekárně seděli ranění. Důstojníci mezi nimi nebyli.

U vchodu do nádraží se Krüge skoro srazil s ryšavým důstojníkem, podobajícím se opici. Najednou měl pocit, že tenhle nadporučík by mohl všechno potřebné vědět.

„Není tu někde Otto Kranz, důstojník gestapa?“ zeptal se major.

Ryšavý Němec si Krügeho nenávistně prohlédl, pohodil hlavou směrem k lavicím s raněnými a na otázku odpověděl otázkou:

„A tihle vás nezajímají, pane majore?“

„Postarají se o ně jiní,“ pospíšil si major s poněkud provinilou odpovědí, „já mám vyhledat a dopravit na místo určení pana Kranze.“

„Tak to musíte do prvního patra. Tam najdete vyšší důstojníky. Takového jako ten váš Kranz objevíte nejspíš tam,“ zabručel nadporučík a zmizel ve dveřích.

Krüge vyšel do prvního patra a rozhlédl se po velké hale. U stolu spatřil důstojníka v uniformě gestapa. Řekl si v duchu, že tohle asi bude ten, koho hledá, a s úsměvem gestapáka oslovil:

„Konečně jsem vás našel, pane Kranzi.“

Gestapák si majora prohlédl přimhouřenýma očima odpověděl mu, bohužel mnohem nepřívětivěji, než by s major býval přál:

„Mýlíte se, pane majore, já jsem, jak vidíte, v pořádku, kdežto pana Kranze už si partyzáni stačili poznačit.“

A poťouchle dodal:

„Možná že jste se o to svou nedbalosti přičinil i vy?!“

Krüge se zachvěl. V tomhle okamžiku na vlastní kůži pocítil, že tihle gestapáci si za jakýchkoli okolností počínají nějak zvláštně. Mohou si říkat, co chtějí a podezřívat kohokoli z čehokoli, jako by existovali jen a jen proto, aby všechno a všechny podezřívali. Setkávat si s takovými lidmi není právě příjemné. Major už tonu začínal rozumět.

Myšlenky, které se jako tenký řetízek táhly majorovou hlavou, najednou zaplašil ten nepříjemný gestapák.

„Otto Kranz osobně,“ řekl majorovi a ukázal mu obtloustlého pěstěného muže, který se k nim právě blížil.

Kolem tučného krku měl uvázaný hedvábný šátek, ní němž bezvládně visela poraněná pravá ruka. Na min ušité důstojnické sako bylo potřísněno čerstvou krví. Ve zdravé levičce třímal žlutou aktovku úctyhodných rozměrů. Tmavé uhrančivé oči v majorovi vyvolaly cosi, co připomínalo strach.

Stejně nečekaně a mimoděk, jako prve, Krügera přepadl pocit strachu, on sám teď najednou vyšel Kranzovi vstříc, bravurně srazil podpatky, vzorově se vypjal a elegantně vymrštil pravici k nacistickému pozdravu:

„Heil Hitler!“ zařval fanaticky a sám nechápal, jaká síla ho v tu chvíli ovládá.

Kranz na jeho pozdrav reagoval jen jakýmsi neurčitým, ochablým gestem.

„Pane sturmbannführere, dostal jsem rozkaz uvítat vás v našem okruhu. Generál von Horn vás očekává už od včerejška,“ vysvětlil pochlebnicky Krüge.

„Tomuhle říkáte uvítání?“ odsekl chladně a nakvašeně Kranz. „Vy a váš generál asi děláte všechno možné, jen ne to, co byste měli.“ Pak zaryčel majorovi přímo do obličeje: „Banditi vám tu přímo u nosu vyhazují do vzduchu německé transporty, jak tomu mám rozumět?“

„Byla proti nim vyslána vojska generála Oberländera,“ spíš hlásil než jen tak sděloval major. „Poradí si s nimi, pane sturmbannführere, určitě si s nimi poradí.“

„Vyslána!! Poradí!!!“ opičil se po majorovi jedovatě Kranz. „A jaký to má smysl? Přestáváme být pány i na velkých železničních stanicích a klidně tu verbež necháváme přepadat naše statečné vojáky. A kdo je za to zodpovědný?“

Oba gestapáci se do Krügeho pustili s takovou vervou, že se div nedal na ústup. Překvapeně se hájil: „Ale pánové, já tu přece nejsem proto, abych hodnotil akce svého velení. A prosím vás, abyste ode mne nežádali nemožné.“

Na chvíli zavládlo ticho. Gestapáci si patrně uvědomili, že to trochu přehnali. Kranz majorovi položil – tentokrát už klidně – další otázku:

„Jak nás odsud vlastně chcete dopravit na štáb?“

„Mám pro vás obrněný vůz, pane Kranzi.“

„Nebudeme tedy ztrácet čas, majore.“

Za pár minut se obrněný transportér, doprovázený třemi tanky, vypravil na zpáteční cestu. Řinčení ocelových pásu sice drásalo sluch, ale uklidňovalo nervy. Gestapáci si připadali v bezpečí a usmívali se. Ale byly to upřímné úsměvy? Sotva.

Když se ocelová kavalkáda zastavila před štábem von Hornovy armády, bylo slunce už dávno za obzorem. Gestapáci v doprovodu majora Krügeho rychle vyběhli do prvního patra. Do von Hornovy pracovny vpadli bez pozvání – i tady se snažili uplatňovat svou výjimečnost.

„Sieg heil! Heil Hitler!“ za hřímal i oba.

Krügemu se zdálo, že generál, zabraný do nějakých vlastních úvah, se při nečekaném vpádu těchto samozvaných návštěvníků trochu zachvěl. Nevstal, spíš nadskočil.

„Heil!“ zvolal vzápětí přívětivě a vyšel gestapákům vstříc.

Otto Kranz mu podal levou ruku a řekl:

„Mám vám vyřídit srdečný pozdrav od Ericha Kocha.“

„Diky, vřelé díky,“ šveholil podlézavě generál a jeho tvář se rozplývala v nasládlém úsměvu.

Když si s Kranzem vyměnili všechny „vřelé“ zdvořilůstky, představil se mu i druhý gestapák:

„Inspektor pro zvláštní úkoly Hans Grumman.“

„Těší mě,“ odpověděl mu von Horn. „Ale co to máte s rukou?“ zeptal se naivně Kranze, jako by nevěděl, že vlak, v němž host cestoval, vyletěl do vzduchu.

„Jsem raněn, generále.“ odpověděl Kranz a po kratičké pauze dodal: „Ale to není podstatné, ve válce se stane ledacos. Horší je, že se to stalo hned vedle vašeho štábu, můj milý generále.“

Kranzových očích zaplály poťouchlé ohníčky.

„Co se dá dělat, pánové. V téhle divoké zemi je fronta všude,“ konstatoval generál omluvně.

V pracovně se rozhostilo tíživé ticho.

„Pánové, ale o tom všem si ještě stačíme popovídat,“ přerušil zlověstné mlčení von Horn. „Teď vás zvu na večeři.“

Von Horn otevřel dveře, vedoucí do sousední místnosti, kde už na hosty čekal bohatě prostřený stůl.

Proti tomuto návrhu nikdo nic nenamítal. A po půlhodině už podnapilí gestapáci rozvázali docela. Úctyhodná dávka vypitého koňaku udělala své a zcela odvála počáteční nafoukanost obou hostí. Rozpovídali se o situaci ve spojeneckých státech Německa, o kursech na berlínské a londýnské burze i o náladě německého obyvatelstva.

Von Hornovo zdvořilé a pozorné chování se oběma gestapákům zamlouvalo. Byli čím dál upřímnější, čemuž jistě napomohl zkonzumovaný koňak i okouzlující německá servírka Marta.

Vrcholem upřímnosti byl nakonec jeden z Grummanových výlevů. Zbrunátnělý Hans povstal, obrátil se ke generálovi a řekl:

„V hlavním stanu, generále, o vás kolují všelijaké zvěsti. Zavinily to ty nešťastné poslední neúspěchy na tomhle úseku fronty. Máme se tu mimo jiné zabývat i touhle lapálií. Najít příčiny, nebo jak to…“

Von Horn se přistihl při myšlence, že ho předtucha nezklamala ani tentokrát. Pokusil se něco namítnout, ale Hans zamával rukama a pokračoval:

„Dnes jsme se však Kranz i já přesvědčili o tom, že vy, generále, jste opravdový Němec.“

„Arijec,“ doplnil ho významně Kranz.

„Ano ano, skutečný árijec,“ pokračoval Hans ještě hlasitěji „Proto teď připíjím na vás, generále, a na vaši krásnou manželku Elsu von Horn.“

Všichni povstali. Cinkání křišťálových pohárů zaznělo do ticha jako kostelní zvony.

Náhle se celá místnost otřásla strašlivou explozí. Úsměvy ve tvářích Němců vystřídal živočišný strach.

„Do krytu!“ vyhrkl generál a vrhl se ke dveřím.

Ostatní ho rychle následovali, narážejíce v panice jeden na druhého.

VÝZVĚDNÁ SKUPINA PLAMEN

Plukovník Kulikov se vrátil ze štábu a okamžitě si svolal velitelský aktiv zvláštního oddělení armády. Seznámil všechny s úkolem a navrhl přítomným důstojníkům, aby se teď společně zamysleli nad tím, jak si s nim co nejlépe poradit.

„Já jsem toho názoru,“ začal plukovník, „že bychom měli zformovat bojovou výzvědnou skupinu. Jedině takováto jednotka si dokáže s lak náročným programem poradit. Ve skupině by samozřejmě měl být zkušený radista, minér, přirozeně taky chlapec, který už má něco za sebou, a několik bystrých a odvážných rozvědčíků. Takové tu máme. A velet by této malé jednotce měl…“ Kulikov se zamyslel. „O tom bych se s vámi právě chtěl poradit. Vybrat musíme nejlepšího z nejlepších.“

„Přesně tak,“ souhlasil Kulikovův zástupce podplukovník Lobanov.

„Komu tedy celou tuhle záležitost svěříme?“

Mlčení trvalo jen pár okamžiků.

„Kapitánu Afanasjevovi!“ navrhl Lobanov.

Kulikov se klidně otázal:

„Proč Afanasjevovi, a ne někomu jinému?“

„Je to náš nejlepší rozvědčík. Za frontou byl už několikrát. Všechny úkoly vždycky splnil bezvadně,“ vysvětloval Lobanov. Někdo ho pohotově doplnil:

„Umí perfektně německy, ten může vybafnout šprechuzídojč na každého fricka.“

„A navíc je zatím svobodný.“

Kulíkov zamáčkl nedopalek cigarety do popelníku, vyrobeného z nábojnice dělostřeleckého granátu, a diskusi uzavřel:

„Souhlasím, velitelem skupiny tedy bude Afanasjev. Musíme mu jen pomoci při výběru lidí.“

Za dva dny nato už se podplukovník Lobanov, který pro Alanasjeva zajel přímo na frontu, s kapitánem vracel zpátky do štábu armády. Nebe bylo potaženo těžkými olověnými mračny a na rovných pláních vál nepříjemný nárazový vítr. Důstojníci se choulili do svých plášťů a tiskli se k sobě, aby jim v džípu nebyla taková zima.

Mlčení jako první přerušil Lobanov:

„Kde vlastně žije vaše rodina, kapitáne?“

„Mohu vám říci jen to, kde žila. Kde je teď, nevím.“ Na pár vteřin utichl, jako by vzpomínal, a pak pokračoval: „Otce s matkou jsem nechal v Kyjevě. Teď se možná taky takhle…,“ nedomluvil a kývl hlavou směrem k nekonečným kolonám povozů a lidí, utíkajících před Němci.

Ráno už Afanasjev seděl u Kulikova. Plukovník se svými společníky promyslel plán akci, která měla být kapitánovi svěřena, opravdu důkladně. Své představy teď do nejmenších detailů vysvětloval budoucímu veliteli rozvědčíků. Když skončil, seznámil Afanasjeva s majorem Maximovem, který už se při několika podobných akcích mimořádně osvědčil. Maximov přijel ze zvláštního oddělení frontu, aby tu pomohl a poskytl cenné rady.

Skupina už mezitím byla zformována a zahájila přípravy. Jejími členy se stali většinou zkušení a ostřílení vojáci.

Pyrotechnik Anatolij Dmitrijevič Djakov byl postarší muž původem z Moldavska. Ryl to uzavřený člověk a doma na vsi se o něm říkávalo: Moc toho nenamluví, zato práce za ním zůstává požehnaně! A tahle charakteristika se plně potvrdila i v jednotce, k niž Djakov na počátku války nastoupil. Několikrát už ho oplakali, ale on se navzdory všem chmurným dohadům vždycky vrátil živ a zdráv a nevzrušeně hlásil: „Úkol byl splněn!“

Dobrovolník Nikolaj Grigorjevič Prokopčenko, který měl být ve skupině radistou, byl komsomolský funkcionář, nejlepší střelec své jednotky a oblíbenec všech vojáků. Jeho neuvěřitelná bystrost často překvapila nejen rozvědčíky ale i jednoho matematika.

Rozvědčík Grigorij Illarlonovič Koreckij býval v civilu ředitelem školy a měl za sebou velkou pedagogickou praxi. Od jeho milované práce ho vytrhla válka. Dobrosrdečná tvář a čisté modré oči tohoto vysokého ramenatého chlapa svědčily o mírné povaze.

Rozvědčíci Míša Kurbanov a Gríša Ljaškevič pocházeli z Běloruska. Kurbanov byl snědý chlapík s vlasy černými jako smůla, Ljaškevič zase blonďák s hřívou lněných vlasů a dlouhými bílými řasami, připomínajícími motýlí křídla. Každý z nich už měl na svém kontě dva nebo tři zajaté „jazyky“ – lepší doporučení by si někdo dokázal těžko vymyslet.

Fjodor Nikolajevič Ďjaur byl Moldavan. Základní vojenskou službu absolvoval v pohraniční jednotce, kde měl pověst šprýmaře, nenahraditelného harmonikáře a předzpěváka. Později pracoval v pedagogické škole jako profesor němčiny, kterou dokonale ovládal. Velmi dobře hovořil i rumunsky.

Rozvědčík Ivan Vasiljevič Karlyšev se narodil ve Sverdlovsku. Byl to zachmuřený chlap s povahou drsnou jako sibiřská zima, zato však muž mimořádně přímý a čestný.

Do výzvědné skupiny byla zařazena i Aňa, studentka posledního ročníku vysoké školy jazykové. Příjemný hlas, světlé zvlněné vlasy, pomněnkové oči. pravidelná tvář a ztepilá postava sváděly k dojmu, že to asi bude filmová herečka. Také v mimice a gestech měla cosi divadelně ušlechtilého. Když se rozhodovalo o tom, která z dívek bude do skupiny zařazena, hovořilo tohle všechno jasně v její prospěch.

Komisařem skupiny byl jmenován zkušený politický pracovník Petr Timofejevič Běleckij. Na jeho blůze zářil nedávno získaný Řád rudé hvězdy – ocenění jeho dosavadních zásluh o vlast.

V poměrně malé skupině se tak sešlo deset lidi různého věku, z různých profesí, s různými povahovými rysy. Všechny je však spojovala nepřekonatelná touha pomoci své vlasti porazit nepřítele a co nejrychleji se vrátit ke svým mírovým povoláním. Neštěstí Ruska bylo i jejich neštěstím. Jejich země zmobilizovala všechny jejich síly, dala jim křídla, která se nebezpečný a úskočný nepřítel ze všech sil snaží rozlámat. Jenže bez takových křídel by sovětský člověk žít nedokázal.

Přípravu skupiny řídil Maximov. Na konci výcviku skupinu navštívil generál Drozdov. Bohatýrská postava, soustředěná tvář i šedinami postříbřená hustá hříva vzbuzovaly důvěru a úctu, ale zároveň vyvolávaly u lidí, kteří se s generálem setkali, jakýsi ostych. Z celé jeho osobnosti vyzařovaly bohaté životní zkušenosti a koneckonců i to, že pochopení pro věc vyžaduje i od svého okolí.

Po krátké poradě s Kulikovem a Afanasjevem generál vstal, přistoupil k Aťanasjevovi a řekl mu:

„Zatím jsem vás znal jen z vašich materiálů, kapitáne. Až dnes jsem měl možnost poznat vás osobně. Líbíte se mi!“ Pak se mu zadíval přímo do očí a pokračoval: „Mám na vás jedinou otázku: Kdo by se podle vašeho názoru měl stát velitelem skupiny?“

Afanasjev se napřímil, zadíval se na generála stejně pevně a řekl:

„Byl bych velmi rád, kdyby velení bylo svěřeno mně, soudruhu generále!“

Drozdov se pousmál koutky úst, otočil se ke Kulikovovi a zeptal se:

„Co tomu říkáte vy, Ivane Dmitrijeviči?“

„Já si myslím, že bychom kapitánově prosbě měli vyhovět, Nikolaji Pavloviči. Čekista je to dobrý a v akcích za frontou už se stačil dvakrát vyznamenat.“

„No dobrá, dám na vás,“ uzavřel celou záležitost generál, který se už ani nesnažil potlačit úsměv, „já žádné námitky nemám.“

„Kapitáne Afanasjeve,“ pronesl generál na závěr oficiálně, „jmenuji vás velitelem výzvědné skupiny, která dostane krycí název Plamen. Úkol i způsob styku s ústředím probereme a schválíme s vaší pomocí. A teď mě, prosím, seznamte se všemi příslušníky skupiny. Jsem přesvědčen, že to budou opravdoví orli!“

PETRENKO SI VYSLUHUJE OSTRUHY

Příštího dne si Petrenka pozvali na gestapo. Přijal ho tam náčelník vyšetřovacího oddělení Sauer, jehož vzezření už na první pohled vyvolávalo mrazení v zádech. Hubená, bezbarvá, a navíc neštovicemi poznamenaná tvář, zlé zapadlé oči a zobanovitý nos, odstávající uši i rozcuchané vlasy působily dojmem, jako by člověk sledoval jakéhosi obrovského dravého ptáka, chystajícího se k útoku na svou oběť.

Němec Petrenka provrtal krátkým pohledem a pisklavě lámanou ruštinou zaskřehotal:

„Řekněte, kdo vás poslal?“

„Generál von Horn!“ odpověděl bodře Petrenko.

„Ptám se vás vážně a očekávám od vás stejně seriózní odpověď. S jakým úkolem vás sem poslali čekisté?“ Sauer o poznání zvýšil hlas.

Petrenko, který takový obrat věcí neočekával, na chvíli ztratil hlavu.

„Ale pane veliteli! Já žádný čekisty neznám, já jsem k vám přeběh dobrovolně! Ano, docela sám! Utek jsem z oddílu, abych vám pomáhal. Já jsem váš přítel, namouduši!“ Aby svým slovům dodal větší váhu, dokonce se pokřižoval, přestože za posledních dobře deset let se znamením kříže jistě nepřežehnal ani jednou.

Sauer stiskl knoflík. Dveře se rozlétly a dovnitř vstoupil vysoký, atleticky stavěný gestapák. Při pohledu na jeho svalstvo se Petrenko rozklepal.

Sauer si toho povšiml a přísně poznamenal:

„Kdybys náhodou nechtěl popravdě vypovědět, s jakým úkolem jsi přišel, bude tě vyslýchat Hans. Ten už ti pomůže vzpomenout si na to, co je pravda!“

Hans se s obezřelou opatrností šelmy pomalu posadil do křesla a hromovým hlasem zavrčel:

„Tak to vysyp, bude to pro tebe lepší!“

Rázně praštil obrovskou pěstí do stolu. Sklenice s vodou, která na něm stála, nadskočila, spadla na podlahu a rozbila se. Dostal zrádce tam, kde ho chtěl mít – Petrenko se třásl strachy.

„Pánové, proboha! Já přece komunisty nenávidím! Jsou to moji nepřátelé, stejně jako vaši. Zničili mojeho tátu a připravili nás o majetek. Já na vás čekám takový léta, a vy mi teď nevěříte. Jak je to možný?“

Ve zrádcových očích se dokonce zaleskly slzy a to Sauera obměkčilo:

„Vstaň!“ přikázal mu.

Petrenko se zvedl z podlahy, na niž během svého srdcervoucího kvílení poklesl, a dlaněmi si začal utírat slzy. Na tvářích mu zůstávaly špinavé pruhy.

Sauer ho stále upřeně sledoval a přísně ho upozornil:

„Prověříme si vás při práci. Když budete dělat dobře, odměníme vás. Když špatně, trest vás nemine. A bude to bolet!“

Zapálil si, prošel se po pracovně a po krátké odmlce přikázal Hansovi:

„Ať ho pořádně nakrmí. Až se nají, strč ho na samotku. A dej mu papír a tužku, ať nám podrobně – ale opravdu podrobně – sepíše všechno, co je mu známo o oddíle… o oddíle toho majora.“

Otočil se zpátky k Petrenkovi a ještě jednou zdůraznil:

„Ne aby ses pokusil nás oklamat. Sebemenší podezření – a houpeš se na šibenici!“

Petrenko se nahrbil málem až k podlaze a zabrebentil:

„Neračte o mně pochybovat, pane veliteli, já odevzdám takovou prácičku, že budete rozhodně moc a moc spokojenéj.“

„Vy Rusové, tuším, říkáte: Počkáme a uvidíme. Nemám pravdu?“ prohodil na to Sauer a pokynul Hansovi, aby zrádce odvedl.

Když v pracovně osaměl, zvedl Sauer sluchátko a spojil se se zmocněncem říšské bezpečnostní služby obersturmbannführerera Otto Kranzem.

„Pane obersturmbannführerere, s vaším dovolením jsem tu uspořádal takovou menší zkoušku toho… toho Petrenka. Vypadá to, že bude sloužit jako pes.“

„Koukám; že se vám ten zbabělec zalíbil víc než mně.“

„To rozhodně! Už jsme od něj získali některé cenné informace a generál von Horn ledacos hned využil. Myslím, že mu můžeme důvěřovat. Právě proto, že je to zbabělec… a bídák!“

„Asi bychom na něj neměli moc pospíchat. Ať nejdřív nějaký čas pracuje jako vyšetřovatel na městské policii a pěkně si vykoupe ruce v ruské krvi. Pak už pro něj skutečně nebude cesty zpátky a my uvidíme, co s ním dál.“

Petrenko se dosyta najedl. Po jídle dokonce dostal sklenici německé kořalky. Spokojeně se v cele posadil a začal sepisovat svá udání. Všechno líčil podrobně, do všech detailů. Sestavil seznam důstojníků oddílu se stručnými životopisnými údaji a s popisy včetně zvláštních znamení. Uvedl také jejich případnou stranickou příslušnost nebo členství v Komsomolu. Pokud je znal, zanesl do seznamu i všechny jejich příbuzné s adresami.

O Mlýnském napsal: „Zásadový a zkušený důstojník, fanatický komunista a nesmiřitelný nepřítel vůdce.“ Krátce se zamyslel a připsal: „Toho je třeba okamžitě likvidovat.“ Přečetl si tento záznam a usmál se.

Ale co jeho rodina, napadlo ho najednou, ta mohla přece klidně zůstat doma. Pro ženu s malým dítětem není evakuace na východ žádná legrace. Pokud je Němci dokážou chytit, bude on, Petrenko, na koni. Cožpak tohle by nebyl důkaz jeho oddanosti a věrnosti vůdci až do smrti, až za hrob?

V tu chvíli zaskřípěly dveře a do cely vstoupil Hans. Petrenko mu předal svou písemnou zprávu, sdělil mu své předpoklady týkající se Mlýnského rodiny a navrhl, aby se po ní okamžitě začalo pátrat.

Hans ho pochválil:

„Pašák!“

Podal zrádci cigaretu.

Za několik dní nato si Petrenka znovu předvolal Sauer. Také on nešetřil chválou na udavačskou zprávu, ke které hned položil řadu upřesňujících otázek. Nakonec Petrenkovi oznámil, že bylo rozhodnuto jmenovat ho vyšetřovatelem městské policie.

„Prokazujeme vám tím velkou důvěru,“ poznamenal Sauer. „Tu byste neměl zklamat.“

„Neračte pochybovat, rozhodně o mně neračte pochybovat, pane…“

Ale Sauer už si jeho patolízalského blekotání nevšímal, zazvonil na Hanse a přikázal mu:

„Seznam pana vyšetřovatele s jeho povinnostmi a pak ho spoj s náčelníkem městské policie.“

Sauer počkal, až jeho podřízený se zrádcem odejdou, a pak okamžitě zavolal náčelníkovi operačního oddělení gestapa Kurtu Schmidtovi:

„Jaké jsou výsledky pátrání po ženě a synovi majora Mlýnského?“

„Můžete si gratulovat, měli jsme obrovské štěstí,“ odpověděl Schmidt. „Mlýnského rodinu mámě v rukou. Večer už budou tady!“

„Tomu říkám klika!“ vyhrkl Sauer radostně a okamžitě vyzváněl u Kranze. Nemohl si nechat ujít příležitost sdělit šéfovi novinku tak senzační.

Otto Kranz ho pozorně vyslechl a pak nařídil:

„Polohu všech důležitých objektů hlaste podle Petrenkovy zprávy okamžitě štábu frontu, ať tam hoši hned můžou bombardovat. Mlýnského ženy využijte jako návnady. Vám osobně svěřuji vypracování plánu příslušně operace. Uvědomte si, že takovouhle možnost skoncovat s Mlýnského oddílem jsme ještě neměli. Ta šance musí v dobrých rukou znamenat úspěch. A pochopte taky to, Sauere, že za podobných okolností by nám chybu nikdo neodpustil.“

Sauer poslouchal a souhlasně pokyvoval hlavou. Na poslední šéfova slova odvětil:

„Uděláme všechno, co bude v našich silách, pane obersturmbannführere!“ Chvíli nad něčím přemítal a pak dodal: „Ženská slabost byla odjakživa naším spojencem. Můžete počítat s tím, pane, že ptáček jménem Mlynskij už prakticky sedí v naší kleci.“

„Na vás byl vždycky spoleh, Sauere!“ spokojeně uzavřel rozmluvu Kranz.

Možnost vyznamenat se a chvála ze šéfových úst zvedly Sauerovi náladu. Řekl si, že za takových okolností by neškodil menší flámek. Vzal s sebou Hanse, posadili se do mercedesu a odjeli do důstojnického kasina. Kasino sídlilo v hotelu, který se před válkou jmenoval Londýn. Teď budovu bývalého hotelu střežila zesílená stráž jednotek SS. Sauer měl tenhle podnik rád. Je tam sice hlučno, ale bezpečno, říkával si.

Za chvíli si Sauer s Hansem připadali v lokále jako v ráji. Popíjeli francouzský koňak a poslouchali nejnovější německé šlágry, které z pódia vyzpěvovaly blonďaté zpěvačky, dovezené až z daleké vlasti, aby tu podpořily bojového ducha hitlerovských oficírů.

Hans se hltavě pustil do pečeného selátka. Netrvalo dlouho a byl taky pořádně opilý. K Sauerovu velkému překvapení najednou vyskočil na židli, zvedl ve chvějící se ruce sklenku a zavyl na celý sál:

„Za naše vítězství, pánové! Na zdraví našeho velkého vůdce!“

Ozval se chabý potlesk a z různých koutu sálu i podnapilé poznámky.

Němečtí letci, kteří seděli u stolu hned vedle, se po sobě podívali. Jeden z nich, se železným křížem na prsou, se na Hanse opovržlivě zahleděl a utrousil: „Ty seš mi taky voják za všechny drobný!“ Jeho kamarádi se hlasitě rozesmáli. Rozzuřený Hans si je všechny vztekle změřil, seskočil ze židle a se zaťatými pěstmi se vrhl k jejich stolu. Sauer ho však včas zarazil:

„Chovejte se slušně, jinak budu nucen informovat o vašem chování pana Kranze!“

„Informuj si třeba samotnýho Lucifera!“ soptil opilý Hanss.

Pak najednou zvedl hlavu, jako by si náhle něco uvědomil, a zadíval se na Sauera:

„Ale ale, kdopak se to tady se mnou nechce napit na vůdcovo zdraví?“

„Jsi ožralé prase, Hansi,“ broukl znechuceně Sauer. Hodil na stůl několik bankovek a zamířil k východu. Posadil se do marcedesa, zadumaně si zapálil a po půlminutě řidiči přikázal: „Na gestapo!“

Vůz vyrazil a velkou rychlostí uháněl setmělými ulicemi města. Sotva zastavil před budovou gestapa, zakvílely na střechách sirény a k nebi vzlétly mohutné sloupy světla z polních světlometů. Halasně se rozštěkaly proti letadlové baterie, ale jejich praskavé zvuky zakrátko nato přehlušily dunivé exploze leteckých pum. Bomby dopadaly přesně na důležité cíle. Sklady paliv a munice vyletovaly do vzduchu jeden za druhým. K obloze vyrazily obří jazyky plamenů.

Sauer vyskočil z vozu a bezhlavě pelášil do krytu, do jehož pancířem obložených místnůstek se scházelo sklepem gestapa. Když ho zahlédli jeho kolegové, na chvíli oněměli. Po chvíli se gestapáci vzpamatovali, jeden po druhém k Sauerovi přistupovalil a gratulovali mu. Sauer nechápal: „Co se stalo?“

„Přede dvěma minutami přestalo naše kasino existovat,“ vysvětlil mu poručík, který stál hned vedle.

Ukázalo se, že v úřadovně gestapa se vědělo, kam Sauer s Hansem zamířili, a už je tady stačili zapsat do seznamu obětí.

„Když jsi v pořádku ty, třeba se nějakým zázrakem zachránil i Hansi“ přemítali důstojníci jeden přes druhého.

Než stačil Sauer něco odpovědět, vběhl do krytu službu konající důstojník:

„Hoří armádní sklady vedle naší budovy. Plameny už šlehají až k našemu muničáku.“

„Naší povinností je zachránit dokumenty!“ vykřikl Sauer a vyrazil ke schodišti. Za nim se rozběhli i ostatní.

Velitel městské policie Razdorkin důležitě trůnil ve svém křesle. Četl si v nějakém spise. Podle medového úsměvu v jeho tváři bylo znát, že má výbornou náladu. A aby taky ne! Takovýhle doporučující dopis od gestapa! Každý takové štěstí nemá jako Petrenko, který teď před velitelem sedí a který se dopisem prokázal. Při takovémhle doporučení se ho Razdorkin vlastně ani nemusí na nic vyptávat. Razdorkinovu tvář však přesto přeletěly ustarané chmury, na čele mu naskočilo několik hlubokých vrásek.

„Poslyšte, vy jste k nám, k policii, ¨chtěl jít sám, nebo vám to někdo poradil?“

„Sám, pane veliteli, dočista sám.“ odpověděl Petrenko.

Razdorkin si už poněkolikáté mne i beztak zarudlou pleš, mžourá očkama tonoucíma v sádle a opatrně se vyptává dál:

„Na gestapu vás nejspíš dobře znají, nemám pravdu?“

Petrenko nasadil veledůležitý výraz ve tváři:

„Nejen na gestapu, mě znají i na štábu armády, pane veliteli!“

Razdorkin div nenadskočil. A jéje, tak to je případnej úplateček v háji, pomyslil si rozmrzele a jakýmsi prostydle ochraptělým tónem pokračoval:

„No to je báječné, ohromné!“

Mile se na Petrenka zazubil, vytáhl ze svého stolu cigarety, nabídl i hostovi a jakoby mimochodem prohodil:

„A kdopak jsou li vaši všemocní patroni, pokud to ovšem není tajemství?“

Petrenko se znovu pyšně vypjal, zapálil si a s hranou nedbalostí utrousil:

„Jakýpak tajnosti před váma, pane veliteli! Vám řeknu všechno.“ Pár vteřin uvažoval a pak řekl: „Sauer, generál von Horn, a pak eště některý další.“

V té chvíli se stal pánem situace.

Razdorkina polil chladný pot. Jeho ochable povislé tváře klesly ještě níž a najednou vypadaly jako dva červenavé lívance, přivěšené k obličeji nějakými háčky. Razdorkin stiskl knoflík a po chvíli se ve dveřích vynořil vysoký, asi pětačtyřicetiletý policajt s bílou páskou na rukávě.

„Přines nám čaj!“ zahučel na něj velitel policie.

Za pár minut už před ně týž vysoký policajt postavil dva vojenské plecháčky, nad nimiž se hadovitě vznášel pramínek bělavé páry.

Razdorkin stiskl plechový šálek v obrovské dlani. Začal nápoj hlučně a lačně srkal a mezi jednotlivými doušky udržoval konverzaci:

„Němci nás moc nerozmazlujou… Musíme pít různý náhražky… Lípovej čaj, mátovej… Pokud mají ty báby kořenářky pravdu, je to prej lepší než právej čaj.“

Petrenko jen souhlasně přikyvoval. Chvíli pili mlčky, jakási vzájemná nepřízeň jim svazovala jazyk.

Jako první dopil Razdorkin. Odstrčil šálek daleko od sebe, zabubnoval krátkými prsty po stole a zazvonil na vyčouhlého policajta.

„Odnes nádobí a pošli sem Gottlieba.“

Petrenkovi vysvětlil:

„Gottlieb je můj náčelník vyšetřovačky. Poruštěnej Němec, Volksdeutsehe, jak se jim dneska říká.“

Když Gottlieb vešel, Razdorkin pokývl směrem k Petrenkovi a řekl:

„Bude u nás pracovat jako vyšetřovatel, postarej se o něj,“ a významně dodal: „Poslal nám ho sám pan Sauer!“

„Ú, tak to je pro nás velká čest!“ pospíšil si pochlebnicky Gottlieb a podal Petrenkovi ruku.

„Tak tak, velká,“ přidal se hned Razdorkin. „Hned si ho vem s sebou a ukaž mu práci… a nezapomeň ho slušně ubytovat!“

„Provedu!“

Němec Petrenka důvěrně uchopil podpaždí a vyvedl ho ven.

Razdorkin si okamžitě zavolal staršího vyšetřovatele Smila.

„Ochrime,“ řekl mu, „dneska nám gestapo poslalo novýho vyšetřovatele… Jmenuje se Petrenko. Mám pocit, že je to na nás nějaká bouda… vlastně na mě… ale spíš na nás,“ opravil se rychle. „Aby nám tady ten parchant nečenichal a nedonášel na nás gestapu. Pamatuj na to, Ochrime, a drž jazyk za zuby.“

„Že by vám Němci nedůvěřovali?“ zeptal se poplašeně Ochrim.

„Proč mně, snad chceš říct nám, ne?“ vyjel na něj Razdorkin a pak už smířlivěji dodal: „Copak o důvěru, to oni zase důvěřujou, ale nezapomínají si to prověřovat.“

„To teda nevíra proč,“ nesouhlasil Oehrim. „Po tom, co jsme se k nim dali, nám přece nic jinýho nezbejvá. Jedině pěkně tu káru vláčet až do konce. To je smutný, že nám nedůvěřujou… To nás teda za slušný lidi nemá vůbec nikdo. Naši z města se taky odvracejí. Člověk aby se furt třás, za kterým rohem ho čeká kulka.“

Ochrim těžce klesl do křesla.

Když manžel odešel do armády, zůstala Anna Sergejevna Mlýnská dál pracovat ve škole. Vyučovala matematiku na druhém stupni a jezdila mezi rudoarmejce do odvodových středisek. Po večerech chodila společně s dalšími učiteli ke kolchozní mlátičce a pomáhala tam při výmlatu a odvozu obilí… „Všechno pro frontu!“

Domácnost jí vedla její matka Matrjona Ivanovna. Ta doma vařila, starala se o zeleninu v zahradě i o malého Voloďku. V jejím věku už to na ni bylo moc, ale co se dalo dělat. Válka. Teď to neměl lehké nikdo.

Voloďka chodil do třetí třídy. Ze školy přicházel brzy, rychle si udělal všechny úkoly a spěchal ven. Společně s kluky ze sousedství si hrál na Válku, na partyzány a vodil své vojsko do boje proti Němčourům. Chlapci co chvíli hbitě tasili svoje dřevěné šavličky a udatně drtili nepřítele. Často se stávalo, že musila zasáhnout babička a rozvášněné bojovníky rozhánět.

Když se Anna Sergejevna vracela domů pozdě, Matrjona Ivanovna nespokojeně bručela:

„Na sebe nehledíš a na kluka taky nemáš čas. Už na něj vůbec nestačím, nechce poslouchat.“

Ráno se Anna Sergejevna v takových případech pokoušela na Voloďku přísně zaútočit, ale to se hned přihnala babička a vnoučka se zastala. Plakala a drmolila, že to dítě za nic nemůže, že to všechno je stejně kvůli té zatracené válce, která vzala klukům táty, a že jakmile není v domě chlap, člověk se od dětí ničeho dobrého nedočká.

Anna Sergejevna syna milovala, ale byla na něj přísná. Chápala, že na nějaké vážné rozhovory prostě není čas, a kdyby chlapec pocítil navíc ještě nějakou slabost z matčiny strany, už by si s ním babička neporadila vůbec. Přestože byla v posledním čase tak zaneprázdněna, myslela Mlýnská na syna i na muže dnem i nocí.

Ivan Petrovič byl skvělý manžel i otec. U oběda si chlapce vždycky posadil vedle sebe. Babička nosila na stůl a líčila rodině všechny novinky z okolí, které vyslechla ve frontách na tržišti. Tohle nošení zpráv se stalo babiččinou každodenní potřebou, její novou vlastností a součástí její osobnosti. Bez novinek by rodina neměla ani babičku, ani oběd.

Ivan Petrovič nikdy nezapomněl poznamenat, jak to všechno bylo dobré, a pochválit babičku za její kuchařské umění. A chválit, to on uměl. Sem tam své oslavné tirády proložil i nějakým tím žertíkem nebo lidovým úslovím. V bytě tak vždy panovalo nenucené ovzduší a bylo tam podomácku útulno.

Nečekaný odjezd hlavy rodiny do pohraničí porušil zaběhaný pořádek v domácnosti.

Vpád německých vetřelců přinesl zármutek i do mnoha dalších sovětských rodin. Zanedlouho do války odešli i Mlýnského přátelé. Ve ztichlém a po nocích zatemněném okresním městě začalo být najednou nějak neklidno a v domech se místo radosti a dobré pohody usadilo mučivé očekávání a strach o příbuzné a přátele, kteří odešli na frontu.

„Proč taťka nepíše?“ ptal se Voloďka matky i babičky stále častěji a ony ho uklidňovaly, jak uměly. Říkaly mu, že táta nemá čas, že musí bojovat s Němci, ale jakmile je vyžene, okamžitě napíše.

Uplynulo několik měsíců, ale dopis nepřišel ani jeden. Voloďka už dospělým pomalu přestával věřit. Jednou ráno se rozbrečel a dožadoval se, aby ho odvezli k taťkovi, když pořád nejede.

Rozrušená babička hocha chvíli chlácholila, ale pak se rozplakala sama.

A nakonec nadešel den, kdy do města dolehlo vzdálené dunění kanonády. Válka už byla hmatatelná a blízká. Hrůzná a neúprosná.

Anna Sergejevna vběhla do domu rozčilená. Chtěla před rodinou vypadat klidná, ale vůbec se jí to nedařilo.

„Už se bojuje na předměstí,“ oznámila. „Rychle se sbalte, musíme evakuovat.“

Chvatně uložili do dvou kufrů alespoň to nejnutnější, zavřeli je, svázali ještě velký uzel a vrhli se z domu ven. Až teď si Anna Sergejevna uvědomila, že si zapomněla vzít doklady.

„Běžte!“ vykřikla na babičku s vnukem a běžela zpátky do ložnice.

Vytáhla z komody legitimace a různé další doklady a papíry, nacpala to všechno do kabelky a znovu vyběhla na ulici. Babička s Voloďkou stáli před domem jako solné sloupy. Kolem se právě přehnaly vojenské motocykly s po zuby ozbrojenými muži. Dolétla k nim cizí, neznámá řeč.

„Už je pozdě, dceruško, pozdě,“ řekla Matrjona Ivanovna, sotva přemáhajíc vzlykot.

Nikdo z Mlýnských nevyšel celé dva dny z domu. Žili ze zásob, které měla babička pro každý případ vždycky doma. Třetí den přišli Němci sami. Přivedl je nějaký místní, z města. Anna Sergejevna toho člověka od vidění znala, ale nikdy s ním nepřišla do řeči. Věděla od lidí jen to, že je to synek nějakého rozkulačeného zazobance, prý velice podlý a nespolehlivý člověk. Ten teď Němcům celou dobu něco šeptal a oni celou rodinu pozorovali s jakýmsi zvýšeným zájmem.

Němci hned přistoupili k demonstrativně neurvalé domovní prohlídce. Zabavili všechny Mlýnského doklady a dopisy. Za zkonfiskované prohlásili také všechny šperky a teplé oblečení. Pak odešli, ale zanedlouho se vrátili a vysvětlili, že Annu Sergejevnu musí zatknout. Když se vypravila, Němci žádali, aby dítě vzala s sebou.

„Chlapečka nedám!“ zakvílela babička a přitiskla Voloďku pevně k sobě, jako by ho to mohlo uchránit před nějakým strašlivým neštěstím.

„Prosím vás, abyste chlapce nechali tady!“ požádala klidně Anna Sergejevna.

Němci předstírali, že nerozumějí, jeden z nich chlapce popadl za ruku a pokusil se ho od staré ženy odtrhnout. Matrjona Ivanovna se najednou bleskurychle sehnula a kousla ho do prstu, aniž by v té chvíli uvažovala o tom, zda je to rozumné, nebo ne.

Němec zařval a ucukl a bez přemýšlení udeřil Matrjonu Ivanovnu do hlavy. Stařenčiny ruce klesly, ochably, ona sama se zhroutila na zem…

A když se Matrjona Ivanovna vzpamatovala, nebyla už doma ani dcera, ani vnuk…

Zprávy o Petrenkově krutosti se brzy rozlétly po celém městě. Dokonce i mezi policajty samotnými se mu přezíravě říkalo „německej ovčák“.

Gestapáci Petrenka dávali ostatním za vzor. Mezi sebou si často povzdechli, jaká je škoda, že takových jako on není víc. Bez takových lidí se přece nový pořádek zavést nedá, zvlášť tady v Rusku.

Petrenko si byl podpory gestapa vědom a zanedlouho sesmolil oběžník, kterému dal název O metodách boje proti partyzánům a podvratným živlům ve městě. V tomto oběžníku obviňoval velitele policie Razdorkina z nečinnosti a nadbíhání obyvatelstvu a předkládal podrobný plán masového zatýkání a likvidace komunistů, komsomolců a nejbližších příbuzných partyzánů. Dosáhl toho, aby ho přijal Otto Kranz a osobně mu svůj pamflet předal.

Kranzovi se plán zalíbil. Velitel gestapa přikázal, aby byl Razdorkin ze své funkce odvolán a na jeho místo dosadil Petrenka. V příslušném rozkaze se psalo: „Situace si od německých úřadů vyžádala, aby na místo velitele městské policie přišel člověk fanaticky oddaný novému režimu a vůdci.“

PAST

Annu Sergejevnu s Volodkou přivezli na gestapo k večeru. Rozvázali Mlýnské naběhlé ruce a po pečlivé a neumalené osobní prohlídce ji vhodili do vlhké tmavé cely. V koutě na holé pryčně tu ležela nějaká žena s ovázanou hlavou. Ztěžka se při pohledu na příchozí nadzvedla na loktech, chvíli tak bezmocně odpočívala a teprve pak se zvedla a posadila na okraj pryčny. Anna Sergejevna jí na první pohled hádala tak padesát.

Žena si oba „návštěvníky“ zkoumavě prohlídla bezbarvýma očima. Několikrát zasténala, chytila se za bok. který ji patrně hodně trápil, a pak se prostydlým hlasem zeptala

„A za jakejpak hřích sem strčily toho hošíčka?“

„Ten žádný hřích nemá, babi. Prostě ho sem zavřeli stejně jako mě,“ odpověděla tiše Anna Sergejevna, tisknouc syna pevně k sobě. Hlas se jí zadrhl a z očí se vynutily slzy. Neudržela se, i když se zařekla, že se bude ovládat a za žádnou cenu se nepokusí obměkčovat Němce slzami.

„Jen klidně, děvenko. Tady na slzy žádnej nevěří,“ poradila jí dobromyslně stařena. „Musíš zkusit tu naši babskou slabost spolknout. Obluda holt vždycky zůstane jen obludou.“

Sauer se dopisy a dalšími dokumenty zabavenými v bytě Mlýnských probíral dobré dvě hodiny. Puntičkářsky si zapisoval všechno, co by se mohlo hodit a co by, alespoň podle jeho názoru, dokázalo ovlivnit Annu Sergejevnu. Všechny Mlýnského fotografie složil na zvláštní hromádku. Když byl se zkoumáním „věcných důkazů“ hotov, vybral patrně nejčerstvější Mlýnského portrét a položil si ho na stůl před sebe.

Petrenko nesměle a ostražitě vstoupil do Sauerovy pracovny s hlavou vtaženou hluboko mezi ramena

„Mohl byste mi říct, jestli je tu někde fotografie Mlýnského?“ zeptal se ho Sauer.

Petrenko se sehnul nad stolem a zadíval se na snímky.

„Tady je, bandita… Bandita jeden, jako vymalovanéj!“ vypískl radostně Petrenko a píchl prstem do hnědavé portrétní fotografie.

Sauer podobiznu dosti dlouho zkoumavě prohlížel tak takovýhle je ten Mlynskij!

„Nemýlíte se, Petrenko?“

„Kdepak, pane veliteli, tohohle banditu vám poznám dycky!“

„Poznat ho nestačí, musíme ho chytil,“ řekl Němec. „A bezpodmínečně živého,“ zdůraznil.

Do hovoru zasáhl Schmidt, který tu seděl taky

„Neměl byste, Petrenko, k dispozici lidi, kteří by takovou věc dokázali zajistil?“

Petrenko se váhavě podrbal na zátylku

„Spolehlivý lidi se najdou vždycky, jenže já jsem tu eště zelenáč. Samozřejmě ne věkem, služebně. Ale jednoho bych už doporučit moh.“

„Kdo je to?“ zeptal se zvědavě Sauer, upřeně sledující Petrenka.

„Starší policejní vyšetřovatel Šmil.“

„To je příliš známý ksicht,“ namítl Schmidt, „toho zná ve městě každý pes.“

„Ve městě ho znají, to jste ráčil poznamenat správně, ale co si na něm vezmou někde v lese, když mu nachystáme nějakou pořádnou legendičku?“

„Vy děláte, jako byste zapomněl na čekisty,“ poznamenal jedovatě Sauer.

Do Petrenka jako by v té chvíli uhodilo. Takhle by ses mohl z neopatrnosti připravit o důvěru, pomyslil si.

„Připravte nám tedy toho Šmila!“ uzavřel debatu rezolutně Sauer. „Pohovoříme si s ním zítra. A teď můžete jít!“

Nebylo pochyb o tom, že se do rukou gestapa skutečně dostala Mlýnského žena a jeho syn. Potvrdili to svědkové i zajištěné dokumenty. Sauer se Schmidtem si spokojeně mnuli ruce. Teď už jim Mlynskij neuteče. Připraví mu takovou past, z níž povede jen jediná cesta – k nim na gestapo.

Při práci na plánu celé této operace vycházeli gestapáci z prostého předpokladu: Mlynskij se doví, že jeho rodině hrozí nebezpečí, a pokusí se v čele skupiny partyzánů o riskantní výpad do města, aby ženu a syna dostal do bezpečí. Mlýnskou se synem gestapo ubytuje v nějakém malém domku a dá o tom majorovi vhodným způsobem vědět. Všechny přístupy k domku budou samozřejmě pod kontrolou. Partyzáni se tak dostanou do léčky a pak už postačí dopravit je na gestapo. Pokud je Mlynskij ve spojení s městskou ilegální organizací a zapojí do akce také ji, mohlo by se gestapo dostat i k nitkám vedoucím do této skupiny odboje. Pro případ neúspěchu tohoto plánu připravili gestapáci rezervní variantu. Zašlou do Mlýnského oddílu takové tři čtyři zkušené agenty, jejichž úkolem bude rozložit oddíl zevnitř a nakonec zlikvidoval velitele i jeho nejbližší spolupracovníky.

Otto Kranz celý plán schválil a povolil jeho realizaci.

V noci Annu Sergejevnu probudili a přivedli do Sauerovy pracovny. Sauer se snažil být zdvořilý.

„Doufám, že madam německým úřadům promine, že jsme ji museli obtěžovat v tak pozdní hodinu,“ spustil Němec. „Budu k vám naprosto upřímný a doufám, že vy ke mně taky.“

Sauer doufal, že na ženině tváři se teď objeví úsměv signalizující souhlas, ale ničeho takového se nedočkal. Oči, které ho pozorně sledovaly, byly plné opovržení.

„Váš muž je komunista. Před válkou byl náčelníkem okresního oddělení NKVD. Na počátku války se stal náčelníkem zvláštního oddělení divize. Tohle všechno víme, ale o to nám teď nejde. Zdalipak ale víte, madam, že v současné době vede oddíl banditů, potlouká se po okolních lesích a vraždí německé vojáky? To je snad trochu moc, ne? Byl bych velmi rád, madam, kdybyste se k tomu vyslovila. Co tomu říkáte?“

Sauer se neovládl. Uhnul zuřivýma očima rychle stranou, aby si Mlýnská nevšimla nápadné změny v jeho obličeji, k níž došlo proti jeho vůli, ale Anna Sergejevna si toho hrozného pohledu, který po ní přejel jako ostří nože, povšimnout stačila.

„Můj muž byl před válkou ředitelem střední školy,“ odpověděla Anna Sergejevna. „Na počátku války odešel na frontu. Kde je teď, to nevím.“

„Nemluvíte pravdu. Víme o něm všechno. Co bylo, je už pryč, ale teď je váš muž partyzán. A my ho musíme dostat!“

Anna Sergejevna se zachvěla hrůzou a zaradovala zároveň! Je živ, můj Ivan je živ!

Sauer se polekal, jestli to trochu nepřehnal, a začal smířlivěji:

„Já vím, že velice milujete svého muže i svého syna. Jejich osud vám není lhostejný. Nemám pravdu?“

Anna Sergejevna přikývla.

„No výborně. Tak vidíte, najít společný jazyk s rozumnou ženou vůbec není tak těžké.“

Sauer si sňal brýle a pokusil se o úsměv.

„Jste přece rozumná žena,“ opakoval znovu, „a tak samosebou chápete, že osud vašeho muže…“

Gestapák si obřadně zapálil a s požitkem vtáhl kouř.

„Já bych to řekl ještě přesněji: život vašeho muže… vašeho syna… a koneckonců i váš vlastní jsou teď ve vašich… ano ano, ve vašich rukou.“

Anna Sergejevna zpozorněla.

„Pokud nám milující manželka pomůže vytáhnout svého muže z lesa, vrátí své vlastní rodině její hlavu, jak málo by to znamenalo pro nás a jak mnoho pro vás!“

Mlýnská se zhrozila:

„Co to ode mne chcete? Abych vlastního muže vlákala do pasti?“

„Já přece nechci nic, vůbec nic,“ protáhl Sauer. „Vlastně něco přece jen – byl bych velmi rád, kdybyste s odpovědi nepospíchala. Proč se rozhodovat hned, nač takový chvat? Musíte si to všechno dobře promyslet a zvážit… Já osobně bych vám radil…“

„Neztrácejte zbytečně čas, pane Sauere. Ani zrádce, ani špióna ze mě neuděláte. Nikdy!“ prohlásila Anna Sergejevna pokojně, jen s mírným důrazem na slovech, která bylo podle jejího přesvědčení třeba zdůraznit. Sauer ji nepřerušoval. Vstal, prkenně několika kroky, přeměřil pracovnu, vrátil se zpátky ke stolu, a když se Anna Sergejevna na okamžik zadívala někam stranou, vší silou do něj praštil pěstí.

Mlynská se zachvěla leknutím a gestapák na ni zběsile zařval:

„Nechte té komedie! Tady není divadlo a vy nejste herečka! Tady jste na gestapu. My se paličáků nedoprošujeme, prostě je zlomíme. Doporučuji vám, abyste se nad tím laskavě zamyslela… Tak tedy naposled. Jste ochotna prokázat nám malou službu? Znovu zdůrazňuji, že tenhle návrh je výhodnější pro vás než pro nás…“

„Ne!“ odpověděla rozhodně Anna Sergejevna.

„Nespěchejte… Už jsem vám to radil… Pak byste mohla litovat! Dávám vám dva dny na rozmyšlenou.“

Gestapák zmáčkl tlačítko. Když se na prahu místnosti vynořili dva obrovští vojáci, dal jim příkaz odvést Mlýnskou do cely.

Sauer sáhl po sklenici vody, ale vtom na stole zadrnčel telefon.

Byl to Schmidt, kterého zajímal výsledek rozhovoru s Annou Sergejevnou.

„Oříšek bude pěkně tvrdý!“ zněla odpověď.

Ochrima Šmila si na gestapo pozvali na ráno. Vykázal se zvláštní propustkou a šel rovnou do Schmidtovy pracovny. Němec ho přívětivě uvítal a hned mu nabídl židli.

„Zapalte si!“ vybídl Schmidt Ochrima, podal mu svou krabičku cigaret a sám si také zapálil. Nikotinový dým Šmila uklidnil. Když na gestapo šel, nebylo mu zrovna nejlíp. Netušil, co by od něj mohli Němci chtít.

Schmidt vstal, párkrát se prošel po pracovně a zastavil se před Ochrimem.

„Rádi bychom ti svěřili jednu takovou věc. Chceš nám pomoci?“

„Pomůžu vždycky, to pámbu rád vidí, jenom abych na to stačil.“

„A k partyzánům bys s tím naším úkolem šel?“

Oehrim se zachvěl. Setřel si z čela pot.

„Ale ty mě pověsí na první větvi.“

„Bojíš se?“

„To ne, pane veliteli. Nejsme žádný baby. Ale komu by se chtělo houpat se na nějaký větvi.“

„A co takhle na šibenici?“ zeptal se výhružně Schmidt.

„Inu, to už je prašť jako uhoď, pane veliteli. Ale já se ničím vinej necejtím.“

Ochrim byl v té chvíli hodně rozrušený, a tak si výrazy moc nevybíral.

„Zato my cítíme ledacos,“ okřikl ho Schmidt. „My dobře víme, kdo si na policii strkal do kapes úplatky.“

Ochrim se pokřižoval.

„Pánbu chraň. Můj strejček Razdorkin měl pro úplatky slabost, to je pravda, ale co se mě tejče, nemám v kapsách nic kromě děr.“

A Ochrim si obrátil kapsy naruby.

Schmidt se rozesmál – buď se mu Ochrimova odpověď líbila, nebo sám dobře věděl, že Šmil úplatky nikdy nebral, a navíc pro ně káral i svého strýce Razdorkina.

„My tě přece známe, Ochrime. Ty jsi člověk spolehlivý. Proto jsme tě dnes pozvali na gestapo, jistě sám chápeš, že ti tedy musíme důvěřovat.“

Schmidt se uvelebil pohodlněji a chystal se vyslovit to nejdůležitější:

„Půjdeš do Mlýnského oddílu… s významným úkolem. A aby tě partyzáni na tu větev nevěšeli, vymyslíme ti senzační legendu… O rodinu se taky postaráme… Tak co?“

Ochrim se neklidně zavrtěl na židli, prohrábl si vlasy a pak bez zvláštního nadšení zamručel:

„Jsme jenom obyčejný vojáci. Když nám gestapo řekne, že se musí jít, musí to asi bejt, takže souhlasím.“

„Chlapík! Ty jsi pravý policajt, Ochrime!“ pochválil ho Schmidt a podal mu čistý list papíru a pero. „Piš: Smlouva o spolupráci s gestapem…“

Za dva dny Annu Sergejevnu znovu přivedli do Sauerovy pracovny. Gestapákova kancelář zalitá sluncem jí po tmavé cele připadala jako ráj. Měla pocit, že tolik světla ještě nikdy neviděla. Na okamžik dokonce musila přivřít oči. Mezitím se k ní stačil přiblížit Sauer a v širokém úsměvu na ni vycenil své zažloutlé zkažené zuby. Začal jí něco vykládat, někoho ukazovat:

„Tak tohle je můj kolega Kurt Schmidt,“ uslyšela Mlýnská známý skřehotavý Sauerův hlas, který jí bolestně připomněl, kde to vlastně je. „je to pro vás velká čest, že vás přijímáme oba!“

Anna Sergejevna už cenu gestapácké cti znala, a tak zbystřila pozornost.

„Doufám, že madam měla dostatek času, aby zodpovědně promyslela a zvážila náš návrh,“ neustával Sauer.

„Ano, ano, samozřejmě,“ odpověděla klidně Anna Sergejevna. „času jsem měla dost a váš návrh jsem zodpovědně zvážila… A právě proto ho přijmout nemohu.“

„Jak to, nemůžete?!“ skočil jí do řeči Schmidt. Jeho zvučný hlas jí v uších zazněl jako prásknutí bičem. „Vy prostě nechcete pomoci německé armádě!“

„A své rodině,“ dodal Sauer. Schmidt pokračoval:

„Děláte velkou chybu, madam. Doufám, že se k návrhu našich úřadů postavíte jinak, když vám sdělíme, že Rudá armáda je poražena!“

„To není pravda!“ odsekla rázně Mlýnská.

Do očí jí však vstoupily slzy a do duše se začal vkrádat strach. Věděla, že sovětská vojska ustupují a že Němci se naopak tlačí stále hlouběji do Ruska, ale to přece musí být jen dočasné. Tohle musí skončit, to přece prostě musí skončit, napovídalo jí srdce zraněné Schmidtovými slovy.

„Pád Moskvy je otázkou několika málo dní,“ pokračoval Schmidt. „Sedmého listopadu se na Rudém náměstí koná přehlídka statečných německých armád.. To je führerův rozkaz. Nebude už ani Moskva, ani Rusko… Doufám, že to chápete. Takže si teď vyberte, s kým půjdete..“

Anna Sergejevna mlčela. V těch tíživých minutách se všechny její myšlenky upíraly k Moskvě je vůbec možné, že by naši nechali Moskvu padnout, že by nechali padnout hlavni město? Co by to znamenalo, byl by to konec? Zachvěla se. Pak prudce potřásla hlavou, aby odehnala malověrnost. padající na ni z úvahy tak strašné, jakýpak konec?! Napoleon se do Moskvy taky dostal a Rusko zůstalo stát jako skála A vydrželo. Našlo v sobě síly, už tenkrát. A teď? Dnes přece vůbec není třeba pochybovat…

Mlýnská hrdě zvedla hlavu, usmála se a pak se k vlastnímu velkému údivu rozplakala.

Sauer rychle nalil z karafy do sklenice trochu vody a podal ji vyslýchané.

„Pijte a uklidněte se. Jste přece moudrá žena. Jsem rád. že jste naši péči o vás pochopila správně… Spolupráce s námi vám přinese úlevu a koneckonců i záchranu. Už nejbližší dny vás o tom přesvědčí. Teď je však nejdůležitější neztrácet čas, kterého beztak nemáme nazbyt – ani vy, ani my.“

„Lidé si mají pomáhat. Vy pomůžete nám a my zase vám.“ přidal se Schmidt.

„Pomůžeme vám,“ pronesli ještě oba najednou. „Prokázat službu ženě je pro Němce velká čest,“ dodal Sauer.

Prásk!! Hned někde vedle se za oknem ozval strašlivý výbuch. A po něm následoval druhý a třetí, vzápětí zarachotily německé zenitky a zakrátko už všechno splynulo v souvislé vřavě.

Gestapáci na okamžik ztratili hlavu. Jeden se vrhl ke dveřím, druhý začal horečně stahovat roletu na okně. Sauer se ale včas vzpamatoval a stiskl knoflík na stole. Na mladého esesáka, který vběhl do pracovny, jen křikl:

„Odveďte zadrženou!“

Sotva Mlýnská opustila místnost, vrhl se Sauer za Schmidtem, který už se mohutnými skoky přes tři schody řítil do krytu.

Anna Sergejevna pochopila, že to bombarduje sovětské letectvo, a i když smrtelné nebezpečí číhalo docela blizoučko, hned za nejbližším oknem, měla z toho radost. To znamená, že Rudá armáda bojuje a ničí Němce. Copak takhle vypadá kapitulace, tohle že by měl být konec?

Hned po skončení poplachu gestapáci ve výslechu pokračovali.

„Ještě jednou vám tedy nabízíme spolupráci s námi,“ řek! Sauer. „Souhlasíte?“

„Žádáte ode mne, abych se stala špiónkou. To se nestane, nikdy! Se zájmy své vlasti neobchoduji. To je všechno, co vám na vaši otázku mohu odpovědět. S ničím jiným nepočítejte.“

Sauer se prošel po pracovně, usrkl doušek čaje a spustil docela jiným hlasem:

„Váš muž je skvělý voják. To je chvályhodné. Ale bojovat dnes, kdy už každý chápe, že jsme zvítězili, je šílenství… Šílenství, pochopte to přece! Vy musíte, vy jste povinna ho zachránit.“

„A jak?“ zeptala se Anna.

Sauer před ni položil čistý list papíru a tužku.

„O, to je velmi jednoduché! Napište mu vzkaz, jen několik slov… To je všechno.“ Zpytavě se na ni zadíval a pokračoval: „Jakápak špionáž, nic takového.“

„A co mám napsat?“

„Okamžíček, hned to bude.“ zaradoval se Němec.

Rozevřel nějaké desky a začal vysvětlovat:

„Napište mu, že jste se přestěhovala a že teď bydlíte na téhle adrese,“ a gestapák vytrhl z bloku lístek s názvem ulice a číslem domu. „Napište, že je vám po něm smutno, ale ještě horší že je synova nemoc. Poproste ho, aby vás přišel navštívit.“

Anna Sergejevna vzala tužku do ruky a sklonila se nad papírem…

„Pište podle mého diktátu,“ vybídl ji Schmidt.

Mlýnská se na okamžik zamyslela, pak papír prudce odstrčila, pustila tužku a vstala.

„Nic psát nebudu,“ prohlásila nevzrušeně, ale rezolutně. A nečekaně dodala: „Já žádám, abyste mě i mého syna propustili. Žádám, slyšíte?!“

„Až to napíšete, vyřeší se všechna tahle nedorozumění sama sebou,“ snažil se Annu Sergejevnu přesvědčit Schmidt.

„Psát nebudu,“ zaznělo pokojně.

„Vaše naprosto zbytečná paličatost nás může donutit k poněkud jiným, tvrdším metodám přesvědčováni,“ Pokusil se ji zastrašit Sauer a násilím ji začal tisknout tužku do ruky. „Diktuj, Kurte!“

Anna Sergejevna seděla nehnutě a strnule zírala do prázdna.

„Nechci!“

„Ty bolševická mrcho!“ zařval vztekle Sauer a udeřil ženu do tváře. Nečekala to a tužku pustila. Ta se zakutálela k Sauerovým nohám, což ho popudilo ještě vít:.

„Zvedni tu tužku, ty banditko!“ řval Němec. „A piš, nebo…,“ a znovu napřáhl ruku.

„Zrádkyni ze mě nikdy neuděláte!“ nevzdávala se Mlýnská.

Sauer udeřil znovu.

„Jestli ani teď nebudeš souhlasit, sebereme ti kluka,“ hulákal gestapák a mlátil hlava nehlava.

„To neuděláte, to nemůžete udělat!“ zvolala nevěřícně Anna Sergejevna.

„Uděláme!“ běsnili už oba gestapáci. „A nejen to. Ty ani nevíš, co všechno uděláme, abychom z tebe tu paličatost vytřískali!“

Když se zmučená a zbitá Anna sotva dovlekla do své cely, Voloďka už tam nebyl.

„Voloďko, chlapečku, co s tebou ti netvoři udělali!“ vykřikla Mlýnská a v mdlobách se svalila na pryčnu.

Sauer se Schmidtem si ještě jednou prohlédli všechny materiály. Důkladně očenichali každý papírek z dosti objemného fasciklu. Nedělali to poprvé. Stále se snažili přijít na nějaký detail, jehož by se dalo využít k dalšímu nátlaku na Mlýnského manželku.

„Už jsme s tou fanatičkou zabili celý týden a výsledek žádný!“ poznamenal nespokojeně Schmidt.

Sauer svraštil čelo, provinile si odkašlal a řekl:

„Musíme ji zlomit za každou cenu. Bezbolestně to asi nepůjde. A čím dřív se uchýlíme ke krajním prostředkům tím lip.“

Odmlčel se a čekal na Schmidtovu reakci. Ten mlčel; ale z jeho tváře bylo zřejmé, že se Sauerovým názorem souhlasí. Sauer pokračoval:

„Nejdřív to samozřejmě zkusíme přes toho jejího kluka“

Schmidt byl jasně pro – tím by skutečně měli začít. Sauer prohodil:

„V tomhle se vyznám, to mi můžete věřit.“

„Času máme málo. Ten plán musíme realizovat co nejrychleji. Partyzáni ničí naše vojenské transporty, zapaluji sklady, vyhazují do vzduchu mosty i techniku. A my si přitom nedokážeme poradit ani s takovouhle mizernou ruskou ženskou. Já mám dokonce někdy dojem, že nemáme v rukou my ji, ale ona nás.“

Schmidt vztekle mrštil nedopalkem cigarety do popelníku.

„Musíme zkrátka přitlačit. Sám přece dohře víte, že upadnout v nemilost je snadné, zatímco znovu získat důvěru téměř nemožné.“

Sauer se po těchto kolegových slovech zamyslel a pak se zeptal:

„Co navrhujete?“

„Dosti banální věc… Napíšeme ten dopis Mlýnskému sami. Vzorků rukopisu tu máme habaděj a naši chlapci to provedou slušně. A jakmile bude dopis, budou i výsledky. No a v experimentech s tou Ruskou a jejím harantem můžeme přirozeně pokračovat.“

Schmidtovi se Sauerův návrh zalíbil.

„To je skvělé východisko z. upřímně řečeno, dosti zapeklité situace.“

„Tak do toho. Moji lidé připraví ten dopis a vy budete odpovídat za všechno ostatní.“

„To je skoro dost. Hlavu mám přece jen jednu.“

Oba se rozesmáli.

Klíče od sejfu předal Ochrim osobně Petrenkovi. Ať si velitel myslí, že mu bezmezně důvěřuje. Ochrimovi však šlo spíš o něco jiného. Věděl naprosto jistě, že Petrenko se mu v sejfu určitě bude hrabat Na to mu ty klíče taky dal. Jen ať se tam přehrabuje, ať se podívá! Ochrim tam úmyslně nechal papíry, které by jeho šéf měl vidět na vlastní oči. A účinek bude zaručený…

V určenou hodinu se Ochrim hlásil na gestapu. Pro každý případ se oblékl hodně teple, stát se může ledacos, říkal si. Třeba ho do lesa k Mlýnskému pošlou rovnou. Tihle gestapáci na našince kašlou: v čem tam přijde, v tom ho poženou. Musí se o sebe postarat sám. Zvlášť když se mu naskytla nová perspektiva a ledacos by se mohlo změnit…

Schmidt přivítal Ochrima velmi přátelsky. Přehodil si přes ramena civilní kabát, zavolal Sauerovi a řekl mu, že jdou k autu. Opel dlouho kličkoval městem. Jeli úzkými postranními uličkami, hlavním třídám se pokud možno vyhýbali.

Na předměstí vůz zajel k vile, stojící za pevnou cihlovou zdi. U domu je uvítal kulhavý Němec, asi tak padesátiletý, a zavedl je do salónu. Ochrim si povšiml, že všechna okna jsou spolehlivě uzavřena těžkými kovovými okenicemi. Na šňůře visela od stropu obrovská petrolejová lampa. Světlo z ní bylo dosti chabé, ale stůl pro tři lidi osvětlovala celkem obstojně. Uprostřed stolu stála křišťálová karafa s průzračnou tekutinou hrající všemi duhovými barvami.

„Tak tedy,“ spustil Schmidt, „podrobnosti plánu, například polohu oddílu, vám sdělíme později, až si ji upřesníme při výslechu partyzánů, kteří se nám dostali do rukou. A teď k podstatě věci.

Ráno pošleme skupinu vězňů, ve které budou i zajati partyzáni, vykládat vagóny na pátý kilometr, je to kousek od lesa. Budou je hlídat dva policajti. V devět ráno tam přijedete vy. Najdete si nějaký vhodný důvod a jako policejní důstojník strážné odzbrojíte. Zbraně předáte vězňům a oba policajty svážete. Pak utečete k Mlýnskému. Po takovémhle divadýlku vás tam musí přijmout jako hrdinu. Svědků bude dost a dost.“

„A co když ty policajty napadne, že by se měli bránit?“ zeptal se s obavou v hlase Oehrim.

„Tak je přímo před očima těch lidí zlikvidujete,“ vysvětlil mu pohotově Němec. „To jen zvýší vaši reputaci v očích Mlýnského!“

„To jistě, ale přece jen…“

„Dělejte to, co vám říkáme,“ přerušil Ochrima gestapák „Dvě mrtvoly při takovéhle operaci, to je přece maličkost, o níž netřeba uvažovat.“

Schmidt vytáhl z aktovky hromádku nějakých dokumentů a podal je Ochrimovi. Byly tam kopie některých rozkazů velitele městské policie, seznam jejích příslušníků a několik nepříliš významných zpráv a udáni.

„Tohle si vemte s sebou,“ řekl Němec a spiklenecky na Ochrima mrkl. „Slušně vymyšleno, co říkáte? Chystal jste se zmizet k partyzánům, a tak jste ukořistil tyhle dokumenty.“

Schmidt se na něj ostře zadíval, prohlédl si ho od hlavy až k patě a na závěr ho upozornil.

„Ne aby vás napadlo zradit. Mátne dlouhé prsty d najdeme si vás všude.“

„A máme dobré rukojmí,“ poznamenal Sauer. „Vaši ženu a dětí.“

„Budu věrně sloužit führerovi!“ vyštěkl řízně Oehrim.

Pustili se do pití.

Pozdě v noci značně rozjaření gestapáci popřáli Ochrimovi dobrou noc a odešli.

Ochrim si přes nepříjemné hučení v hlavě pečlivě prohlédl všechno, co dostal od Schmidta. Papíry si rozstrkal po kapsách a potraviny uložil do tlumoku. Přečetl si dopis adresovaný Mlýnskému a usmál se:

„Jde to lip, než jsem si představoval,“ zabručel si pod nos, lehl si na gauč a usnul.

Ráno ho probudil ten chromý Němec, dal mu samopal, posadil ho do opla a odvezl až k tomu pátému kilometru. Vysadil ho nedaleko výhybky s rampou, u níž stály vagóny naložené kulatinou. Němec mu popřál zdar, otočil se, šlápl na plyn a vyrazil zpátky k městu.

Přesně podle plánu došel až k oběma policajtům, kteří střežili pracující vězně. Poznal je hned – byli to Ivan Stěpurko a Jakov Slukač, jež považovali za brutální surovce i sami policajti.

Ochrim jim ukázal svoje doklady a sdělil jim, že má osobně zkontrolovat jejich zbraně, ale oni se nedali.

„Zbraň z ruky nedáme,“ oznámili mu, „a kdybys nám ji bral násilím, budeme střílet.“

Ochrim zamířil, stiskl spoušť a vykřikl:

„Psovi psí smrt, bráškové! Vemte si flinty a do lesa. Já jdu s vámi.“

DĚDA MATVEJ U PARTYZÁNŮ

Mlynskij si situaci oddílu obklíčeného ze všech stran uvědomoval lépe než kdokoli jiný. Po dlouhém přemítání se rozhodl, že poprosí dědu Matveje, aby oddílu pomohl navázat kontakt s partyzány a odbojem ve městě.

Matvej o jeho návrhu chvilku uvažoval. Za tu dobu nepronesl ani slovo. Mlynskij chápal, že na něj nesmí spěchat – přece jen už je to sedmdesátiletý děda. a pro toho není takový úkol nijak snadná záležitost. Stařík si promnul bradu, zadíval se do podlahy a pak řekl:

„To sis pro mě vymyslel těžkej úkol, soudruhu veliteli.“

„Já vím, že to není nic snadného, proto se taky obracím na vás,“ odpověděl mu Mlynskij. „Vy tu znáte každou pěšinku. Znáte lidi a oni znají vás. Když budete potřebovat pomocníky, určitě se nezmýlíte. Nemám pravdu?“

„Copak o to, je to tak, ale zase ne tak docela,“ poznamenal lišácky děda Matvej a zabubnoval prsty po stole. Pak se znovu podíval na majora a pokračoval: „Před válkou mi tu důvěřoval každej, ať byl starej, nebo mladej… Tak tak. Bejval jsem tu pro lidi tahleta autorita, nebo jak se to říká… Ale jak je to nejčkonc, to ti nepovím. Válka lidi vyhnala z jejich hnízdeček. Některý odešli a přišli jiný. Hodně se to tu promíchalo.“

Děda Matvej se majorovi zadíval do očí a trochu omluvným tónem pokračoval:

„Já ti tohle všechno samo sebou nevykládám proto, že bych se tej věci vyhejbal. Takovej Matvej není. Podle mýho rozumu je to, soudruhu veliteli, takhle: Když se jednou do něčeho dáš, tak to pěkně dělej. Já jenom špekulíruju, jak to províst co nejlíp.“

Šibalsky na majora zamrkal:

„A žádnej strach, dědek v životě nikoho neožulil a nepodved.“

„No vidíte, jenže ty Němce byste ošidit měl,“ zasmál se major.

„To nejni žádný šizení,“ namítl děda tónem, který nepřipouštěl žádné námitky. „To je něco docela jinčího – válečná lest.“

Děda Matvej vstal a podal Mlýnskému pravici.

„Takže si plácneme, soudruhu veliteli.“

„Výborně, dědo Matveji.“

Anastasja Vasiljevna se probudila a ani se neptala, kdo to jde. Podle známého klepání hned věděla, že to domů přišel její Matvej. Rozsvítila lampu a spěchala ke dveřím. Odsunula závoru a otevřela.

„Matvejuško!“ zvolala radostně stařena.

Děda spokojeně vstoupil do domu, stáhl ze sebe mokré šatstvo, pořádně se utřel a řekl ženě:

„Tak už dost, Natasko. Mrtvěj nejsem, tak načpak takovýho kvílení.“

„Už nebudu, Matvejuško, nebudu. To já samou radostí, že seš naživu.“

Zadívala se na manžela pozorněji a dodala:

„Podívejme, úplnej pan velitel!“

Děda Matvej stál uprostřed kuchyně a důležitě si nakrucoval kníry.

„Trochu tě nakrmím, Matvejuško, a hajdy na kutě, asi budeš pěkně utahanej.“

„Se spaním je nejčkon utrum, Nástěnko, tedka na něj není čas. Slyšelas, jak se k nám ten Němčour tlačí?“

„Slyšela, slyšela. Matvejuško. Člověku z toho jde hlava kolem, když o tom lidi vykládají.“

Supíc námahou vytáhla z trouby pekáč s pirohy, postavila ho na stůl a řekla:

„Okoštuj, Matvejuško. To jsem dělala pro tebe.“ Položila si ruku na srdce. „Já jsem to tušila, že přídeš. Vem si a běž pěkně spát.“

„Cožpak o to, troška spánku by neškodila. Ráno zase musím dál.“

„Nepřišel ty jsi náhodou o rozum, Matveji? Jakejpak ty seš voják? Ty už máš svoje odválčíno. Pomalu aby snu: se chystali do hrobu, a ty najednou, zejtra musím dál. Ať si teďka bojujou ty mladý, ty máš ležet na peci,“ rozhořekovala se Anastasja Vasiljevna.

„Prokrista živýho, co to pořád meleš, Nástěnko. Hotovej samopal. Todle nejni věc pro babskej rozum,“ odpověděl jí děda Matvej.

„Babskej nebabskej, a kdo bude dělat dříví na zimu? Co? Brambory nejsou vykopaný, do střechy leje a von si zejtra musí dál.“

Anastasja Vasiljevna po mužovi zlostně loupla očima a vylezla na pec.

„Nástěnko, připrav mi na zejtra nějaký čistý prádlo, ruksak a muj vercajk. Du do města.“

„No jo,“ vzdala se nakonec otráveně stařena.

Slezla z pece a začala pobíhat po domácnosti. Na nic se nevyptávala. Přirozený ženský důvtip jí napověděl, že když se tam stařík vypravuje, asi to musí být.

Ráno vstal Matvej hodně brzy. Zkontroloval si nářadí a uložil ho do batohu, přidal trochu jídla, do koženého váčku nasypal domácí tabák a nezapomněl ani na láhev samohonky. Anastasja Vasiljevna ho vyprovázela až k brance, ale dál ji nepustil.

Utírala si cípkem šátku oči a kladla muži na srdce:

„Dej na sebe pozor, Matveji!“

„Budu se snažit, Nástěnko. Mrtvěj nejsem a ani se na to nechystám.“

„Pámbu tě ochraňuj,“ popřála mu Anastasja Vasiljevna a otevřela branku.

Děda Matvej si nadhodil tlumok, narovnal si čepici a pustil se po lesní cestě, vyhýbaje se loužím, které tu zůstaly po nočním dešti. Když se nad obzor vyhouplo slunce a jeho paprsky se prodraly mezi mokrými větvemi stromů až na cestu, bylo v lese najednou veseleji.

Matvej, opírající se o klacek, který si výhlédl někde cestou, rázně vykračoval k městu a už poněkolikáté si v duchu opakoval rady a pokyny, které dostal od Mlýnského. Já jsem ve velitelově plánu důležitý kolečko, říkal si stařec a byl pyšný, že ještě nepatří do starého železa, když major svěřil tak důležitou záležitost právě jemu. a ne někomu jinému. U obrovského dubu zahnul doprava na pěšinu a zrychlil krok.

Ve chvíli, kdy opustil les a stanul na hladkém asfaltu silnice vedoucí do lesa, dívalo se mu slunce, které už viselo nizoučko nad západním obzorem, přímo do obličeje. Měl hrozný hlad a nohy už ho bolely, ale o odpočinku neuvažoval. Po obou stranách silnice se táhla pole předměstského kolchozu Říjen, který byl před válkou nejbohatší v celém kraji. Vpravo stála stěna přezrálé a nesklizené kukuřice, vlevo byl obrovský lán brambor. Takový bohatství, a všechno to přijde nazmar, pomyslil si Matvej. jak by se nám. panečku, dařilo, nebejt tyhle ničemný války. V zadumání si ani nevšiml, jak najednou z kukuřice vyskočili dva němečtí vojáci a zařvali na něj:

„Hände hoch!“

Děda Matvej odhodil klacek daleko stranou a zvedl ruce.

„Já nejsem nebezpečnej, vzdávám se.“

Dlouhý Němec mířil na staříka samopalem a druhý ho rychle prohledával. Strhl mu ze zad tlumok a vysypal jeho obsah na zem: byl tam malý hoblík, hoblík macek, sekera a uzlík s jídlem. Němec zvedl sekeru, s obavou pohlédl na její ostři a vykřikl:

„Ahá, partyzán!“

„Já nejsem žádnej partyzán, já jsem tesařskej,“ pronesl důstojně děda Matvej.

Za okamžik přiběhl i německý feldvébl a policajt s bílou páskou na rukávě. Prohledal staříka ještě jednou, zvedl pytlík s jídlem, potěžkal ho a nakonec ho rozvázal. Otevřel láhev se samohonkou a přičichl k ní. Pak ji strčil k policajtovu rozplácnutému nosu.

„Tak tohle je pravá a nefalšovaná jednou přepalovaná samohonka, pane velitel. Bašta s marmeládou, jak se u nás říká. Po tej se jen obliznete,“ vysvětlil děda Matvej.

Policajt si jen mlsně mlasknul.

Feldvébl si stáhl pogumovaný plášť, rozesílal ho do trávy, vytáhl z uzlíku dědy Matveje kousek špeku a chleba a všechno to rozložil na plášť. Pak nalil do kalíšku. který měl děda v tlumoku, taky trošku kořalky a přikázal:

„Pij!“

Děda Matvej do sebe obsah kalíšku poslušně hodil a s gustem si otřel knír. Pak se s chutí zadíval na svůj špek. Němec mu ale nedal nic; sám si naopak nalil plný pohárek samohonky a začal pít, jako by to byla limonáda. Vyprázdnil nádobku, zašklebil se a prohlásil:

„Gut ruská vodka, sehr gut!“

Ukrojil si dýkou kus špeku a zakousl se do něj. Hltal tak, jako by něco takového v životě nejedl.

Po láhvi se natáhli i vojáci. Policajt se na jídlo podíval a zeptal se:

„Není to otrávený?“

„Že se boha nebojíte, sou… vlastně pane náčelníku. Děda Matvej jaktěživo na žádnýho ruku nezved.“

Využil příležitosti a taky se pustil do jídla. To je moje strava, a ne vaše, já jsem toho všeho hospodář, pomyslil si. Láhev byla v mžiku prázdná. Rozjaření Němci si začali vykládat nějaké vtípky, smáli se a skákali jeden druhému do řeči.

Děda Matvej si řekl, že teď přišla vhodná chvilka a oslovil policajta:

„Pusťte mě, pane náčelníku. Já jsem tesař a du do města za vejdělkem.“

Policajt si důkladně prohlédl starcovu legitimaci a něco pošeptal feldvéblovi. Nakonec řekl:

„Běž, dědku, voní tě propouštějí, a prej ti mám poděkovat za dobrou vodku.“

Za sebe ještě dodal:

„Sotva lezeš, a prej za vejdělkem,“ zadíval se nedůvěřivě na Matveje. „Jestli zjistím, že mě taháš za nos, máš se nač těšit. A na tvoje stáří ohled brát nebudu.“

„Žádný starosti. Všechno bude, jak má bejt, ani míň, ani víc,“ bručel si děda Matvej. Sehnul se, aby si sebral nářadí, ale to mu Němci nedovolili, že prý si ho pro jistotu nechají. Pacholek zkrátka bude zase jen pacholkem, pomyslil si děda a nesměle vykročil k silnici. K jeho uším ještě pořád doléhalo: Gut ruský vodka, gut.

Děda Matvej chvatně silnici přešel, seběhl na polní cestu a pustil se znovu k městu. Slunce už mezitím dosedlo za obzor. Zanedlouho už unavený a hladový Matvej kráčel městskými ulicemi, které ještě docela nedávno těšily oko čistotou a úpravností. Šťastný křik děti dědu Matveje vždycky dojímal k slzám. Kolikrát se stalo, že se najednou při pohledu na hrající si děti zastavil a rozplakal Štěstím. Copak on sám si takhle žil? Teď se mu zdá, jako by to bylo včera.

Ale tohle město tu není. Ulice jsou rozryté trychtýři po granátech, všude se válejí střepy, vedení je zpřetrhané, stromy a telegrafní sloupy povyvrácené, všude jen hromady rozbitých cihel a zprohýbaného kovu, ohořelé krabice domů. Černé obdélníky slepých oken, připomínající oční otvory v lebce. Všude se vznáší pach spáleného střelného prachu. Po spáleništích bloudí toulaví psi a kočky. Co tu hledají, na co čekají?

Dědu Matveje dusil potlačovaný pláč. Až teď si uvědomoval bezednost neštěstí, které se přivalilo na jeho vlast. Zeptal se nějaké ženy, jak se dostane do Pískové ulice.

„Dřív jsem to tu znával jako svoje boty, ale teď jsem v těch haldách cihel dočista ztracenej,“ vysvětlil ji.

Žena na něj pohlédla zarudlýma, očima, těžce si povzdechla a řekla:

„Žádný ulice už nejsou, zůstaly jen trosky.“

„Pojďte, dědečku, já vám tu ulici ukážu,“ vmísil se do hovoru pihovatý chlapec, oblečený do promaštěného kabátku. Dědovi se dokonce zdálo, že tohohle malého pihovatého rošťáka odněkud zná. Asi ho někdy před válkou zahlédl v čele hejna vesele pelášících kluků.

„Tak jo, kloučku, pudem,“ řekl mu laskavě Matvej a pustil se za chlapcem.

„Já se jmenuju Peťka,“ prohodil hoch, jako by tak chtěl naznačit, že stařík by se mu taky měl představit.

„Mně zase můžeš říkat děda Matvej.“

Pětka obratně přelézal trosky, ale cestu si vybíral snad nejhorší, jaká existovala. Děda Matvej mu sotva stačil a po chvíli zůstal pozadu.

Nakonec se však přece jen dostali k cíli. Matvej chlapci poděkoval za pomoc a chvatně přikročil ke dveřím domu, v němž bydlel jeho starý kamarád, který před válkou dobrých třicet let pracoval jako soustružník v jedné místní továrně. Stařec zaklepal. Z okna vykoukla mladá dívka, starší přítelova dcera Věra. Poznal ji a přátelsky na ni kývl. Dívka pozdrav opětovala a hned se rozběhla ke dveřím.

Děda Matvej vstoupil do domu ztěžka a pomalu. Bolela ho záda a nohy skoro necítil.

„Kdepak je otec s matkou?“ zeptal se, usedaje na starou pohovku v předsíni.

„Pojďte dál, dědečku Matveji,“ vybídla ho Věra. ale když host dosti příkře odmítl, protože jemu je dobře i tady, a navíc je z cesty celý uprášený, přisedla si k němu a začala mu s obavou v hlase vykládat:

„Já se bojím jen pomyslet na to všechno, co se tu stalo, dědečku. Včera v noci sem vrazili policajti a Němci! Všechno tu přehrabali, pěkné věci odnesli. Mysleli jsme si, že tím to skončilo, ale kdepak. Za půl hodiny se Němci vrátili, maminku a tátu zatkli a odvezli je pryč. Ani nevím kam. Potřebovala bych se to někde dovědět, ale není se s kým poradit, člověk ani neví, na koho se obrátit.“

„To je zlý,“ pokýval hlavou Matvej. „Jsou to učiněný ancikristi, to nejsou lidi.“

Děda Matvej si s děvčetem ještě chvilku povykládal. Když se nakonec chystal odejít, skočila Věra mezi dveře a polekaně spustila:

„Copak takhle v noci můžete někam jít, dědečku? Chytnou vás, vy nebudete mít propustku, a je s vámi zle.“

„Asi máš pravdu,“ souhlasil stařík. „Přespím u tebe a zejtra se vydám dál.“

Věra začala horečně pobíhat po domácnosti, rychle prostřela stůl a připravila Matvejovi malou večeři. Stařec už dávno nejedl s takovou chutí. Marně vzpomínal, kdy mu polévka, navíc studená, připadala tak chutná a obyčejný žitný chléb tak voňavý.

Děda Matvej se najedl, ze zvyku večeří zapil studenou vodou a uložil se na pohovku. Věra vedle něj seděla dlouho do noci a vyprávěla mu o ohavnostech, které po městě páchají Němci a policajti, i o tom, jak teď žijí lidé a jak se k okupantům chovají. Měla velkou starost o rodiče i o mladšího bratra, který ráno vyběhl někam do města a ještě se nevrátil. Když děda Matvej nevydržel a začal chrápat, zhasla světlo a odešla do vedlejšího pokoje.

Ljoňa přišel až pozdě v noci.

„Věro, měla bys vidět, co se ve městě děje,“ hlásil významně sestře.

„No dobře, dobře, Ljoňo. Najez se a běž si lehnout, to mi řekneš zítra.“

K ránu do ticha a tmy zaburácela silná střelba z pušek a kulometů. Až do malého předměstského domku dolehlo několik vzdálených dutých výbuchů a nakonec jedna tak silná exploze, až v oknech zadrnčela skla.

Děda Matvej už nespal. Stál u okna, trošičku poodhrnul záclonku a pozoroval ulici. Za domy na protější straně ulice se do noční tmy prořezávaly mohutné plameny obrovského požáru, který osvětloval prakticky celé předjitími nebe. Věra a Ljoňa se probudili také.

„Hele, jak to fajruje,“ povídá děda Matvej. „Nevíš, děvenko, co to hoří?“

„Asi domy,“ mínila Věra.

„Domy, domy,“ zaopičil se po ní Ljoňa, který ležel v posteli a kupodivu se vůbec nesnažil koukat oknem ven. „To jsou přece německý sklady benzínu!“

… Brzy ráno už děda Matvej stál u domu svého bývalého kolegy z pily Kasatkina. To je člověk, kterej v tom umí chodit, ten by měl ledacos vědět, pomyslil si Matvej a zabušil pěstí na dveře. Až pak si povšiml táhla domovního zvonku a několikrát za něj mechanicky trhl. Dveře um otevřela Kasatkinova manželka, červenolici a na svůj věk velice dobře vypadající ženská. Za jejími zády se pochvíli vynořil i sám Arkadij Dětnjanovič. Tvářil se, jako by měl ze setkání velkou radost. Popadl Matveje za ruku a táhl ho ke stolu

„Vidíš, aspoň se spolu nasnídáme,“ navrhl mu.

Žena jim přinesla čaj, máslo, salám i domácí koláčky. Seděli a vykládali Arkadij Děmjanovič se neustále vyptával. jak to vypadá na pile, kdo zůstal v lesní osadě a zda už tam byli Němci Děda Matvej poklidně popíjel čaj, jedl chleba se salámem a postupně hostiteli všechno líčil.

Najednou se Kasatkin zeptal:

„A mašiny stojej, nikdo je zatím nerozkrad? lak rychle by se asi pila mohla rozjet?“

Stařec se nastražil a místo odpovědi si; zeptal sám:

„A na co bys ji pouštěl, na koho by to jako podle tvýho měla dělat?“

„Žít se musí.“ odpověděl inu naprosto nedvojsmyslně pán domu.

„Což to jo, ale ono život a život můžou bejt dvě různý věci.“ odpověděl mu host.

Kasatkin v tu chvíli hned nevěděl, co na to říci, ale možná že pomlčel i z jiného důvodu. Zapálil si, nabídl také Matvejovi a teprve pak vážně a mentorsky pronesl:

„Vláda je holt jiná, ať chceme nebo ne. A jíst musíme každej den. Eště nikdo nezkoušel odnaučit se to. Tak je to, Matveji Jegoryči.“ A snad smířlivecky, snad trochu výhružně dodal: „Když budeme Němcům pomáhat, nakrměj nás, když ne, pochcípeme jako toulavý kočky.“

„Lepši chcípnout hlady nežli handlovat se svědomím,“ odsekl mu Matvej. Nasupeně foukl na cigaretu, odhodil ji do talířku a zamířil ke dveřím.

„Ale dědečku, vy jste manželovi špatně rozuměl,“ rozmlouvala mu to všechno Kasatkinová, která starce doprovodila až k brance. „S nim je to těžký, musí se mu rozumět“

„Potřeboval by řádně proluftovat kebuli, leda to,“ zavrčel děda Matvej a nachmuřil obočí.

Když byl asi tak dva bloky od Kasatkinova domu. začal si nahlas nadávat. Pitomče jeden stará, Mlynskij ti přece jasně říkal, aby ses při takovejchle vejkladech za žádnou cenu nečílil. A ty s tím Kasatkinem nedokážeš prohodit rozumný slovo. Tohle bylo prdlajs, a ne klidnej a věcnej rozhovor. Ty nejseš žádnej rozvědčík, bída s nouzí.

Nakvašený sám na sebe vystoupil stařec až na nejvyšší místo ve městě, odkud se dala přehlédnout celá jeho jižní část. Ještě přednedávnem sem chodil velmi rád a kochal se panorámatem města. Všiml si každičké změny jeho tváře, objevil každý nový dům i stavbu, obehnanou ještě lešením Měl radost ze všeho nového, co v městě vyrůstalo a co mu přidávalo na kráse. Jenže teď… Děda Matvej si čepicí otřel zpocené čelo a povzdechl si: Dals mi těžkej úkol, majore. A pak jistým krokem vyrazil dál. Už věděl kam. ke komu a proč je třeba jít…

Příštího dne ráno překvapil svým nenadálým příhodem vzdáleného příbuzného lesníka Zachara.

„Copak tě to takhle časně vyhodilo na náš břeh.“ Zachar kdysi sloužil u námořnictva, a tak měl různé námořní výrazy dosud ve velké oblibě.

„Ale vláčím se z města domů. Vzpomněl jsem si na tebe, tak jsem si řek, že se stavím. Čertví, jestli se eště někdy uvidíme.“

Zachar seděl a mlčel jako zařezaný.

„No tak. Zachare, to jsi ztratil řeč, nebo ze mě nemáš radost?“

Pán domu se ušklíbl:

„Hnedka se hákujete k levoboku, jo?“

„Plácáš nesmysly, Zachare, já za tebou du ve vážný věci, a ty se tady voháníš nějakejma svejma levobokama. Pokud se ti něco nezdá, tak to řekni rovnou. Matvej je pořád takovej jakej bejval. Já jsem za svůj život Germána párkrát viděl. Já už vím, jak je to s nim v pátek i ve svátek.“ Rozhlédl se kolem, naklonil se až k Zacharovu uchu a pošeptal mu: „Já jsem mu pěkně na čadil pod zadek už ve čtrnáctým, a jak panečku!“ Zakabonit se a podezíravě si Zachara změřil: „Tak ven s tím, nesčuch ses tady s nějakejma starostama a policajtama?“

„Prosím tě, neteče ti náhodou do podpalubí?“ urazil se Zachar. „Za koho mě máš?“

„A za koho ty mě! Nač přede mnou všecko tutláš? Pěšinku k partyzánům znáš?“

Děda Matvej teď ze Zachara nespouštěl svá mazaná očka.

Zachar přimhouřil oči, zkoumavě se na Matveje zadíval:

„Ty jseš nějakej náhlej. No tak já ti to teda řeknu… rovnou!“

„Lišák, Zachare, lišák!“ zaculil se děda „Ty tu pěšinku znáš, já jsem ti to hned viděl na vočích!“

„Máš pravdu,“ rozhodl se Zachar definitivně. „Když je tak potřebuješ, zavedu tě tam, až se setmi Ale teď si odpočin, koukám, že sotva stojíš na nohou.“

„A nemohlo by to přece jen bejt hned?“

„To je poplach, nebo co? Teďka to nejde, až večer, pěkně potmě je to vážná věc, a konspirace je konspirace.“

Děda Matvej sice nevěděl, co je to konspirace, ale chápal, že v takovéhle záležitosti se musí všechno tajit, a tak Zacharovi řek:

„Máš pravdu, Zacharuško. Ty seš holt člověk učenej.“

Když se setmělo, vešel Zachar do kolny nabité až po střechu senem. Chvilku zamyšleně postál, ale pak si klekl, vrazil ruku do sena až po rameno, pár vteřin ve stohu šmátral, až konečně se značnými obtížemi vydoloval německý samopal. Otřel ho hadříkem, důležitě sfoukl neviditelná smítka a přehodil si ho přes rameno. Řekl si, že teď se to hodí nejlíp, a šel vzbudit dědu Matveje. Ale stařík už stál v plné polní před lesovnou. Na rameni měl Zacharovu zadovku.

Hospodář pustil psa a zamkl dveře. Pak vzal Matveje pod paždi a řekl:. „Jdeme.“

Prošli zahradou na lesní cestu a kousek od domu narazili na povoz s párem koní. U spřežení stál mladý chlapec.

„Posad se, Matveji,“ vyzval Zachar dědu, pomohl mu na vůz, sám hbitě vyskočil za ním a zavelel:

„Můžeme!“

Chlapec mírně pobídl koně a ti, jako by na pokyn už dávno čekali, hned vyrazili lehkým klusem. Dlouho tak ujížděli polními cestami i lesem. Někdy kolem půlnoci projeli jedlovým mlázím a zastavili u jezera.

„Tady už musíme pěšky,“ řekl Zachar starci.

Znovu mu podal ruku, pomohl mu dolů a vedl ho někam po břehu jezera. Šli opatrně a pomalu. Noční klid chvílemi porušovalo jen liché šplouchání vody. Svěží větřík přilétající z jezera příjemně hladil tváře. U rákosí zastavili. Zachar vytáhl z kapsy baterku a třikrát blikl karasi směrem k vodě. Asi po deseti minutách zaslechli tlumené pleskání vesel. Do břehu se zařízle loďka. Vyskočil z ní nějaký muž a zamířil k nim. Až po chvíli si Matvej povšiml, že muž má v ruce samopal připravený ke střelbě. Zachar pronesl heslo:

„Mám vyřídit pozdrav ze vsi.“

„Děkujeme za dáreček,“ odpověděl neznámý.

Staříkova ústa se roztáhla ve spokojeném úsměvu. Čistá práce, řekl si v duchu.

„Dobrý,“ řekl neznámý a začal se vracet k loďce.

V loďce seděl ještě jeden partyzán, kterého si děda Matvej povšiml až těsně u vody. Tma byla jako v pytli.

Muži usedli k veslům. Matvej nechápal, jak se dokážou orientovat v rákosovém bludišti. Po hodině či dvou hodinách plavby pramička přirazila ke břehu, ale oba veslaři zůstali sedět uvnitř.

Najednou Matvej zaslechl zřetelné zakukání a pokřižoval se. ještě nikdy v životě neslyšel kukačku v noci. Partyzáni vyšli na břeh a Matvej si až teď uvědomil, že čekali na signál.

Ze tmy se vynořil pomenší ramenatý chlap a vesele potřásl Zacharovi pravicí.

„Poznáváš mě?“ zeptal se.

„Vaňuško, kamaráde, jakpak bych nepoznal svou přízeň. To je dobře, že se potkáváme zrovna tady.“ A hned muže poprosil: „Zaveď nás k veliteli.“

Ivan si nadhodil karabinu na rameni a všichni společně vykročili do lesa.

Zastavili se u dobře zamaskované zemljanky, Ivan pohostinné otevřel dveře, všechny pozval dál a sám vstoupil jako poslední.

U primitivně stlučeného stolu, na nějž dopadalo chabé světlo malé petrolejky, seděl hubený muž ve vojenské blůze. Zvedl se až po chvíli, patrně těsně před jejich příchodem o něčem přemítal. Když nakonec vstal, řekl si děda Matlej, že velitelského má v sobě tenhle vyzáblý a malý člověk opravdu málo. U pasu mu visela německá pistole a po obou bocích brašny s náboji. Celkový dojem byl takový, že tahle výzbroj a její nositel k sobě nějak nepatří.

Velitel – nikdo jiný to být nemůže, řekl si Matvej – všechny příchozí prostě a srdečně pozdravil, a když mu Zachar cosi pošeptal, přistoupil k dědovi Matvejovi.

„Tak vyprávějte, vyprávějte, co nám nesete.“

Děda si navyklým pohybem nakroutil knír. odkašlal si a teprve pak spustil:

„Jdu k vám vod Mlynskýho… O tom jste, počítám, už ledacos slyšeli…“

„Známe, známe, dědo,“ potvrdil velitel.

„No…,“ chtěl nejdřív pokračovat děda, ale pak jen mávl rukou, posadil se na lavici, vytáhl z holínky podomácku vyrobený nožík, odpáral podšívku saka a podal veliteli dopis:

„Čti, to ti píše major.“

Velitel si dopis pozorně pročetl a otázal se:

„Ale jak jste se dostal do města, les je přece obklíčený Němci?“

Děda mu vyprávěl o setkání s německou hlídkou i o tom, jak ho okradli.

„Měl jste štěstí, dědečku,“ usmál se velitel. „Jiného by živého z drápů nepustili. Odpočiňte si se Zacharem vedle v zemljance, my se tu zatím poradíme. Ráno bude odpověď připravená.“

DO NEPŘÁTELSKÉHO TÝLU

Tři dny před plánovaným výsadkem výzvědné skupiny zařadil plukovník Kulikov na doporučení generála Drozdova mezi rozvědčíky také zdatnou radistku Natašu, která teprve přednedávnem ukončila radistický kurs, ale už dnes ohromovala všechny kolem nevšedními znalostmi své vojenské odbornosti.

Nataša rychle našla společný jazyk především s další dívkou ve skupině, s Aňou. Už druhý den si každý říkal, že jsou jako dvojčata. Nataša toho o sobě své nové přítelkyni hodně vyprávěla. Hlavně o své lásce k Senoví Bondarenkovi. Přiznala se, že denně od něho čeká dopis, ale zatím žádný nepřichází. Otec jí sice poslal jeden Seňův vzkaz, který se mu náhodou dostal do rukou, ale tam o nějaké lásce není ani slovo. Jak má vědět. co k ní cítí? Třeba na něco takového ani nepomyslel. A pak ta fotografie. Nataša se přiznala, že by na ni koukala nejraději celý den, proto ji má stát na nočním stolku. Škoda jen, že fotografie nemluví. Vyprávěla Aně i o tom, jak po Bondarenkově odjezdu na frontu začala obcházet vojenské správy a úřady. Chtěla na frontu, ale všichni ji odmítali. Nakonec se dostala do kanceláře k nějakému majorovi, už to byl starší člověk. Nejdřív byl stejně neúprosný jako ostatní. Nataša zoufale žadonila, ale nic nepomáhalo. Nakonec ztratila trpělivost a ohnala se tím, že je přece rovnoprávnost, možná že dokonce praštila pěstí do stolu. Dnes už nechápe, co se to tam tenkrát vlastně stalo. Snad to trochu přehnala, jenže teprve v téhle chvíli ji major opravdu vzal na vědomí. Promnul si šedivé skráně, nasadil si brýle, zapsal si její příjmení a rozšafně jí řekl:

„Jen klid, slečinko, až vás budeme potřebovat, dáme vám vědět.“

Ubíhal den za dnem, ale žádná úřední zpráva ani pozvánka nepřicházela. Při své únavné pouti po vojenských úřadech se stačila přesvědčit, že tam sedí hrozní suchaři, třeba jako ten poslední major. Nakonec se tedy smířila se svou prohrou a s novým elánem se pustila do Studia. Jenže za pár týdnů se ukázalo, že majorovi křivdila. Byl to vlastně hodný, starostlivý a moudrý člověk a Nataša se přiznala, že po setkání s ním se na lidi začala dívat trochu jinak.

Všechno to začalo takhle, jednou se po přednáškách vrátila na kolej a na jejím nočním stolku leželo úřední sdělení, že se má dostavit na vojenskou správu, a oznámení o uložené zásilce. Na vojenskou správu měla jít až za dva dny, ale na poštu se dalo jít okamžitě. Nataša na sebe hodila kabát a vyřítila se zpátky na ulici. U poštovní přepážky jí podali obálku a ona strnula – přesně taková, jakou docela nedávno dostala její učitelka Nina Vasiljevna. Ta v obálce našla zprávu o úmrtí svého muže a jeho doklady. Chvějícíma se rukama ji převzala a pokusila se ji hned otevřít, ale nedokázala to. Prsty ji neposlouchaly. Posadila se ke stolu, zabořila hlavu do dlaní a z očí se jí začaly nezadržitelně valit slzy, neposedné slzy tiše bubnující na obálku. Nataše se trochu ulevilo a teprve pak obálku otevřela. Vypadla z ní lesklá kovová krabička, sklouzla na zem a otevřela se. Proboha, vždyť to je ona, ta tabatěrka, kterou tak dobře zná… Nataša ji zvedla a vytáhla zpod gumičky, pod niž se zasouvají cigarety, načtyřikrát přeložený lístek papíru. To je Bondarenkovo písmo, ano, takhle určitě píše on. To znamená, to by znamenalo… že mě má rád, zašeptala si bezděčně. A stejně bezděčně najednou začala ten malý bílý lístek papíru líbat.

Domů nešla, spíš se vznášela jako pták a měla pocit, že by dokázala hory přenášet.

A příští den ji čekala další radost. Přišla na vojenskou správu a ten starý známý major ji vítal jako vlastní otec. Objal ji, políbil a hned jí začal udílet různé rady. Co to má znamenat? Teprve po chvíli jí řekl. že její žádost byla posouzena a správa rozhodla, že bude vyslána do radistického kursu. Je to pravda, že štěstí chodívá v páru, napadlo ji. Jen kdyby takových šťastných okamžiků bylo víc – i malých, i těch podstatnějších…

Nu a teď, když se společně s ostatními přáteli chystá a na nebezpečnou cestu do nepřátelského týlu, naplní a Nataša pouzdro cigaretami, láskyplně ho zavinula do rovinového papíru a uložila do tlumoku.

Aňa, která to všechno sledovala, se jí něžně zeptala:

„Doufáš, že se s nim setkáš, viď?“

„Nevím,“ odpověděla Nataša. „Já, Aněčko, prostě věřím, že je živ, a čekám na něj. Tak je to pro mě lehčí…“

Když byli rozvědčíci úplně připraveni, zašli za nimi ještě jednou plukovník Kulikov a generál Drozdov. Přátelsky si s nimi popovídali a poptali se každého, jak se před letem cítí. Pak si pozvali kapitána Afanasjeva a komisaře Běleckého, aby s nimi naposled probrali všechny úkoly skupiny.

Výzvědnou skupinu Plamen jich čekalo hodně a byly velmi složité.

„Na papíře to vypadá asi takhle,“ řekl generál a položil před Afanasjeva a Běleckého nějaké desky.

Podstata celého programu byla stručně vyložena hned v úvodu: „Vyhledat v oblasti Černého lesa oddíl majora Mlýnského a ponechat mu k dispozici radistku Natašu pro potřeby rádiového kontaktu s velením frontu:

– vytvořit v nepřátelském týlu základnu pro přijímání a poskytování pomoci sovětským rozvědčíkům a výzvědným skupinám, vysílaným do německého týlu s různými konkrétními úkoly;

– zorganizovat shromažďování informací o důležitých vojenských objektech nepřítele, letištích, muničních skladech a skladech pohonných hmot a otravných látek;

– navázat kontakt s ilegální odbojovou organizací ve městě a s její pomocí zahájit sledování a registraci pohybu německých vojenských transportů a fašistických jednotek po silnicích a železnicích.“

Kapitán Afanasjev osobně měl navíc vyhledat rozvědčíka Štěpána, který působil kdesi v prostoru armády generála von Horna, dohodnout s ním spojeni prostřednictvím mrtvé schránky a pomoci mu při plněni mimořádně důležitého úkolu. Také tato část celého programu byla v plánu operace vysvětlena podrobně a jasně.

Afanasjev si dokument pozorně pročítal a s generálovým svolením si do svého bloku činil kódované záznamy.

Když byl se vším hotov, předal mu Kulikov malou polní brašnu.

„Tady máte sovětské peníze a nějaké valuty,“ řekl Afanasjevovi a pro jistotu informaci ještě upřesnil: „Německé marky, rumunské lei a americké dolary. Jsou tam taky falešné doklady, ty se vám zpočátku taky mohou hodit, jakmile se ale trochu rozkoukáte a zabydlíte, opatřte si co nejrychleji originály – říkají tomu ausweiss. Nezapomínejte, že Němci doklady často mění. Musíte mít oči na stopkách.“

Afanasjev i Běleckij poslouchali pozorně, aby jím neuniklo ani slůvko.

Nakonec si všichni srdečně potřásli pravicemi, představeni oběma důstojníkům popřáli plný zdar a ti zase slíbili, že úkol splní, jak se na pravé čekisty. sluší a patří.

Afanasjev s komisařem pak pečlivě a puntičkářsky prohlédli horu věci, kterou měli vézt s sebou a zkontrolovali i to, zda je všechno správně uloženo. Do poslední chvíle ani jeden, ani druhý neřekli, zda jsou spokojeni. Když nakonec svolávali členy skupiny na nástup; týlaři. kteří to všechno připravili, si ulehčeně vydechli – pro ně už obtížná zkouška skončila a zdá se. že v ní obstáli se ctí.

Afanasjev si své lidi těsně před startem svolal proto, aby si s nimi ještě jednou upřímně promluvil:

„Dnes, v noci letíme do nepřátelského týlu, abychom tam splnili celou řadu důležitých úkolů. Jsou všichni připraveni?“

„Všichni, všichni,“ zahlaholili rozvědčíci sborem.

„Dobře si to ještě rozmyslete,“ varoval je kapitán. „Bude to práce těžká, a účast je proto zcela dobrovolná. Pokud by si to někdo rozmyslel nebo o sobě zapochyboval, ať to raději řekne tady, ještě je čas.“

„Takoví tu nebudou,“ ozvalo se zase družně.

„Tak vám děkuji… Moc vám děkuji, soudruzi… Přátelé.“ Afanasjev přistoupil ke každému ze svých vojáku a pevně mu stiskl ruku. Děvčata dokonce trochu bolesti nakrčila čílka, ale ani nehlesla.

Náklaďák krytý plachtou přijel na letiště přesně « půlnoci. Na smluveném místě na něj čekal major Maximov, naskočil na stupátko vedle řidiče a jako lodivod mu dával úsečné pokyny: „Vpravo… Kousek doleva… Uber… Teď na to trocha šlápni…“ Jeli se zhasnutými světly, jen díky výbornému Maximovovu orientačnímu smyslu a vpravdě kočičímu zraku dokázali neproniknutelnou tmou zajet až k letadlu.

„Jsme tady přesně podle grafikonu,“ zažertoval Maximov.

Z kabiny se vyhoupl Afanasjev a skoro se srazil s plukovníkem Kullkovem, který už stál u letadla.

„Můžeme nasedat, soudruhu plukovníku?“

„Proveďte!“

Afanasjev zavelel skupině, jejíž členové už si pomáhali dolů z náklaďáku, aby nastoupila do letadla. Děvčata přenesli v náručí.

„Ženy si na něhu potrpí,“ zašpičkoval si někdo. „Takže dokud to jde, chovejme se jako praví gentlemani.“

Aňa a Nataša se hned ozvaly:

„Jen tak dál, chlapci, rovnoprávnost přece ještě neznamená, že byste se ke krásnému pohlaví neměli chovat s náležitou dvornosti.“

Nadešla chvíle loučení. Maximov s Afanasjevem se objali a políbili.

U schůdku do letadla veliteli skupiny a jejímu komisaři dojatě potřásl rukou plukovník Kulikov.

„Přeji vám úspěch a šťastný návrat na Velkou zemi!“

„Díky! Uděláme všechno, co bude v našich silách.“

Motory zaburácely a na dráze se rozsvítily řady modrých světel, krytých shora černými stříškami. Letadlo se rozjelo a zmizelo ve tmě…

Před frontou pilot přidal plyn a letadlo se začalo šplhat vzhůru. Aňa, která byla na změny teploty nejcitlivější, se roztřásla zimou. Německé protiletadlové baterie zahájily palbu nečekaně a zdálo se, že taky všechny najednou. Chaotické girlandy žlutavých záblesků se rozprskávaly hned vpravo, hned zase vlevo od stroje. Aně se při každém záblesku zdálo, že v příštím okamžiku musí letadlo vzplanout, ale to se naštěstí nestalo.

„Jé, maminko!“ vykřikla Aňa, když letadlo trochu nadskočilo, zadrnčelo a pak – alespoň Aně to tak připadalo – začalo padat… rychle, skoro střemhlav.

Vteřiny se pomalu vlekly jedna za druhou, jako by to byly celé hodiny, celá věčnost. Za chvilku si však rozvědčíci uvědomili, že nebezpečným pásmem letadlo prolétlo bez pohromy a že teď pokračuje po určené trase. Pak jim to potvrdil i navigátor, který vyšel z kabiny, usmál se a řekl:

„Tak frontu máme šťastně za sebou.“

Přistoupil k Afanasjevovi, posvítil baterkou do mapy, píchl do ni prstem, a zeptal se: „Tady?“

„Ano“

Navigátor zmizel v pilotní kabině.

Letěli ještě asi hodinu, možná i déle. Čas se zase vlekl pomaloučku, pilotův povel „Připravte se!“ udělal všem radost.

Nejdřív shodili náklad. Pak na Afanasjevův pokyn vyskočil Běleckij, za ním Djaur, Ďjakov. Obě děvčata vykročila k velitelově radosti do prázdna klidně a statečně.

Poslední, jak to má být, vyskočil sám velitel, který letcům popřál šťastný návrat.

Afanasjev šťastně dopadl v lánu kukuřice. Znal ho. Dobré dva tisíce hektarů ornice, tísněné ze všech stran lesními masívy, jichž se Němci báli jako čert kříže. Právě tenhle kus země, připomínající z letadla velkou lysinu, si vybrali pro výsadek. Lepší místo by se asi těžko hledalo.

Afanasjev rychle „vylil“ z padáku vzduch a položil ho na zem. Připravil samopal ke střelbě a rozhlédl se kolem. Ticho a tma. Trpělivě počkal, až uplyne stanovená bezpečnostní lhůta, a pak teprve stiskl knoflík baterky. Tlumený kužel zeleného světla se periodicky objevoval a zase mizel, vždycky třikrát po sobě.

Kapitán signál opakoval každých deset minut, klidně vyčkával a neustále byl připraven pro případ jakéhokoli nečekaného vývoje situace.

Jako první ho našel Ďjaur. Tomu na to stačilo něco málo přes pět minut. Pak už se rozvědčíci scházeli rychle jeden za druhým. Aňa s Natašou přišly spolu, přistály těsně vedle sebe. Proste štěstí!

Ale bez komplikací se to přece jen neobešlo. Stále nepřicházel Běleckij. Všichni už byli dávno u velitele, jen komisař pořád nikde. Co je s ním, co se stalo?

Hledali ho celou noc. K ránu na něj docela náhodou narazil Koreckij. Komisař ležel v hlubokém bezvědomí vedle hromady chrastí. Rychle ho ošetřili a přivedli k vědomí. Měl zlomenou nohu. Ve tmě mu přistání nevyšlo, jak by si býval přál, noha se dostala pod masívní kořen a uvízla pod ním jako v pasti. Když jím padák smýkl o zem, pocítil strašlivou bolest. Zpočátku měl dojem, jako by mu pod tím kořenem zůstala půlka nohy. Ohmatal poraněné místo – noha byla naštěstí celá, ale vůbec ho neposlouchala. V prvním návalu vzteku na takovou smůlu vstal a opřel se i o poraněnou nohu, ale ta se pod ním okamžitě podlomila. Upadl a na chvíli omdlel. Nesnesitelná bolest ho však zanedlouho přivedla k vědomí. S námahou se vyprostil z padákových popruhů a po rukou a za pomoci zdravé nohy se odvlekl na bezpečnější místo.

Afanasjev s Koreckým ho opatrně zvedli a odnesli ho k ostatním.

Povinnosti lékaře plnila ve skupině Nataša. Dala komisaři utišující prostředek, pořádně ošetřila všechny oděrky, sesadila oba konce zlomeniny k sobě a přiložila k ní narychlo vyrobenou dlahu.

„Za dva měsíce budete zase tancovat!“ povzbudila komisaře.

„Ale prosím tě!“ podivil se. „Já musím být fit tak za dva týdny!“

„Jen klid, soudruhu komisaři. V tomhle ohledu jsem vaše nadřízená a nadřízené je třeba poslouchat.“ Otočila se k ostatním a řekla: „Uložte ho na celtu a pořádně přikryjte. Musí se co nejrychleji zahřát.“

Ve chvíli, kdy Nataša ošetřovala Běleckého, už Afanasjev vydával pokyny, jak zamaskovat jámu, do níž uložili padáky, kam se má uschovat náklad, který rozvědčíci postupně snesli ke svému dočasnému tábořišti. Začínalo svítat a bylo třeba rozestavit stráže. Afanasjev označil nejnebezpečněji úseky terénu a poslal do těchto směrů tři muže. Karlyšev a Ďjaur se hned vypravili k silnici, aby sledovali provoz.

Vrátili se asi za tři hodiny a hned Afanasjevovi podali hlášení. Časně ráno silnice rychle ožila. Velkou rychlostí tudy projížděly kolony nákladních aut s obilím a municí. Na každém voze byl ozbrojený doprovod. Projely také baterie těžkých houfnic. V pravidelných intervalech silnici křižovaly dva nebo tři obrněné transportéry, které patrně měly zajišťovat bezpečnost provozu. Němci se v tomto prostoru báli přímo panicky. Za poslední měsíc partyzáni na silnici několikrát odvážně zaútočili, a zvlášť se při těchto výpadech vyznamenal právě Mlýnského oddíl, o němž fašisté hovořili s hrůzou v očích. To se rozvědčíci dověděli od jednoho dědy, který si prý do lesa zašel „podívat se po hříbkách“.

Afanasjev oba chlapce pozorně vyslechl a rozhodl, že na budoucí základnu vyrazí až večer, kdy už na silnici nebude takový provoz. To bude bezpečnější. Otočil se k Prokopčenkovi:

„Zapiš si, co máš odvysílat: Výsadek výzvědné skupiny Plamen v předem vybrané oblasti proběhl úspěšně. Běleckij si při přistání zlomil nohu. Ošetřeno. Večer zahájíme postup směrem k základně. Orel.“

„Mam,“ řekl Prokopčenko. „Můžu vysílat?“

„Ne, teď ne,“ zarazil ho kapitán. „Až večer, než odejdem.“

„Rozumím,“ zrozpačitěl Prokopčenko.

Pomalu se blížilo poledne, ale kapitán si ještě nestačil alespoň na chvíli sednout. Až teď se rozhodl, že si na pár hodin zdřímne. Čeká je dlouhá, únavná, a hlavně nebezpečná cesta. Půjdou celou noc.

Afanasjev se uvelebil vedle komisaře, jejich dočasné tábořiště bylo asi pět kilometrů od kukuřičného lánu, na němž přistávali, uprostřed hustého křoví, které je výborně krylo ze všech stran i shora. Blízkou silnici neustále sledovali.

Dny byly touhle dobou krátké. Sotva se člověk stačil po ránu rozkoukat, pomalu už se zase stmívalo. Zato noci byly nekonečné. Pro někoho je to asi nepříjemné, ale jiný si to zas nemůže vynachválit. Rozvědčíkům se dlouhá noc hodila náramně. A nebylo divu – urazit za noc padesát kilometrů není žádná legrace.

Velký náklad a jeden raněný jim situaci komplikoval.

Před odchodem Afanasjev své lidi informoval, co je v nejbližších hodinách čeká:

„Dojít až do obodovských lesů nebude snadné, soudruzi. Až do vesnice Ivanovky dojdeme sami. Tam získáme průvodce, jeho adresu máme, ale důležité je, abychom ho našli doma. Je to člověk naprosto spolehlivý, zkrátka náš.“

Vyrazili. Těsně před Ivanovkon udělali malou přestávku. K člověku, jehož doporučil generál Drozdov, šel Afanasjev sám. Chalupa jejich budoucího průvodce Antipa stála hned na kraji obce a Afanasjev ji okamžitě bezpečně poznal podle dvou košatých lip nad střechou domu a obrovských balvanů u vchodu.

Kapitán tiše přistoupil až k domovním dveřím a přitiskl na ně ucho. Uvnitř spolu rozmlouvali dva lidé, patrně manželé. Normální, nezávazný manželský rozhovor. To bude hospodář se ženou, řekl si Afanasjev a zaklepal.

„Kohopak to takhle na noc čerti nesou?“ zabručel nepříliš přívětivě pán domu.

Po chvíli zarachotila odsouvaná závora. Kapitán měl v tu chvíli pocit, jako by se před ním neotvíraly domovní dveře, ale nějaká okovaná vrata. Na prahu spatřil urostlého, asi padesátiletého ryšavého vousáče. Přesně takhle mu ho Drozdov popsal.

„Vy jste strejda Antip?“ zeptal se kapitán.

„Jo, Antip, zatím je tu hospodářem Antip.“

„Posílá mě Nikolaj Pavlovič.“

Afanasjev si povšiml, jak oči neznámého zajiskřily a ve tváři se rozsvítil náznak úsměvu.

„Neřečni ve dveřích a pojď dál,“ řekl hospodář. „Jseš sám, nebo máš eště někoho s sebou?“ zajímalo Antipa, který už kapitána vedl do domu.

„Zatím sám.“

V chalupě se posadili. Hospodář zavolal na ženu:

„Snad že bys dala něco na stůl, Anfiso. Tady ten člověk má za sebou dlouhou cestu a je celej utrmácenej.“

Afanasjev ho zarazil:

„Ani nápad, strejdo Antipe, nejdu sem kvůli večeři, potřeboval bych si s vámi promluvit mezi čtyřma očima.“ Když z druhé světnice vyšla hospodyně, Antip svou prosbu trochu poopravil:

„Vlastně bys mohla skočit do sklepa. Anfisuško. Dones nám krapet studenýho kvasu.“

Hospodyně si bez zvláštního nadšení přehodila přes ramena šátek a vyšla z domu ven.

„Jdeme do obodovských lesů a potřebovali bychom průvodce,“ zašeptal Afanasjev svému hostiteli přímo do ucha.

„No, neřádi u nás ve vesnici myslím zatím nejsou žádný. Ať s váma pošlu, koho chci, každej vás dovede spolehlivě. Jenomže…“ Hospodář se zamyslel… „Tak Nikolaj Pavlovič, povídáš…?“ A aniž počkal na kapitánovu odpověď, hned si odpovídal sám: „Takovej maličkej, že jo?“

Podle chytrácky přimhouřených oček bylo znát, že strejda Antip svého hosta zkouší. A kapitán co nejklidněji na otázku reagoval otázkou:

„Copak Nikolaj Pavlovič, u kterého jste doma v Moskvě pil čaj, je pro vás malý?“

„Máš pravdu,“ vzdal se hospodář, „ten je velkej. Tákovejhle!“ a zvedl ruku nad hlavu: „Tak když to vodě mě chce tenhle, půjdu sám.“

Ani nečekal, až se žena vrátí, a začal se chystat na cestu.

„Na půdě mám uhnízděnýho jednoho fricka,“ přiznal se najednou naprosto nečekaně Antip, když si natahoval vatýrku.

„Jakého fricka?“ zneklidněl Afanasjev. „To není zrovna nejlepší žert.“

„Taky to nejni žádnej žert. Opravdickej fricek je to. Dezertér. Utek od svý jednotky, nechce s nima bojovat. Furt mě prosí, abych ho vzal k partyzánům.“

„A není to provokatér?“

„Ale co tě vede! Toho mám prověřenýho. Nechceš se na něj podívat?“

„Až jindy. A vy si na něj dávejte pozor, strejdo Antipe. Třeba vám ho sem strčili schválně.“

„Když ti říkám, že je prověřenej, můžeš tomu věřit, jako tomu věří Nikolaj Pavlovič.“

„Takovej ten malinkej?“

Oba se rozesmáli.

Anfise strejda Antip jen řekl, že se vrátí k večeru příštího dne. Žena se na nic neptala, mlčky mu sbalila uzlík s jídlem a podala mu ho…

Jít s takovým průvodcem bylo snadné. Znal tu každou pěšímu, každý keříček. A vedl je, jak sám řekl tou nejkratší a nejspolehlivější cestou. Úplně klidná však cesta nakonec nebyla.

Když přecházeli přes trať, najednou se noční tmou rozlehl výkřik:

„Hände hoch!“

„K zemi!“ zašeptal Afanasjev. Všichni okamžitě poslechli.

Nad hlavami jim zahvízdaly kulky. Němci pročesali terén dlouhou kulometnou dávkou a vystřelili světlici. Ďjaur a Ďjakov popadli samopaly a horečně se chystali ke střelbě.

„Klid!“ přikázal rezolutně kapitán.

Němci ještě párkrát vystřelili, ale pak se patrně uklidnili a začali pomalu slézat na druhou stranu náspu.

Hodně dlouho po půlnoci skupina došla až do obodovských lesů. K místu, kde měla vzniknout jejich základna, už zbývalo jen pár kilometrů. Unavení a hladoví rozvědčíci pocítili, jak se jim kvapem vracejí síly. Přidali hned do kroku a šlo se jim podstatně veseleji.

Nakonec se před nimi vynořila hustá smrčina, prorostlá vysokými keři. Antip je zavedl hluboko do nitra smrčiny.

„Tak, a jste doma!“ prohlásil spokojeně.

Afanasjev poslal Koreckého, Ďjaura a Karlyševa na detailní průzkum terénu, aby pro základnu vybrali opravdu nejvhodnější místo.

„Ostatní budou odpočívat,“ rozhodl Afanasjev.

Rozvědčíci se uložili co nejpohodlněji a za pár vteřin už všichni spali.

Druhého dne k večeru byla základna připravena. Lidé se nastěhovali do čtyř fortelně vybudovaných zemljanek a uložili si do nich i všechny svoje věci.

V noci poslali do Moskvy radiogram: „Do oblasti vybrané pro základnu jsme se šťastně dostali. Základna vybudována. Začínáme plnit úkoly. Orel.“

OCELOVÝ KRUH PRASKÁ

Po těžkém nočním pochodu se Mlýnského oddíl ráno zastavil na břehu velkého lesního jezera. Jeho povlovné břehy, orámované vysokými borovicemi, byly přímo u vody a v její ‚bezprostřední blízkosti porostlé hustými křovinami, trávou a rákosím.

Vpravo od cesty, vedoucí kolem jezera, stálo několik rákosových přístřešků, pod nimiž před válkou rybáři nasolovali ryby. Za nimi stál na malém návršíčku opuštěný barák s vytlučenými okny. Mlynskij si to všechnu prohlédl a přikázal poručíku Kirsanovovi:

„Po baráku dejte raněné. Vojáci se utáboří pod přístřešky. Všechny nakrmte, ale ohně nerozdělávat. Na všechny přístupové cesty k jezeru rozmístit dva kruhy hlídek.“

Major si zapálil trofejní německou cigaretu, podíval se na ztrhané, k smrti unavené tváře Alijeva a Serjogina, kteří k němu právě došli, posadil se na kmen borovice, vyvrácené při poslední bouři, a řekl:

„Lidé jsou vyčerpaní, na krku máme zimu a se střelivem to taky není slavné.“

„Ale Němcům jsme zatopili. Po včerejšku jim dá asi dost práce, než se dají do pořádku,“ poznamenal Alijev.

„Tím spíš, že letadla dnes do vzduchu nemůžou,“ dodal Serjogin.

„Souhlasím. Dneska se Němci budou starat o všechno možné, jen ne o nás. Ale jak dlouho může špatné počasí vydržet?“ Mlynskij dychtivě vdechl kouř z cigarety a pokračoval: „Podle mého názoru bychom teď neměli ztrácet čas. Kirsanov s několika chlapci půjdou prozkoumat přístupové cesty do Černého lesa. A pro Vakulenčukovu partu mám ještě těžší úkol – ti by měli v noci projít německými pozicemi a vyhodit do vzduchu most přes řeku. To Němcům zkomplikuje přesuny vojsk i dopravu munice. My toho využijeme a v noci přejdeme z celým oddílem do Černého lesa. Co tomu říkáte?“

První se ozval Alijev:

„Souhlasím. Za ten den se naši vojáci trochu vzpamatují a pořádně si odpočinou. Mám Jenom jednu starost, vlastně dvě – co s raněnými a co s děly. Bez nábojů jsou naše děla jen zbytečná přítěž.“

Serjogin s odpovědí nepospíchal. Zapálil si a dlouho přemýšlel. Nebylo divu, problémy to byly opravdu zásadní.

„Souhlasím s vámi, Ivane Potroviči,“ začal nakonec, „ale to, co říká Alijev, je opravdu důležité. Velmi důležité. A vyřešit to musíme okamžitě, teď hned. Ta děla bychom měli hodit do jezera, alespoň podle mého soudu. Třeba někoho napadne něco chytřejšího.“

Mlynskij se rozkašlal, odhodil nedopalek cigarety a zamáčkl ho podpatkem.

„Zdá se to všechno jasné, ale přesto se mi rozhoduje těžko. Myslím si, že v naší situaci existuje jedině řešení – sundáme z děl závěry, dobře je nakonzervujeme a zakopeme někde do země. Totéž uděláme i a děly samotnými, ale ty zakopeme někde jinde. Uděláme to pro případ, že bychom děla někdy v budoucnu potřebovali. A ty raněné prostě musíme vzít s sebou.“

„Tu bude těžké… a taky nebezpečné,“ poznamenal trochu rozpačitě Serjogin.

„Nikdo taky neříká, že to bude snadné, bude to dokonce velice těžké, ale co jiného navrhuješ?“ zvýšil trochu hlas Alijev.

Mlynskij pohlédl na barák, do něhož právě vojáci vnášeli raněné, pak pohlédl na Serjogma a klidné, aby zmírnil vášně a podrážděnost, poznamenal:

„Nejlepší by bylo, kdybychom je mohli nechat v nějaké vesnici u našich lidí, jenže takovou možnost zatím nemáme. Možná že bychom mohli některé bedny se střelivem složit z povozů a rozdělit je mezi vojáky, kteří by je nesli na zádech. Na vozech bychom vezli raněné, přirozeně jen těžké případy. Lehce ranění by šli pěšky. Alespoň zatím. Až dědeček Matvej naváže styky s partyzány a městským odbojem, svěříme naše těžce raněné jim.“

„To by bylo výborné!“ souhlasil živě Serjogin.

Členové velení oddílu ještě chvíli mlčky postáli.

„Tak co, dohodnuto?“ přerušil ticho velitel.

„Samozřejmě!“ vzpamatovali se Alijev se Serjoginern.

„Dobrá. Svolejte všechny velitele rot a čet, všechno jim vysvětlete a společně s nimi se pusťte do práce. Já zatím zajdu za Kirsanovem a vysvětlím úkol Vakulenčukovi a jeho chlapcům. Pak bych se šel podívat na raněné.“

Alijev a Serjogin zamířili k přístřeškům.

Pět minut na to už Mlynskij rozmlouval s Vakulenčukem. Mlynskij si rovnou na kolenou rozložil mapu okresu, našel v ní místo, o které mu šlo, a udělal kolem něj červený kroužek.

„Vaše četa by se dnes v noci měla dostat sem,“ řekl major a zabodl do červeného kroužku tužku „Vyhodíte tam do vzduchu most u ustoupíte do Černého lesa. Zítra na vás budeme čekat v tomhle čtverci.“

Mlynskij znovu ukázal do mapy.

Pak vysvětlil úkol Kirsanovovi. Obešel také všechny raněné a poděkovat jim za hrdinství, které prokázali v posledním boji. Zinočky se vyptal, jak na tom kdo je. Zinočka mu všechno potřebné pohotově hlásila. Najednou se starší voják s ovázanou hlavou velitele zeptal:

„A co hodlá velitel s raněnejma teďka dělat?“

Mlynskij pochopil a odpověděl tak, aby to slyšeli všichni:

„Bereme vás s sebou, do posledního muže.“

Major byl se svými vojáky spokojen. Po obědě jim v zájmu udržení dobré nálady a bojového duchu řekl:

„Dnes v noci musíme prorazit německá postavení a probít do Černého lasa. S konkrétním úkolem každé jednotky vás seznámí vaši velitelé. A teď všichni spát. Když si dohře odpočineme, lépe si poradíme se svým úkolem, a ten nebude lehký.“

Vojáci se pomalu začali rozcházet. Velitel ještě Alijevovi přikázal, aby nechal vystřídat hlídky, a sám zamířil do lesa, aby se trochu uklidnil a odreagoval. Najednou narazil na Mišutku. Chlapec zachmuřeně seděl pod stromem. Major si přisedl a zeptal se:

„Cože jsi takový smutný?“

„Nevím!“ broukl Mišutka.

„Víš, že já mám také syna a že je ti podobný?“

Mlynskij chlapci lehce zmáčkl nos.

„Jinej kluk jako já není,“ odsekl Mišutka.

„Copak ty mi nevěříš?“ naléhal major.

„Babička říkala, že jsem jedinej na světě a jinej takovej že není.“

„Měl jsi hodnou babičku?“

„Moc,“ přikývl chlapec a rozplakal se.

„Už zase, Mišutko? Copak ty nevíš, že já nemám ubrečence rád?“

„Já nejsem žádnej ubrečenec, já jsem smutnej, že už nikoho nemám.“

„Jak to?“ zeptal se Mlynskij chlapce a utíral mu kapesníkem slzy. „A co taťka?“

„Taťka je ve válce, ale já nevím kde.“

Mlynskij se laskavě zadíval do Mišutkových očí.

„Jestli chceš, tak od teď budu tvůj táta já.“

Mišutka okamžitě zvážněl, podezřívavě na velitele vypoulil oči a vypálil:

„A nelžeš?“

„Ne, a tobě bych to taky neradil. Lhaní je moc ošklivá věc,“ řekl přísně Mlynskij, ale hned se zase usmál, vytáhl z kapsy vojenské blůzy fotografii a ukázal ji Mišutkovi: „To je můj syn Voloďka. A ty jsi taky můj syn, že je to tak?“

Chlapec se dlouho díval na fotografii a pak se najednou zeptal:

„No jo, ale co můj taťka?“

„Dokud je válka, budeš mít dva, toho pravého a mě. A až se ten tvůj vrátí z fronty, pojedeš k němu. Souhlasíš?“

Mišutka pohlédl úkosem na majora.

„A dáš mi pistoli?“

Mlynskij přitiskl chlapce k sobě, pohladil ho po vlasech a hned ho uklidnil:

„Dám! To víš, že dám!“

Mišutka mlčel. Pořád ještě nemohl uvěřit tomu, že bude mít pistoli.

„Tak souhlasíš?“ přerušil mlčení major.

Míša jen zakýval hlavou, šťastně se rozzářil a odběhl.

Najednou rozpršelo a Mlynskij se vrátil do přístřešku. Někdo z vojáků si všiml, jak je major zničený, rychle hodil na zem svou celtu a vybídl velitele:

„Soudruhu majore, odpočiňte si chvilku. Takhle to nejde, to byste zašel bez boje.“

Major neodolal. Únava už se hlásila stále neodbytněji.

„Dobrá, ale kdyby něco, hned mě vzbuďte!“

Natáhl se na celtu a za chvíli už spal. Spal tvrdě, ale probudil se sám, tíha odpovědnosti mu prostě delší odpočinek nedopřála. Když vstal, bylo už po dešti. Z jezera se zvedala hustá mlha. Stmívalo se. Mlynskij vykročil ze svého přístřešku a hned se ocitl přímo uprostřed víru nejnovějších událostí. U povozu se spřežením pěkných silných koní stáli Alijev, Serjogin a skupina neznámých lidí. Když k hloučku přistoupil, lidé se rozestoupili a velitel uviděl usměvavého dědu Matveje ‚v pěkném kožíšku, opírajícího se o vůz.

„Děda Matvej se vrátil!“ hlásil trochu zbytečně Alijev.

„Proč jste mě okamžitě nevzbudili?“ otázal se přísně Mlynskij.

„Děda nám to nedovolil, dokonce to kategoricky zakázal,“ vysvětlil omluvně Serjogin.

„Jsem moc rád, že jste se šťastně vrátil,“ řekl starci a pevně mu stiskl ruku.

Děda se ošil. odkašlal si a s netajenou hrdostí Mlýnskému řekl:

„Dals mi těžkej úkol, veliteli!“ Pohladil si knír a dodal: „Poradil jsem si s ním jen taktak.“

Pak ukázal na vysokého ramenatého chlapíka vedle sebe a vysvětlil Mlýnskému:

„Seznam se, majore, toho k nám jeho velitel posílá jako svojeho zástupce.“

Muž Mlýnskému podal ruku a představil se: „Petr Nalivajko.“

Vytáhl z kapsy na několikrát přeložený list papíru, podal ho majorovi a dodal k tomu: „To je pro vás, od našeho velitele.“ Major dopis rozložil a ve světle sirek, které pohotově zapalovali kolemstojící vojáci, četl:

„Vážený soudruhu majore!

Vřelý pozdrav vám posílají řadoví partyzáni a velitelé oddílu Smrt fašismu. Bijeme fašisty jaksepatří a už máme na svém kontě pěkných pár postřílených hitlerovců. A bude jich přibývat. To je naše pomsta za slzy a krev našeho lidu, jsme velmi šťastni, že se nám podařilo navázat s vámi kontakt. Velmi rádi se postaráme o vaše raněné. Posíláme k vám skupinu našich chlapců, které vede Petr Nalivajko. Vezou vám trochu proviantu a střeliva. Ani já, ani komisař jsme k vám vzhledem k chystaným bojovým operacím přijet nemohli. Souhlasíme s tím, aby naše vzájemné spojení i nadále zajišťoval děda Matvěj. Cestu zná

Na brzkou shledanou!

S partyzánským pozdravem

velitel oddílu Baťko

komisař Volodin“

Mlynskij měl z dopisu velkou radost Poděkoval partyzánům za pomoc a nakázal Serjoginovi, aby Je všechny pořádně nakrmil. A dědovi Matvejovi přede všemi řekl; „Děkuji vám za skvělé splnění úkolu.“ V tu chvíli starce nepoznal. Matvej se vypjal jako strunka a s nefalšovanou vojáckou říznosti zasalutoval: „Sloužím sovětskému lidu!“ Major sedmdesátiletého muže objal a políbil. Mezitím už dorazil poručík Kirsanov s výsledky průzkumu. Hlásil, že Němci obsadili všechny cesty vedoucí z lesa lehkými tanky a skupinami samopalníků. Mlynskij vytáhl mapu a začal do ni zakreslovat polohu těchto jednotek. Alijev, který mu při toru pomáhal, si tiše mlaskl a nevesele konstatoval:

„Jak to tak vypadá, bez boje se do Černého lesa nedostaneme.“

„A ten by se nám teď moc nehodil,“ doplnil ho major. Podíval se na poručíka a zeptal se:

„Nedala by se některá tahle hlídka zlikvidovat bez boje?“

Poručík se zamyslel a pak rozvážně pronesl: „Inu, možná by to šlo.“

Mlýnskému zasvítily oči. To je přesně to, co potřeboval. Otočil se k Alijevovi:

„Doplňte Kirsanovovu četu zkušenými vojáky. A vy, soudruhu poručíku, se v noci musíte nepozorovaně dostat až k Němcům a tiše je tam zlikvidovat, na téhle cestě,“ a ukázal ji poručíkovi v mapě.

Po odchodu Kirsanovovy a Vakulenčukovy skupiny a pak i zbytku oddílu už Nalivajko, děda Matvej, Zimička a par partyzánů, kteří přijeli pro raněné, neztráceli čas. Opatrně vynášeli raněné z baráku a nakládali je na povozy. Když už byli s prací téměř hotovi, rozhodli se, že si na chvilku odpočinou. Rozhořely se cigarety a lidé začali přemítat o tom, kudy jel, jak se zachovat, když cestou narazí na Němce zda střílet, nebo se raději pokusit o nějakou lest. Řeč poklidně plynula, ale cvičené Nalivajkovo ucho najednou zachytilo nějaký rušivý zvuk – štěkání psů… Ne ne, určitě se nemýlí. Ale to už se zaposlouchali i další, štěkot sílil, psi se tedy blížili. Po chvíli do štěkotu začal zaznívat i dupot okovaných holinek a útržky cizí řeči. Teď už to bylo naprosto Jisté – k táboru se blížili Němci.

Děda Matvej se vzpamatoval první:

„Němci. Musíme pryč.“

Petr k němu přiskočil:

„Dědo, co nejrychleji vyvezte raněný!“

Matvej skočil na první vůz, práskl do koní a ti hned vyrazili k lesu. Za nimi skřípajíce nenamazanými koly vyrazily další dva povozy.

Němci z lesa vykročili pěkně zpříma, s výhrůžné vytrčenými samopaly a dobře vykrmenými psy, kteří se už snažili přetrhnout vodítka a vztekle se vrhnout na lidi.

„Potahy s raněnejma přikrejeme palbou!“ zavelel Petr.

Partyzáni zalehli a krátkými přískoky se rozmístili do co nejvýhodnějších střeleckých pozic.

Za chvíli už lesem zaburácely jejich první dávky i jednotlivé výstřely. Němci odpověděli přímo pekelnou palbou ze všech hlavní. Střelba z obou stran se mísila s výkřiky, sténáním a kletbami raněných.

Partyzáni už zaznamenali první ztráty, ale zatím se drželi, neustupovali.

Skupina Němců obklíčila barák. Do oken vlétlo několik granátů. Raněné, kteří jejich výbuchy zázrakem přežili, Němci po skončení nerovného boje chladnokrevně doráželi ranou z pistole do hlavy.

Společně s ostatními se Němce snažila zadržet i Zinočka. Stála ukryta za obrovskou borovicí a přesně střílela ze své pistole. Vpravo od ní ležel pod hustým lískovým keřem Petr Nalivajko. Všimla si, že partyzána obešel zezadu jeden z Němců a míří na něj. Dlouho se nerozmýšlela a bez míření tím směrem vypálila. K její velké radosti se ten voják bezvládně zaklonil a sesul se k zemi. Vzápětí však pocítila palčivou bolest v pravé ruce. Někdo jí vší silou uhodil, a když pustila zbraň, zkroutil ji paži za záda a odvlekl ji do baráku.

Boj byl poměrně krátký Němci neustále útočili a partyzáni je odráželi jen s vypětím všech sil. Věděli, že je třeba získat čas, aby se děda Matvej dostal s raněnými co nejdál. Tenhle úkol se jim snad splnit podařilo. Teď už mohou ustoupit. Nalivajko poslal po rojnici povel – každý hodí po Němcích pár granátů a pak rychle k lesu. do hustého mlází.

Němci jim neustále byli v patách, ale do houštin si za nimi netroufli. Prošili neprůhlednou stěnu mladého lesa několika dlouhými dávkami ze samopalů a vrátili se zpátky, jedna z těch nazdařbůh vypálených střel si však našla Petra Nalivajka. Ožehla mu hruď a statný partyzán upadl. Kamarádí ho rychle zvedli a opatrně ho odnášeli pryč.

U baráku už zatím probíhala nemilosrdná exekuce. Lehce raněné, kteří nestačili utéci, Němci zahnali pod jeden přístřešek a jejich těžce raněné kamarády dobíjeli přímo před jejich očima.

Ve chvílích, kdy Nalivajkovi chlápci statečně odráželi německý útok, se Petrenko choulil v medvědím brlohu a ležel tam tak dlouho, dokud partyzáni definitivně neustoupili. Teď se ze svého úkrytu konečně vyhrabal a horečně pobíhal sem tam, od jednoho Němce k druhému. Vyptával se jen na jedno: kde je děvče, které ošetřovalo raněné.

„Zinočko!“ zakvílel nepříčetně, když ji nakonec zahlédl. Němci ji drželi s rukama zkroucenýma za zády, začali ji bít

„To je moje nevěsta! Proboha svatýho, řekněte jim, ať mi ji dají,“ zaslzel Petrenko před důstojníkem.

„Pusťte ji!“ rozkázal důstojník.

Přistoupil k dívce a neomaleně se jí zeptal:

„Tak partyzánská kráska?“

„Ne ne, pane důstojníků, to je moje nevěsta. Dejte mi ji. Já jsem sem jel jen kvůli ní, riskoval jsem všechno, i život.“

Zinočka se od Petrenka odvrátila, hnusil se jí.

Když se Petrenko dočkal důstojníkova souhlasu, vrhl se k dívce.

„Zinočko, dušičko moje, tak jsme se konečně setkali. Asi je to náš osud, asi máme bejt spolu pořád.“

„Zrádče!“ sykla Zinočka.

Důstojník scénu se zájmem pozoroval, pak se uchechtl a přikázal:

„Odveďte zatčenou!“

Vojáci Zinočce znovu zkroutili ruce a strčili do ní.

„Vorwärts, Vorwärts!“

Raněné na třech vozech dopravil děda Matvej do Baťkova oddílu v pořádku. Hned nato se rozhodl, že se zajde podívat domů na babku. V houští najednou narazil na partyzány, kteří na primitivně vyrobených nosítkách nesli Nalivajka. Když spatřili starce, postavili nosítka na zem. Matvej smekl čapku a poklonil se až k zemi. Nalivajkova tvář byla bílá a přepadlá, rozpraskané rty zkřivené bolesti. Petr nepatrně pootevřel oči, přece jen dědu Matveje poznal a sotva slyšitelně zašeptal:

„Matveji Jegoryči, vemte si moje hodinky a tabatěrku. Dejte to prosím vás mojím klukům, na památku.“ Petr těžce dýchal: „Ať tátu pomstěj!“ V koutcích očí se zaleskly slzy.

Děda Matvej otevřel láhev s vodou a navlhčil Petrovi rty. Nalivajko trochu ožil a stařec mu povzbudivě řekl:

„Žádný strachy, eště spolu pomlátíme pěknejch pár fašounů.“

… Matvej se ještě dlouho díval za odcházejícími partyzány, kteří na nosítkách odnášeli umírajícího Petra.

ÚTĚK

„Díky!“

„To ti do smrti nezapomeneme, zachránils nás před jistou smrtí.“

„Moc ti děkujem!“ blahorečili Ochrimovi osvobození vězňové jeden přes druhého, když se ocitli hluboko v lese. Ochrim ani nestačil skromně namítat:

„Ale no co, dyť to nebylo nic zvláštního. Náhodou jsem vám moh pomoct.“

Mlčel jen starší muž v rudoarmejské blůze, kulhající na zraněnou nohu. Nakonec všichni přece jen utichli a ten mlčenlivý člověk se zarudlýma, unavenýma očima zahleděl přímo do Ochrimových a podezřívavě se zeptal:

„Poslouchej, a co tě přimělo k tomu, abys kvůli nám riskoval život?“

Ochrim tuhle otázku očekával.

„Ale, čert mi tuhle policii nakukal, tak jsem svou vinu musel nějak vykoupit.“

„Jakou vinu?“ nestačilo stále témuž muži.

„Co se flirt vyptáváš?“ odsekl Ochrim. „Hotovej biřic.“

Ostatní se k němu přidali:

„Namouduši, Oktaji. Místo abys mu poděkoval, že jsi zase na svobodě, zbytečně se do něj navážíš.“

Oktaj umlkl, ale bylo jasné, že mu Ochrimovy odpovědi nestačily. Policajt, ze kterého se najednou vyklube osvoboditel – to se mu nějak nezdálo.

Ochrim Oktajovi rozuměl. Byl by býval rád, kdyby mu ten člověk dokázal porozumět také a přestal ho podezřívat. Řekl mu:

„Chci mlátit Němce stejně jako ty. Už mě svrběj dlaně, rozumíš?“

„Ale jo… jenomže ne tak docela,“ vzdoroval Oktaj.

Oehrim vybuchl:

„Když nerozumíš, tak mlč!“

Oktaj si ta slova vyložil po svém a pomyslil si: Pěknej pacholek, tenhle Ochrim. Sloužil v policii, kdoví co prováděl s našima, a teď by najednou chtěl bít Němce.

Lidé sotva vláčeli nohy a při chůzi těžce dýchali. Dva, kteří na tom byli nejhůř, už nemohli, neměli sílu. Ochrim si toho všiml a navrhl všem, aby si na chvíli odpočinuli. Muži klesli do povadlé trávy.

„Nejdřív trochu natankujein, co vy na to?“ navrhl Oehrim a vytáhl z batohu konzervy a chléb.

Osvobozeným vězňům zasvítily oči, ale v Oktajovi znovu zahořel plamínek podezřeni: Panský žrádlo, to bude asi pěknej ptáček, řekl si v duchu.

Ochran už mezitím obratně otevřel konzervy u začal je rozdávat.

„Jedna piksla na tři chlapy.“

Pak rozřezal bochník chleba na stejně velké krajíce a taky je rozdal. Hladoví lidé ho vděčně sledovali a pak už lačně jedli, zachytávajíce dlaněmi každý drobeček, aby nic nepřišlo nazmar.

Když se najedli, Ochrim jim dal každému ze své polní láhve doušek samohonky, na zajedení po sucharu, a když svůj tlumok zavazoval, řekl jim:

„Stěží jsem vás dostal z německejch drápů, takže teď bysme si měli pořádně rozmyslet, co dál.“

Útlý voják v ukoptěné vojenské blůze bez distinkcí hned zauvažoval:

„Co asi můžeme dělat, když je nás pár a máme akorát dvě flinty a jeden samopal.“ Podmračeně pohlédl na Ochrima a pokračoval: „Že bysme se pomaloučku pokusili dostat k našim? Než nám fronta…“

Oktaj ho přerušil:

„Fronta už je moc daleko, musíme najít partyzány a spojit se s nima. To bude nejrozumnější, jakýpak dlouhý mudrování.“

Ochrim ožil. Nadšeně Oktajovi přitakával, protože jeho návrh přesně odpovídal Ochrimovu vlastnímu záměru. On přece utekl do lesa proto, aby se dostal do Mlýnského oddílu.

„Teď se ale musíme rozhodnout, na kterou stranu se dáme, a to co nejdřív. Němci už po nás určitě jdou.“

„To je jasan!“ souhlasil kdosi.

„Já samozřejmě nemůžu vědět, kam chce kdo jít, ale já jdu jedině k partyzánům,“ prohlásil rezolutně Oktaj.

„Správně, Oktaji!“ přidal se Oehrim. „Já návrhuju to samý.“

Většina mužů s tímto návrhem souhlasila.

„Ale kde je hledat?“ zeptal se najednou voják středních let, stojící kousek stranou. Tiskl v zubech cigaretu. ukroucenou z útržku novinového papíru a nacpanou suchým listím, a pokoušel se ji zapálit.

„No jo, to je pravda, hledej jehlu v kupce sena,“ přidal se pihovatý mladík.

„Oni maj cestu jednu, zato my stovky,“ přisadil si někdo další.

Hned vedle Ochrima seděl mladý hezký voják. Velkýma černýma očima pozorně sledoval každého, kdo v téhle spontánní poradě něco řekl. Narovnal si na čele povolený obvaz, jímž prosakovala velká tmavohnědá krvavá skvrna, pohlédl na Ochrima a řekl:

„Já už jsem v Mlýnského oddíle byl, i když je to dost dávno. Kde jsou teď, to nevím, už od té doby uplynulo hodně vody.“

Ochrim byl hned ještě veselejší. Zdálo se, že má opravdu štěstí.

„Musíme ten oddíl hledat,“ podpořil rozhodně toho mladého vojáku. „Mám pro Mlýnského důležitý zprávy.“ Otočil se ke chlapci, který jako první pronesl majorovo jméno, a požádal ho: „Veď nás na místo, kde ses s nima rozešel. Tam se poptáme místních a třeba narazíme na nějakou stopu.“

„Já jsem připraven!“ prohlásil mladík. Přestože na pravou nohu trochu napadal, hned svižně a s jistotou zamířil k silnici, protínající celý lesní masív. Ostatní se srovnali do zástupu a vyrazili za ním.

Celý den takhle kráčeli k východu, aniž narazili na živou duši. Navečer došli celí utrmácení do lesní vísky.

Místo veselých domků tu po obou stranách zůstaly jen hromady trosek a popela. Opuštěně a děsivě, jako pomníky nelidské krutosti, trčely k nebi jen zohavené komíny ruských pecí. Na samém konci vesnice, těsně u lesa, stál osamělý domek, z jehož oken pronikalo ven slabounké světlo.

„Jak je možný, že tenhle zůstal stát?“ ptali se lidé jeden druhého, ale zatím jim neměl kdo odpovědět.

Došli až ke stavení a zaklepali.

„Kdo je tam?“ ozval se tichý ženský hlas.

„Naši, otevřete!“

„Jaký naši?“ otázala se nesměle žena.

„Rudoarmejci!“ odpověděl s jistotou v hlase Ochrim.

Zarachotila závora a dveře se otevřely dokořán. Na prahu stála hubeňoučká stařenka.

„No tak pojďte dál, když jste naši,“ pozvala je trochu nerozhodně.

V prostorné světnicí si v mihotavé záři petrolejky hosty přisleplýma očima prohlédla a se zájmem se zeptala:

„Cožpak vy můžete bejt ňáký vojáci, když jste oblečený každej pes jiná ves?“

Oktaj, který stál hned vedle ní, položil babce ruku na rameno a co nejvlídněji jí vysvětlil:

„My jsme utekli z německýho zajetí. A voblečení, to je to nejmenší. My jsme rádi, že jsme nepřišli vo hlavu.“

„A vy hoši moje nešťastný!“ zahořekovala babka, pozvala je všechny ke stolu a sama začala pobíhat kolem pece a připravovat něco k snědku. Najedli se a uložili se ke spánku.

Ráno je stařenka napojila horkým lipovým čajem, požehnala jim na cestu a rozloučila se s nimi.

Nepříjemně mžilo. Namoklá tráva a spadané listí klouzaly pod nohama. Šlo se těžko. Oktaj dokonce jednou upadl. Hezký voják se ho snažil zvednout, ale sám přitom zakopl o kořen a při pádu se bolestivě uhodil do rány na čele, která se mu ještě nestačila zahojit.

Déšť neustále sílil a brzy se začalo stmívat. Všichni byli unaveni a hladoví. Ochrim si vyhlédl rozsochatou borovici a navrhl:

„Vyspíme se pod ni a pěkně se ohřejeme u ohně. Támhle si ho můžeme rozdělat,“ a ukázal na černý vypálený kruh v trávě.

„To bude nějaký vyhřátý hnízdečko,“ zažertoval jeden z vojáků, „třeba se tu najde i něco k snědku.“

Oktaj udělal několik kroků stranou a najednou si povšiml dutiny ve staré, vykotlané lípě. Přistoupil až ke stromu a spíš ze zvědavosti do díry píchl klackem. Zvíře tam nebylo žádné, ale obsah byl bezesporu neobvykly Strčil do dutiny ruku a užasl. Vykotlaný strom byl jakýmsi pohotovostním skladištěm potravin. Uvnitř našel deset masových konzerv a dvacet plechovek potravinového koncentrátu.

„Mám!“ zařval jakýmsi cizím hlasem Oktaj. Všichni se k němu vrhli a jásali nad nálezem tak nečekaným.

„Tohle si dáme líbit, led už se zimy bát nemusíme,“ říkali si lidé.

Nálada byla hned podstatně lepší. Rozdělali oheň a začali sušit mokré šatstvo a vařit polévku. Nadšení bylo takové, že se všichni družně posadili k ohni, každý se věnoval tomu svému a na nějakou opatrnost se prostě zapomnělo. Příjemně žhnoucí oheň vesele praskal, muži se v hovoru se zaujetím překřikovali a vůbec si nevšimli. jak se k nim přikradli Vakulenčukovi vojáci:

„Ruce vzhůru!“ ozvalo se najednou přímo za jejich zády.

Bylo to tak nečekané, že všichni okamžitě poslechli. Jen Oktaj, který se vzpamatoval nejdřív, duchapřítomně sáhl po samopalu, ale než se k němu stačil dostat, chytili ho další dva námořníci, kteří se ze tmy vynořili jako duchové.

Jeden z námořníků přistoupil až k ohni a zeptal se Ochrimových lidi:

„Co jste zač a co tu děláte?“

„Kluci, proboha, proč ta přísnost?“

„My jsme přece taky sovětský vojáci!“

„Uprchli jsme ze zajetí!“ vykřikovali jeden přes druhého

„Proč jste nám vzali zbraně?“ zuřil Oktaj.

„Drž hubu!“ okřikl ho jeden z námořníků a chtěl Oktaje udeřit. Ruka mu však zůstala viset ve vzduchu, protože v tu chvíli se na scéně vynořil Vakulenčuk a horkou hlavu rychle zchladil.

„Soudruhu ničmane, zadrželi jsme skupinu neznámých lidí, počet deset. Zajistili jsme u nich jeden samopal a dvě karabiny. Jeden z těch občanů měl u sebe desky s nějakejma lejstrama,“ a námořník ukázal na Ochrima.

Vtom se však stalo něco, na co nikdo nebyl připraven. Mladý hezký voják se vrhl k mičmanovi.

„Buďte zdráv, soudruhu ničmane!“

Vakulenčuk zůstal zkoprněle stát a vůbec nechápal, co se děje.

„Četař Bondarenko!“ došlo mu najednou a v následujících vteřinách už Bondarenka dusil ve svém mohutném objetí.

„Seno, ty můj kluku zlatá, to je přece setkání…“

Když četaře pořádně pomačkal a zulíbal. zase ho pustil a vojensky stroze ostatním sdělil:

„Nezlobte se na nás. To víte, je válka! Moji hoši vás dovedou k oddílu a tam to všechno vyložíte.“

„A kdy dostaneme svoje zbraně?“ zeptal se nejistě Ochrim.

„Už jsem řek, to se všechno dovíte v oddíle!“

Vakulenčuk se znovu obrátil na četaře a tak, aby to všichni slyšeli, mu řekl:

„Všechny cesty k našemu táboru pečlivě hlídají Němci a policajti. Ale dostat se tam dokážem, dokonce po tý nejkratší trase. Musí se ale jít rovnou terénem a přes jedno minový pole, přímo kolem německýho strážního stanoviště,“ a mičman ukázal Bondarenkovi celou trasu na mapě, kterou vytáhl ze svého pouzdra. „Já pudu s většinou svý party první a vy se za náma vydáte společně s hochama, který vás tu našli, tak hodinu po nás. My vám za tu dobu stačíme udělat průchod minovým polem a budeme vás krejt při přechodu železničního náspu u výhybky. Cestou nekouřit a nemluvit!“ zdůraznil mičman.

„Rozkaz je jasný!“ odpověděl předpisově četař.

V ČERNÉM LESE

Když se Mlýnského oddíl diky akcím Kirsanovovy a Vakulenčukovy čety dokázal odpoutat od Němců, odvedl ho major do nejhlouběji do Černého lesa. Daleko od cest a silnic objevili na malém palouku obklopeném košatými stromy opuštěný tábor nějaké geologické výpravy. Mlýnského lidé si všechno důkladně prohlédli. Několik časem zčernalých dřevěných domků se zatlučenými okenicemi se k bydlení dokonale hodilo. Kousek od nich stála mezi stromy dlouhá, bytelně postavená konírna. Kousek od stáje byla studna, ukrytá pod úhledně vybudovaným srubem. Četné chomáče mechu, vyrůstajícího ze štěrbin v prkenné stříšce a mezi trámy, svědčily o tom, že studnu už dávno nikdo nepoužíval.

Celý tábor obešel také Mlynskij. Alijevovi po prohlídce řekl:

„Do domků rozdělte vojáky, ať se tam v klidu zabydlí, já myslím, že tady zůstaneme dlouho.“

„Tím spíš, že zima už na sebe nedá dlouho čekat,“ souhlasil Alijev.

Major se zadíval do vyčerpaných tváří vojáků, vycházejících z lesa na palouk, a pak zvedl oči k nebi, z něhož se na zem začaly snášet první sněhové vločky. Brzy bude zima, pomyslil si, a najít pro lidi ubytování za takových podmínek není nikdy snadné.

„Hasane Alijeviči, rychle zorganizujte dokonalé utěsnění té konírny. Postavte tam palandy a postarejte se, aby tam lidem bylo příjemně a teplo. Ruská zima je vážná věc. Na všechny přístupové cesty k táboru vyšlete hlídky, a ať se dobře zamaskují. Kolem celého tábora budeme budovat zákopy na plný profil. Směrem k silnici a na křídlech bude třeba vybudovat pevnůstky, do nichž umístíme kulomety. Terén kolem tábora zaminujte, nechte jen dva průchody pro naše lidi. Ty průchody se musí kontrolovat, abychom se vyvarovali zbytečných nešťastných náhod.“

Mlynskij na chvíli umlkl, jako by si chtěl vzpomenout, co je třeba ještě zařídit.

„Ještě tohle. Všechny stavby a obranné systémy řádně zamaskovat, aby je nebylo vidět ze vzduchu. A průzkum ať se opatrně porozhlédne po okolí, na takových dvacet třicet kilometrů od tábora na všechny strany. Musíme zkrátka udělat všechno pro to, abychom vyloučili možnost náhlého útoku na tábor.“

Alijev ho pozorně poslouchal a dělal si stručné poznámky do kapesního zápisníku.

Mlynskij si náhle povšiml, že se k němu plnou parou žene Mišutka. Popadl chlapce do náruče a vyhodil si ho vysoko nad hlavu. Chlapec se zalykal štěstím; přesně tak to dělával i jeho Voloďka.

Major se tak zabral do hry se svým novým synem, že v první chvíli vůbec nezaregistroval Serjogina, který k němu právě přistoupil.

„Chlapci našli v jednom z těch domků rádio a několik baterií,“ hlásil veliteli.

„Ale to je ohromné, kapitáne. Pokud jsou ty baterie v pořádku a my dokážeme uvést přijímač do provozu, znamenalo by to… to by přece znamenalo… Víš, co bychom v takovém případě mohli udělat? Mohli bychom poslouchat Moskvu! Brzy bude svátek.“

„Jakej svátek, taťko?“ zasáhl do hovoru Minutka.

„Výročí Října,“ odpověděl Mlynskij a pohladil chlapce po vlasech. „Ten den vznikl náš stát, sovětská vláda, rozumíš?“

Mlynskij znovu zvedl Mišutku do náruče a zašel s ním do domku, kde se našel ten přijímač. Několik lidí už se snažilo uvést ho do provozu, ale zatím se jim to nedařilo. Zato na Míšu tu čekala velká radost. V jedné z místností vojáci našli také odřeného plyšového medvídka, tříkolku a mnoho dalších hraček. Byly sice staré a trochu poškozené, ale Mišutka kolem nich okamžitě začal nadšeně hopsat. Opatrně je zvedal z podlahy, oprašoval a láskyplně ukládal na postel. Když na podlaze nezbyla ani jediná, posadil se na tříkolku a s medvídkem přitisknutým k útlé hrudi se rozejel k majorovi.

„Měl by si hrát, a on se místo toho s námi motá po lesích,“ poznamenal lítostivě Serjogin.

„A kdyby jen on,“ přidal se Mlynskij. „Připravili o dětství plno našich capartů.“

Rozepnul náprsní kapsu, vytáhl z ní fotografii a podal ji Serjoginovi.

„To je můj synek Voloďa.“ Major si povzdechl. „Ani nevím, jestli je ještě naživu.“

Serjogin si dlouho a pozorně prohlížel uličnickou tvářičku na snímku.

„Pozoruhodná podoba. Takového syna vám nikdo neupře. Nejspíš ani nevíte, kde teď je?“

„To nevím.“

Na palouku se už zatím rozběhly první práce. Vojáci ryli zákopy, připravovali klády na pevnůstky a přikrývali střechy domků a konírny jedlovými větvemi. Pod stromy už se kouřilo z polní kuchyně.

Mlynskij zamířil tam, kde to jeho lidé měli nejblíže k zákopům. Zadíval se do zpocených tváři vojáku a zeptal se:

„Tak co, nejste moc unavení?“

„Hrozně,“ odpověděl mu starší asi pětačtyřicetiletý voják s nápadným ryšavým plnovousem.

Jiný muž si otřel rukávem orosené čelo, zazubil se a vesele prohodil:

„Copak únava, soudruhu majore, ta by se ještě vydržela. Ale vůně tý polívky v kotli, ta nás asi povalí, potvora.“

Vojáci, kteří poznámku zaslechli, se pousmáli.

Mlynskij pohlédl na hodinky a pokýval hlavou.

„Máte pravdu, chlapci, nejvyšší čas jít k obědu!“

Zavolal si poručíka Kirsanova:

„Rychle vojáky nakrmte, mají ještě plno práce.“

V táboře bylo najednou nějak veseleji. Vojáci vylézali z rozestavěných okopů, otřepávali ze sebe hlínu a vesele se pošťuchovali. Zarachotily vojenské kotlíky a ke kuchyni se začal stékat proud lidí. Ti, co už svou dávku dostali, postávali po jednom i po skupinkách pod stromy. Oddíloví vtipálkové nezaháleli. Chvílemi se po palouku rozléhaly salvy upřímného bujarého smíchu. Někteří lidé zase vzpomínali na své příbuzné a známé a ustaraně debatovali o tom. že na frontě to zatím za moc nestojí.

V hlavách lidí se rodila otázka za otázkou. Náčelník štábu oddílu Serjogin situaci vojákům vysvětloval a dodával jim sebevědomí. Oznámil jim, že v den výročí VŘSR všichni uslyší hlas Moskvy. Mezi vojáky zavládlo radostné oživení. Po obědě se s novým elánem pustili do práce. Důstojníci pracovali společně s nimi.

Také Mlynskij si vykasal rukávy lehké bundy a řídil práce při stavbě pevnůstek.

Alijev a Serjogin odpovídali za těžkou a nebezpečnou práci minérů. Také tady šlo všechno hladce.

V práci čas rychle ubíhal. Na tábor se snesl soumrak, ale všude se pracovalo dál.

Když se vrátili Potěšinovi rozvědčíci, zářil už vysoko nad táborem měsíc.

„Končit!“ zavelel Mlynskij, vylezl ze zákopu a zamířil za průzkumníky.

Četař Potěšin mu hlásil, že v okruhu deset až patnáct kilometrů kolem tábora nezjistil průzkum nic podezřelého jen severozápadně od silnice, takových čtyřicet kilometrů od tábora, budují Němci velké vojenské letiště. Kromě Němců na stavbě pracují také sovětští váleční zajatci, kteří žijí v kravíně bývalého kolchozu Pokrok. Několik kilometrů od stavby leží tábor německé vojenské jednotky a velké sklady. Objekt je obehnán ostnatým drátem a bedlivě střežen zesíleným strážním útvarem. V pravidelných intervalech do tábora přijíždějí obrovské kryté náklaďáky. Co vozí, se bohužel zjistit nepodařilo. Asi pět kilometrů od tohoto tábora vede dvoukolejná železnice. Most přes řeku, který sovětští vojáci při ústupu vyhodili do vzduchu, Němci stačili obnovit a hlídají ho jako oko v hlavě. Po trati projedou za hodinu tak tři až čtyři vlaky s tanky, dělostřelectvem a vojskem ze západu na východ a jeden až dva vlaky se dřevem a různými surovinami v opačném směru.

„Za takovou informaci bych vás měl navrhnout na vyznamenání!“ Mlynskij na Potěšina spiklenecky mrkl. „Ale jak jste se dostali až k táboru? Přece nelítáte?“

A Potěšin začal vykládat, jak se vlastně dostali k tak vyčerpávajícím zprávám.

„No, vyjdeme na takovou polní cestu a najednou mě Gríša Zjabkin rejpne pod čtvrtý žebro. Divže jsem nezařval leknutím, ale vtom už koukám na Gríšovu pěst pod vlastním nosem Bylo to jasný – ani muk! Kouknu se směrem, kam se díval Zjabkin, a ztuhnul jsem. Vykračuje si to tam Němec, prostě fricek. Vlastně se spíš krade, aby pod ním ani větvička nepraskla, zkrátka aby nedělal rámus. Visí na něm tři samopaly a kompletní polní. Že by rozvědčík? říkáme si. Těžko. Kdo by chodil na průzkum takhle ověšenej.

Než jsme se stačili nachystat, že ho jako čapnem – jazyk jak vymalovanej, řekli jsme si – tak fricek padne na zem a začne hrabat. Přehazuje větve z místa na místo a my ho samo sebou máme pěkně na mušce. Jenže najednou nám zmizel, neuhlídali jsme ho. Tiše jsme se poradili a pomaličku jsme se začali sunout k místu, kde se fricek propad do ruský země. A vtom se zase vynořil. Nejdřív hlava a pak všechno vostatní. Postavil se a nohy, oklepal ze sebe jehličí a hlínu a zase tu díru začal zandávat větvema, prostě to zamaskoval. Jakmile to dodělal, namířil si to zase tam, odkaď přišel, ale teďka už u sebe neměl ani jeden samopal. Vypadal docela bezbrannej. No a chytit bezbrannýho, to není žádnej problém.

Hände hoch, křiknu na něj. Fricek sebou zatřás jako v zimnici, ale pazoury zved. No a my hned k němu. Tohle byla Georgijova chvíle, dyť víte, jak válí německy.

První, co nám Němec řek, bylo to, že není žádnej triček, ale Friedrich. Pak nám rek, že je antifašista, že odsuzuje válku proti Rusům a že se klidně nechá zajmout.

Pak nám vylíčil všechny ty podrobnosti kolem stavby letiště a toho německýho lágru se skladama. Vypadalo to tak opravdicky, že jsme mu nemohli nevěřit. A když jsme se ho zeptali, co s ním jako máme dělat, povídá na to: Dělejte, co chcete, máte na to právo, ale pak nám hned poradil, že by bylo lepší, kdybysme ho pustili, protože zajmout ho můžeme vždycky, kdežto takhle by nám mohl eště bejt k užitku.

Já samozřejmě chápu, řek nám, že mi spíš nevěříte, ale tady v tý díře leží důkazy, který svědčí v můj prospěch – podrobnej plán letiště a tábora. Ukrad jsem to pro Rusy. Už jen za tohle mi hrozí poprava. A jsou tam i zbraně. Copak tohle vám nestačí? A když mě pustíte, budete z toho opravdu mít jen užitek.

Tak jsme ho pustili.“

Mlynskij a jeho pomocníci Potěšina pozorně vyslechli, seznámili se s dokumenty, které od Friedricha přinesl, a jednomyslně rozhodnutí rozvědčíků schválili.

Vakulenčuk se svou četou vstoupil do Černého lesa kolem poledne. Námořníci i včerejší zajatci se na setkání s oddílem upřímně těšili, ale Seňa Bondarenko měl přece jen tak trochu strach. Jak ho asi soudruzi uvítají, co řeknou na jeho dlouhou nepřítomnost?

Zvláštní vnitřní neklid pociťoval i Ochrim. Cestou k oddílu už bůhví pokolikáté promýšlel své budoucí setkání s Mlýnským. Jak asi proběhne, podaří se mu vyložit všechno tak, aby mu major uvěřil? Ale vtom už se mezi stromy vynořila partyzánská hlídka, vyslechla Vakulenčukovo vysvětlení, co je to za lidi, a pustila je do tábora. Ochrimovi vyrazil na čele chladný pot. Chvějícíma se rukama si ubalil cigaretu z domácího tabáku a zapálil si. Trochu se uklidnil. Sňal si čapku, otřel čelo a nepřirozeně, křečovitě se pousmál. Konečně je tedy na území tábora, do něhož se měl podle úkolu gestapa dostat. Tady by se o Ochrimově osudu mělo definitivně rozhodnout.

Vojáci, kteří právě opravovali roubeni nad studnou, zahlédli Vakulenčukovy chlapce jako první a radostně vyhodili ruce do výšky. Mišutka, pobíhající kolem nich, zajásal taky.

„Ahój!“ zakřičel na příchozí a rozběhl se k mičmanovi. Když spatřil neznámé muže, zakabonil se a zůstal nerozhodně stát.

„Copak, Mišutko, nějak jsi ztratil vítr z plachet,“ poškádlil chlapce Vakulenčuk a přistoupil k němu. „Tak tedy, buď zdráv!“

Obrovská mičmanova tlapa jemně potřásla chlapcovou ručkou. Námořník chlapce políbil a vyhodil ho do výšky.

„A kdepak je major?“ zeptal se hocha.

„Taťka je doma,“ odpověděl Mišutka, který právě se zaujetím zkoumal jeho několik dní neholené husté strniště.

Vakulenčuk postavil chlapce zpátky, na zem, dovolil svým lidem, aby se na chvíli posadili a trochu si odpočinuli, a sám spěchal k majorovi s hlášením o splnění úkolu.

„Kde máš lidi?“ zněla první otázka Mlýnského. „Okamžitě všechny nakrm, pak tě teprv vyslechnu,“ řekl Vakulenčukovi otcovsky a mičman vyběhl zase ven.

Když se vrátil a oznámil, že jeho námořníci už jsou u kuchyně, směl majorovi vylíčit celou akci u mostu. Mlynskij se ho vyptal na padlé a zapsal si jejich jména do bloku.

„Jsou to opravdoví hrdinové! Až se nám naskytne taková možnost, musí se o nich dovědět celý národ, celá naše země. O to se postaráme.“

Pak, velitel Vakulenčuka požádal, aby mu do detailu vylíčil setkání s Ochrimem a jeho skupinou uprchlíků. Pozorně si prohlédl dokumenty z Ochrimovy brašny a řekl:

„Zavolej mi toho Ochrima. Chtěl bych si s nim promluvit mezi čtyřma očima!“ Zkoumavě se na ničmana zahleděl a rychle dodal: „Doufám, že mi rozumíš.“

Po chvíli už k němu opatrně vstoupil Ochrim a neklidně se rozhlédl kolem.

„Dobrý den, soudruhu veliteli.“

„Vítám vás,“ pronesl oficiálně Mlynskij. „Posaďte se. Jakou jste na policii zastával funkci?“

„Starší vyšetřovatel.“

„To už je slušná hodnost.“

„Ze známosti, soudruhu veliteli. Šéf policie Razdorkin je můj strejda. No a ten se o synovečka postaral.“

„Účastnil jste se nějakých razií?“

„To ne, soudruhu veliteli.“

„Jaké případy jste vedl?“

„Dělal jsem na několika běžnejch krádežích.“

„Byl jste členem některé trestné výpravy proti partyzánům?“

„Bože chraň! Strejček měl o mě starost, na nebezpečný věci mě neposílal.“

„Kdo vás poslal k partyzánům?“

Tahle otázka Ochrima trochu vyvedla z míry. Na čele mu znovu vyrazil pot. Pochopil, že teď nadešel okamžik, ten nejodpovědnější okamžik, na který tolik čekal a kvůli němuž už musil podstoupit tolik těžkých zkoušek.

„Jak bych vám to řek.“ začal váhavě a pot se mu po tvářích řinul proudem. Něco takového ještě nezažil. „Já jsem vlastně takovej Oehrim dvou tváří, jedna je dobrá, druhá nestojí za nic.“

Mlynskij zpočátku nepochopil, zda Ochrim mluví vážně nebo zda jen bláhově zkouší vykoupit se laciným vtipkováním:

Ale policajt už mezitím pokračoval:

„Já jsem do vašeho oddílu totiž přišel na pokyn gestapa. Souhlasí i to, pokud už byste to třeba věděl, že tu mám plnit úkol, kterej mi dali Němci. Trochu odvahy to všechno samo sebou chtělo, s Němcema nejsou žádný špásy.“

Ochrim majorovi podrobně vyložil, co má v oddílu vlastně dělat, a předal mu falešný dopis od ženy

„Znovu opakuju, že jsem se na to všechno dal docela dobrovolně. Já jsem na takovej úkol dokonce dávno čekal, a když jsem ho dostal, bylo to pro mě vyslovený štísko. Věřte mi nebo ne, ale já se radoval jako malý děcko.“

Mlynskij z Ochrima nespustil oči. Byl mu protivný, ale zároveň i čímsi sympatický. Ke všemu se přece přiznával. a našel v sobě sílu jít proti Němcům.

„Vy na mě teď koukáte, soudruhu veliteli, a asi si myslíte: Ty seš ale pěknej mrzák, Ochrime. Ale tak to není, Ochrim není žádnej bídák, protože s tímhle vším souhlasil z docela jinejch důvodů.“

Na Mlýnského tváři bylo znát, že ho Šmilovo vyprávění zaujalo. Nepřerušoval ho, dával mu možnost klidně vypovědět všechno, co měl na srdci.

„K policii jsem šel sloužit na radu našeho souseda Pavla Malvejeviče. Před válkou byl u nás tajemníkem městskýho výboru strany.“

„Samojlov?“ ožil major.

„Přesně ten… No a tenhle Samojlov mě dobře znal, a tak mi jednou povídá: Potřebujeme jednoho našeho chlapa u policie, Ochrime, budeš se na to muset dát. My ostatní budeme na pokyn strany bojovat v hluboký ilegalitě. To víte, městskýmu tajemníkovi jsem takovou věc odmítnout nemoh, a taky jsem si ho vždycky opravdu vážil a ve všem mu na slovo věřil. Abych to tam měl lehčí, sehnal mi pár zajímavejch lejster a vymyslel výbornou legendu. No a pak jsme to provedli. Já slovo držím. Soudruh Samojlov věděl do posledního puntíku, co se na policii děje. Zásoboval jsem ho taky všelijakejma dokladama a tiskopisama. Zkrátka jsem pracoval…,“ na okamžik umlkl, „vlastně pracuju. přesně jak to má bejt.“

Najednou se upřeně zadíval na Mlýnského.

„Ale ono to vlastně může vypadat, že vám tu líčím nějaký báchorky, soudruhu veliteli. Můžete mi věřit, ale taky nemusíte.“

Ochrim prudce trhl za klopu saka, rozpáral ji a vytáhl odtamtud lístek papíru.

„Přečtěte si to!“

Mlynskij rychle přeběhl text očima:

„Doručitel tohoto dopisu je do morku kosti náš člověk, jak jistě víš, Ivane Petroviči, byl jsem ponechán ve městě, abych tu zajišťoval práci ve zvláštních podmínkách. Když jsem se dověděl, že ses hned vedle zabydlel ty, začal jsem hledat příležitost, jak se s tebou spojit. Jakmile se naskytla, okamžitě jí využívám. K jednání o heslech, tajných bytech i dalším styku prostřednictvím mrtvých schránek zplnomocňujeme doručitele tohoto dopisu.

Naše návrhy vám bude tlumočit.

Tvůj Pavel“

Velké zkušenosti ze stranické práce i ze služby u státní bezpečnosti majorovi napověděly, že je všechno v pořádku a že Ochrim není žádný provokatér.

Když si to všechno srovnal v hlavě, neudržel se a zvolal:

„Ale to je ohromné! Skvělé!“

Vzápětí však emoce dokázal potlačit a pokračoval už střízlivěji:

„Jistě chápete, že při naší práci musíme každého dokonale znát. Přivedl jste s sebou deset lidí, ale koho z nich pořádně znáte?“

„Doopravdy neznám nikoho, –“ přiznal Ochrim. Na pár vteřin se zamyslel a dodal: „Ale za dva bych dal ruku do ohně. Mamá sláva, na lidi už mám čuch.“

„Tady čuch nestačí, Ochrime. Dohodněme se takhle. Pro všechny kolem jste člověk, kterého poslalo gestapo. Dělejte všechno tak, jak vás to tam naučili. A naše záležitosti budeme projednávat tady u mě… Ale nikde jinde! To žádné podezření nevyvolá, dokonce ani u německého agenta, pokud už se jim podařilo nějakého do oddílu dostat. Ale přivezl jste mi taky ten dopis od ženy.“

„Mám pocit, že bude falešnej,“ přerušil ho Ochrim, „ale je to jen dohad, nic víc…“

„To necháme na potom, Ochrime… Tak tedy, dostal jsem dopis od ženy a vážím všechna pro a proti. Když si nevím rady, obracím se na vás. To snad má logiku, ne?“

„To jistě,“ souhlasil Ochrim.

Když probrali to nejdůležitější, major ho požádal, aby mu sdělil všechno, co ví o jeho ženě a synovi.

„Viděl jste je?“

„To bohužel ne.“

Mlynskij si vzrušeně prohrábl vlasy a položil další otázku.

„Znáte město dobře?“

„Vyrostl jsem tam.“

„Co myslíte, máme šanci ženu a syna zachránit?“

Ochrim si v duchu něco promyslel a pak pomalu odpověděl:

„Bude to těžký, moc těžký, ale zkusit by se to dalo.“

„Děkuji vám, Ochrime… Ale teď bychom se měli rozloučit. Dlouho spolu takhle vysedávat nemůžeme.“

Ochrim vyšel z Mlýnského místnosti jistě a sebevědomě.

Když major zůstal sám, znovu si přečetl údajný ženin dopis. Kdyby ho v tu chvíli někdo mohl pozorovat, všiml by si, jak zkoumavě si prohlíží každé písmeno, každý tah. Pak vyndal z náprsní kapsy fotografie ženy a syna a dlouho se na obě drahé tváře díval.

Uložil fotografii zpátky do kapsy, zase ji vytáhl a znovu uložil. Zapálil si a začal volně přecházet po pokoji. Hlavou mu táhly neveselé myšlenky: Jak se jim tam asi vede, jak jim pomoci? Nedokázal být sám. Zavolal si Alijeva, aby si s ním pohovořil a poradil se s ním. Komisaře přepadlá velitelova tvář dost vyděsila:

„Co je vám. Nejste nemocný?“

Mlynskij mu položil ruku na rameno a odpověděl:. „Ale ne, Hasane Alijeviči, jsem zdráv, jen strašně utahaný, a navíc mám velké nepříjemnosti. Přečti si tohle.“

Alijev vzal falešný dopis do ruky, přeběhl očima po řádcích a zeptal se:

„A jak se k vám dostal, pokud to není tajemství?“

„Předal mi ho Ochrim. Ten z města. Je to náš člověk, ale sem ho poslali Němci. Žena se synem jsou ve vězení. Němci mě prostě chtějí vylákat z lesa a chytit.“

„Takže tenhle vzkaz zfalšovali Němci?“

„Ano, je to podvrh, mám pro to řadu nezvratných důkazů, i když čistě formální příznaky, třeba rukopis a koneckonců i sloh, by člověka opravdu mohly ošálit. Vypadá to prostě na její ruku, i ten rozhodný tón jako by byl její. Ale přitom z toho všeho dýchá cosi cizího. Ani nevím, jak bych ti to všechno vyložil. Zkrátka obsah toho dopisu nemá s uvažováním mojí Anny Sergejevny nic společného. Ona přece není taková, aby žádala o pomoc pro sebe. Sama si dokáže poradit s každou překážkou, na kterou narazí, a je naopak strašně citlivá na to, kdyby jí v takové situaci někdo chtěl pomáhat. A aby o něco takového sama prosila – to je naprosto vyloučeno. Její vášní je pomáhat lidem, kteří se dostali do neštěstí.“

Po chvíli pokračoval:

„Já přece svou ženu znám. Ta než by mi působila nějakou starost, ale kdepak starost, jenom třeba stín neklidu, raději sama podstoupí sebetěžší zkoušku. Je to pro ni věc sebedůvěry, jakéhosi zostřeného smyslu pro pocit úcty k vlastní osobě. Kdežto tohle? ‚Nebezpečí… přijeď… odvez mě.‘ Ne ne, to nejsou její slova, ta jsou cizí.“

„Ať je to jak chce,“ zasáhl do jeho úvah Alijev, „musíme si to ověřit. Pokud je vaše rodina skutečně ve městě, měli bychom popřemýšlet, jak jí pomoci.“

„Děkuji vám, že se mnou cítíte v mých osobních záležitostech, Hasane Alijeviči. ale v tomto případě musíme být zdrženliví. Pochybuji, že bychom dokázali nějak zasáhnout. Němci je oba drží jako rukojmí a mě chtějí vlákat do pasti. Proto je každý náš pokus o záchranu mé rodiny předem odsouzen k neúspěchu. Všechno snažení Němců teď směřuje přesně tímto směrem a sebemenší chyba z naší strany by mohla přerůst v nenapravitelné neštěstí. Musíme o pomoc požádat městskou odbojovou organizaci, myslím si, že takovou možnost máme.“

A Mlynskij Alijevovi podrobně vylíčil obsah svého rozhovoru s Ochrimem.

„To je opravdu báječné,“ řekl Alijev. „Soudruzi z města by pomoci mohli.“

„Popřemýšlejte, co by se dalo podniknout,“ poprosil ho Mlynskij.

„Rozhodně se tomu budu věnovat.“

„Děkuji.“

Od „osobních“ problémů přešli k dalším.

Alijev hlásil výsledky posledního průzkumu.

„Podle údajů od místních lidí a pozorování našich rozvědčíků brání železniční most četa SS, která je ubytována v malé budově asi sto až dvě stě metrů od mostu. Velitelem čety je sturmführer Siebert. Ve dne most střeží dvoučlenné stráže se psy. V noci se ostraha zdvojnásobuje. Vojenská jednotka v tom táboře, která nás lak zajímala, je rota SS. Ta střeží sklady munice, zbraní a potravin. Němci už celý týden do skladů zavážejí letecké bomby. Té strážní rotě velí obersturmführer Moltke. Zvlášť intenzívně se posledních pět nebo šest dní dělá na stavbě letiště. Počet lidí, kteří tam pracují, včetně zajatců, se v poslední době prudce zvýšil. Byl zaznamenán také přísun dalších nákladních aut a zemní techniky. A včera už na letišti přistála první skupina messerschmittu.“

Mlynskij pozorně poslouchal a během hlášení Alijeva několikrát zarazil, aby si některé informace upřesnil. Měl z tak cenných zpráv radost, protože na jejich základě se dala naplánovat i další činnost oddílu.

Major si to představoval zhruba takto – oddíl se rozdělí na dvě části; první zničí železniční most a druhá si vezme na starost likvidaci roty SS a zničení všech skladů. Během operace půjde také o získání zbraní, střeliva a nějakých potravin.

Sotva odešel Alijev, do místnosti vstoupil Serjogin. Přistoupil ke stolu a uhladil si vousy.

„Vidím na tobě naprosto jasně, že neseš dobrou zprávu,“ usmál se major.

„Vy jste hotový věštec, ta zpráva je skutečně dobrá. Vrátil se Bondarenko. To je ten četař, kterého jsme vyslali se zprávou pro štáb frontu.“

„Vzpomínám si na něj, to Je ten student z Baumanovy techniky, že?“ poznamenal Mlynskij.

„Ano, ten. Poslali jsme ho společně s vojínem Ivanovem. Přesně na linii fronty, v území nikoho, je objevili Němci. Bondarenko kryl Ivanova palbou a ten se k našim skutečně dostal. Němci sice ztratili pěkných pár lidí, ale za každou cenu chtěli četaře živého. Podařilo se jim přikrást se k němu zezadu a skočili na něj. Stačil ještě odhodit granát a poslat k čertu pár dalších Němčourů. Sám však utrpěl těžké zranění a dostal se do zajetí Osvobodil ho až teď Ochrim.“

„To je dobře, že se vrátil. Bondarenko umí dobře německy, toho budeme potřebovat. Ale proč jen ho ti Němci nechali naživu? Počkej! Říkáš, že ho osvobodil Ochrim? Zavolej mi Bondarenka sem. V téhle historii nesmíme mít žádná bílá místa.“

Bondarenko majorovi podrobně vylíčil, jak se to všechno zběhlo. Němci ho chytili a nejdřív ho mučili jako každého jiného. Už se to nedalo vydržet. Několikrát si říkal, že smrt by pro něj byla vysvobozením. Aby se vším skoncoval, prohlásil Němcům, že bojoval v Mlýnského oddíle a že je na to hrdý. Myslil si, že ho okamžitě popraví, ale k jeho velkému údivu ho přestali bít. a dokonce ho začali léčit. Slušně ho krmili a brzy ho zase postavili na nohy.

Mlynskij tak krok za krokem rozmotával záhady kolem německého plánu. Vzpomněl si na Ochrimova slova: Najít oddíl nám pomohl Bondarenko, bez něj bychom ještě bloudili po lese… Bylo to jasné – Němci Bondarenka ušetřili proto, aby jejich agenta Šmila dovedl k oddílu. Mazaně vymyšleno…

Mlynskij Bondarenka propustil:

„Odpočiňte si, zasloužíte si to. A za takové dva dny vás pošleme na úkol. Nemáte nic proti?“

„Ale kdepak, soudruhu majore. Proto jsem se přece do oddílu vrátil!“

„Soudruhu Serjogine, co si myslíte o Ochrimovi vy?“ zeptal se Mlynskij po četařově odchodu.

Náčelník štábu pokrčil rameny.

„Upřímně řečeno se v něm zatím nevyznám.“

Mlynskij vytáhl cigarety, zapálil si a vyslovil svůj názor:

„Podle mě je to poctivý chlap.“

„Já nevím. Znáte přece to naše přísloví ‚černou čubu do běla nevydrhneš‘? Na Ochrima se tohle dokonale hodí. Přece jen sloužil u policie. Ať se teď snaží jak chce, nikdo mu to už ze života nevymaže. Až se to dovědí ostatní, asi jim moc dobře po těle nebude.“

„Jo je pravda, ale on tam přece šel na pokyn komunistů.“

„Což o to, jazyk je bez kostí, ohne se, jak se mu zachce.“

„Inu, to se všechno ještě ukáže.“ Mlynskij se usmál a podal Serjoginovi Samojlovův dopis.

Vojáci vstali brzy ráno, zkontrolovali zbraně, vzali si potřebnou zásobu střeliva a tiše opustili tábor. Druhého dne za svítání už byli na místě a rozdělili se podle plánu na dvě skupiny. Vyšli z lesa a opatrně začali postupovat určeným směrem. Serjoginova skupina minula letiště a pronikla až k železnici. Mlýnského chlapci se zase klikatou strží nepozorovaně proplížili až k táboru esesácké roty a zalehli v křoví.

Bondarenko s policajtskou páskou na rukávě vyšel na cestu a bezstarostně si to vykračoval k bráně. Strážný na neznámého muže namířil samopal a zavelel:

„Russ, hände hoch!“

Bondarenko poslušně zastavil a německy vysvětlil:

„Jsem od policie a mám tu spěšnou obálku pro pana obersturmführera.“

A ukázal Němci zalepenou obálku, kterou držel v ruce.

Voják uvěřil, hodil samopal zpátky na rameno a už klidněji řekl:

„Komm zu mir.“

Bondarenko k němu rychle přistoupil a podal mu obálku. V okamžiku, kdy si ji voják začal prohlížet, vrazil mu četař nůž do zad. Němec celý jako by změkl, tiše zachroptěl a klesl k zemi. Bondarenko strčil zabitého strážného do budky, vtrhl do dvora a dokořán otevřel vrata, jimiž okamžitě vběhli Mlýnského vojáci, kteří do té doby napjatě sledovali každý Bondarenkův pohyb.

„Zavřít vrata. Bondarenko a Oktaj je budou hlídat!“ zavelel major.

Dál šlo všechno podle plánu. Kirsanovova četa zamířila ke štábu a všichni ostatní v čele s Mlýnským zaútočili na kasárna. Oddíl útočil ráz naráz: do oken vlétly granáty a Němce, kteří v panice vybíhali ven, hned kosily přesné dávky samopalníků. Bojeschopných esesáků zůstalo po prvním úderu jen pár a byli zlikvidováni.

Mlynskij nechal posbírat raněné a hned vedl své vojáky dál, ke skladům. Aby se vyhnul zbytečným komplikacím, vyslal major dopředu pár zdatných vojáků, kteří měli zneškodnit ostrahu. Když ke skladům přišly hlavní sily, byly už stráže odstraněny. Stačilo jen urazit zámky, vstoupit dovnitř a s rozvahou dobrého hospodáře určit, co vezmou s sebou.

Materiálu spousta, ale na zádech se to odnést nedá, pomyslel si major. Bylo mu líto nechat kořist na místě, ale co se dalo dělat.

„Soudruhu veliteli, za sklady jsme našli pět nákladních aut!“ hlásil mu voják, který právě přiběhl. „Co s nima provedem?“

„To snad není možné!“ zvolal major nevěřícně, ale dlouho se nerozmýšlel: „Risknem to. Na jeden vůz naložte raněné a do ostatních nanoste potraviny, zbraně a střelivo. Alou!“

Když pět velkých nákladních vozů s vojáky a ukořistěným materiálem opouštělo německý tábor, vyšlehly za nimi obrovské plameny. To hořely zapálené sklady.

Stejně úspěšná byla i Kirsanovova skupina. Zneškodnili stráže i důstojníky a k Mlýnskému se vrátili s důležitými dokumenty.

Ráno po úspěšném boji si Mlynskij zavolal Oktaje. Poprosil ho, aby mu vyprávěl o sobě a své rodině a pak mu najednou oznámil, že ho jmenuje svým pobočníkem. „Své povinnosti začnete plnit od zítřejšího rána,“ upozornil ho major

„Provedu!“ zahřímal Oktaj, podle předpisu zasalutoval a vykročil ke dveřím. Před domem se srazil s Bondarenkem.

„Gratuluju,“ řekl mu skoupě.

„K čemu?“

„K úspěšnýmu splnění úkolu. Byl jsi výbornej.“

„O nic lepší než ostatní.“

„Skromnost je hezká věc, kamaráde.“

Posadili se pod okno na prázdnou bednu od nábojů.

„Od zejtřka jsem majorovým pobočníkem,“ pochlubil se Oktaj.

„A jéje, tak ty míříš nahoru,“ zažertoval Bondarenko.

„Mlynskij mě o to poprosil, tak se mi zdá hloupý to odmítnout,“ ohradil se Oktaj.

Zvedli se a vykročili směrem ke konírně, přestavěné na partyzánská kasárna. Kousek před nimi narazili na Ochrima. Pozdravili ho.

„Spěchám na hlídku,“ vysvětlil Ochrim.

„Služba je služba.“ přikývl Oktaj. „Na místě se musí bejt včas.“ Pak trochu dotčeně dodal. „Sice jsi nás osvobodil, to je pravda, ale nějak na nás zapomínáš. Co že taky nezajdeš?“

„Zajdu, zajdu,“ slíbil Oehrim.

Po rozmluvě s Mlýnským měl Šmil pocit, jako by mu někdo z ramenou sundal boru. Chápal, že lidé od gestapa ho mohou pozorovat, a tak s majorovým vědomím klidně předstíral, že plní. Sauerův a Schmidtův úkol. „Opatrně“ se vyptával na všechno možné vojáků, s nimiž přišel do styku, ale hlavně těch, které mohl podle celé řady příznaků považovat za agenty gestapa. Dva si už vytipoval naprosto přesně. Přišli společně s ním, a přesto už znali polohu minových polí, věděli, kolik je v oddíle lidí. kolik má raněných a jaké jsou zásoby potravin. Z rozhovoru s nimi vycítil, že tihle dva vědí o jeho spojení s gestapem.

Jednou pozdě večer, když už se chystal jít spát, se k němu přitočil voják, kterého tu předtím neviděl. Omluvil se, že obtěžuje v tak pozdní hodinu, a tiše, aby to zaslechl jen Oehrim, se ho zeptal:

„Nemáte náhodou černej knoflík?“

Oehrim se zachvěl – ne leknutím, spíš překvapením. Ani jeho, ani Mlýnského nenapadlo, že ho rezident gestapa bude kontaktovat tak rychle. Ochrim tohle setkání očekával mnohem později, ale přesto nezaváhal, rozhlédl se kolem a odpověděl:

„Jeden jsem měl, ale ztratil jsem ho.“

Ochrim si toho vojáka v normální rudoarmejské uniformě prohlédl pozorněji a poznal ho. Byl to vězeňský elektrikář, s jehož popisem a fotografií ho před časem seznámil Sauer. Ochrim poodešel stranou. Znovu se rozhlédl kolem, aby bylo zřejmé, jak je opatrný.

„Jsem tu u týlové čety a říkají mi Ivan. A vy, Rýnský, budete ode dneška plnit mé rozkazy.“

„Dobrá,“ souhlasil Ochrim.

„Jak se cítíte, co nervy? V pořádku?“

„Ale jo, celkem to jde.“

„Já mám taky pocit, že se nám zatím daří.“ Kývl hlavou směrem k hloučku vojáků, kteří zrovna procházeli kolem, a prohodil: „Tohle všechno jsou budoucí mrtvoly. ale o tom si popovídáme později. Teď mi raději řekněte, co jste za tu dobu stačil zjistit.“

„Leccos už bych měl,“ odpověděl Oehrim a strčil „Ivanovi“ do rukou lístek papíru: „Tady je to všechno napsaný.“

Rezident strčil zprávu do kapsy a Šmila upozornil:

„Na papír nic nepište. Všechno držet v hlavě a informovat mě budete ústně. Kdyby někdo něco takového našel. čeká nás provaz.“

„Když v hlavě, tak v hlavě,“ souhlasil Ochrim.

„Teď mě pozorně poslouchejte. Pokud by se nám nepodařilo vylákat Mlýnského do města, musíme ho zneškodnit tady. Máte to udělat vy. Na vhodný okamžik vás upozorním, zatím se na to vnitřně připravte… A ještě něco: vy za mnou nechoďte, když bude třeba, vyhledám já vás. Pamatujete si to?“

„Pamatuju.“

Ochrim zašel do konírny, po hmatu našel svůj kavalec a lehl si. Převracel se celé hodiny z boku na bok a nemohl usnout. Ve městě to bylo těžký, ale tady to není o moc jednodušší, pomyslil si.

Usnul až za svítání.

Děda Matvej se ke svému domku dostal až dlouho po půlnoci. Zaklepal na okno, ale nikdo se neozval. Zabušil silněji – zase nic. Vrhl se ke dveřím. Byly odemčené. Vyděšený stařec, před jehož očima už se vynořovaly ty nejhorší vidiny, vrazil do chalupy a škrtl sirkou. Malý jazýček ohně prořízl tmu a odhalil následky tragédie, která se tu odehrála.

Matvej nemohl věřit vlastním očím. Rozsvítil petrolejku.

Všechno zařízení a nádobí kuchyně bylo rozházeno po podlaze. Stůl a židle převrácené. Podlaha posetá střepy. Postel ve světnici vypadala, jako by se v ní válelo prase. Z polštářů zůstaly jen cáry a peří, které se z nich vysypalo, pokrývalo celou podlahu jako sníh. Sotva se vzduch v místnosti trochu pohnul, zakroužilo peří v přízračném víru.

Děda vyšel z chalupy ven a musel se opřít, aby neupadl. Po nějakých dvaceti krocích se zastavil a napjatě, až se mu začaly dělat mžitky před očima, se zadíval do tmy. Za chalupou rostla obrovská jabloň, kterou zasadila a láskyplně vypěstovala jeho Nasťa.

Vytáhl z kapsy baterku, rozsvítil ji… a uviděl ženu. Visela na silné jabloňové větvi. Hubená, nepřirozeně dlouhá, rovná jako struna. Jen šedivá hlava se bezvládně skláněla ke straně. Na prsou měla připevněnu překližkovou tabulku s nápisem: „Partyzánka“. Každé písmeno bylo tučně vyvedeno černou barvou.

Snad minutu, snad dvě děda tiše postál. Pak uchopil kostnatou, nehybně visící ženinu ruku a přitiskl si ji ke tváři. Na chvíli ztratil pojem o světě. Když se nakonec ze všeho vzpamatoval, vrátil se zpátky do domu, přinesl, deku a pečlivě ji rozesílal na zem. Odřízl stařenino tělo a položil ho na přikrývku. Z prken, která měl už dávno připravena na drobné opravy po domě, začal pomalu stloukat rakev. Zabral se do té smutné práce tak, že si ani nevšiml dvou vojáků, kteří vstoupili do zahrádky. Spatřil je teprve ve chvíli, kdy se ocitli až vedle něho. Na nebezpečí zničený stařec vůbec nemyslel a nevšímal si, co se děje kolem.

„Buďte zdráv, dědo Matveji,“ řekl mu jeden z vojáků. Stařec si setřel slzy a poznal Potěšina.

„Zatímco jsem byl v lese, udělali s ní tohle,“ řekl chlapcům zlomeným hlasem.

„To jim nezůstaneme dlužni!“

Četař podal svůj samopal vojákovi, přikázal mu, aby pozorně sledoval cestu, a sám začal pomáhat Matvejovi. Brzy byli hotovi a pohřbili Anastasju Vasiljevnu pod její jabloní.

Chvilku ještě smutně postáli nad čerstvým kopečkem hlíny. Pak se děda Matvej sklonil, vzal si z hrobu hrst hlíny, zavázal ji do kapesníku a strčil uzlíček do kapsy. Hodil si samopal přes rameno a řekl vojákům:

„Pudem, chlapci.“

Utahaní, hladoví a prokřehlí vojáci přišli i s dědou Matvejem do tábora až po třech dnech pochodu. Mlynskij měl z jejich návratu radost, ale jejich vzhled mu dělal starosti. Všichni nutně potřebovali okamžitý od pečínek.

Děda Matvej se u Mlýnského hlásil asi za tři hodiny.

„Proč nespíte?“ zeptal se Mlynskij. „já jsem vám přece řekl, že máte po jídle hned jít spát.“

„Nemůžu, soudruhu veliteli.“

„No dobrá, tak podej hlášení, ty můj neklidný živle.“

Když se dověděl, že těžce ranění, které se nepodařilo vyvézt, byli pobiti a ostatní odvedeni do zajetí, zesmutněl. Najednou do jejich hovoru zasáhl Mišutka.

„Dědečku, a tetu Zinu jste náhodou neviděl?“

„Ne,“ odpověděl děda a lokl si kávy, kterou mu nabídl Mlynskij, „Partyzáni ale říkali, že mezi těma zajatejma nějakou doktorku viděli, to by mohla bejt ona.“

„To je určitě ona,“ soudil Alijev.

„Ale co s ní bude?“ zeptal se rozrušený chlapec. Mlynskij nechtěl, aby se Mišutka zbytečně trápil. Laskavě na něj pohlédl a uklidnil ho:

„Běž si lehnout, Mišutko, my se o tetu Zinu postaráme“

Mišutka rychle zmizel za dveřmi a děda Matvej své hlášení dokončil.

„Smrt Anastasji Vasiljevny je ztráta pro nás všechny,“ pronesl dojatě major. „Pomstíme ji všichni společní souhlasíte, dědo?“

Matvej si otřel bezděčně slzy a přikývl.

„A za věrnou službu vám moc děkuju!“

Objal starého rozvědčíka a řekl mu:

„A teď rychle spát, spát! Musíme si všichni odpočinout“

„To není děda. to je poklad,“ poznamenal Alijev, když Matvej odešel.

„Neocenitelný,“ přidal se Serjogin.

„Je skutečně k nezaplacení,“ souhlasil Mlynskij.

Rozešli se až dlouho po půlnoci.

Ráno vstal Mlynskij brzy, zatímco všichni ostatní, co jenom trochu mohli, ještě spali. Oholil se a vyčisti! si uniformu. Vytáhl z krabičky cigaretu, ale než si stačil zapálit, přistoupil k němu Oktaj.

„Soudruhu veliteli, něco bych pro vás měl.“

„Je to důležité?“

„Dokonce moc důležitý.“

„Tak spusť.“

Oktaj se měkce a přívětivě na majora zadíval a začal – prý k němu každý večer chodí Ochrim a projevuje o Oktaje tak říkajíc zvýšený zájem. Pokaždé říká, že ho přes den nechce vytrhovat od práce. Nic podezřelého se zatím neděje, ale Oktajovi se to všechno nelíbí.

„A co?“ naléhal major.

„Ani sám nevím.“

„Vyptával se na něco konkrétního, snažil se vyzvídat?“ neustával major.

„To bych neřek, spíš se pořád vyptává na rodinu, vykládá o počasí a o tom, že Němci jsou pakáž.“

Mlynskij chvíli mlčel, pak zamáčkl nedopalek do popelníku, přimhouřil oči a znovu se Oktaje zeptal:

„Tak ty říkáš, že se ti zdá podezřelý. Já ale nechápu, co se ti na tom všem, o čem jsi tu zrovna mluvil, zdá podezřelé? Že bys mi třeba ještě neřekl všechno?“ Oktaj zrudl a trochu podrážděně ze sebe vysypal: „Pochopte, soudruhu majore, to je spíš taková intuice. A ta mi říká, že to není chlap, za kterýho se vydává.“

Mlynskij položil znejistělému Oktajovi ruku n rameno a tónem zkušeného pedagoga mu vysvětlil:

„Podívej se, můj milý, když si chceš udělat obrázek o člověku, s pocity nevystačíš. Potřebuješ argumenty, důkazy. Pocit tě může oklamat, a když jde do tuhého, je ti dočista k ničemu.“ Pousmál se. „Klidně se s ním setkávej dál a dávej na něho pozor, pokud by se ti zdál podezřelý. Kdyby něco, hned tni to hlas. A teď mi Ochrima zavolej“

„Rozkaz!“

Oktaj Šmila rychle našel a vyřídil inu velitelův vzkaz. „Nevíš, co mi chce?“ zeptal se Ochrim. Oktaj pokrčil rameny a nepříliš přívětivě odpověděl: „Major se mi se svejma plánama nesvěřuje.“ Ochrim už si všiml, že Oktajův vztah k němu se nějak změnil, ale nedal na sobě nic znát. Napil se studené vody z ešusu a vykročil k majorovu domku.

Mlynskij ho usadil ke stolu a nabídl mu cigaretu. „Jak se cítíte v oddíle?“

Ochrim si zapálil, s požitkem vdechl kouř a pomalu odpověděl: „Dobře, jenom po dětech se mi stejská.“ Mlynskij si vzpomněl na svého Voloďku a s těžko skrývaným dojetím poznamenal –

„Tahle nemoc nás tu pronásleduje všechny.“

„Mám novinky.“ změnil Ochrim téma.

„Mluvte.“

Ochrim mu podrobně vylíčil setkání s „Ivanem“ i to, o čem spolu mluvili

„Povolily mu nervy,“ uzavřel major. „To znamená, že se na nás usmálo štěstí. Podnikneme všechno potřebné a ty se drž, Ochrime. Tohle je boj na život a na smrt.“

Mlynskij se pomalu prošel po místnosti. Poslední dobou takhle přecházel vždycky, když řešil nějaký závažný problém. Uplynulo pět, pak deset minut, a major stále ještě přecházel a uvažoval.

„Řekni mi upřímně. Ochrime,“ promluvil nakonec, „dokázal bys provést do města nepozorovaně skupinu lidí?“

Ochrim zatáhl z cigarety a rozvážně odvětil; „inu, šlo by to, ale bude to hrozně těžký.“

„Vím, že to nebude snadné, proto se taky radím s tebou“

„Je to riziko,“ zapochyboval znovu Ochrim. Pak přimhouřil oči, jako by už přemítal o něčem konkrétním, a nakonec rozhodně prohlásil: „Když se to pořádně prokoumá, tak by to šlo. Se mnou osobně můžete počítat.“

Mlynskij ho podrobně seznámil se svým plánem. Vzhledem k tomu, že se rezident gestapa rozhodl událostí urychlit, měl by se Oehrim vrátit zpátky do města. Bude samozřejmě třeba vymyslet takový důvod, který by o nezbytnosti tohoto kroku přesvědčil rezidenta a koneckonců by ho nemělo podezřívat ani gestapo, kam by při té příležitosti také zašel. A protože Ochrim podle nejlepšího majorova přesvědčení zpátky do města musí, rozhodl se Mlynskij poslat s nim při té příležitosti pár rozvědčíků se zvláštním úkolem. A s pořádnou legendou, takováhle záležitost se nedá odbýt jen tak halabala.

Major vytáhl z pouzdra mapu a rozložil ji po stole.

„Z které strany se dá do města proniknout nejsnáz?“

Oehrim zběžně pohlédl do mapy a bez přemýšlení odpověděl:

„Samo sebou z jihu.“

„Proč?“ zajímalo Mlýnského.

Ochrim uchopil tužku jako ukazovátko a začal vysvětlovat:

„Od severu a západu jde až k městu les. Z partyzánů mají Němci hrůzu a přísně kontrolujou všechny cesty od lesů. Na jihu a na východě jsou obrovský pole. Cesty tu obyčejně hlídaj policajti, a s těma já rychle najdu společnou řeč. Však jsem Petrenkovi nechal klíče od mýho sejfu. Je tam pár důkazů mý oddanosti veliteli policie. To mi poradil Sarnojlov.“

Mlynskij se na Ochrima zadíval se zájmem:

„Myslíš, že ti poleze do sejfu?“

„To je slabý slovo, já jsem o tom přesvědčenej. Ten to prošmejdi do posledního papírku. A najde tam záruky podepřený takovejma autoritama. jako Kranz, Sauer a Schmidt. Počítal jsem se vším.“

„Zdá se, že lepší už to ani být nemůže.“

Mlynskij složil mapu, zasunul ji do pouzdra, a než Ochrim odešel, ještě ho upozornil:

„O našem rozhovoru nikomu ani slovo…“

„Jako hrob!“ ujistil ho Šmil.

Jakmile se setmělo, porušil Ochrim „Ivanův“ příkaz a sám ho jakoby náhodou potkal u kuchyně. Odvedl ho kousek stranou a pošeptal mu:

„Mám důležitý novinky.“

„A co, prosím tě?“ zeptal se vztekle „Ivan“.

„Mlynskij se do města nechystá, posílá tam mě.“

„S jakým úkolem?“

„Chce po mně poslat vzkaz pro svou ženu.“

„Jeho obsah?“

„Ten eště neznám, neviděl jsem to.“

„Ivan“ zaklel.

„A pokoušel ses ho umluvit, aby šel sám? My potřebujeme jeho, a ne nějaký vzkaz. Nachytáme ho jedině na tu ženskou.“

„Abych se nesnažil! Ale je to fanatik. Ten je kvůli, tý… no… ideji ochotnej obětovat celou rodinu… Možná se mejlím. Třeba v tom vzkazu bude radit, na koho se má Mlýnská obrátit.“

„Asi máš pravdu,“ chytil se hned jeho domněnky „Ivan“. „Tak počkáme, nám přece smrt nehrozí. To Mlynskij by se měl třást strachy.“

Mlynskij vyšel ven, nadýchat se trochu čerstvého vzduchu. Foukal lezavý severák a major si musil vyhrnout límec pláště. Obešel všechny hlídky, zašel do pevnůstek a vzhledem k tomu, že nad táborem se v poslední době několikrát objevila nepřátelská průzkumná letadla, poprosil všechny, aby byli ještě bdělejší. Navštívil i raněné a vydal pokyn, aby jim v lazaretu trochu přitopili. Všichni vojáci majora u sebe vítali opravdu upřímně.

Když končil obhlídku tábora, přistoupil k němu Alijev.

„Poslouchám tě,“ řekl mu major.

„Naši chlapci zjistili, že Němci na tom letišti dokončili poslední úpravy startovací dráhy. Dnes na letišti přistálo dalších deset stíhaček a takových třicet bombardérů Ju-87. Do skladů se zavážejí stále další a další bomby. Ochrana letiště je zesílena, přisunuli tam ještě jednu rotu.“

„Škoda že nám na to letiště nestačily trhaviny. K tomu jsme se zatím nedostali.“

„Musíme co nejdřív udeřit i tam,“ usoudil Alijev.

„To máš pravdu, ale celou věc musíme nejdřív pořádně zvážit.“

Mlynskij natáhl ke kapitánovi svoje cigaretové pouzdro.

„Zapal si! Poslyš, zítra je výročí revoluce. Pořádně všechny nakrmte.“

„S potravinami bychom měli šetřit, ruská zima je dlouhá,“ namítl Alijev.

„Po svátcích si vypůjčíme od Němců.“

„Tak já to jdu zařídit.“

„Dobrou noc,“ popřál mu Mlynskij a pevně mu stiskl pravici.

Ten den se všichni v táboře probudili dřív než obvykle. Náladu měli vojáci radostnou a povznesenou. Po snídani se všichni shromáždili v kasárnách, kde stál na stolku podomácku stlučeném stařičký rozhlasový přijímač. K němu se upíraly pohledy všech přítomných.

Když vstoupili Mlynskij s Alijevem a Serjoginem všichni umlkli.

„Blahopřeji vám k tomuto velkému svátku, soudruzi!“ pronesl slavnostně Mlynskij.

Radostné vzrušení mu bralo dech, nemohl ani pořádně mluvit. Zhluboka se nadechl – a teprve pak dokázal vyslovit pokyn, na který všichni čekali:

„Zapněte přijímač!“

Nastalo hrobové ticho. Lidé se zatajeným dechem dychtivě zírali na odřenou skřínku. Kirsanov otočil knoflíkem, ve stařičkém přijímači to zapraskalo a zachroptělo. Poručík přepnul na jiné vlnové pásmo a všichni zřetelně uslyšeli: „Vzhůru pod vítězný prapor velkého Lenina!“

„To je Stalin!“ zvolal kdosi vzrušeně.

„No jistě, to je on!“ ozvalo se několik dalších hlasů.

„Ticho, soudruzi!“

A Stalin pokračoval:

„… Smrt německému fašismu. Ať žije naše slavná Vlast, její svoboda a nezávislost! Pod leninským praporem vítězně vpřed!“

Lidé jeho slovům naslouchali se zbožnou úctou. Bylo to jasné, přímý přenos z Rudého náměstí…

„Teď právě na Rudé náměstí vjíždějí tanky,“ oznámil hlasatel. „Přímo z přehlídky odjíždějí tyto jednotky na frontu.“

Slova chvílemi zanikala v mohutných akordech orchestru, rachocení pásů, v nadšeném voláni „hurá“ a bouří potlesku. Nadšená a slavnostní nálada se zmocnila i všech mužů v lesních kasárnách. Vojáci a důstojníci se objímali, líbali se a navzájem si blahopřáli k velkému svátku. Když se lidé trochu uklidnili, Mlynskij zvedl ruku a do nastalého ticha promluvil:

„Drazí bratři! Naše rodná Moskva žije a bojuje! Dnes se nepříteli přímo před nosem koná slavnostní přehlídka. A my všichni tady, v hlubokém nepřátelském týlu, bychom měli zvýšit naše úsilí v boji proti německým okupantům. Smrt fašistům!“

„Smrt!“ zabouřila mnohohlasá přísaha.

VÝZVĚDNÁ SKUPINA PLAMEN V AKCI

Když se Afanasjevovi rozvědčíci trochu zabydleli ve svém táboře a prozkoumali okolní lesy, začali plnit své úkoly. Celá činnost skupiny by přirozeně byla mnohem snazší, kdyby se podařilo najít Mlýnského oddíl, který musil být někde blízko. Ale jak ho najít? To byla první potíž. Bez průvodce, který to v okolí dokonale zná. to bylo téměř nemožné.

Jenže najít oddíl nebylo všechno. Skupina měla i své vlastní úkoly, vyžadující přísná konspirativní opatření a přímý kontakt s Němci. V Mlýnského oddíle bylo přes sedm set lidí, přidávalo se k němu i místní obyvatelstvo, což znamenalo, že se tam už mohl dostat i agent gestapa.

Navázání styku s oddílem proto vyžadovalo i značnou dávku opatrnosti. Rozvědčíci se zpočátku chtěli spojit s obyvateli několika okolních vesnic a prozkoumat situaci. Našli si několik dobrovolných pomocníků, kteří je informovali, jak to v okolí vypadá, a teprve pak vyhledali lidi, kteří tu po příchodu Němců zůstali z pověření čekistů. Našli traťového obchůzkáře dědu Zarubina a lékaře okresní nemocnice Žuravla. Získali tak několik velice cenných zdrojů informací.

Zarubin a Žuravl skupině poradili, jak rozšířit spolupráci s místním obyvatelstvem. Pomohli jim také zorganizovat pozorování letiště na okraji okresního města.

Informace pro ústředí se podle předem připraveného programu relací vysílaly rádlem.

Když se setmělo, Prokopčenko s Ďjakovetn, vyzbrojení automaty, opouštěli tábor a mizeli v lese. Na nějakém odlehlém místě pak Prokopčenko připravil vysílačku k provozu a v přesně stanovenou hodinu navazoval spojení. Jakmile zaslechl známý volací znak, rychle odvysílal radiogramy a pak přijímal pokyny ústředí. Djakov mezitím dával pozor, aby je někdo nezaskočil. Po skončení relace si rychle balili svoje nádobíčko a vraceli se na základnu. Celý den prospali, v noci se vydávali zase jiným směrem a znovu navazovali spojení. Ústředí tak denně dostávalo čerstvé zprávy.

Jednou při kontrolním poslechu Prokopčenko zjistil, že ústředí je naléhavě žádá o mimořádnou relaci. Vyrazili okamžitě. Se sehranou dvojici vyrazil i Karlyšev.

Když byli dostatečně daleko od tábora, Prokopčenko si připravil aparaturu. Přesně v určenou hodinu se v šumu a třesku mnoha dalších stanic ozval známý volací znak. Prokopčenko stiskl klíč a do éteru letělo:

„1A5, 1A5, jak mě slyšíte.“

Po chvíli zaslechl:

„LKD, LKD, slyším vás dobře, zapište si tuto zprávu.“

Prokopčenko začal rychle zapisovat dlouhé sloupce čísel. Přijal dva radiogramy a jeden odvysílal. Pak už se dlouho nezdržoval, rychle vysílačku sbalil a společně s oběma kamarády zamířil zpátky na základnu.

Večer se téměř bezvládně, celí promoklí, doslova vevalili do zemljanky. Afanasjev vyslechl radistovo hlášení a okamžitě začal rozšiřovavat oba texty. Ústředí přikazovalo co nejrychleji vyhledat Mlýnského oddíl a zajistit pro něj kvalitní spojení s Velkou zemí.

Ve druhém radiogramu, určeném osobně veliteli skupiny, ho ústředí žádalo, aby se přes mrtvou schránku spojil se sovětským rezidentem Ottem, působícím přímo ve von Hornové štábu, předal mu peníze a převzal od něho získané zprávy. V závěru radiogramu bylo vysvětleno, kde mrtvou schránku hledat.

Afanasjev si oba radiogramy několikrát pročetl a zamyšleně se lokty opřel o stůl. Pak vstal, přehodil si přes ramena bundu a zamířil do Běleckého zemljanky. Komisařova noha se hojila pomalu. Dostal proto samostatnou zemljanku, aby měl klid a podmínky pro co nejrychlejší uzdravení. Ležel tu pod neustálým bdělým Natašiným dozorem.

Když vstoupil velitel, pokusil se Běleckij vstát, ale kapitán ho zarazil:

„Jen lež, lež, potřebuješ klid.“

Přisedl si k němu na lůžko a poptal se, jak se daří.

Běleckij se na něj provinile zadíval a odpověděl:

„Už je to lepší. Nataša mi slibuje, že za dva za tři týdny budu zase chodit.“

„Chlapci budou mít radost,“ řekl Afanasjev a podal komisaři rozšifrované radiogramy. „Jak vidíš, dostali jsme z centra dva opravdu důležité pokyny. Pokud je máme splnit, musíme se rozhodně dostat do města.“

Běleckij rychle přelétl text a chvíli zamyšleně zíral na papír.

„Je to vážná věc. A připravit se na ni musíme důkladně.“

„Samozřejmě, Petře Timofejeviči!“ souhlasil Afanasjev. „Rozhodně si musíme zjistit, jaké propustky teď ve městě platí a jak to chodí na železnici a v hotelích. Měli bychom se také přesvědčit a spolehlivosti našich padělaných dokladů. A pokud tohle všechno chceme vědět, potřebovali bychom jako sůl nějakého jazyka.“

„Neměl by to ale být obyčejný voják, spíš důstojník,“ poznamenal komisař.

„To bude nejlepší, zařídíme se podle toho,“ podpořil komisařův názor Afanasjev.

Zvedl se k odchodu, ale měl pocit, že mu Běleckij chce ještě něco říci. Znovu se posadil a pozorně se na nemocného zadíval.

„Prosím tě, abys to, co ti chci říci, nepovažoval za nějakou zbytečnou péči nebo nošení dříví do lesa, či co…“ Běleckij zrozpačitěl.

„Jen klidně mluv,“ vybídl ho Afanasjev.

„Setři lidi, chlapče… moc tě o to prosím. A sebe samozřejmě taky…“

Kapitán chápal, že Běleckij nese svou dočasnou nemohoucnost velice těžce, protože si uvědomuje, že část břemene, která měla spočinout na jeho ramenou, teď dolehla na bedra jeho přátel, a to se o něho navíc někdo pořád musel starat. Proto asi svou poznámku pronesl nečekaně ostýchavě, skoro provinile.

„Budu se snažit,“ pousmál se Afanasjev, a aby komisaři ukázal, že s ním stále počítá, téměř oficiálně mu oznámil:

„Já budu připravovat operací a ty se, Petře Timofejeviči, připrav na to, že po dobu mé nepřítomnosti budeš mým zástupcem.“

„Rád,“ odpověděl už veseleji komisař.

Po Afanasjevově odchodu Běleckij přece jen vstal a se zaťatými zuby a obličejem zkrouceným bolestí se začal belhat po zemljance.

Zabral se do namáhavého cvičení tak, že si Nataši ve dveřích zemljanky všiml až ve chvíli, kdy ho oslovila:

„Nemocný! Okamžitě toho nechte a jděte si lehnout, nebo uvidíte…“

„Já nemohu ležet, musím být co nejdřív zdráv,“ oznámil jí Běleckij a pokračoval ještě usilovněji.

Nataša však trvala na svém a donutila ho, aby se podřídil jejím pokynům…

V noci si Afanasjev pozval Ďjakova, Karlyševa, Ďjaura a Kurbanova. Vysvětlil jim, co od nich potřebuje, a připomenul, co si kromě zbraní mají vzít s sebou.

Za svítání se skupinka rozvědčíků vedená Alanasjevem přikradla k silnici a na vhodném místě zalehla do příkopu. Při zemi se válela hustá mlha, bránící ve výhledu. Když se asi po dvou hodinách trochu rozptýlila, vylezl Kurbanov na strom. Konečně se v dálce na liduprázdné silnici objevilo auto. Kurbanov mávl rukou, rozvědčíci rychle popadli připravenou kládu, položili ji přes silnici a znovu skočili zpátky do příkopu.

Auto jelo rychle. Vyřítilo se z poměrně prudké zatáčky a řidič, který před sebou spatřil nečekanou překážku, ostře zabrzdil. Pneumatiky zakvílely a limuzína zůstala stát sotva tři čtyři metry před kmenem.

Rozvědčíci vyskočili ze svých úkrytů.

„Hände hoch!“ zavelel Afanasjev.

Dva důstojníci, sedící na zadním sedadle, okamžitě uposlechli, jen řidič na pokyn nereagoval. Vyskočil z vozu, chviličku se nepříčetně rozhlížel kolem, ale pak začal bezhlavě utíkat.

„Zpátky!“ zařval na něj Karlyšev.

Němec přidal. Afanasjev zamířil a krátkou dávkou uprchlíka zneškodnil.

Německé důstojníky odzbrojili a spoutali jim ruce. Karlyšev je okamžitě zavedl do lesa a zamířil s nimi k jejich provizornímu úkrytu.

V autě se našly tři kufry, které taky putovaly do úkrytu. Kurbanov prohledal také uniformu řidiče. Nalezené doklady strčil do kapsy, zabitého Němce vtáhl do auta, nastartoval a pustil auto ze svahu. Limuzína udělala několik kotrmelců, pak narazila na mohutný strom a začala hořet.

„Můžeme se pomalu vracet,“ řekl Afanasjev.

Všichni se sešli na dohodnutém místě, ale Afanasjev rozhodl, že tady by raději dlouho zůstávat neměli a že ustoupí dál do lesa. Přesunuli se proto zhruba deset kilometrů od silnice, vybrali si v lese pohodlné místo a trochu si odpočinuli. Teprve teď si pořádně uvědomili, jak riskantní to byl podnik a jaké měli štěstí – za těch deset minut, které na operaci potřebovali, se na silnici neobjevila živá duše.

„Teď teprve vidíte, čemu se říká válečnické štěstí,“ řekl chlapcům velitel. „Mohlo to být mnohem těžší.“

„Ale kdež; já jsem viděl na dobrejch sto kilometrů kolem dokola,“ žertoval Kurbanov.

„No dobrá, dobrá,“ mírnil ho Karlyšev, „ale teď bychom se měli najíst.“

„Oběd!“ zavelel hned Afanasjev. „Všichni se najíme a nakrmíme taky zajatce.“

„Ale co ruce?“ zeptal se Ďjaur.

„Už nejsou nebezpeční, klidně je rozvažte.“

Afanasjev s Karlyševem stačili během jídla alespoň zběžně prohlédnout mapy a dokumenty, které se u důstojníků našly. Kurbanov objevil v kufrech kromě parádních uniforem, kartónů německých cigaret a francouzských voňavek také seznamy sovětských občanů, na nichž bylo čísi rukou připsáno: Zatknout a postřílet.

Podívali se do dokladů obou zajatců a zjistili, že ten starší je sturmbannführer a je operativním důstojníkem městského gestapa. Mladý kapitán byl spojař. Oba jeli do štábu generála von Horna.

Po prostudování dokladů se Afanasjev rozhodl oba důstojníky alespoň zběžně vyslechnout.

Nejdřív si nechal přivést kapitána. Němec se na Afanasjeva přezíravě zadíval a povýšenecky prohlásil:

„Rudá armáda je poražena. Doporučuji vám, abyste se dobrovolně vzdali německým úřadům. Jedině v takovém případě ušetříme vaše životy. Jinak…“

Rozvědčíci ani nenechali Němce domluvit a vesele se rozesmáli.

„Tak von je chudák rád, že Je rád, a chtěl by tu dělat takovéjhle tyátr,“ pronesl rozšafně Ďjaur.

„Statečnej králík, tak je to,“ usoudil Karlyšev.

Afanasjev kapitána důrazně požádal, aby mu sdělil polohu armádních a frontových skladů munice.

„Přísahal jsem svému vůdci a žádné informace poskytovat nehodlám,“ odsekl Němec.

Afanasjev dostal vztek, ale nedal to na sobě znát.

„Soudruhu Karlyševe, odveďte ho kousek stranou, ať si to zatím rozmyslí. Třeba dostane rozum.“

Německý kapitán nepochopil, o čem se mluví. Oči se mu zakalily strachem. Najednou si povšiml pistole, výhrůžné trčící z nezapnutého pouzdra u Ďjaurova opasku. Pochopil situaci tak, že ho Afanasjev chce nechat zastřelit, a tak už se dlouho nerozmýšlel. Vrhl se na Ďjaura, vytrhl mu zbraň z pouzdra a bleskově zmizel mezi stromy.

„Stůj!“ zařval Kurbanov a vrhl se za ním.

Němec se otočil a vystřelil. Kurbanov se chytil za levé rameno. Za okamžik už však prchajícího Němce dostihla krátká dávka. Upustil pistoli a zhroutil se do mechu. Byl mrtev.

Kurbanova hned ošetřili, rána naštěstí nebyla nebezpečná. Ďjaur měl z toho všeho těžkou hlavu. Přistoupil k Afanasjevovi se skloněnou hlavou a omlouval se:

„Odpusťte, soudruhu kapitáne. Vůbec nechápu, jak se to mohlo stát.“

„Tvoje nepozornost mohla kamaráda stát život. Jistě chápeš, že je to velice nepříjemná věc.“

Afanasjev si svolal všechny muže k sobě a veřejně Ďjaurovi udělil přísnou důtku. Teprve pak mu vrátil zbraň. Podíval se přísně na každého z nich a upozornil ještě jednou:

„To, co tu bylo právě řečeno, platí pro všechny. Nepřítel je nebezpečný a úskočný, na to nezapomínejte.“ Pohlédl úkosem na mrtvolu německého kapitána a tiše broukl: „Pochovejte ho.“

Sturmbannführer, jemuž už znovu svázali ruce, zíral na Afanasjeva očima plnýma děsu. Pokusil se něco říci, ale nebyl s to vypravit ze sebe slovo. Teprve po chvíli ze sebe koktavě vysoukal:

„M-mám doma t-tři dě-děti a ženu.“ Afanasjev ho nepřerušoval. To Němce uklidnilo. Přestal koktat a rozhovořil se souvisleji:

„Pokud mi pan kapitán ve jménu mých děti slíbí život, poskytnu mu velmi důležité informace.“ Afanasjev si gestapáka přísně změřil: „A z kolika našich dětí jste nadělal sirotky vy?“ Gestapák si nervózně odkašlal a pak oficiálně prohlásil:

„Já jsem voják.“

„Voják přece také musí myslet,“ namítl Afanasjev.

„Za nás přemýšlí vůdce!“

„No výborně. Třeba to za vás promysli i v teto situaci, co říkáte?“

Sturmbannführer rychle zamžikal.

„Mohl bych dostat cigaretu?“ zeptal se prosebně.

Stiskl nabídnutou papirosu v zubech, několikrát lačně vtáhl dým, pak přejel rychlým pohledem po rozvědčících a s pocitem určité převahy pronesl:

„Hitler rozhodně ještě není kaput. Když bude třeba, pomohou mu vaši dnešní spojenci Angličané a Francouzi… Ale přesto jsem ochoten sdělit vám ledacos, co by vás mohlo zajímat.“

Afanasjev vytáhl ze své brašny blok a položil první otázku:

„A co byste nám chtěl vyprávět?“

„Pokud mi pan kapitán zaručí, že zůstanu naživu, jsem ochoten vypovědět všechno, co vím.“ A podlézavě dodal: „Pan kapitán mi jistě odpustí, že mé odpovědi budou tak trochu subjektivní.“

„Život vám mohu slíbit jedině za předpokladu, že nám řeknete čistou pravdu.“

Afanasjev pochopil, že Němec hledá skulinu, již by unikl před odpovědností za správnost své výpovědi. Proto zajatci odpověděl tak, aby mu nezbylo nic jiného než vypovídat podle pravdy.

Gestapák trochu ožil. Měl pocit, že tohle kšeftování se životem nese první ovoce.

Sdělil Afanasjevovi. že ve městě byla znovu zavedena policejní hodina a v souvislosti s tím zrušeny staré a zavedeny nové propustky. Vojákům stačí místo propustky jejich osobní doklady. Němec vyjmenoval všechny pracovníky městské úřadovny gestapa a všechny agenty, o nichž ve městě věděl. Podle sturmbannführerova tvrzení byl k městskému gestapu přivelen důstojník pro zvláštní úkoly Hans Grumman, který v současné době řídí skupinu zabývající se výběrem, výcvikem a vysíláním agentů do týlu sovětské armády a do partyzánských oddílů. Právě teď se na takový úkol připravuje bývalý velitel policie Razdorkin a několik dalších mužů, které nezná. Do Mlýnského oddílu, který dělá Němcům zvlášť velké starosti, odešli přednedávnem čtyři agenti. Rezident má krycí jméno Ivan, agenti slyší na přezdívky Rýnský, Sova a Pes. Největší naděje gestapo vkládá do Rýnského.

Afanasjev si všechno pečlivě zaznamenával a Němec mluvil dál a dál.

Když velitel viděl, že gestapák toho ví opravdu hodně, rozhodl se, že ho dopraví na základnu a tam ho vyslechne důkladně. Na základně ho ubytovali v samostatné zemljance a o další výslechy se postarali komisař Běleckij a Karlyšev.

Ze všech získaných poznatků rozvědčíci sestavili a odvysílali několik důkladných zpráv pro ústředí. Úspěch léto operace urychlil přípravy k další části úkolu, která už byla podstatně složitější – k návštěvě města Afanasjev porovnal ukořistěné německé doklady s falzifikáty, které si přivezli s sebou. Naštěstí všechno souhlasilo. Štěstí měli i v tom, že kapitánova uniforma Afanasjevovi výborně padla. Velitel skupiny byl velmi spokojen a v klidu začal promýšlet podrobnosti celé akce. K ránu se převlékl do německého stejnokroje, zavolal si Aňu, udělil jí všechny nezbytné pokyny a rady a řekl jí, ať se chystá na cestu.

Srdečně se se všemi rozloučili a v doprovodu Ďjakova opustili základnu. Brzy ráno už byli kousek od nádraží. Ještě jednou naposledy pečlivě zkontrolovali svůj zevnějšek. Když se Afanasjevovy holínky díky Ďjakovově péči leskly jako zrcadlo, kapitán příteli poděkoval, uchopil Aňu pod paždí a křepče s ní vykročil po silnici. Asi po pěti stech metrech zabočili na pěšinku, vedoucí přímo k nádražní budově.

Ďjakov schovaný v pobořeném strážním domku oba bedlivě sledoval až do chvíle, kdy se mu ztratili mezi nízkými nádražními sklady.

Zdá se, že je všechno v pořádku, pomyslil si Ďjakov, ale s odchodem nepospíchal. Třeba ještě budou potřebovat pomoc.

Afanasjev galantně otevřel Aně dveře a klidně za ní vstoupil do nádraží. Ve velké čekárně nebylo ani živáčka. Ze strážnice najednou vystoupil službu konající důstojník, podezíravě si dvojici prohlédl a nechápavě se zeptal:

„Kde se tu berete takhle brzy?“

Afanasjev neztratil duchapřítomnost.

„Vracím se z fronty, jeli jsme do města náklaďákem, který se vracel od mého útvaru. Sám ale víte, jak jsou tu mizerné silnice. Mé paní se udělalo špatně, takže jsme musili vystoupit a teď budeme až do prvního vlaku vašimi hosty, pane poručíku. Banální historka, není-liž pravda?“

„Vy jste se snad zbláznil, kapitáne! Copak v téhle divoké zemi můžete takhle riskovat?!“ Křivě se pousmál: „Snad si tu nechcete hrát na koroptvičky v poli? Naštěstí pro vás to všechno dobře dopadlo: První vlak přijede asi za hodinu, zatím si trochu odpočiňte.“ Otevřel jedny dveře a vybídl je: „Račte, prosím, a jako doma!“

Na lavicích tu sedělo několik nižších důstojníků od různých zbraní. Mladý nadporučík, který spatřil vcházejícího kapitána jako první, hbitě vyskočil, vymrštil pravici a zvolal:

„Heil Hitler!“

„Heil,“ odpověděl na půl úst Afanasjev a ležérně mávl rukou. Posadili se s Aňou vedle nadporučíka. Afanasjev vytáhl z kapsy cigarety a nabídl všem kolem.

„Kouříte?“

K cigaretovému pouzdru se hned natáhlo několik rukou a za okamžik bylo prázdné. Němci pokuřovali a chválili kapitánovy cigarety.

Zrzavý nadporučík s pichlavýma očima a tykvovitou hlavou si prohlédl nápis na papírku a poznamenal:

„Pravé berlínské.“ Vypustil pár koleček dýmu. „Odkud je berete?“

Afanasjev si všechny přítomné trochu pohrdavě změřil a utrousil:

„Dostávám je přímo z Berlína.“

„A co dělá na frontě vaše paní, pokud to přirozeně není tajemství?“ zajímalo postaršího kapitána od tankistů.

„Možná byste raději odpověď na tuhle otázku slyšel přímo od ní, ne?“ pousmál se Afanasjev.

„Přijela jsem muže navštívit a taky se přesvědčit, jak ctí svátost manželskou.“

Důstojníci se na Alanasjeva zadívali se závistí.

V nenucené debatě čas rychle utíkal. Zanedlouho za okny zastavil vlak a lokomotiva vypustila mohutný oblak páry.

Afanasjev uchopil svůj kufr a vyšel s Aňou na nástupiště. Rychle si našli volné kupé, posadili se, Afanasjev vytáhl noviny, vycházející v Berlíně, a začetl se do nich.

Proti kapitánovi seděl obersturmführer. Poměrně čerstvé německé noviny ho zaujaly a bylo naprosto zřejmé, že netrpělivě čeká, až je kapitán dočte.

„Dovolil byste laskavě, mohl bych se podívat na ty noviny?“ otázal se zdvořile, když Afanasjev list odložil vedle sebe na lavici.

„Prosím.“

Podal Němci noviny a zároveň se zeptal:

„Kdy asi budeme ve městě?“

Gestapák pohlédl na hodinky.

„Pokud se nestane nic nepředvídaného, asi za tři hodiny.“

„Děkuji,“ řekl Afanasjev, rozepnul si horní knoflík důstojnického saka a jakoby mimoděk lítostivě poznamenal: „Musil jsem jednotku opustit nakvap a ani jsem si nestačil objednat hotel.“

Gestapák reagoval přesně tak, jak Afanasjev předpokládal. Podíval se na Aňu, pročísl si vlasy, jako by chtěl udělat lepší dojem, a řekl:

„Snad bych vám mohl být nápomocen, pane kapitáne. Pro mě to totiž nebude problém.“

„To bych vám byl opravdu povděčen,“ odpověděl mu Afanasjev a představil se: „Kapitán von Radl.“

„Obersturmführer Schöne,“ odpověděl gestapák.

Po příjezdu do města se z vagónu dostávali jen pomalu, protože důstojníci gestapa a hlídky SS kontrolovali doklady u každého východu. Nakonec kapitán přece jen seskočil na nástupiště a dvorně pomáhal Aně ze schůdků. Okamžitě k nim přistoupil vysoký hubený sturmführer a komisně pronesl:

„Paní, pane kapitáne, prosil bych vaše doklady.“

Pozorně si papíry prohlédl, vrátil je, mechanicky zasalutoval a stejně mechanicky přistoupil k cestujícím.

Afanasjev uchopil Aňu a Schoneho pod paždí a všichni společně zamířili k východu. Voják, který na gestapáka čekal na nástupišti, za nimi vláčel obersturmführerův kufr a aktovku. Nižší důstojníci a policajti, kteří se míhali kolem, uctivě salutovali, ale Schone tomu nevěnoval pozornost.

Na náměstí před nádražím gestapáka uvítal starší Němec v uniformě hitlerovského sturmabteilungu. Schone ho kapitánovi představil:

„Tohle je můj řidič Paul, rodák z Berlína.“

„Tak to jsme krajané!“ zvolal hrdě kapitán.

Paul byl velmi pozorný. Všem otevřel dvířka, nejdřív Aně a kapitánovi.

„Račte.“

Když se všichni usadili, Schöne utrousil:

„Jeď do Bristolu.“

Auto prudce vyrazilo a za chvíli už uhánělo po hlavní městské třídě.

V hotelu obersturmführer rychle vyhledal recepčního a představil mu kapitána:

„Můj přítel kapitán a jeho žena by potřebovali apartmá s výhledem na řeku.“

„Pro vás to snad nějak udělám, pane obersturmführere,“ odpověděl úslužně recepční, podal Afanasjevovi klíč, ale přitom nespustil oči z gestapáka.

„V pořádku,“ prohodil Němec. „Děkuji vám.“

Podal Afanasjevovi svou vizitku a řekl:

„Volat můžete kdykoli. Já a Paul jsme vám k službám.“

„Jsme vám nesmírně zavázáni, pane obersturmführere,“ poděkovala mu Aňa s roztomilým úsměvem.

Schone vycenil zažloutlé křivé zuby a doslova se rozplýval:

„Bylo mi opravdu potěšením, že jsem vám mohl poskytnout tak nepatrnou službičku, frau Anno.“ Políbil jí ruku, rozloučil se a vyšel z hotelu.

Na schodech se Aňa k Afanasjevovi přitiskla a zašeptala:

„Měli jsme opravdu štěstí.“

„Ještě nejásej,“ poradil ji Afanasjev. Otevřel dveře apartmá a s nonšalancí pravého německého světáka zvolal: „Bitte!“

Brzy ráno je probudilo drnčení telefonu. Obersturmführer se omlouval, že nemůže sám přijet, ale že posílá Paula s vozem, aby manželům Radiovým ukázal město.

Rozvědčíci Schönovy laskavosti samozřejmě využili. Projeli s Paulem střed města, periférii i tovární čtvrti. Některé části města ležely v troskách. Byla to strašná podívaná – všude jen hory sutin, rozbité sklo a zkroucené traverzy.

Prohlídka byla velmi užitečná. Rozvědčíci objevili a zapamatovali si adresy některých německých institucí. Brzy Paula propustili, poděkovali mu a řekli, že se ještě projdou.

Přesně proti vojenskému velitelství uviděli vývěsní štít: Kavárna jen pro Němce. Objednali si kávu a dali se do řeči se dvěma postaršími důstojníky, kteří si k nim přisedli. Ti jim mimo jiné poradili, aby navštívili i malou restauraci, kde hraje německý orchestr. Po chvíli Afanasjev zaplatil a rozloučili se.

Restauraci našli rychle, ale je zajímal spíš kostel, vedle něhož stála. V kostele totiž byla mrtvá schránka, ke které směřovali. Opatrně se podívali kolem, a když se přesvědčili, že je nikdo nesleduje, vstoupili dovnitř. U vchodu sedělo několik žebráků.

Několik minut stáli bez jediného hnutí a jen očima bloudili po hlavní lodi. Afanasjev se rychle zorientoval a pomaloučku zamířil k velkému obrazu Ježíše v levém zadním rohu chrámu. Obraz spočíval spodní stranou v jakémsi dřevěném podstavci, zapuštěném do zdi. Afanasjev se postavil tak, aby na podstavec nebylo vidět, a dal Aně znamení. Dívka se za Afanasjevovými zády sehnula k podstavci, nahmatala v boční stěně otvor a uvnitř poměrně snadno našla malou obálku. Všechno šlo podle plánu. A i když Aňa jasně slyšela hlasitý tlukot vlastního srdce a ruce se jí mírně chvěly, obratně, jako by to dělala už nejmíň tisíckrát, obálku vytáhla a na její místo uložila jinou, kterou přinesla v kabelce.

Rychle kostel opustili a cestou se zastavili v kanceláři vydávající propustky štábu armády. Afanasjev požádal, aby ho telefonicky spojili se Schönem.

Když zaslechl jeho hlas, klidně a přátelsky pronesl:

„Dobrý den, pane Schöne. Mohl bych vás poprosit o vůz, potřeboval bych se dostat do hotelu.“

Po krátké pauze dodal:

„Pošlete ho prosím do štábu armády.“

Vyslechl všechno, co mu gestapák řekl, a odpověděl:

„Takže dnes večeříme spolu? Výborně, výborně… Ale s jednou podmínkou: My zveme vás… To je skvělé… Budu se těšit.“

Afanasjev chápal, že pokud by o něho s Ahou někdo jevil nepříjemný zájem, telefonát se Schönem by od nich přinejmenším na dnešní den měl odvrátit jakékoli podezřeni. Co bude dál, to zatím bohužel nevěděl.

Do hotelu se vrátili podivně rozrušeni. Strach to nebyl, spíš jakýsi neklid. Nejvíc je teď vzrušovalo, co najdou v té obálce. Podařilo se rezidentovi shromáždit všechno potřebné, nebo narazil na nějaké překážky? Ale ústředí se musí dovědět i o případných nezdarech.

Sotva překročili práh svého hotelového pokoje, okamžitě zamkli. Vstoupili do pokoje, pak se znovu vrátili ke dveřím a ještě jednou se přesvědčili, že je všechno v pořádku.

Do večeře se Schönem zbývalo ještě plno času, takové tři čtyři hodiny. Němec dobře ví, že až se manželé Radioví vrátí z města, jistě si budou chtít odpočinout. Přijde k nim až v osm, takže teď se klidně mohou pustit do práce.

„Zatím si lehni, Anno, já si na chvíli strčím nohy do teplé vody, je mi nějak chladno,“ prohodil Afanasjev německy, samozřejmě dostatečně hlasitě.

„Jo,“ broukla Aňa a vlezla si pod deku. Věděla, že „manželovi“ zima není, prostě to tak pro jistotu musí být.

Afanasjev mlčky uchopil obálku, vzal si baterku a délku a vešel do koupelny. Pustil vodu, zhasl světlo a zavřel dveře. Pak přes sebe přehodil přikrývku a začal si ve světle baterky prohlížet materiály. Byly tu fotokopie přísně tajných dokumentů německého velení a popisy a stručné osobní údaje několika německých agentů, vyslaných do sovětského týlu, i dva tiskopisy propustek, opravňujících k pohybu po městě.

Afanasjev dokumenty studoval plné dvě hodiny.

Nakonec filmy a fotografie znovu složil do malého baličku.

Aňa nemohla usnout. Netrpělivě čekala na „manžela“, byla moc zvědavá, co jim to Kristus Pán vlastně poslal.

Afanasjev konečně vyšel z koupelny ven. Významně zvedl palec, což mělo znamenat, že je všechno v pořádku, a podal jí balíček, na němž bylo napsáno: Schovej to do svých šatů, jak jsme se domluvili.

Aňa přikývla.

„Musíme se pomalu chystat na tu večeři s panem Schönem,“ prohodil kapitán znovu německy.

„Máš pravdu,“ přikývla Aňa a začala se dávat do pořádku.

Schöne přišel přesně v osm. Z jeho brunátného obličeje čišela samolibá spokojenost. Podal Aně malou kytičku a slavnostně zvolal:

„Frau Anna! Nechť vám tyto květy připomenou naše berlínské jaro!“

„Ach ano, už se mi po něm velice stýská,“ odpověděla Aňa, přikládajíc květy ke rtům a vdechujíc jejich vůni.

Schone navrhl:

„Co kdybychom si zašli do kabaretu?“

„Nebylo by lepší posadit se dole v hotelové restauraci?“ namítl Afanasjev. „Tím spíš, že jsem se rozhodl vrátit se ještě dnes nočním vlakem ke své jednotce.“

„Nač spěchat, smrt ještě stihnete!“ zašpíčkoval si Schone.

„Služba je služba, co se dá dělat.“

„A co vaše žena?“

„Je velmi statečná, rozhodla se, že se mnou ještě pár týdnů pobude.“

„Ale je to nutné? Já bych jí mohl pomoci při hledání nějakého místa tady ve městě, třeba u vojenské cenzury,“ nabízel se Němec.

„Děkuji vám. Pokud by váš návrh přijala, rozhodně bychom vaší laskavosti využili.“

„Jsem rád, že vám mohu nějak prospět, kapitáne,“ ujistil ho Schone.

Pak se všichni vesele vypravili dolů do restaurace.

V lokále hrál až nepříjemně hlučně orchestr a bylo tu velmi dusno. Podnapilí důstojníci na sebe pokřikovali, jen některé vypitý alkohol roztesknil.

Aňa šla dvakrát tančit, jednou s „manželem“ a jednou se Schönem. Když pro ni začali chodit i jiní důstojníci, vymlouvala se na bolest zubů a zdvořile odmítala. Nejdřív se to párkrát obešlo bez poznámek, ale postupem času byli další odmítnutí tanečníci stále podrážděnější.

Pokud se máme vyhnout komplikacím, budeme muset pryč, pomyslil si Afanasjev.

„Už je čas,“ vysvětlil gestapákovi.

„Tak se běžte sbalit a já a frau Anna na vás počkám tady… Dobré?“

Afanasjev nic nenamítal. Rychle vybělil nahoru do pokoje, vzal si svůj kufr a odnesl ho do Schonova vozu, který čekal před hotelem. Zaplatil v recepci účet a vrátil se do restaurace. Schone s Aňou právě tančili tango.

Když se vrátili z parketu, u stolu bezstarostně seděl Afanasjev. „Vy už jste tady?“ zeptal se trochu zklamaně gestapák.

„Jak vidíte.“

Přes Schönovy protesty Afanasjev zavolal vrchního a zaplatil.

„Tak dobrá, ale právem domácího pána vás vyprovodím na nádraží,“ prohlásil Němec.

Značné množství vypitého alkoholu způsobilo, že se začal chovat dotěrně.

„To budete velmi laskav,“ poděkoval Afanasjev.

Rozjásaná Anina tvář hovořila za všechny komentáře.

Na nádraží dojeli hladce. Schöne posadil své hosty do vagónu, vřele se s nimi rozloučil a až do odjezdu vlaku ještě stál na nástupišti.

Ve chvíli, kdy se vlak konečně pohnul, si kapitán s Aňou připadali jako nejšťastnější lidé na světě. Chápali, že s přibývajícími minutami jsou stále bezpečnější a těšili se na setkání se svými přáteli. – V předem vyhlédnutém místě vyšli nenápadně do chodbičky, a když vlak v prudkém stoupání zpomalil, vyhodili kufr a oba vyskočili. Poměrně brzy se našli a pak se společně pustili do hledání kufru. Dalo to trochu práce, protože odlétl daleko stranou a zapadl do křoví.

Afanasjev se rychle zorientoval a vyrazili. Šlo se jim dobře a vědomi splněného úkolu je pohánělo kupředu.

Na základně je uvítali s jásotem. Návrat obou soudruhů z tak nebezpečné výpravy byl pro jejich přátele, kteří tu zůstali, učiněným vysvobozením.

Velitel dlouho a podrobně líčil průběh celé akce Běleckému. Oba se shodli na tom, že to byla výprava úspěšná, že se podařilo získat důležité zpravodajské informace a také mnoho užitečných poznatků, které se jim budou hodit při další práci, zejména při pátrání po Mlýnského oddíle.

Po rozhovoru s Běleckým si Afanasjev svolal všechny své lidi a seznámil je se situaci ve městě. Upozornil je na nesnáze, na které mohou narazit, kdyby do města také šli, ukázal tiskopisy nových německých propustek a nakonec zodpověděl všechny dotazy. Pak všechny propustil a posadil se na chvíli s Karlyševem, který velitele seznámil s výsledky výslechů sturmbannführera. Afanasjev požádal, aby mu zajatce přivedli. Sotva vstoupil, zeptal se ho:

„Sdělil jste nám podle pravdy všechno, co je vám známo?“

„Samozřejmě, pane veliteli.“

Afanasjev pohlédl na přepadlou a zarostlou zajatcovu tvář, nabídl mu cigaretu a najednou se zeptal:

„Co byste řekl tomu, kdybychom vás dnes v noci pustili zpátky k vašim?“

„Jak tomu mám rozumět, pane veliteli?“ zkoprněl Němec.

„Přesně tak, jak jste to právě slyšel. Dopravíme vás co nejblíž k vašim pozicím a pustíme vás.“

Němec nechtěl věřit vlastním uším.

„Na tak kruté žerty jsem snad už dost starý, pane veliteli.“

„To není žert. My jsme si totiž ledacos z toho co jste nám tu vykládal, stačili ověřit.“ Němec užasle povytáhl obočí. „Ano ano, ověřili jsme si to a vaše údaje se potvrdily. Mluvil jste pravdu, to znamená, že vám můžeme důvěřovat a pustit vás zpátky…“

„Nechte mě v zajetí, bude to pro mne lepší. Pošlete mě do zajateckého tábora a já tam zůstanu až do konce války.“

„Musíte nám pomoci,“ prohlásil rezolutně Afanasjev. „Přesněji řečeno, alespoň částečně smýt svou vinu. A to můžete udělat jedině tam, mezi svými.“

Němec nevěděl, na čem je. Věřil a nevěřil, radoval se a zároveň ho nečekaná vyhlídka děsila. Upřeně zíral na kapitána a rychle pomrkával.

„Ale když se přiznám, že jsem po celou tu dobu byl tady u vás, popraví mě. V nejlepším případě budu silně podezřelý a ocitnu se ve vězení.“

„Nebojte se. Domluvíme se, jak se budete chovat a co budete říkat. Hlavní je neztratit hlavu a pamatovat na to, že máte rodinu… a nové přátele!“

Sturmbannführer pozorně poslouchal a chtivě polykal kouř z cigarety.

„Souhlasím,“ řekl nakonec přiškrceným hlasem, „jenom vás moc prosím, abyste se v případě mé smrti postarali o mou rodinu. Tady je adresa,“ a podal kapitánovi pečlivě složený papírek.

„To bude v pořádku,“ ubezpečil ho Afanasjev.

Gestapák se pokusil o úsměv a navrhl:

„Pokud byste souhlasil, budu se pod své zprávy podepisovat Faust… Kvůli bezpečnosti, to jistě chápete“

„Dobrá.“ svolil Afanasjev. „Vidím, že jsem narazil na zkušeného konspirátora.“

„V životě už se semlelo ledacos.“ poznamenal zadumaně Němec. „A navíc jsem zbožný člověk a věřím, že když se o sebe někdo dokáže postarat sám, postará se o něj i bůh“

„Jste praktický muž,“ řekl Afanasjev.

… K ránu Karlyšev s Ďjakovem gestapáka probudili, vyvedli ho z lesa až do blízkosti nádraží, rozvázali mu oči a pustili ho. Němec chvíli váhavě postál, jako by přemýšlel, zda jít či nejít, ale pak odhodlaně mávl rukou a jistě vykročil k nádraží.

Večer Afanasjev sestavil radiogram z materiálů získaných ve městě a předal je Prokopčenkovi k odvysílání.

Po krátké poradě s komisařem se začal připravovat na cestu do Černého lesa Rozhodl, že s ním půjde Ďjaur, Karlyšev a samozřejmě Nataša.

Příští noc už tato malá skupinka vyrazila plnit další úkol.

A za další dva dny vzplanuly na velké lesní louce ohně. Běleckij tu společně s dalšími soudruhy uvítal vyslance Velké země – nákladní dakotu, která jim dopravila munici a potraviny. Do Moskvy letadlo odváželo přísně tajné materiály a zraněného Kurbanova, kterému se narychlo ošetřené zranění zanítilo.

SETKÁNÍ

Celou druhou polovinu noci Afanasjevovi rozvědčíci vytrvale směřovali po lesních pěšinách na západ. K ránu se dostali na malý lesní palouk, obklopený ze všech stran mladým borovým lesem. Na palouku čekalo spřežení s bryčkou, se kterou odjela do města Aňa.

Rozvědčíci šli dál. Brzy po ránu ještě podminovali silniční most a kousek za ním se konečně dostali do Černého lesa, kde se čirou náhodou setkali s Oktajovou skupinkou, která se právě vracela k oddílu s chyceným „jazykem“. Afanasjev okamžitě pochopil, že na tyhle lidi bude určitě spolehnutí, a tak jim řekl, že hledá Mlýnského oddíl. Oktaj se jich pro pořádek vyptal, co jsou zač, zablýskal v úsměvu bělostnými zuby a s východním akcentem rozvědčíkům oznámil:

„Večer jsme v táboře.“ Potřásl Afanasjevovi pravicí a představil se: „Já jsem Mlýnského pobočník Oktaj.“

Kapitán i jeho přátelé měli z tak šťastného setkání přirozeně velkou radost. Se zájmem poslouchali Oktaje, který jim líčil podrobnosti poslední operace:

„Ráno jsme chytili tohohle fricka, rozumíš. Mysleli jsme si, že nás nikdo neviděl, ale to jsme se mejlili. Najednou se za náma objevil německej auťák, ale jak vjel na ten most před lesem, letěl k čertový babičce, rozumíš. Hotová pohádka. Vykládat to někomu jinýmu. asi mi nebude věřit, ale vy mi, koukám, věříte.“

Afanasjevovi lidé poslouchali a vesele se usmívali. Oktaj pokračoval:

„Díky týhle pohádce jsme se z toho dostali, a nakonec jsme eště potkali vás. Tisícerý díky těm dobrodincům, sto let zdraví jim přeju.“

„No tak vidíš, a ty dobrodinci, to jsme byli my.“ poznamenal nakonec Karlyšev, připalující si od Oktaje vlastnoručně ubalenou cigaretu.

„Vy?!“ Oktaj přiskočil ke Karlyševovi a Afanasjevovi a ještě jednou jim srdečně potřásl rukou.

Když přišli do tábora, slunce už pomalu klesalo za lesní velikány.

„Pojďte, představím vás Mlýnskému,“ vybídl rozvědčíky Oktaj.

Kráčeli přes palouk ke štábu. U studny stála skupinka vojáků, mezi nimi i mladý četař. Nové tváře v táboře pochopitelně vyvolaly velký zájem všech vojáků a zadívali se na ně i chlapci kolem studně. Četař si ovšem neprohlížel všechny, sledoval jen mladou dívku. Najednou si promnul oči, energicky zakroutil hlavou a znovu se zahleděl do dívčiny tváře. Pak se najednou rozběhl k ní a zavolal:

„Natašo!“

Dívka se otočila. Hledala zrakem, kdo ji to volal. Když četaře spatřila, zachovala se stejně jako před chviličkou on sám. Na okamžik strnula a pak vykřikla:

„Seňo!“

Ovinula mu ruce kolem krku, líbala ho a mezi polibky tiše říkala: „Seňo, miláčku, kdybys jen věděl, co jsem se na tebe navzpomínala, co jsem se tě nahledala.“

„Ale kde se tu bereš, Natašo, jak jsi se k nám dostala?“

Afanasjev vstoupil za Oktajem do Mlýnského místnosti.

Oktaj ho pustil dopředu a představil ho:

„Soudruhu majore, máme tady návštěvu z Velký země.“

Mlynskij se na kapitána se zájmem zadíval, přistoupil k němu a zeptal se:

„S kým mám tu čest?“

„Velitel výzvědné skupiny Afanasjev.“

Oba muži se objali a políbili.

Mišutka okamžitě pochopil, že se stalo něco neobvyklého, narazil si beranici a utíkal pro horkou vodu na čaj. Takového hosta je přece třeba jaksepatří pohostit.

Sotva se na stole znovu objevil čajník, z něhož už tentokrát stoupala pára, a skromné pohoštění, přivedl Mišutka také Alijeva a Serjogina. Mlynskij jim oběma Afanasjeva představil a pozval všechny ke stolu. Afanasjev popíjel z plecháčku náhražkový čaj a zevrubně přítomné seznamoval s úkolem své skupiny. Řekl jim, že jeho velení mu kladlo na srdce především zajištění rádiového spojení oddílu s Velkou zemí.

„Jsme velmi rádi, že se nám tento úkol i přes značné potíže podařilo splnit,“ řekl Afanasjev. „Necháme vám tu vysílačku i se zkušenou radistkou Natašou, která spojení zajistí perfektně. To není děvče, to je poklad.“

Pak kapitán svým novým přátelům vyprávěl, co je nového na frontách, i o tom, jak pracuje jeho skupina. Poslouchali ho se zatajeným dechem.

„Nu a teď se připravte na jednu pro vás velice nepříjemnou zprávu,“ pokračoval Afanasjev. „Podle našich informací jsou ve vašem oddíle agenti gestapa.“

Mlynskij vstal, ale kupodivu tuto zprávu přijal naprosto klidně. Serjogin rázně namítl:

„Vyloučeno!“

„Stát se může všechno,“ reagoval na to Mlynskij. „Copak jsme s takovou možností nepočítali?“

„Což o to, počítali jsme s tím,“ připustil Alijev. „Ale tady soudruzi nepočítají, oni to prostě tvrdí.“

„Kdo je to?“ zeptal se Mlynskij.

Afanasjev si zapálil, pohlédl do svých šifrovaných poznámek, jimž rozuměl jen on sám, a začal:

„Podle našich údajů jeden z nich, jménem Ochrim Šmil, dříve pracoval jako starší vyšetřovatel na městské policii. Ten dostal pokyn při vhodné příležitosti usmrtit majora Mlýnského. Další známe jen podle přezdívek.“

„Ochrim přišel do oddílu se skupinou osvobozených zajatců,“ vysvětlil Afanasjevovi Serjogin.

„To je možné,“ připustil Afanasjev a podal majorovi fotografii.

Sáhli po ní i Alijev se Serjoginem.

„To je on!“

Afanasjev nemohl pochopit jen jedno: jak to, že velitel oddílu je tak klidný. V oddíle operují nepřátelští agenti, jeden z nich ho má dokonce zabít, a on…

„Přezdívka rezidenta je Ivan a Ochrimovi říkají Rýnský, že?“ zeptal se major.

„Přesně tak!“ potvrdil překvapený Afanasjev. Pro sebe si pomyslel: Ten ví všechno, proto ten klid.

Mlynskij Afanasjevovi rychle vysvětlil, jakou hru hraje s agenty gestapa. Teď však hrozilo nebezpečí, že by se celá hra obrátila proti Afanasjevovi a jeho lidem. Z oddílu se na gestapo nesměla dostat zpráva, že do oddílu přišli rozvědčíci z Velké země.

Okamžitě bylo dohodnuto, že je třeba zatknout rezidenta a s jeho pomocí zajistit i zbývající dva agenty. Bylo zcela jasné, že ty je třeba hledat jedině mezi lidmi. které k oddílu přivedl Ochrim.

Během deseti minut bylo všechno připraveno. Oktaj dostal za úkol zadržet „Ivana“, odzbrojit ho a předvést k veliteli. Pomáhat mu při tom měl Ochrim. Oktaj rozkaz vyslechl, tak trochu nevraživě pohlédl na Ochrima, ale nic nenamítal.

„Ivan“ zachoval klid. Když mu oba muži řekli, že má s nimi okamžitě jít k veliteli, bezstarostně prohodil:

„Když k Mlýnskému, tak k Mlýnskému,“ a natáhl se pro svůj samopal.

„Počkej!“ zarazil ho Oktaj. „Tahle hračka střílí. Vono bude asi lepší, když ji tady necháš.“

„Když nechat, tak nechat,“ souhlasil zase bohorovně „Ivan“, ale Ochrim si stačil všimnout, jak se mu nervózně zachvěly rty.

„Nevíš náhodou, co ode mne velitel najednou potřebuje?“ zeptal se „Ivan“ Oktaje cestou přes palouk. Na Ochrima se raději vůbec nedíval, jen si říkal: Naštěstí mám vedle sebe našeho člověka, přece jen nějaká záruka.

Mlynskij a jeho pomocníci už na „Ivana“ čekali před vchodem do štábního domku.

„Přišel jsem na váš rozkaz, soudruhu veliteli.“

„Ty jsi nepřišel, ale byl jsi předveden,“ opravil ho mrazivě Mlynskij. „A pro zrádce já nejsem žádný soudruh.“

„Jak tomu mám rozumět,“ hrál „Ivan“ dál svoji hru.

„Chápej to tak, že jsi zrádce a my jsme tě proto zatkli.“

„Hajzle!“ zařval najednou „Ivan“ a vrhl se na Mlýnského. Nad velitelovou hlavou se blýsklo ostří nože, bleskurychle vytaženého z holínky. Obrovskou silou zajelo do ramene Ochrima, který stál hned vedle majora a v posledním okamžiku ho stačil zakrýt vlastním tělem.

„Ivan“ plivl Ochrimovi do tváře, prudce se otočil a rozběhl se k lesu.

„Stůj!“ zvolal Oktaj, ale když viděl, že „Ivan“ nezastaví, stiskl bez dlouhého dalšího uvažování spoušť. Krátká dávka srazila zrádce do trávy.

Ivanova truhlička, kterou okamžitě prohledali, vydala velmi zajímavá svědectví. Podle záznamů, které se v ní našly, bylo snadné identifikovat zbývající dva agenty Psa a Sovu.

Večer se Mlynskij po poradě s Afanasjevem, Alijevem a Serjoginem rozhodl vyslat s Ochrimem do města skupinu, kterou by tvořili Kirsanov, Vakulenčuk a děda Matvej.

Těsně před odchodem této skupiny z tábora Mlynskij Ochrimovi sám všechno podrobně vysvětlil. Kirsanovovi svěřil adresy tajných bytů a popis míst, kde najde mrtvé schránky.

Příchod Afanasjevových rozvědčíků oddílu pomohl i při mnoha dalších důležitých úkolech.

Třetí den po příchodu Afanasjeva do tábora za ním večer zašel Mlynskij.

„S vaším příchodem tu najednou všechno nějak ožilo, Semjone Ivanyči. Hned se nám volněji dýchá. Máme spojení s Velkou zemí. Díky dědovi Matvejovi jsme navíc i v kontaktu s městskou ilegální organizací a partyzány. Vy jste nám pomohl odhalit gestapáckou rezidentům. A ještě ke všemu jste Bondarenkovi přivezl nevěstu.“

„Takových operativních čekistických skupin, jako ta moje, už je v německém týlu plno, Ivane Petroviči. Z některých z nich postupně vznikají velké partyzánské oddíly a brigády v čele s komunisty.“

„A kolik skvělých mladých lidí teď vstupuje do strany! Jen v našem oddíle máme přes dvě stě nových kandidátů a členy strany je už více než polovina mužstva. A to je dobré, Semjone Ivanyči, to znamená, že lidé věří v neporazitelnost sovětské moci, v naši stranu. Až se o válce jednou bude psát v dějinách, historici si tohoto významného faktu jistě povšimnou.“

Vyšli ven, minuli řadu domků a posadili se u studny. Nepatrným okénkem v jinak jednolité vrstvě mraků vykoukl na okamžik měsíc, jako by chtěl oddílu poblahopřát k posledním úspěchům, a pak zase rychle zmizel. Zadul chladný vítr. Mlynskij si zvedl límec kabátu a přátelsky prohodil:

„Máte nebezpečnou práci, Semjone Ivanyči, žena v Moskvě nejspíš strachy vůbec nespí.“

„Práce je to o krk, to máte pravdu, Ivane Petroviči. Vždyť to znáte, jedině s tou ženou je to v mém případě jednoduché, žádnou ještě nemám. Než jsem si nějakou stačil najít, začala válka. Možná že je to tak nakonec lepší.“

„Tak takhle je to. To máte ještě všechno před sebou. Třeba si ještě oba zazpíváme na vaší svatbě, to bývá moc příjemná událost.“

„Právě proto s ní nebudil spěchat,“ odpověděl vesele Afanasjev. „Špatnou ženu nepotřebuju a dobrá jistě počká, dokud nevyženeme fašisty a dokud já nevystudují. To snad nebude tak dlouho trvat, nemám pravdu?“

„Máte, jistě máte. Jenom koukejte, ať něco nezaspíte,“ Mlynskij spiklenecky přimhouřil oko.

„Od dětství sním o tom, že se jednou stanu fyzikem. Jenže zatím nevím, jestli se mi tohle přání splní.“ Podíval se na Mlýnského a zeptal se: „A kde je vaše rodina?“

Major se zachvěl, jako by ho zasáhl elektrický proud. Několikrát zhluboka zatáhl z cigarety ve snaze zůstat klidný a nakonec kapitánovi odpověděl:

„Moji rodinu už patrně umučili fašisté. Kromě Mišutky už asi nemám nikoho… To je ten chlapec tady… Sirotek, našli jsme ho v lese…“

„Tak tak,“ povzdechl si Afanasjev. „Koho by napadlo, že začátek války se bude vyvíjet takhle.“

Chladný nárazový vítr profukoval do morku kosti. Příštího dne vpodvečer najednou utichl a z mračen se začal sypat sníh.

SCHŮZKA S FAUSTEM

Bryčka zastavila na okraji města. Vysoký německý feldvébl požádal kočího i Aňu o doklady. Aninu propustku držel v rukou dlouho, ovšem spíš proto, aby si dívku mohl pořádně prohlédnout.

„Nechtěla byste mi prokázat tu čest a strávit se mnou příjemný večer v nějaké kavárně, slečno Anno?“ zeptal se vyzývavě Němec, když jí vracel dokumenty.

„Ne!“ odpověděla Aňa suše, ukládajíc legitimaci do kabelky.

Ve městě na tržišti vozku propustila a okamžitě si všimla, že ji někdo sleduje. Prudce změnila předpokládaný směr cesty a zamířila ke středu města. Úmyslně střídavě zpomalovala a zase zrychlovala tempo chůze a obtloustlý muž středních let to v uctivé vzdálenosti opakoval přesně po ní. Aňa se rozhodla, že se tohoto nevítaného doprovodu musí stůj co stůj zbavit, a klidně vstoupila do budovy gestapa. V hale požádala službu, aby ji spojila se Schönem. Tlouštík už taky nenápadně postával v hale. Schöne naštěstí seděl ve své kanceláři. Jakmile Aňa zaslechla jeho hlas, potěšeně zvolala:

„Pan Schöne? Dobrý den. Mám vyřídit srdečný pozdrav od kapitána Radla. Vy jste mě poznal…? A jdete dolů…? Výborně. Čekám na vás.“

Schöne měl ze setkání s krásnou mladou ženou upřímnou radost. Vřele se s ní přivítal, a když zjistil, že ještě nebydlí, zavolal auto, přímo před očima znejistělého tlouštíka ji do něj posadil a odvezl do hotelu.

Zarostlý a pohublý Ochrim se po dvou dnech hlásil u první německé vojenské jednotky, na kterou narazil, a požádal, aby ho okamžitě zavezli k veliteli městské služebny gestapa. V noci už seděl v pracovně Otty Kranze a podrobně mu vylíčil všechno, co nějak souviselo s úkolem, s nímž ho gestapo k Mlýnskému vypravilo.

„Proč Mlynskij stále ještě žije?“ zeptal se přísně Kranz.

„Střílel jsem, ale vedle,“ tvrdil naprosto přesvědčivě Ochrim. „Vyvedli jsme Mlýnského společně s Ivanem do lesa. Až do poslední chvíle to vypadalo, že bude všechno dobrý. Byli jsme domluvený, že Ivan ustoupí kousek stranou a já to do něj našiju. Ale nestih jsem to. Nějakej Mlynskýho vlčák nás celou dobu sledoval a v poslední chvíli mi srazil hlaveň, nasypal jsem celou dávku do země. Ten chlap se na mě vrhnul s nožem. Oddělal jsem ho z pistole, ale von mi, mrcha, eště stačil vrazit kudlu do ramene.“

Oehrim si sundal košili a ukázal ránu.

Kranz si ji pozorně prohlédl a patrně Ochrimově historce uvěřil.

„Ten ti dal. A jak ses z toho dostal?“ zajímal se Kranz.

„Za to musím bejt povděčnej Ivanovi. Já samo sebou hned pryč a Ivan za mnou. Stačil ještě na Mlýnského křiknout, ať se okamžitě vrátí do tábora, že jeho život je cennější a že mě sám dožene a dopraví do tábora. Utíkali jsme takhle takovejch deset kilometrů. On mi pak popřál šťastnou cestu a vrátil se zpátky.“

Ochrim si těžce povzdechl a skončil:

„Tak jsem holt tady. Jsem vinnej, dělejte si se mnou, co chcete. Ale pánbu to vidí, že Ochrimovi nebylo líto ani vlastního života, dočista zapomněl, že na něj doma čeká žena a tři maličký děti.“

„To je sice všechno pravda, Ochrime, ale úkol jste zabili.“

„Tak to ne, pane veliteli,“ ujistil ho Ochrim. „Ivan mi nakázal, abych tu vyřídil, že on darmo není poddůstojníkem německý armády a že zná svý povinnosti. Můžete si prej bejt jistej, že Mlynskij kulce neuteče. Bůh to ví, že jí neujde. Ale já jsem se taky snažil, pane veliteli, nesu o oddílu plno zpráv.“

Aňa trávila většinu večerů ve společnosti Schöneho a jeho přátel, ale přes den měla plno času na „vlastní“ záležitosti.

Jednou se u ní Schöne objevil v plné parádě a zval ji u příležitosti získání železného kříže na intimní večeři do důstojnického kasina.

Když vstoupili do podniku, už na ně čekalo asi deset důstojníků wehrmachtu a gestapa. Schöne ji představil každému zvlášť. Aňa mezi nimi ke své velké radosti spatřila i Fausta.

Němci zahájili pravý oficírský hodokvas. Podnapilí důstojníci se Aně dvořili a jeden přes druhého ji prosili o tanec. Štěstím zrudlý Schöne povolil každému z nich jeden jediný.

To je přesně to, co potřebuji, zaradovala se v duchu Aňa a bezstarostně se usmívala.

Při tanci s Faustem mu při první vhodné příležitosti pošeptala:

„V Berlíně je velmi chladno.“

Faustova ruka se nepatrně zachvěla. Narovnal si skřipec a stejně nenápadně odpověděl:

„Brzy bude horko.“

Kontakt byl navázán.

Příštího dne našla v mrtvé schránce spěšnou obálku pro Afanasjeva.

Aňa se přesvědčila, že ji nikdo nesleduje, a přenesla obálku do jiné mrtvé schránky. Pošta fungovala perfektně.

… O další den později už držel obálku v rukou sám adresát. Otevřel ji a zaradoval se:

„Tak vida, náš Faust už pracuje.“

Přečetl si všechna lejstra a zvážněl.

„Němci znovu chystají zničení vašeho oddílu,“ řekl kapitán a podal listiny Mlýnskému.

Major prostudoval plán zamýšlené německé operace a s klidem ho zhodnotil:

„Jejích kalkulace je příliš primitivní – v noci se chtějí nepozorovaně dostat až k táboru, obklíčit ho a překvapit nás, až budou vojáci spát. A aby taky ne!“ rozesmál se.

„Zdá se, že Němci zabrali na jednu z vašich variant, majore.“

„To je pravda, kapitáne, ale tahle je pro nás nejméně výhodná. Inu, co se dá dělat, vymysleli jsme si to na sebe sami. Doufejme, že Ochrim Němcům ukáže tu ‚nejlepší‘ cestu.“

„To je pravda. Risk je zisk.“

GESTAPO ŘÁDÍ

Za svítání zahřměly v městském vězení závory a zámky. Dozorci pomalu otevírali těžké dveře cel. Kopanci a štulci pobízeli rozespalé, výslechy a mučením vysílené lidi na chodbu a vyháněli je na nádvoří.

Na dvůr vyhnali i Annu Sergejevnu a Voloďku. Matka se synem se tak po dlouhém odloučení znovu setkali. „Mami! Maminko!“ zakřičel Voloďka a protlačil se zástupem vězňů k matce. Ta ho přitiskla k sobě a znehybněla. Voloďka tiše plakal.

„Neplač, chlapče, táta si to s Němci za všechno naše utrpení vyřídí!“

Voloďka neodpovídal a snad matčiným slovům ani nerozuměl.

Z budovy mezitím vyběhli esesáci s výhrůžné napřaženými samopaly, obklopili vězně a začali je nahánět do podivných skříňových aut.

Když k jednomu z vozů přistoupila i Mlýnská se synem, esesácký důstojník, dohlížející na nakládání vězňů do aut, se podíval do seznamu, pak na číslo Anny Sergejevny a něco vojákům ukázal. Odvedli je do kouta dvora. Postupně k nim postavil asi deset dalších vězňů. Někteří z nich měli rány nedbale ovázané obvazy, jimiž prosakovala krev.

Když byla všechna auta k prasknutí nacpána, gestapáci zabouchli dveře a lidé se tak ocitli v jakýchsi plechových krabicích bez jediného otvoru či okna. Auta vyrovnaná v řadě nastartovala motory.

Anna Sergejevna se naklonila k mladíkovi s úplně šedivými vlasy, který stál na dva kroky od ní, a zeptala se ho:

„Kam je povezou?“

„Na onen svět. Ale nejdřív je přímo před našima očima zlikvidujou v těchhle plynových pastech,“ odpověděl jí tiše chlapec a odvrátil se.

Anna Sergejevna zbledla, přitiskla k sobě Voloďku ještě křečovitěji a začala ho líbat na vlasy, na čelo i tváře. Pak se kolem nich seběhlo několik vojáků, každý z nich držel na řemínku statného vlčáka. Na důstojníkův rozkaz se otevřela vězeňská vrata a eskorta vyvedla lidi do městských ulic.

„Mami, kam nás to vedou?“ zeptal se nejistě chlapec.

„Nevím, můj milý,“ odpověděla Anna Sergejevna, objímajíc synka pevně kolem hubeňoučkých ramínek.

V ulicích, kudy procházel tenhle smutný průvod, se zastavovali lidé. Jedna starší žena si povšimla Voloďky, sáhla do kočárku, vytáhla kousek chleba, podala ho vězňům a se slzami v očích zašeptala:

„Dejte to tomu dítěti.“

Jeden ze strážných, tlustý a nemotorný Němec, na ženu zařval:

„Zpátky!“

Rozehnal se a udeřil ženu hlavní automatu do botku. Svalila se na dlažbu.

Lidé, kteří celou scénu sledovali, už nevydrželi.

„Co se to vlastně děje? Nějaká pakáž tejrá v naší vlastní zemi lidi přímo na ulici!“

„Dokdy to máme snášet?“

Najednou se nad hlavou tlustého Němce odněkud z davu vynořil silný klacek a obrovskou silou dopadl na jeho temeno. Tlusťochova tvář se zkroutila bolestí a Němec se bezvládně svalil na zem.

„Do nich do holomků!“ ozvaly se další hlasy z davu.

A pak to začalo. Vězni i řada lidí z chodníku se vrhli na esesáky. Ulicí se rozlehla střelba, vzteklý štěkot psů, výkřiky a dusání okovaných bot.

„Utíkej s tím klukem, co stojíš?“ vykřikl na Annu Sergejevnu jeden z vězňů.

Jako by jí do žil vlil novou sílu a rozhodnost. Popadla Voloďku za ruku, protlačila se davem na chodník a ze všech sil se rozběhla pryč. Po chvíli si všimla, že za nimi utíká nějaký děda. Těžce dýchá, sotva dechu popadá, ale snaží se nezůstávat pozadu. Jakýmsi šestým smyslem pochopila, že toho se bát nemusí. Strach se jí zmocnil až ve chvíli, kdy se na rohu ulice proti ní objevilo několik policajtů.

Co teď, pomyslila si zoufale, ale zaváhala jen na vteřinku. Přiskočila k prkenné ohradě, přehodila Voloďku do zahrady a vykřikla na něj:

„Utíkej, synku!“

Vtom vyštěkl samopal a Mlýnská klesla na chodník.

Voloďkovo zoufalé volání už nezaslechla a neviděla ani to, jak stařeček, co běžel za nimi, vklouzl brankou do zahrady a duchapřítomně chlapce schoval za roh domu.

Policisté doběhli až k německému strážnému, který Mlýnskou zastřelil, ale za Voloďkou si do dvoru, mezi kůlny, chlívky a domky netroufli. Děda Matvej, který Mlýnskou se synem sledoval, se tiše vrátil k brance a hodil do hloučku policajtů granát. Využil nastalého zmatku, proběhl s chlapcem několika dvory a ukryl se s ním v rozvalinách jakéhosi domu, který si vyhlédl už před několika dny. Zvedl dobře zamaskovaný poklop, sestoupil s vylekaným hochem do sklepa, trochu ho uklidnil a nakrmil ze zásob, co tu měl nachystané.

Voloďka bez ustání opakoval jediné slovo: „Maminko, maminko.“

Jen aby kluk teď nezačal křičet, pomyslil si děda Matvej, už taky chudák viděl pěkný hrůzy. Jen aby to teď všechno dohře dopadlo. Až se to utiší, vemu ho hned do oddílu nebo ho schovám někde u dobrejch lidí…

Zvenku bylo slabě slyšet hučení aut a třesk motocyklových motorů. Otto Kranz, který už o útoku na eskortu věděl, vrhl do města oddíly SS a policie, aby našly a zneškodnily uprchlé vězně i partyzány, kteří patrně nějak pronikli do města.

Tyto jednotky metodicky pročesávaly čtvrť za čtvrtí. Začaly masové domovní prohlídky a vlna zatýkání „podezřelých“ osob.

Zatčené auta okamžitě odvážela do městského vězení. V noci řadu zadržených popravili přímo na vězeňském dvoře.

Ráno se na gestapu objevila nenadálá návštěva – komise z Berlína, v jejímž čele stál obergruppenführer Sange.

Petrenko se snažil ze všech sil. V poslední době vypravoval do všech vesnic sousedících s lesy své agenty. Jednoho z nich, kterému se říkalo Vztekloun, instruoval před cestou osobně a vyslal ho do osady Zelený háj, kde se podle informací gestapa už dvakrát objevili sovětští rozvědčíci.

Vztekloun svého velitele pozorně vyslechl a už na odchodu, když zastrkoval do kapsy obálku s markami, Petrenka ujistil:

„Žádný strachy, pane veliteli. Bolševici to u mě maj jako v kampeličce. Připravili mě o majetek a poslali na Sibiř. Teď mi to všechno zaplatěj krvi!“ Ta poslední slova Vztekloun nepříčetně zařval a mával přitom křečovitě zaťatými pěstmi.

„Proto vám taky svěřuju tak důležitej úkol!“ uklidňoval agenta Petrenko a dal mu podepsat potvrzení o převzetí peněz.

Ráno se Vztekloun převlékl do obyčejných rolnických šatů, vzal si kus provazu a vypravil se s desetiletou dcerkou Irinou k lesu. Opatrně slídil okrajem masívu. Prodíral se hustým smrkovým mlázím a aby nebyl nápadný, skládal tu a tam na hromádku suché chrastí.

Poledne už dávno minulo a Vztekloun ještě stále prolézal houštinu za houštinou a jako policejní pes čenichal po nějaké stopě, která by ho přivedla k rozvědčíkům.

„Tati, co to támhle hoři?“ zeptala se najednou Irinka a ukázala na sotva znatelný šedobílý proužek dýmu, plazící se mezi kmeny stromů.

Vztekloun se při pohledu na ten proužek zaradoval, jako by našel zlatý poklad, a začal se jako zloděj opatrně krást k místu, odkud se kouř zvedal. Za pár minut spatřil několik zemljanek na malém paloučku uprostřed rozsáhlého ostrova mlází.

„Co tu děláš?“ zahřmělo najednou za jeho zády.

Stál za ním mladý rudoarmejec s namířeným samopalem. Vztekloun ztuhl, ale hned se zase vzpamatoval a bezelstně odpověděl:

„Ale sbíráme tady s holkou dřiví.“

„Tak si ho pěkně spakuj a plav, tady nemáš co dělat. A pamatuj si, nikomu ani slovo.“

„Jasný, přece nejsem malej harant,“ řekl smířlivě Vztekloun, položil přes provaz několik náručí chrastí, pevně otep stáhl a zamířil se svým nákladem k dceři.

Sotva vyšli z lesa, Vztekloun chrastí odhodil a provaz začal smotávat.

Irina tomu vůbec nerozuměla a zeptala se.

„Je to nějak těžký,“ vysvětlil dceři, vzal ji za ruku a zamířil k Zelenému Háji.

V obci zašel k jednomu svému příbuznému.

„Trochu jsem se roznemoh,“ řekl mu na vysvětlenou, „nemoh bych ti tu nechat Irinku, budu muset zajet do nemocnice.“

„Beze všeho,“ souhlasil příbuzný.

Vztekloun si vypůjčil koně a vůz a vyrazil. Koně nešetřil. Celou cestu ho popoháněl pružným prutem, aby se dostal co nejrychleji k cíli. Pozdě odpoledne uštvaný koník zastavil před budovou policie.

Petrenko agenta okamžitě přijal, vyslechl hlášení a uznale ho poplácal po zádech.

„Za takový zprávy dostaneš rovnou tunu pšenice. Třicet pudů hnedka a zbytek, až se nám to hnízdo podaří vykouřit.“

Petrenko jásal. Byl si jist, že teď má sovětskou výzkumnou skupinu v kapse a že to hned může hlásit na gestapo. Jako o závod utíkal za Kranzem.

Kranz nechal ještě v noci vyhlásit poplach praporu SS a oddílu policie v čele s Petrenkem. Rozhodl se, že likvidaci výzvědné skupiny bude řídit osobně.

Trestná výprava se pod rouškou nocí nepozorovaně dostala až k lesu a zaujala výhodné výchozí postavení. Ráno zablokovala všechny cesty vedoucí z lesa, v němž podle Vzteklounova hlášení stála základna, a začala čtverec metodicky pročesávat.

Vpředu před rojnicí esesáků a policajtů se jako slídící hafan plížil Vztekloun s karabinou v rukou a s tváří zkřivenou hrůzou. Za ním spěchal Petrenko se samopalem připraveným ke střelbě.

Pak se husté mlází rozestoupilo a před Vzteklounovýma očima se otevřel pohled na známý palouk. Ale kde jsou zemljanky? Místo nich je tu jen pár hromad čerstvě nasekaných smrkových větví. Vztekloun zapomněl na všechny zásady opatrnosti a rozběhl se kupředu. Vzápětí se lesem rozlehla hromová exploze. Zrádce zahynul na mině.

Esesáci a policajti zalehli a zahájili nekoordinovanou palbu. V tu chvíli ještě nikdo nevěděl, proč a kam se vlastně střílí a jak dlouho to bude trvat. Zdálo se, že tu nikde kolem není ani noha.

Ale to se opravdu jen zdálo. Docela blizoučko, pár kroků od nepřítele, leželo pět mužů – Běleckij, Ljaškevič, Koreckij a dva jejich věrní pomocníci z nedaleké vesnice, komsomolci Subač a Ostapenko. Když se Běleckij dověděl, že tábor objevil neznámý muž, hned věděl, že je zle. Okamžitě poslal pryč Prokopčenka a Ďjakova s vysílačkou. Sám zůstal se čtyřmi muži na místě, aby zaminoval všechny přístupové cesty k táboru a zamaskoval zemljanky. Nikoho nenapadlo, že se neštěstí přihrne tak brzy. Všechno sice připravili, ale bohužel už nestačili základnu opustit. A teď tu leží, jako by srostli s lesní hlínou. Bedlivě sledují nepřítele a jsou připraveni zasypat ho granáty a smrští dávek ze samopalů. Nikdo z nich nemyslí na sebe, jen na dva kamarády s vysílačkou a na to, aby se dostali co nejdál.

Němci a policajti stříleli asi deset minut, ale ze základny se neozvala ani rána.

„Zastavit palbu, obklíčit tábor a zajmout všechny, co zůstali naživu!“ zavelel Kranz.

„Vzdejte se a my vám darujem život,“ ozval se přiškrceným hlasem Petrenko. Nikoho nikde neviděl a z toho všeho na něj padala ještě větší hrůza.

Kranz si řekl, že rozvědčíci nejspíš tábor už opustili a že se tedy není čeho bát. Esesáci a policajti vstali a zamířili k zemljankám.

Na to už Běleckého muži čekali. Věděli, že za pár minut začnou vybuchovat jejich miny. A dočkali se. Z několika míst se v rychlém sledu ozvaly další mohutné výbuchy trhající okupanty a zrádce na kusy.

Kranz pochopil, že je to past. Tábor, k němuž je přivedl Petrenko, je zaminován a bude lepší ustoupit, dokud to ještě jde. Proč by to nešlo, napadlo ho vzápětí. Vpředu prostě půjdou policajti i s tím zatraceným Petrenkem. Lepší bude, když i další miny budou po stromech obětovat je, pomyslil si gestapák. Němců už v tomhle zatraceném Rusku padlo plno a kdoví, kolik jich ještě padne.

Vydal všem vojákům z praporu SS pokyn, aby se co nejrychleji shromáždili u něho. Tady může střílet každý keř, blesklo mu hlavou. A v tom se jeden skutečně pohnul jako živý… Rozvědčíci vypálili první salvu. Esesáci i policajti znovu padli k zemi.

Kranz vydal rozkaz, aby všichni střelci byli obklíčeni a okamžitě zlikvidováni.

Jeho lidé se krátkými přískoky rozmístili kolem celého palouku a statečné chlapce Běleckého obklíčili.

Rozvědčíci neměli prakticky žádnou šanci, ale nevzdávali se. Když se nepřátelský kruh stáhl těsně kolem nich, Běleckij se najednou vztyčil a se zvoláním „Za vlast!“ hodil po nepříteli jeden za druhým tři granáty. Ostatní chlapci jeho příklad následovali. V táboře obléhatelů nastal na okamžik zmatek. Komisař toho chtěl využít a snažil se své muže vyvést z obklíčení ven, ale vtom ho srazila dávka německého samopalníka.

V nerovném zápase postupně padli všichni rozvědčíci. Nevzdal se nikdo; Po skončení boje ležely kolem mrtvoly desítek policajtů i Němců.

Střelba utichla až někdy kolem oběda. Kárná výprava sebrala své raněné a padlé a les opustila.

K večeru se do tábora vrátili Prokopčenko a Djakov. Vysílačku na Běleckého příkaz uschovali v obrovském medvědím brlohu, vystlaném suchým listím. Celou tu dobu jim nedával spát osud jejich kamarádů. Co je s nimi? Slyšeli střelbu a chtěli se hned vrátit, ale porušit komisařův rozkaz se neodvážili. Až teď se opatrně plížili lesem a prohlíželi si bojiště. Stromy kolem byly prosekány kulkami a střepinami, ve vzduchu visel všudypřítomný pach spáleného střelného prachu.

Obešli celý palouk, ale nikoho ze soudruhů nenašli. Pak narazili na komisařovu brigadýrku. Minutu nad ní smutně postáli.

K úkrytu s vysílačkou se vraceli mlčky. Po tak těžké ztrátě jim rozhodně nebylo do řeči. Vzali z doupěte aparaturu a rychle spěchali pryč. Z lesů se dostali do obrovského nesklizeného kukuřičného lánu a polem došli až k opuštěnému větrnému mlýnu. Vlezlí si dovnitř, uložili se co nejpohodlněji, přitiskli se k sobě a okamžitě usnuli.

V neděli ráno přišel děda Matvej k městskému kostelu. Když se z věže ozval zvon a těžké chrámové dveře se otevřely, spěšně vstoupil jako první dovnitř, zběžně se pokřižoval a rychle zamířil ke Kristovu obrazu. Pokřižoval se, zapálil svíčku a podíval se kolem. Když se přesvědčil, že ho nikdo nesleduje, poklekl před obrazem a obratně zalovil v tajném úkrytu. Nahmatal malý balíček. Ten už za pár vteřin ležel ve starcově kapse a na jeho místě se objevila obálka. Děda vstal, jako by se nechumelilo, ještě jednou se pokřižoval a odešel. Před kostelem se rozhlédl kolem a pomalu cupital pryč. Zahnul do úzké uličky, vstoupil do dvorka u malého přízemního domku a třikrát zaklepal na domovní dveře. Po chvíli se na prahu vynořil starší muž, popadl Matveje za rukáv a táhl ho někam do domu. Pak rozsvítil.

Matvejovi by se krve nedořezal. U stolu seděli dva němečtí důstojnici. Stařec podvědomě couvl, ale pán domu ho okřikl:

„Copak, to nepoznáš svoje vlastní lidi?“

Matvej vykulil oči. Teprve teď poznal poručíka Kirsanova a ničmana Vakulenčuka a rozesmál se.

„No tohle, opravdický frickové,“ zakroutil hlavou a posadil se ke stolu.

Ještě jednou si oba prohlédl, aby se náhodou nespletl, a pak teprve vytáhl ze záňadří balíček a položil ho na stul.

„Tak tady je to, pánové fašisti, to pro vás se dědek Matvej takhle snažil.“

Domem zazněl družný výbuch smíchu.

Večer do Patrenkova domu pomalu a vážně vkročili dva němečtí důstojníci. Nastrojený a v tu chvíli už hodné opilý Petrenko seděl u bohatě prostřeného stolu. Čekal, až mu jeho lidé přivezou Zinočku, kterou Němci na jeho naléhavé prosby nakonec nezastřelili. Když spatřil ve dveřích německé důstojníky, rychle vstal a zeptal se:

„Co pro vás můžu udělat, pánové?“

„Přišli jsme k vám na návštěvu,“ řekl mu jakousi podivnou ruštinou jeden z mužů.

„Já vás bohužel neznám, pánové.“

„To je škoda, ty bestie!“ řekl mu ten druhý. V jeho ruce se najednou objevil nůž, který v příštím okamžiku až po rukojeť vězel ve zrádcově hrdle.

Důstojníci mrtvolu rychle odklidili a posadili se ke stolu jako ve svém.

Asi za deset minut před domem zastavilo auto. Vyšli z něho dva urostlí policajti a vyvlekli Zinočku.

Když vstoupili do Petrenkova bytu, čekalo na ně velké překvapení – stálí tam dva němečtí důstojníci s pistolemi v rukou, kteří je bez dlouhých výkladů odzbrojili a svázali. Ten silnější jim do úst vsadil spolehlivé roubíky a odtáhl je k mrtvole.

„Pojď s námi,“ řekl Zinočce ten ramenatý.

Až teď si Zinočka uvědomila, že tohle je člověk, kterého dobře zná, kterému může věřit a který jí nic špatného neudělá, protože jí přeje jen to nejlepší. Je to on, pomyslila si, i když tomu ještě tak docela nevěřila. Ať už se stane, co chce, blesklo jí hlavou a rozhodně vykročila za důstojníkem. Nasedl do auta, Němec s knírkem šlápl na plyn a auto rychle vyrazilo ulicemi na konec města. Za městem odbočilo na polní cestu a se zhasnutými světly se řítilo k lesu.

U prvních stromů vůz prudce zabrzdil. Jako první vyskočil ramenatý Němec.

„Tak polez ven, Zinko, to jsem já, Vakulenčuk,“ řekl vesele dívce.

Ráno se u snídaně dověděl o odvážné partyzánské akci Sange. Pomaloučku usrkával černou kávu a pozoroval ponurou tvář Otty Kranze. Nakonec poznamenal:

„Na vašem místě, milý pane kolego, bych si teď dával velký pozor, aby si ten Mlynskij nenechal do oddílu přivézt také vás!“

SMRT ROZVĚDČÍKA ĎJAKOVA

Prokopčenko s Ďjakovem se přes den ukrývali po lesích nebo na půdách rolnických stavení. Někdy zůstávali i v hospodářských budovách bývalých kolchozů.

V noci vytrvale pochodovali k záložní základně skupiny, obcházejíce všechny obce, kde by mohli narazit na Němce nebo policajty.

Po několika dnech se přesun značně ztížil. V noci začal hustě padat sníh a oba muži v lehkých šatech rychle prokřehli. V kolotoči sněhových vloček postupovali prakticky naslepo. Nakonec narazili na stoh sena. V takové situaci to pro ně byla vyslovená spása. Řekli si, že se musí zavrtat co nejhlouběji do sena.

S velkou námahou si vyhrabali dosti velkou prohlubeň, vlezli si do ní, otvor za sebou znovu zakryli senem a okamžitě usnuli – byli už na pokraji vyčerpání.

Spali dlouho a klidně, ale pak je probudily nějaké podezřelé zvuky. Docela blízko zaslechli pofrkávání koní a hlasitý německý hovor. Asi tu vojáci nakládali do saní seno pro koně.

Prokopčenko a Ďjakov zatajili dech. Doufali, že Němci naloží a zase odjedou. Jednu chvíli už se zdálo, že se Němci vzdalují a že nebezpečí pominulo, ale najednou se před Prokopčenkovýma očima zaleskly hroty vidlí a zajely mu do levé ruky. Zaťal zuby a mlčel, přestože mu ostrá bolest projela celým tělem. Když se však vidle s ještě větší silou zabodly do jeho pravičky, nevydržel a zasténal. Němci ztichli, vystřelili do stohu ze samopalu a zvolali:

„Hände hoch!“

Prokopčenko nahmátl spoušť, ale ochromené ruce ho neposlouchaly. Němci už pochopili, odkud se zasténání ozvalo, odhodili pár náručí sena a rozvědčíka objevili.

Okamžitě Prokopčenka omráčili pažbou samopalu a vytáhli ho m nohy na sníh. V následujícím okamžiku však ze stohu vyšlehla dlouhá dávka a Němci se poděšeně rozutekli. Ďjakov toho využil. Vyskočil ze svého úkrytu a hodil granát. Několik útočníků kleslo, ale ostatní stříleli dál. Ďjakov rychle oběhl stoh a hodil další granát. Velký ryšavý Němec se chytil za hruď, proraženou střepinou, a svalil se do sněhu vedle saní. Poplašení koně zděšeně uskočili stranou a vyrazili do polí. Za nimi utíkala hrstka Němců, kteří to ve zdraví přežili. Stoh začínal hořet. Ďjakov po ustupujících fašistech ještě párkrát vystřelil, pak uchopil kamaráda, odtáhl ho stranou a začal mu převazovat krvácející rány.

„To nic, kamaráde, my jim ještě ukážeme,“ uklidňoval Ďjakov zraněného přítele. „Lež klidně, já jim to eště trochu osla…“

Ďjakov nedomluvil. Dávka ze samopalu ho usmrtila na místě. Padl hned vedle přítele, kterého tak obětavě bránil.

Afanasjev se už poněkolikáté snažil navázat spojení s Běleckým, ale marně. Skupina Plamen mlčela.

Kapitán ještě nevěděl, co se se zbytkem jeho lidí stalo, ale jedno mu bylo jasné: je zle, jinak by se jeho soudruzi už dávno ozvali.

Čtvrtý den pobytu v Mlýnského táboře za ním přišla posmutnělá Nataša a předala mu radiogram z Moskvy. Ústředí kapitánovi tlumočilo zprávu radisty Prokopčenka o smrti komisaře Běleckého a jeho spolubojovníku a žádalo ho, aby se na záložní základně pokusil vyhledat oba chlapce, kteří to přežili, společně s nimi a s lidmi od Mlýnského vytvořili novou základnu a oznámili Moskvě její souřadnice. Ústředí zdůrazňovalo důležitost úkolu, který skupina dostala, a znovu připomnělo, že musí být beze zbytku splněn. Afanasjev dočetl, vstal od stolu a smekl čepici. Jeho křečovitě sevřené rty a křídově bílá tvář majora vylekaly.

„Co se stalo?“ zeptal se.

Afanasjev mu beze slova podal radiogram a sám vyšel z domku ven. Měl pocit, že v místnosti má najednou málo vzduchu.

Bondarenko, který seděl venku u studny, ke kapitánovi přiskočil a zachytil ho. Zdálo se mu, že se Afanasjev musí každou chvíli zhroutit.

„Vyřiď mým soudruhům, ať se rychle připraví. Za dvě hodiny musíme vyrazit.“

Bondarenko se na nic neptal a utíkal vzkaz vyřídit. Mlynskij všem řekl, ať nechají kapitána chvíli o samotě: „Ať si se svým hořem posedí sám, bude to tak pro něj lepší.“

Když se Afanasjev do velitelského domku vrátil, našel tam kromě majora také Alijeva a Serjogina. Potřásli mu prostě rukou a kapitán jen beze slova pokývl hlavou, jako by chtěl říci: Nebojte se, budu se držet.

Pak všem oznámil, že dostal od ústředí nové pokyny, a že ještě dnes se svými soudruhy tábor opouští.

Až na konec Černého lesa rozvědčíky doprovázel četař Bondarenko se skupinou vojáků a samozřejmě také Nataša a děda Matvej. Nataša se chtěla rozloučit se svými nejbližšími kamarády, a to nikdy není lehké. A děda Matvej? Ten šel se skupinou jako nejzkušenější průvodce zdejší krajinou.

První polovina cesty proběhla bez problémů. Každý si přitom uvědomoval, co pro ně znamená Matvejova přítomnost. Vedl je jako zkušený lodivod svěřený koráb v labyrintu podmořských útesů. Obcházel každý močál, každou neproniknutelnou houštinu, upozorňoval, kde by mohli zbytečně zakopnout nebo narazit na špatně viditelnou překážku.

Po několika hodinách pochodu narazili na jedné pasece na malý oheň. První ho zahlédl děda Matvej. Zastavil se a mlčky ho ukázal ostatním. Opatrně se přikradli blíž. U ohýnku seděl nějaký starší muž a hřál si ruce nad jeho plameny. Vyšli z úkrytu. Muž vstal, neklidně si prohrábl řiďounkou bradku a rozčileně začal vykládat:

„Já jsem utek od Němců a chci k partyzánům.“

Děda Matvej se zamyšleně zadíval na jeho čisté válenky a nový kožíšek, pak vytáhl z ohně hořící větev a zvedl ji nad hlavu.

„Počkej, počkej,“ řekl Matvej a upřeně se zahleděl do mužova obličeje. „Ale to je přece Razdorkin, ten bejval u Němce velitelem policie. Dřívějc kulak, dneska německej vlkodlak.“

„Prohledat!“ zavelel Afanasjev.

Tohoto úkolu se chopil sám Matvej. Pečlivě zadrženého prohlížel a všechno předával kapitánovi: pistoli Walter, německé mapy a šifrované instrukce. Když skončil, plivl si do dlaní a otřel si je o kalhoty.

„Von hnůj zůstane vždycky hnojem.“

„A co teď s ním?“ zauvažoval Afanasjev.

„Musíme ho dostat k nám do tábora, tam ho budeme soudit,“ poradil Matvej.

BOJ S TRESTNOU VÝPRAVOU

Trestný oddíl Kurta Schmidta s obrovskými zabijáckými psy přijel na okraj Černého lesa na nákladních autech brzy ráno. Esesáci a policajti vyskákali z aut a tiše postupovali mezi stromy do nitra masívu. Před rojnicí kráčel sehnutý ryšavý dloubán s tváří podobanou od neštovic. Byl to policajt Zachar Gnida, místní, starý přítelíček „Ivana“.

Černý les Gnida znal jako své boty. Když ho Ochrim označil za nejlepšího kandidáta na průvodce terénem, bez váhání souhlasil. Nebylo divu, Zachar platil za jednoho z nejzavilejších. Říkalo se to o něm jen po straně, ale on o tom věděl a byl na to hrdý, protože to chápal jako svérázné ocenění svých „zásluh“.

Z nebe se hustě sypal sníh. Kvílivý přízemní vítr strhával vločky šikmo stranou, vytvářel hluboké závěje, zalézal za límce a oslepoval. V lese se rychle stmívalo. A Zachar Gnida stále šel a šel, jen občas se podle orientačních bodů přesvědčoval, zda vede oddíl správně.

Večer dostal Mlynskij ze štábu frontu radiogram, ve kterém mu velení navrhovalo, aby se přímému boji vyhnul a raději ustoupil na východ.

Mlynskij dal rozkaz zavolat Alijeva a Serjogina, vyhlásit poplach a přesunout mužstvo nezaminovanými průchody do bezpečí.

„Budeme ustupovat k východu,“ vysvětlil velitel svým podřízeným. „Náš ústup budou krýt kulomety a Vakulenčukovi chlapci.“

„Rozkaz!“ zareagoval okamžitě Alijev a vyběhl plnit velitelovy pokyny.

… Když poslední vojáci opouštěli tábor, zavolal si Mlynskij Vakulenčuka a otcovsky mu řekl:

„Já ti věřím jako sobě samému, ničmane. Proto ti taky dávám tak nebezpečný úkol.“

„Jsem připravenej na jakejkoli úkol, soudruhu majore,“ řekl námořník prostě.

„Tvoji chlapci budou krýt ústup celého oddílu, udržet se musíte do čtyř nula nula.“

„Udržíme se, dokud bude třeba, soudruhu majore.“

„Pak smíte ustoupit také, ničmane. Hledejte nás na východ od Shnilého jezera, v bývalém okresním městečku.“

„Ale tam jsou přece Němci, soudruhu veliteli!“ nevěřil svým uším Vakulenčuk.

Mlynskij zatáhl z cigarety a s ledovým klidem prohodil.

„Ve válce se stává ledacos. Teď jsou tam Němci, a k ránu tam budeme my. My se přece taky musíme někde ohřát.“

„Rozumím, soudruhu majore.“

Když se oddíl šťastně přesunul z nebezpečného pásma a vyrazil určeným směrem, Vakulenčuk nechal zaminovat průchody v minových polích a zaujal se svými námořníky kruhovou obranu. Pak sám obešel všechny kulometníky v pevnůstkách. V jedné z nich ke svému velkému překvapení našel i dědu Matveje. Přísně se ho zeptal:

„Jak to, žes neodešel s oddílem?“

Stařík se poškrábal ve vlasech a odpověděl:

„Musím si to s nima vyřídit, za babku.“

„A nechtěl bys radši přece jen dohnat Mlynskýho?“ nevzdával se ničman.

Děda si furiantsky nakroutil kníry, přimhouřil očka a hned námořníka usadil:

„Co by ne, moh bych. Ale kdo odsaď v noci povede vás, co ty na to?“

„Na vás si, dědo, člověk nepřijde, kdyby se rozkrájel.“

„Koukej, nech bejt, hochu, stejně se beze mě neobejdeš.“

„Tak dobrá, já to vzdávám,“ usmál se ničman a přátelsky dodal: „Ale dávejte na sebe pozor, tady je k neštěstí jenom fous.“

V jedenáct hodin v noci dovedl Kurt Schmidt za pomoci Zachara Gnidy trestný oddíl až k táboru a ve vzdálenosti asi jednoho kilometru ho nechal obklíčit.

Esesáci i policajti se báli zvednout hlavu. Mrzli ve sněhu, ale počínali si opatrně – nekouřili a hovořili jen šeptem. Schmidt všechny důtklivě upozorňoval na to, že o zdaru operace rozhodne především moment překvapení.

Přesně o půlnoci prořízla mrazivou noční tmu zelená světlice. Němci pustili své psy, kteří se vzteklým štěkotem vyrazili k táboru. Hned za nimi utíkali esesáci a policajti. První řady vběhly na minová pole a ozvaly se výbuchy. Další útočníky začaly kosit Vakulenčmkovy kulomety.

Němci se okamžitě obrátili a spěšně ustoupili zpátky do lesa.

Zalehli a spustili chaotickou palbu. Takové nevlídné přijetí opravdu nečekali. Mnozí esesáci ztratili hlavu.

„Vpřed!“ proběhl po rojnici opakovaný Schmidtúv rozkaz.

Esesáci a policajti se pokusili proniknout do blízkosti tábora krátkými přískoky. Vakulenčukovi lidé si je tentokrát pustili až těsně před sebe a pak je zasypali granáty. Nepřítel ustoupil znovu. Schmidt už to nevydržel. S pistolí nad hlavou vyběhl kupředu a zařval:

„Za mnou!“

Jeho zdecimované jednotky ho poslechly, ale hodně útočníků naběhlo na dobře zamaskované, ještě nevybuchlé miny a k táboru se znovu nedostali. Z půdy jednoho domku úspěšně pálil i děda Matvej, kterému pomohl i měsíc, vynořivší se náhle mezi mraky: „Měl jsem je, pacholky, jako na dlani,“ vykládal děda později.

Jedna z dávek zasáhla i Schmidta. V kárné jednotce zavládla panika. Ti, co přežili, bezhlavě prchali.

Vakulenčuk, který celou obranu tak skvěle připravil, pohlédl na hodinky – bylo čtvrt na pět. Jeho chlapci už se tedy mohli stáhnout.

Za hodinu se Němci opět vzchopili a zaútočili znovu.

Když však překonali zákopy a vtrhli konečně na území tábora, nikoho tam už nenašli.

MY SE VRÁTÍME

Na úsvitu Mlýnského oddíl nečekaně zaútočil na okresní městečko, v němž sídlilo německé vojenské velitelství, rota četnictva a několik malých jednotek, střežících sklady.

Vojáci zneškodnili strážné na velitelství a v čele s Alijevem vtrhli do budovy. Němečtí důstojníci tvrdě spali. Úder byl skutečně překvapivý.

Každý z důstojníků dostal svého anděla strážného, který ho začal budit. Němci většinou přepad brali jako fakt, proti němuž se v dané chvíli nedá nic dělat, a vzdali se bez odporu. Jen někteří zvyšovali hlas a pokoušeli se sáhnout po zbrani. Jeden poručík dokonce začal něco křičet.

Velitel, který spal v sousední místnosti a zatím netušil, co se stalo, začal nevybíravě láteřit:

„Hovada! Nechte toho rámusu, nebo vám zkopu zadnice!“

Alijevovi lidé vběhli do jeho pokoje. Dveře byly sice zamčené, ale povolily během několika málo vteřin.

Rozespalý velitel stál ve spodním prádle u dveří, a teprve když si uvědomil, co se stalo, vrhl se k posteli. Kapitánovi chlapci ho však předběhli: nejdřív vytáhli zpod polštáře revolver a pak veliteli svázali ruce.

„Velice se omlouvám, pane veliteli, že jsme o tak časné návštěvě nedali vědět předem,“ podotkl jízlivě Alijev, který na něj mířil samopalem. Němec se jen bezmocně šklebil.

Ve sklepě, kde četníci hlídali politické vězně, se rozpoutala krátká šarvátka. Po několika minutách už vojáci uráželi zámky visící na dveřích cel a hlasitě volali:

„Můžete ven, soudruzi, jste volní.“

Vězňové nevěřili vlastním očím. Mhouřili oči z nezvyku na tolik světla a váhavě opouštěli své cely. Byli zarostlí, zubožení, po těle i v obličejích měli obrovské modřiny a podlitiny. Špinavými hadříky, nedbale omotanými kolem ran, prosakovala krev.

„Soudruzi, všichni do důstojnické jídelny.“ vybídl je Alijev.

Společně s ostatními vykročil směrem k jídelně i mladý ramenatý chlapec s obvazem na hlavě a rukama zavinutýma v nějakých hadrech. Na zádech vězeňské haleny měl velkou jedničku.

Najednou mladík spatřil německého velitele, jehož právě vedli proti skupině osvobozených vězňů. Zimničně se roztřásl:

„Ty sadisto!“ vykřikl chlapec a rozhalil blůzu na prsou. „Podívejte se, lidi, jak mě mučil!“

Na chlapcově kostnaté hrudi horečnatě planula žhavým železem vypálená hvězda. Vězni se shlukli kolem strachy polomrtvého velitele. Mávali pěstmi nad hlavou a žádali pro něj okamžitou smrt.

Vyděšený velitel Spatřil Alijeva, který zrovna odněkud přicházel ke skupině rozhořčených vězňů, a oslovil ho lámanou ruštinou:

„Pane kapitáne! Smilujte se nade mnou. Nad mou rodinou, nad ženou a dětmi! Nic špatného jsem neudělal. Já jsem přece velitel. Řádili tu jiní. Přísahám na svou důstojnickou čest!“

K Alijevovi se protlačil postarší přihrbený muž se zplihle visícími kníry. Rychle si shodil košili a ukázal záda. Z několika obrovských pruhů živého masa kanula krev. Kůže na nich nebyla. Muž zalykající se hněvem se Němce tiše zeptal:

„A kdo udělal tohle! Odpověz, ničemo!“

Velitel zbledl a bezmocně ucouvl. Osvobození vězni zahalasili ještě hrozivěji. Někteří ve snaze rychle skoncovat s člověkem, který je ještě včera nelidsky týral, popadli Němce za šatstvo a začali jím cloumat.

„Rozejděte se!“ zvolal nesmlouvavě Alijev, aby předešel živelnému účtování.

Když se lidé rozestoupili, chopili se německého velitele znovu Mlýnského vojáci a odvedli ho dolů do podzemí.

„Budeme ho soudit podle sovětských zákonů. A nepochybujte o tom, že dostane, co si zaslouží.“

Ostraha skladišť kladla Kirsanovově četě zuřivý odpor, který však byl poměrně brzy zlomen. Při útoku na sklady však padlo i několik desítek dalších Mlýnského vojáků, kteří přišli Kirsanovovi na pomoc. Těžce raněný poručík z toho byl smutný:

„Copak já, já jsem se z toho dostal lacino. Je mi lito kluků, byli eště mladý, ty život teprve čekal“

Serjoginova rota, posílená ženisty a minometčíky, mezitím obsadila všechny ústupové cesty z okresního městečka a postupně pochytala skoro všechny důstojníky, gestapáky a zrádce, kteří se snažili uprchnout. Našli se mezi nimi i takoví, co se převlékli za rolníky, nebo dokonce za žebráky, ale ani tahle lest jim nevyšla.

Zanedlouho už o příchodu rudoarmejců do městečka věděli všichni a lidé se začali sbíhat na náměstí. Zastavovali se před budovou velitelství a s pocitem dojetí a hrdosti pozorovali rudý prapor, vlající na střeše. Objímali se s Mlýnského vojáky a důstojníky, vzrušeně jim vyprávěli o hrůzách, které tu fašisté napáchali, a ptali se na situaci na frontě. A každý se přirozeně zajímal také o své příbuzné a známé, kteří odešli na frontu nebo do lesa k partyzánům.

Po skončení celé operace nechal major otevřít sklady a vzít z nich střelivo, zbraně a potraviny pro oddíl. Všechno, co zbylo, se mělo rozdělit mezi obyvatelstvo.

Lidé, kterým tu pod německou krutovládou bylo opravdu těžko, s povděkem brali hlavně potraviny. Mnozí z nich ve skladech našli i své vlastní věci, které jim Němci zabavili. Několik desítek mužů z městečka se okamžitě chopilo zbrani a na místě vstoupilo do oddílu.

„Už jsme se natrápili dost,“ říkali, „nejvyšší čas s Němcem účtovat!“

Náměstí se zaplnilo do posledního místečka. Na balkón velitelství vyšel Mlynskij, aby shromážděným lidem řekl pár slov:

„Drazí bratři a sestry! Naší nejsvětější povinností je nedat nepříteli ani na okamžik pokoj. Chopte se zbraní a vstupujte do partyzánských oddílů! Zasazujte německým okupantům ránu za ranou! Jedině tak Rudé armádě pomůžete přiblížit den našeho vítězství. Uvědomte si, že nebezpečný není jedině mrtvý fašista.“

„Smrt fašistům, smrt těm proklatcům!“ zabouřil dav.

V tom okamžiku však až na náměstí dolehla kulometná palba a hned po ní se na jižním předměstí ozvaly první výbuchy dělostřeleckých granátů. Mlynskij lidem zamával a zvolal:

„Na brzkou shledanou, přátelé!“

Rychle vstoupil zpět do budovy. Už na něj čekal Bondarenko, který udýchaně hlásil:

„Soudruhu majore, kapitán Serjogin hlásí, že do města se snaží proniknout dvě německé roty podporované šesti tanky. Dva stroje se podařilo poškodit, ale Němci se svého záměru nevzdávají.“

„Vyřiďte Serjoginovi, ať se drží, dokud nepřijde pomoc. My zatím využijeme tmy a podél řeky ustoupíme k lesu. Tam se pak všichni spojíme a stáhneme se do bezpečí.“

„Dovolte mi odejít, soudruhu majore!“

„Běžte!“ odpověděl Mlynskij a obrátil se k Alijevovi.

„Všechny naše raněné i osvobozené vězně naložte do saní a s ozbrojeným doprovodem je odvezte na tu pilu. Vezměte s sebou také velitele, důstojníky gestapa a zajištěné dokumenty. Na pile počkáte na ostatní. Odchod zahájíme v osmnáct nula nula. Než odejdeme, zapálíme sklady a vyhodíme do vzduchu velitelství a gestapo.“

Alijev rychle vyběhl plnit velitelovy rozkazy a Mlynskij zatím připravil radiogram. Podal ho Nataše:

„Tohle okamžitě odvysílejte štábu frontu!“

Děvče beze slova vzalo papír do ruky a tiše vyšlo ze dveří.

„Co je to s ni?“ zeptal se major Zinočky, která se s Natašou skoro srazila ve dveřích a nechápavě se za ní ohlédla.

„To mě teď nezajímá,“ odvětila trochu dotčeně Zinočka, „podle mého názoru by mi v podobné situaci velitel měl spíš poradit, jak dostat raněné do bezpečí, a ne se starat o nálady jednotlivých soudruhů!“

„Máte pravdu, Zinočko, ale starost o raněné jsem svěřil kapitánu Alijevovi, zeptejte se jeho.“

„Děkuji!“ Zinočka vyběhla na chodbu.

„Já vím, proč je Nataša taková smutná,“ vyhrkl najednou Mišutka, sedící v koutě.

„A proč?“ zeptala se Zinočka, která chlapce zaslechla a nakoukla zpátky.

„Má strach o Semjona Bondarenka, tak proto.“

„A co s tím má společného Bondarenko?“

„No to, že se maj rádi.“

„Odkud to víš, ty knoflíku?“

„Já jsem je dobře viděl, jak se ve smrčkách líbali,“ prohlásil, chlapec. Do jejich dialogu zasáhl Mlynskij:

„Na takovouhle podívanou máš ještě plno času, knoflíku, jak tě právě naprosto správně oslovila teta Zinočka.“ Přistoupil k Míšovi a narazil mu čepici hluboko do očí. Mišutka vstal, sundal si čepici a urovnal si vlasy. Pak se na majora vyčítavě zadíval.

„No no, přece by ses na mě nezlobil, to já jen tak žertoval.“

Chlapec byl spokojen, že i v tak vážném rozhovoru měl vlastně nakonec navrch. Zinočka Míšu chytila do náruče a něco mu pošeptala.

„Tati, můžu jít s tetou Zinou?“

„Běž, ale ne abys šel k Němcům, to by mi zbyl jen jeden synek, Voloďka,“ odpověděl major.

„Já bych jim dal, Němčourům,“ a chlapec bojovně zamával svým Walterein.

„Schovej tu pistoli, nebo ti ji vezmu!“ okřikl ho přísně Mlynskij.

Mišutka zastrčil pistoli do pouzdra a rychle zmizel se Zinočkou za dveřmi.

Major si oblékl kabát, připnul si řemen s revolverem a vyšel před budovu. Sledoval, jak probíhá odsun raněných a odchod vojáků, kteří po četách rázně pochodovali ulicemi. Za nimi utíkali chlapci a mladé ženy s uzlíky v rukou. Podél hlavní ulice stály hloučky starších lidí. Někteří se na odcházející vojáky dívali vyčítavě.

„Kampak utíkáte? To nás tady necháte Němcům na sežrání?“

Kolem jednoho takového hloučku prošli i Mlynskij s Alijevem. Starci jim zahrozili holemi a křičeli:

„To je hanba, opouštět bezbranný ženský a děti!“

Mlýnského jako by ta slova udeřila. Přistoupil ke starcům, smekl brigadýrku a poklonil se jim až po pás.

„Máte pravdu, otcové! Je to naše vina. Prostě jsme s něčím počítali, a ukázalo se, že jsme se přepočítali. Sebe jsme asi přecenili a nepřítele podcenili.“

Pohlédl do zoufalých očí lidí, kteří se kolem něho shlukli, a slavnostně slíbil:

„My se vrátíme! My se k vám určitě vrátíme!“

Jeden velice starý muž, opírající se oběma rukama o tlustou sukovici, poznamenal:

„Jo, ale na jak dlouho, mladej!“

„Navždy!“ odpověděl mu pevně Mlynskij a znovu se lidem poklonil.

„Bůh vám žehnej!“ řekl stařec.

„Děkujeme vám, dědečku, za vlídné slovo. A brzy na hledanou!“ A Mlynskij se rozběhl za svými vojáky.

Obyvatelé města se ještě dlouho dívali za odcházejícím oddílem. Teprve když poslední vojáci zmizeli za záhybem cesty, začali se pomaloučku rozcházet. Každý měl i tu chvíli v duši radost i strach. Radost z toho, že viděli své vojáky a přesvědčili se, že se Rusko nesklonilo, že bojuje. A strach, strach měli ze zítřka. Němec se vrátí, vztek si bude vybíjet na nich.

Po setmění se vzduch zachvěl několika mohutnými výbuchy. Mlýnského ženisté vyhodili budovu velitelství gestapa do vzduchu. Prakticky zároveň k nebi vzlétly obrovské plameny, lačně olizující skladové hangáry. Po celém podzimním nebi se rozlila zlověstná nachová záře.

POMOC Z VELKÉ ZEMĚ

Večer se z nebe začaly sypat velké sněhové vločky. Nárazový severák zalepoval sněhem vojákům oči a zanášel cesty. Setmělo se rychle.

Hned za městečkem začala cesta stoupat do kopce. Oddíl zpomalil postup. Proud lidí se po cestě klikatil jato obří přízračná pentle. Mlynskij opustil pochodový tvar, vyběhl na svah nad cestou a pozorně se zadíval do tváří vojáků, ztěžka kráčejících kyprým sněhem. Když k němu došel Alijev, major poznamenal:

„Musíme se co nejrychleji dostat do lesa a nechat lidi odpočinout. Pokud tomu rozumím, nejlepší by bylo dojít na tu pilu, co jsme si ji vyhlédli na mapě. Tam přece musí být nějaké baráky, kde by se chlapci trochu ohřáli… Pokud je ovšem Němci nevypálili.“

„Je to hluboko v lesích a cesty jsou teď špatné. Já si nyslím, že tam se ještě nedostali,“ vyslovil svůj názor Alijev.

„Kéž máš pravdu, komisaři! V takovém případě zauvažuj, jak bychom se tam co nejrychleji dostali. Lidé už toho mají dost, musíme je šetřit. Třeba by pomohl někdo z místních.“

„Podíváme se, třeba se někdo takový najde.“

„A nezapomeňte nechat nějaké značky na kraji lesa, aby nás našel také Vakulenčuk a Serjogin. V takovém nečase by zabloudili jedna dvě. Pokud byste mě potřeboval, najdete mě vpředu.“

„Žádné starosti, soudruhu majore, všechno bude v pořádku.“

Mlynskij znovu seběhl na cestu a rychle se přesunul do čela kolony. Lidé po veliteli pokukovali a tiše obdivovali jeho vytrvalost – kdy ten chlap vlastně odpočívá?

Vedle jedné z nově vytvořených rot kráčí nadporučík Ivanov, bývalý pracovník vojenské správy. Na nohou má velké holínky, kožíšek přepásaný kulometnými pásy, na prsou německý samopal. Ráno ho vojáci vysvobodili: německého vězení a major ho okamžitě jmenoval velitelem čety..

Když jeho jednotka došla k Alijevovi, kapitán se jejího velitele zeptal:

„Kdo z místních rodáků by dokázal dovést oddíl nejkratší cestou k pile?“

„Tak to ti můžu říct hned,“ zaradoval se Livanov. „Mám v rotě jejího bejvalýho ředitele, a navíc lesníkova synka. Ti dva tě tam dovedou i se zavázanýma očima“

„Mohl bych s nimi mluvit?“

„Velitel třetí čety Něčitajlo a voják Alexej Gorecvit okamžitě k veliteli roty!“ zavolal Livanov a postavil se vedle Alijeva.

Za okamžik už před kapitánem stál obrovitý, skoro dvoumetrový stařec ve stařičkém kabátě a stejně věkovitých botách, přiložil dlaň k beranici, na níž se blýskala rudá hvězda, a rozčileně se hlásil:

„Velitel čety Něčitajlo přišel na váš rozkaz!“

Bylo zřejmé, že tenhle člověk kdysi prošel výbornou vojenskou přípravou. Hned za ním, přidržuje v běhu pouzdro s pistolí, se přiřítil černovlasý mladíček s umíněným obličejem a moudrýma očima. Zadýchaně ze sebe vychrlil:

„Strejdo Péťo, Aljoša je tu!“

Alijev se usmál – chlapec je to opravdu hbitý, pomyslil si, ale ve tváři má ještě pravou dětskou nevinnost. Položil Aljošovi ruku na rameno a zeptal se:

„Kolik je vám let?“

„Bude mi sedumnáct.“

„Jen si moc nepřidávej, letos v prosinci ti bude šestnáct, ale to já jen tak pro pořádek. A když jsme tě jednou vzali do oddílu, tak teďka nejsi žádnej Aljoša, ale vojín Gorecvit Alexej Pavlovič, jasný? A já pro tebe ve službě nejsem žádnej strejda Péťa, ale velitel roty nadporučík Livanov. Tak je to.“ Laskavě se na hocha zadíval a dodal: „Musíš holt vědět, milej synovečku, kdy je mír a kdy válka.“

„To se přece v oddíle naučím,“ hájil se trochu roztrpčeně Aljoša.

Alijevovi se stařec i hoch zalíbili na první pohled.

„Kdo z vás by dokázal dovést oddíl nejkratší cestou na pilu?“

Něčitajlo se na chvíli zamyslel a pak se pomalu rozhovořil:

„Vedou tam dvě cesty. Dolní, skrz Medvědí rokli, ale tam se při takovýmhle počasí jít nedá, bude to celý zafoukaný sněhem. No a ta druhá, tu jsme sami prohrnuli buldozerem kolem Bílýho chlumu. Pokud by nebyla zavátá, prošli bysme. Ale kdyby…,“ ředitel pily si rozpačitě posunul čepici do oči a promnul si zátylek. „Zkrátka je to riziko.“

Vtom ho přerušil Aljoša:

„Pudeme třetí cestou. Medvědí rokli mineme a vememe to rákosím kolem školky. Tudy se dostaneme na ten velkej průsek a vyjdeme přímo u hájovny.“

„Ty ses snad zbláznil, kluku špatná!“ vyděsil se Něčitajlo. „To chceš celej oddíl přivést do neštěstí? Tam přece žádná cesta nevede, dyť je to bažina!“

„Před válkou tam nebyla, ale teď je,“ prohlásil s jistotou chlapec. „Babky a děti, co choděj do lesa na chrastí, si to tam trochu prošláply, a jak bažina zamrzla, chodí se tam výborně. Lidi už tudy na vlastních zadech odtahali tisíce kubíků dřeva.“

„To jo, ty bych chtěl vidět, ty tisíce,“ zapochyboval stařec, jemuž bylo tak trochu hanba, že takový cucák se najednou vyzná lip než on.

Alijev si ředitelových rozpaků povšiml a ve vhodném okamžiku poznamenal:

„Inu svět se mění, to se nedá nic dělat.“ Otočil se k chlapci a zeptal se: „A kdybychom šli tou tvou trasou. Aljošo, o kolik to bude kratší?“

„Přesně změřený to samo sebou nemám, ale podle mýho tak o patnáct kilometrů.“

Teď se konečně mohl prosadit i Něčitajlo:

„Tak to jsi skromnej, soudruhu Gorecvite, to bude o dobrejch dvacet míň.“

„No, možná i o dvacet,“ připustil hoch.

Alijev diskusi rázně ukončil:

„Pokud nám soudruh Gorecvit za svou variantu ručí, půjdeme tou jeho cestou. Soudruhu Gorecvite, pojďte se mnou dopředu.“

Hoch uličnicky střelil pohledem po Livanovovi a jeho nedávné poučování mu oplatil:

„Tak takhle je to, strejdo, zkrátka se musí vědět, kdy je mír a kdy válka.“

Livanov za ním nabádavě křikl:

„Jenom pozor na věc, Aljošo. Je to vážný, tak ať to ne popleteš.“

„Nebojte se, strejdo.“

V lese už byla úplná tma.

Pod vysokými urostlými borovicemi bylo všude plno sněhu a na pasekách a lesních lučinách se začínaly vršit vysoké závěje. Po tom, že by v místech, kde teď Aljoša trochu rozpačitě křižoval, byla cesta nebo alespoň pěšinka, nebylo ani památky. Místy se vojáci brodili po kolena sněhem, nejhorší to bylo při obcházení křovisek. Když se chlapec nakonec nerozhodně zastavil na velké, mírně se svažující louce, přistoupil k němu Livanov a přísně zahartusil:

„Kams nás to zaved, ty Susanine!“

„Tohle si zodpovíš!“ rozčiloval se Něčitajlo.

„Moc mě nepleťte, nebo to zvorám dočista,“ odsekl jim nebojácně Aljoša. „Nechte mě pořádně rozhlídnout, tohle je něco jinýho než vykračovat si doma po rynku.“

K rozčilenému hloučku došel i Mlynskij.

„Vedeš nás opravdu správně, nezabloudil jsi?“

„Trošku možná jo, soudruhu majore, v lese jsme to vzali kapánek moc doprava, ale za rákosím se dostaneme přesně tam, co potřebujem.“

„Kolik je to kilometrů?“

„Kdepak kilometrů, teď už je to takovejch sedm set metrů,“ odpověděl Aljoša a začal se dál odhodlaně brodit sněhem.

Vojáci, kteří postupně vycházeli na palouk, nespokojeně bručeli:

„Kam nás to vede? Ta kovej harant, rozum to eště nemá. Ten by měl sedět na houpacím koni nebo kopat do mičudy, a ne dělat průvodce vojenský jednotce.“

Zazněly i ostřejší poznámky, opepřené sem tam drsnějším výrazem. Do Aljoši jako když vrazí nůž. Dokonce si začal usilovně mnout oči, aby se mu do nic nedraly slzy. Ale nakonec slabou chvíli překonal a vstoupil do rákosí.

„Tak dost těch řečí!“ rozlehl se hlas Mlýnského.

Všichni rázem utichli. Velitel si zavolal Livanova a přikázal mu, aby vyčlenil pět vojáků, kteří Aljošovi Gorecvitovi pomohou najít pěšinu.

„My zatím počkáme. Přece tu cestičku nebude hledat celý oddíl.“ A jako by chtěl přiznat svůj díl viny na nepříjemné situaci, rychle dodal: „Měli jsme to udělat už dávno, a místo toho nadáváme na chudáka chlapce.“

Všeobecný neklid se zmocnil i Zinočky. Přiběhla k majorovi a nervózně se zeptala:

„Kdy budeme vlastně na místě, soudruhu veliteli, já už bych potřebovala nakrmit a převázat raněné.“

Mlynskij pohlédl na fosforeskující ciferník hodinek a řekl jí:

„Neztrácejte čas. Postavte stany přímo tady na tom palouku a věnujte se svým raněným.“

Setřásl si sníh z kožíšku a tiše pošeptal Alijevovi:

„Za chvíli má být naše vysilači relace. Řekněte Nataše, ať si poslechne pokyny ústředí. My sami bychom odsud vysílat neměli. Kdyby nás náhodou zaměřili Němci, přeorají zítra celý les. A my tu pořád vězíme ve sněhu…“

Vojáci odházeli sníh a na palouku v mžiku vyrostlo několik stanů. Rychle do nich nanesli matrace a uložili raněné. Mlynskij si zavolal Livanova a řekl mu:

„K večeři se bude rozdávat studená strava – jedna masová konzerva a balíček sucharů na dva muže.“

„To bude málo, soudruhu majore, v takovým nečase musíme tuhle porci dát na chlapa,“ soudil Livanov.

Vtom se odněkud ze tmy přiřítil rozjásaný Aljoša.

„Máme ji, soudruhu majore! Už jsme tu pěšinu našli.“

„Pašáci! Běžte se honem s ostatními najíst, za chvíli vyrazíme.“

Ale vyhladovělý chlapec na jídlo ani nepomyslel. Utíkal za Něčitajlem, rozepnul si sako, utřel si šálou zpocené čelo a znovu si narazil čepici.

Stařec pochopil, že hoch mu chce říci něco urážlivého, a tak ho raději předešel:

„Nějaks to s tou třetí cestou poplet, Aljošo. Kvůli tobě tu teď mrznem.“

„Vy jste mi pěknej nevěřící Tomáš, a to jste byl ředitel.“ odsekl chlapec, utírající si ruce sněhem: „Už jenom za tohle bych vás sundal z funkce.“

„A nezbláznil ses náhodou?!“ rozčilil se nejdřív Něčitajlo, ale pak se už smířlivěji zeptal: „Copak vy jste ji opravdu našli?“

„Aby ne! Začíná hned za rákosím, přímo proti tomuhle našemu palouku.“

Když vojáci dojídali skromnou večeři, předala Nataša majorovi text radiogramu z ústředí. Mlynskij ho rychle pročetl:

„Dnes nula třicet očekávejte v předem dohodnutém prostoru naše letadlo. Signál – tři ohně po každé straně přistávací plochy. Podrobnosti jsou v obálce, kterou vám osobně předá major Maximov.

„Jermolajev.“

Major podal radiogram Alijevovi.

„Hasane Alijeviči, odveď lidi na pilu a nech je tam do rána odpočinout, já si vezmu menší skupinku vojáků, která bude čekat na letadlo. Odešleme s ním také raněné a dokumenty, které jsme získali v městečku.“

„A co s tím německým velitelem?“

„Toho taky pošleme na Velkou zemi, tam ho budou potřebovat víc.“

Alijev chvíli zamyšleně postál a pak majorovi navrhl:

„Nebylo by lepší, kdybyste s oddílem zůstal vy? Na to letadlo mohu s chlapci počkat sám.“

Mlynskij už odpovědět nestačil. Přišel nadporučík Livanov a hlásil, že vojín Gorecvit cestu skutečně našel. On a Něčitajlo to osobně prověřili.

„Výborně!“ prohlásil spokojeně major a hned Alijeva pobídl: „Hasane Alijeviči, nebudeme ztrácet čas. Dej oddílu nástup a rychle se vypravte na pilu. A buď opatrní, zkrátka zlom vaz. My tady s Livanovem počkáme na to letadlo. Za svítání jsme u vás, tak nás koukej pořádně uvítat.“

„Budeme vás čekat,“ odpověděl Alijev a potřásl majorovi pravicí.

Za deset minut už byl oddíl znovu na cestě.

Livanovovi vojáci opatrně vynesli raněné ze stanů a naložili je do saní. Pak naložili i zbývající náklad a vydali se k obrovské louce hluboko v lesích, kde mělo podle předchozí úmluvy přistát letadlo.

Přišli včas. Zapálili ohně a všech se zmocnilo jakési zvláštní rozechvění. Letadlo zaslechli už zdálky – zvuk motorů byl neobvyklý, jiný než u nepřátelských strojů. A když pak obrovský kovový pták lehce klouzal po sněhu a nakonec zastavil u okraje lesa, neznalo jejich nadšení hranic.

Pilot ani nevypnul motory, jen vyskočil ven, pochválil vojáky za perfektně připravenou přistávací plochu a předal Mlýnskému obálku s pokyny velení.

Hned po pilotovi z letadla vystoupil nějaký muž a děvče. Opatrně vytáhli vysílačku a baterie, které jim podali muži z posádky. Velitel letadla je oba představil. Byli to major Maximov a radistka Tona.

Maximov Mlýnského okamžitě poprosil o pomoc:

„Potřebovali bychom nějakého opravdu spolehlivého průvodce, který by nás co nejrychleji dovedl k Afanasjevovi.“

„Mohu vám slíbit, že se u nás dlouho neohřejete,“ uklidnil ho Mlynskij.

V následujících dvou minutách se z letadla jeden za druhým valily pytle s novinami a teplým oblečením – s kožíšky, válenkami, teplými rukavicemi a čepicemi. Pak následovaly bedny s trochu nebezpečnějším nákladem s minami a granáty. Soudruzi z ústředí nezapomněli ani na střelivo pro samopaly a kulomety. Po vyložení nákladu začali vojáci do letadla opatrně vnášet raněné. Nakonec předali veliteli letadla fascikly s ukořistěnými německými dokumenty a zajatého vojenského velitele okresu.

Aljoška celý oddíl bezpečně provedl rákosím až na cestu, o níž mluvil a kterou dobře znal.

Les měl prochozený křížem krážem, a tak provedl oddíl průseky a lesními stezkami až k pile naprosto jistě a bezpečně. Při pohledu na hospodářské budovy pily a dělnické ubikace lidé hned pookřáli. Věděli, že tady na ně čeká zasloužený odpočinek.

Bývalý ředitel pily Něčitajlo se ve svém království hned cítil jistěji. Přistoupil k malému domku v koutě nádvoří, jehož okenicemi se do noci prodíral slabounký proužek světla, a zasvěceně zaklepal na dveře. Po chvíli z nich vyšla žena středních let. Přes ramena měla narychlo přehozený kožich.

„Uljano, máš hosty. Podívej, co jsem ti jich přived!“ oslovil ji Něčitajlo a spokojeně semnul rukama.

Uljana si trochu upravila kožich a zeptala se:

„A co jsou zač, ty tvoje hosti?“

„Teto Uljano, copak je nepoznáváte? To jsou přece naši, rudoarmejci,“ vykřikl vesele Aljoška.

„A prokristáčka! Já už jsem snad dočista slepá. Však už tu taky kolikátej měsíc vidím akorát nějakýho toho rolníčka nebo starou bábu, který si přijdou pro dřevo. Němci tu eště nebyli.“ Uljana si odplivla přes levé rameno a dodala: „Dá bůh, že ty krkavce v životě ani okem nezahlídnu.“

„Naše ženský říkají, že se hrozně bojí partyzánů,“ přidal se Něčitajlo.

„Však ona kočka dobře ví, čí špek sežrala.“ navázala hned Uljana. „Mají se zkrátka čeho bát. Vlka nikdy žádnej po kebulce nepohladí.“

Ze síně najednou zavanulo příjemné teplo – to se pootevřely dveře od kuchyně a na práh vyšla i Uljanina dcera Oxana.

„Lidi jsou celí zmrzlí, a ty je tady živíš řečima,“ vypeskovala matku vesele.

„Vejce nemá slepici co učit,“ okřikla ji velitelsky matka. „Doběhni pro klíče!“ Pak se hned obořila na Aljošu: „Tak co, přinesls petrolej?“

„Sehnal jsem sůl, hned vám ji dám.“

„Chlapče, ty snad nedoslejcháš, já jsem se snad ptala na petrolej.“

Aljoška zrozpačitěl.

„Přines vám místo něho svíčky,“ zastal se ho Alijev pro sebe si řekl: Pěkná Uljana, hotový četník.

„No co, když je bída, nemá se zhrdnout ničím,“ usoudila už mírně ji Uljana a křikla na Aljošku: „Tak co stojíš, pojď do baráku, holce už se po tobě stejská.“

„Můžu, soudruhu kapitáne?“

„Jen běž. Když tě budu potřebovat, vím, kde tě mám hledat,“ usmál se Alijev.

Všichni začali pomáhat tetce Uljaně. Vojáci obratně strhávali prkna ze zatlučených oken a dveří ubikací a skladů, další nanosili dřevo, rozdělali oheň v kamnech a rozestlali po podlahách voňavé lesní seno. Zanedlouho už všichni kromě hlídek spali. Po několika bezesných nocích si to rozhodně zasloužili.

Uprostřed noci zvedl Alijeva a Mlynskélwi nějaký neobvyklý ruch.

Do domku vběhl velitel stráže četař Petrov a hlásil majorovi:

„Soudruhu majore, k vašemu domku se plížili dva neznámí muži. Když jsme na ně křikli, okamžitě zahájili palbu z pistolí. Nezbývalo než zahájit také palbu. Jeden už nevstane a druhého jsme chytili a přivedli sem. Co s ním?“

„Především ho prohledejte.“

„Už se stalo, soudruhu majore, měl tohle,“ a Petrov Mlýnskému podal pistoli a dva granáty.

Major si zadrženého změřil ledovým pohledem a zeptal se:

„Co jste zač a s jakým úkolem jste přišel?“

Zrzavý kolohnát se nejistě zavrtěl a vyhrkl:

„Dostali jsme se s kamarádem z obklíčení. Už jsme toho měli plný zuby. Uviděli jsme barák, a tak jsme se těšili, že se ohřejem.“

„A proč jste stříleli po hlídkách?“

„To je jasný, z leknutí. Mysleli jsme, že jsou to Němci.“

„A křičeli na vás rusky, nebo německy?“

„No po našem, rusky, ale to by zase přece moh bejt policajt. Copak se po lesích potlouká málo lidí, který chytaj našince? To přece musíte vědět sám, určitě jste to párkrát zažil.“

Do místnosti se zvenku vrátil Alijev, sehnul se nad stolem, něco rychle napsal na kousek papíru a lístek podal Mlýnskému. Ten si ho rychle přečetl a znovu zvedl nesmlouvavý pohled k zadrženému.

„Tak. A teď s pravdou ven – s jakým úkolem jste přišli?“

„Už jsem všechno řek, proč mi nevěříte?“

Mlynskij uchopil Alijevovu písemnou poznámku, položil papír pod svíčku a hlasitě četl: „Soudruhu majore, v zastřeleném muži jsme poznali agenta gestapa Zachara Gnidu, který dostal za úkol proniknout do našeho oddílu společně s německým důstojníkem Silbertem.“ Byla to Faustova práce, ale o tom major pomlčel.

„Co nám řeknete na tohle, Silberte?“ otázal se Mlynskij.

„Nejsem žádný Němec!“ prohlásil kategoricky zadržený.

„Já přece neříkám, že jste Němec, já jsem jen vyslovil vaše příjmení.“

Muž mlčel.

„Jmenujete se skutečně Silbert?“ trval na svém major.

„Jsem Dolgov,“ procedil zajatec skrz zuby.

Alijev s několika muži Dolgova odvedl a za okamžik se vrátil. Při důkladné osobní prohlídce se pod jednou zajatcovou podrážkou našla německá vizitka.

Mlynskij se na ni podíval a četl: Otto Kranz – oberstandartenführer.

„No vida, to je, panečku, propustka k Němcům. Přiveďte zadrženého zpátky.“

Zajatec se plouživým krokem vrátil do majorovy místnosti a postavil se před Mlýnského.

„Při osobní prohlídce byla u vás nalezena vizitka velitele gestapa Kranze. Jak tomu máme rozumět. Dolgove?“

„Nejsem Dolgov… Všechno vypovím, ale slibte mi, že zůstanu naživu.“

„Slíbit vám mohu jen tohle: Budete vyšetřován podle sovětských zákonů, které upřímné doznání hodnotí jako polehčující okolnost. S tím můžete klidně počítat.“

Zamyšleně se na zajatce zadíval.

„Ale nesnažte se nás doběhnout, nemáme čas poslouchat tady vaši legendu, zato pro nás není problém ověřit si každé vaše slovo.“

Silbert přikývl.

„Posaď se a piš,“ přikázal Mlynskij Alijevovi a podal mu čistý list papíru a tužku.

Pak se znovu obrátil na zajatce:

„Posloucháni vás.“

Ten se chvatně napil, odkašlal si a tichým hlasem překotně spustil:

„Jmenuji se skutečně Silbert. Jsem Němec, narodil jsem se v Berlíně, v rodině profesora matematiky. Tatínek ze mě chtěl mít vědce. Začal jsem na berlínské univerzitě studovat filologii. Intenzívně jsem se věnoval ruštině a šlo mi to. Po absolutoriu jsem na škole zůstal jako aspirant. Jenže potom… potom přišlo gestapo a budoucího filologa přeškolilo na agenta. Rozhodli se využít mého slovanského zjevu a jazykových znalostí ve prospěch vaterlandu. Nejdřív mě poslali do zajateckého tábora, kde byli hlavně Rusové. Měl jsem se tam vydávat za jejich krajana a odhalovat komunisty, komsomolce a důstojníky. Pak mě poslali na východní frontu a školili pro nasazení v sovětském týlu. Měl jsem se usadit v Moskvě nebo na Urale.“

Silbert se na chvíli odmlčel. Asi po půlminutě se rozpovídal znovu:

„Váš noční výlet do města pořádně promíchal karty. Místo abych letěl někam do týlu, byl by mě Kranz nejraději viděl ve vašem oddíle. Berlín mu to povolil. Sem mě měl dovést ten muž, kterého vaši vojáci zastřelili.“

„Jak se jmenoval?“

„Vím jenom to, že se mu říkalo Zachar a že ho doporučil pracovník policie Ochrim Šmil. Toho si moji krajané nemohou vynachválit a uvažuje se o tom, že bude jmenován velitelem městského oddělení policie. Říká se, že svou věrnost Německu už zpečetil krví i prací.“

„S jakým úkolem jste sem přišel? To jste ještě neřekl.“

„Měl jsem se usadit v oddíle a nepozorovaně nasypat jed do kotle u polní kuchyně. Kranz vycházel z toho, že nové členy oddílu, které ještě neznáte, patrně necháváte pracovat v týlových četách nebo u kuchyně. Jed jsem uschoval kousek od pily, ve vykotlaném stromu.“

Mlynskij s Alijevem si vyměnili významný pohled.

„Znáte německé agenty, kteří již působí v našem týlu?“

Němec se rozvalil na židli a důležitě prohlásil:

„Je mi toho známo opravdu hodně. Zaručte mi, že zůstanu naživu, pošlete mě do Moskvy a vaši nadřízení ode mě dostanou řadu významných Informací. Vám už jsem toho řekl až dost, ale zatím nemám žádnou záruku, že mě nezastřelíte.“

„K vašemu návrhu se ještě vrátíme, pane Silberte. Teď nám však ukažte, kde jste nechal ten jed.“

Všichni vstali.

Němec si dal na pokyn Mlýnského ruce za záda, trochu polekaně se rozhlédl po místnosti a váhavě vyšel ven.

Za ním zamířil k východu i Mlynskij, ale v tu chvíli do domku vpadli tří zasněžení a větrem ošlehaní chlapi – Serjogin, Vakulenčuk a děda Matvej. Mezi nimi se obratně protáhl Livanov, popadl březové koště, pečlivě z nich ometl sníh a začal jim pomáhat se svlékáním promrzlých svršků. Mlynskij měl z návratu těchto spolehlivých spolubojovníků obrovskou radost a linea jednoho po druhém vřele objal.

„Díky, mládenci, moc jste nám pomohli.“

Serjogin a Vakulenčuk podali hlášení, vyměnili si s velitelem pár nejnutnějších poznámek a spěchali ke svým vojákům. Za nimi vykročil ke dveřím i děda Matvej, ale toho major zarazil:

„Vy tu, prosím vás, zůstaňte.“ Nabídl dědovi cigaretu. „Chtěl jsem vás teď nechat pár dní odpočinout, Matveji Jegoryči. jenže se to nějak…,“ Major rozpačitě umlkl v půli věty.

„Jen klidně mluv, veliteli, jestli pro dědka něco máš, tak jakejpak odpočinek. Matvej Jegoryč si to za svou Nástěnku ještě neodpracoval, ať je jí země lehká.“

„Potřebovali bychom dovést dva soudruhy k Afanasjevově skupině.“

„Lehký to nebude, ale zkusíme to.“ odpověděl děda, navyklým pohybem si přejel kníry a zeptal se: „Kdy se jde?“

„Dnes.“

„Počasí je mizerný, fujavice, na krok nejni vidět. Pude to těžko, moc těžko.“

„Ale bude to bezpečnější. Cestou pozor, Matveji Jegoryči. Teď můžete na Němce narazit i tam, kde byste je čekal nejmíň. Dnes v noci hlídky objevily dva německé agenty přímo tady v táboře, jednoho zastřelili, druhého se podařilo zadržet.“

„Ale to snad ne!“ podivil se stařík.

„Nedivte se, dědo. Teď už tu patrně operují jiní Němci. Dřív jsme je v noci venku nezahlédli, ale to se asi změnilo.“

Do domku se vrátil Alijev. Vřele se přivítal s dědou Matvejem a postavil na stůl lahvičku s jedem.

„Obsah už jsme prozkoumali – je to docela nevinná kapalina. Když jsme to řekli Silbertovi, nevěřil tomu. Prý to zkoušeli přímo před ním. Pes, který pozřel krajíc chleba s jedinou kapkou, do půlhodiny pošel. Kranz prý tvrdil, že ta lahvička by musela spolehlivě stačit na celý prapor.“

„A kdo to tedy zneškodnil? Co si Silbert myslí o tomhle?“ zajímalo majora.

„Nejdřív to nemohl pochopit, ale pak se zamyslel a povídá: Už je to jasné, Ochrim.“

Mlynskij v duchu jásal, a bylo proč.

Po vzrušené noční příhodě si lidé nakonec popřáli dobrou noc: a šli spát.

Mlynskij se ráno vzbudil brzy. Oddíl čekala složitá operace, která se měla stát závěrečným akordem činnosti oddílu v německém týlu. Nechal na ráno svolat velitelskou poradu.

„Z našeho oddílu se stala zkušená vojenská jednotka,“ řekl svým důstojníkům. „I v této tak složité situaci dokážeme Němcům zasazovat velmi citelné rány. Už jsme toho dokázali hodně. Vy i vaši vojáci prokázali ve složitých podmínkách nepřátelského týlu skutečnou statečnost. Mnozí naši soudruzi v těžkých bojích padli. Vlast na ně nikdy nezapomene… A teď nás čeká další velká zkouška. Musíme se na tuto operaci dobře připravit. Krycí název akce je Průlom.“

Nadporučík Livanov, stojící u okna, tiše dodal:

„Skrz linii fronty.“

„Naprosto správně,“ reagoval na jeho poznámku Mlynskij. „Přes frontu na Velkou zemi. Celou operaci pečlivě naplánoval štáb armády a schválilo ji i velení frontu. Cílem této operace je prolomit zesílenou nepřátelskou obranu, která je velmi dobře opevněna, obsadit strategicky důležitý železniční uzel a dostat se i na takticky velmi výhodné výšiny po obou stranách údolí.“

„S tím si poradíme, soudruhu majore,“ odpověděl za všechny Alijev.

„Špatně oblečené a obuté vojáky vybavte teplým oblečením a válenkami. To udělat můžem. Námořníkům rozdělte bílé kožíšky, jejich černé uniformy by na sněhu byly příliš nápadné.“

„Já si je převlíknu, soudruhu majore,“ zahřměl zvučný Vakulenčukův bas.

„Rozdělte rotám dostatek střeliva. Podrobně vás s plánem celé operace seznámí kapitán Serjogin.“

MLADÍ ROZVĚDČÍCI

Nedaleko hájovny Mlýnského hlídky společně s vojáky, kteří na místo přestřelky rychle přispěchali z pily, rozdrtily skupinu německých průzkumníku na lyžích. Krátký boj přežil jen nadporučík Grüner.

Zajatec uvedl, že jeho četa, která byla součástí výzvědné roty motorizované divize von Hornovy armády, dostala za úkol vypátrat stopy Mlýnského oddílu. Nadporučík Mlýnskému také řekl, že na jeho oddíl má zaútočit celá divize. Činnost oddílu už dělala starosti i na vyšších místech než ve von Hornové štábu.

Situace byla stále složitější. Bylo třeba okamžitě rozhodnout, co dál.

Mlynskij si zavolal Alijeva a Serjogina.

„Hodinu od hodiny je to horší a horší,“ řekl jim. „Máme celou řadu důvodů domnívat se, že k pátrání po našem oddíle a k další chystané kárné operaci se připojí i jednotky generála von Horna. Měli bychom se teď poradit, co dál!“

„Hlavně bychom měli co nejrychleji zmizet odsud,“ soudil Alijev. „Není vyloučeno, že nepřítel už o naší poloze ví, a pokud ji ještě nezná přesně, může ji přinejmenším předpokládat.“

„Ale kam půjdeme?“ zeptal se Serjogin.

„Musíme přejít někam jinam a k operaci Průlom se připravovat na novém místě,“ odpověděl Mlynskij.

Dohodli se, že vyšlou skupinu průzkumníků v čele s Vakulenčukem, která by prošla celou předpokládanou trasu pochodu k linii fronty.

Taková skupina by však na všechno nestačila. Bylo třeba získat ke spolupráci i místní obyvatelstvo. Mlynskij měl v rezervě několik lidí, ale především spoléhal na člověka, který by o postavení německých jednotek v pří frontovém pásmu mohl ledacos vědět.

Byl to kněz z vesnice Popelňa. Soudruzi z ústředí ho doporučovali jako naprosto spolehlivého muže, který okupanty nenávidí a v případě potřeby rozhodně pomůže.

Ale jak s ním navázat spojení?

Vesnice byla přímo ve frontovém pásmu a bez zvláštní propustky se tam nikdo nedostane. Určitě by se to nepodařilo ani dědovi Matvejovi. Zadržely by ho hlídky a v nejlepším případě by ho poslaly zpátky. A pokud by v někom vzniklo sebemenší podezření, že má něco společného s Mlýnským nebo s partyzány, mohlo by ho to stát život.

Ale čas tentokrát hrál proti Mlýnského vojákům. S každou další hodinou, strávenou na pile, se zvyšovalo nebezpečí, že je tu Němci najdou. Bylo třeba okamžitě něco podniknout.

Mlynskij se svými pomocníky probral všechny možnosti, ale ani jedna nebyla stoprocentní. Nakonec zbyla jediná eventualita – vybrat z řad oddílu člověka, který by ti Němců nevyvolal podezření a jemuž by přitom stačila jednoduchá, a proto taky naprosto spolehlivá legenda.

Ale kdo by to měl být?

Pro Mlýnského bylo těžké na to jen pomyslet a ještě tíž se mu to vyslovovalo, ale takový člověk byl v oddíle jen jeden – Mišutka.

Má však major právo vyslat na tak nebezpečnou cestu malého chlapce? Poslal by svého Voloďku, který teď sedí někde v bezpečí? A major si odpověděl okamžitě – ano, poslal.

Bylo to jasné, šlo přece o stovky lidských životů. Bylo to riziko, ale všechny ostatní možnosti byly mnohem riskantnější. A děti jsou přitom rození herci. Jako Mišutka se do své legendy nedokáže vžít ani jeden dospělý.

Sám ale chlapec jít nemohl. Mohl by zabloudit nebo ztratit hlavu. Potřeboval někoho s sebou, a na to se zase nejlépe hodil Aljoša Gorecvit. V takovém případě se legenda nabízela sama: Mišutka ztratil matku a postarala se o něj Aljoškova rodina. Aljoška taky měl stálé bydliště v městečku a mohl klidně poukazovat na to, že odtud chlapce vede do Popelní, kde má Mišutkova matka údajně být. Na zpáteční cestě mohou procházet stejnými kontrolami a říkat, že matku nenašli, v Popelili nebyla…

Vakulenčukova četa dostala kromě svého vlastního úkolu na starost i oba mladé rozvědčíky, protože jejich cesty povedou víceméně souběžně.

Když se Aljoška s Mišutkou pomalu vypravovali na cestu, došlo ještě k nenadálé komplikaci. Zinočka najednou zničehonic začala dokazovat, že je naprosto vyloučeno, aby Mišutku někdo někam posílal a že ona ho stejně nepustí – je to přece dítě, a žádný rozvědčík. Do toho všeho se připletla ještě Oxana a začala všechny přesvědčovat, že nejlepší by bylo, kdyby šla ona s Aljoškou:

Míša se přitiskl k Aljošovi a paličatě opakoval:

„Já nejsem dítě, jsem rozvědčík!“

„I ty můj rozvědčíku,“ rozesmála se Oxana a políbila Mišutku na zrůžovělou tvář.

… Dlouho a podrobně Mlynskij rozmlouval i s tetkou Uljanou, která se nabídla, že se taky porozhlédne po okolních vesnicích. K večeru se žena vypravila, přehodila si přes rameno velkou pletenou tašku a do ruky vzala hůl. Už u branky se otočila k Alijevovi, který ji doprovázel, a broukla:

„Kdyby něco a chytili mě Němci, postarejte se mi o holku. Pošlete ji do Velké země, mám už akorát ji.“

„O dceru se nebojte,“ uklidnil ji Alijev, svírající její drsnou upracovanou dlaň. Uljana se napřímila, odhodlaně vykročila a za pár minut už zmizela mezi stromy.

Až teď měl najednou Mlynskij pár hodin pro sebe. Lehl si na pohovku, aby si trochu odpočinul, ale vzápětí pochopil, že neusne. Zavolal si k sobě četaře Bondarenka.

„Nezapomněl jste ještě němčinu?“

„To rozhodně ne, soudruhu majore. Naopak ji momentálně ovládám jako nikdy předtím.“

„A co byste řekl tomu, kdybychom vás znovu vyslali na návštěvu k Němcům?“

„Mohu být upřímný?“

„Samozřejmě.“

„Moc o to nestojím, ale pokud je to zapotřebí, jsem připraven.“

„Potřebujeme to, četaři, moc to potřebujeme. Nerad bych riskoval tvůj život, Nataša to ponese těžce.“ Na okamžik o něčem zauvažoval, ale pak rozhodně uzavřel: „Ale asi se nedá nic dělat, prostě se bez toho neobejdeme.“

„Rozumím, soudruhu majore. Jsem připraven vyrazit okamžitě. Co mám dělat?“

„Potřebujeme co nejpodrobnější údaje o téhle oblasti,“ a major ukázal do mapy. „Kde všude tam jsou Němci, kolik jich je – zkrátka co nejúplnější informace o dislokaci a pohybu nepřátelských vojsk.“

Bondarenko pozorně majora sledoval, a když velitel skončil, zeptal se:

„Jaké dostanu k dispozici doklady?“

„Pokud bys měl nějaké problémy, budeš vystupovat jako agent gestapa číslo sedmdesát jedna s přezdívkou Walter. Všechny podrobnosti jeho legendy ti sdělíme a dáme ti vizitku velitele gestapa Otty Kranze, kterou jsme u něj našli – ta by ti měla posloužit jako propustka absolutně všude.“

„Kdy mám vyrazit?“

„Ještě dnes v noci, podrobná instruktáž o úkolu za půl hodiny.“

… Aljoša s Mišutkou vyšli na silnici, oklepali si z kožíšků sníh, každý sežvýkal krajíček zmrzlého chleba a pak už bezstarostně vyrazili k východu. Hned na první křižovatce obcházeli kolem sloupku s ukazateli směru dva urostlí Němci se samopaly na prsou.

Na druhé straně silnice stál policajt s bílou páskou na rukávě a karabinou na rameni. Hned vedle policajta stála nějaká ženská, navlečená do přepychového kožichu. Mišutka najednou ztratil kuráž.

„Neblbni!“ šťouchl do něj loktem Aljoška. „Musíš jít pěkně kliďánko, jinak si na sebe neštěstí přivoláš sám.“

Míša se zahanbeně přiznal:

„Najednou jsem se nějak lek, ale už je to dobrý.“

Aljoša mu pevně stiskl ruku, až to malého chlapce zabolelo. Ale hned se napřímil a srovnal se svým „příbuzným“ krok:

„Stehen, stehen!“ vykřikli Němci a jeden z nich na chlapce namířil hlaveň samopalu.

„Doklady!“

„Jaký doklady?“ vykulil oči Aljoša „My nejsme plnoletý, žádný doklady nemáme.“

„Doklady!“ zařval Němec ještě hlasitěji.

Přistoupil k nim policajt a zeptal se:

„Co jste zač a kam máte namířeno?“

„Bydleli jsme spolu ve městě. Tady tomu se ztratila máma,“ Aljoša kývl směrem k Mišutkovi. „Teďka jdeme k jejímu bráchovi do Popelní, prej se tam měla ukázat.“

„Nechte je bejt, jsou to kluci.“ poradil policajt Němcům. „Takový u nás doklady nemají.“

Žena v kožiše to rychle přeložila a Němec pokýval hlavou. Hlaveň automatu klesla dolů.

„Tak běžte, ale moc se mi tady nepromenujte, podruhý už bysme vás nepustili.“

Když od hlídky kousek poodešli, Aljoša na Mišutku vesele mrkl a poznamenal:

„Tak vidíš, je to za náma. A ty ses bál.“

„Já už nebudu,“ slíbil Míša a mnul si prokřehlé ruce.

Pozdě v noci se utahaní a promrzlí chlapci konečně dostali do Popelni. Došli až ke kostelu, ztěžka se přehoupli přes plot a zaklepali na okénko knězova bytu. Cvakl zámek a skulinou pootevřených dveří do tmy zazářilo mihotavé světlo malé lampičky. Ze dveří se vynořila rozespalá tvář nějaké stařeny.

„Co chcete?“ zeptala se nevraživě.

„Jdeme k velebnýmu pánovi,“ odpověděl Aljoška.

„A co jste zač?“

„Synovci.“

„Vás tu akorát tak potřeboval.“ zavrčela na ně stařena. „Sám nemá co do huby, a teď do toho přijdete vy.“ Ustoupila kousek stranou. „No což se nechá dělat, pojďte dál“

Vstoupili do velké teplé světnice a stáhli ze sebe všechno mokré šatstvo. Po chvíli se otevřela malá, nenápadná dvířka a do místnosti vstoupil velebný pán – dosti velký podsaditý muž s hustými prošedivělými vlasy, asi tak pětačtyřicátník. Na krku měl těžký stříbrný řetěz, na němž visel masivní zlatý kříž. Usmál se na chlapce:

„Vida, bůh mi poslal příbuzné! Tak nám buďte vítáni, synovečkové,“ a dotkl se rty jejich čel.

„Polibte velébnýmu pánovi ruku!“ zasyčela stařena.

Aljoša a po něm i Mišutka přitiskli rty k chlupaté knězově ruce.

„Darjo, připrav dětem jídlo a spaní v teplé místnosti, potřebují se zahřát,“ řekl duchovní hospodyni.

„Hned to bude, velebnej pane,“ zamumlala stařena, uklonila se a odešla.

Kněz přistoupil ke dveřím, podíval se do chodby, a když se přesvědčil, že je prázdná, pečlivě zavřel dveře.

„Poslouchám vás, děti moje,“ pošeptal chlapcům a naklonil se k nim tak blízko, že na tvářích pocítili dotek jeho dlouhých vlasů.

„Máme vyřídit pěkný pozdravení od Alexandra Karipovíče,“ vychrlil Aljoša.

„A kdepak teď žije, můj synu?“

„U čistýho rybníka sedům, byt číslo dvacet tři,“ odpověděl pohotově Aljoška.

„Tam už jsem nebyl pěkně dávno, a stýská se mi,“ posteskl si kněz. „Dá bůh, že se ještě někdy setkáme.“

Vstoupila Darja.

„Je prostřeno.“

„Tak pojďte, pojďte, chlapci,“ pobídl je kněz. Objal Aljošu i Míšu kolem ramen a vedl je ke dveřím.

Po večeři hostitel Míšu vybídl, aby si šel hned lehnout a Aljošu pozval do svého pokoje k večernímu rozjímání…

Pozorně chlapce vyslechl a vyptal se, kdy se mají chlapci se zprávami vrátit. Zajímal se i o poslední akce oddílu a náladu mezi vojáky. Když si všiml, že i Aljošovi už se klíží oči, poslal ho za Míšou.

Zůstal sám. Pomalu přistoupil k jednomu ze svatých obrazů, odklopil ho a odemkl malý trezor. Vyňal odtamtud mapu a podle Mlýnského požadavků do ní rychle začal zanášet nějaké údaje a značky. Pokreslenou mapu uložil do plochého slídového pouzdra, které hned na místě zašil do Mišutkova sáčka místo jedné ramenní vycpávky. Zálibně si svou práci prohlédl, ještě jednou se přesvědčil, že je všechno v pořádku, pomodlil se a také se uložil ke spánku.

Sotva se ráno probudil, už u něj byla Darja. Hlásila, mu, že snídaně je připravena, ale nějak se neměla k odchodu jako jindy.

„Jakpak dlouho u nás ty vaši synovečkové pobudou?“ začala se najednou vyptávat stařena. „Jídla už máme poskrovnu a vaše ovečky nejsou zrovna štědrý.“

Kněz se podrbal na zátylku a odevzdaně poznamenal:

„Co se dá dělat, je to přece jen moje přízeň.“ Povšiml si Darjiná podmračeného kukuče a smířlivě dodal:

„Připrav jim něco na cestu, já je rychle vyprovodím.“

Stařena se uklidnila a spěchala zpátky do kuchyně.

Po snídani kněz vyšel na dvorek nadýchat se čerstvého vzduchu. Chlapci šli s ním.

„Vánice už utichla,“ poznamenal kněz. „Asi byste se měli vydat na cestu. Němci dlouho nečekají, jak se trochu vyčasí, hned vylezou.“ Pohlédl ještě jednou k nebi a rozhodně řekl:

„Chystejte se na cestu, děti moje, potřebují vás tam, ne tady!“

„Ale my přece potřebujeme…,“ spustil překvapeně Aljoška.

„To, co potřebujete, už máte,“ zarazil ho kněz a poplácal Mišutku po pravém rameni. „Tady je to.“

„Tak jo. Jdeme, Mišutko.“

Chlapci se rychle vypravili a Darja jim přinesla plný tlumok jídla.

„Co máme, dáme,“ pronesla stařena odevzdaně a pomohla Aljoškovi s tlumokem na záda.

Kněz ještě nenápadně otevřel peněženku a tak, aby to stařena neviděla, podal Aljošovi okupační stomarkovku.

„Na, dej to vašim. Řekni, že víc nemůžu. Až se trochu vzpamatuju, pošlu víc. Takhle to vyřiď, a nezapomeň.“

Kněz k sobě oba chlapce přivinul, políbil je na tvář a vedl je k vrátkům.

„Sbohem!“ rozloučil se, ale pak, jako by si ještě na něco vzpomněl, dodal: „Když bude třeba, přijďte zas, ale ve dne, je to bezpečnější.“

„Dobře, strejčku, příště to bude podle vás,“ ujistil ho Aljoša.

Asi po pěti kilometrech odbočili na lesní cestu. U lesa se ještě naposledy ohlédli k silnici, měli ji jako na dlani. Na chvíli si vydechli a vyrazili dál.

Brzy došli ke známé rokli a pomalu sestupovali k řece. Stačilo už jen po ledě přejít na druhou stranu, kde se jako mohutná hradba tyčil vysoký bor. Oba chlapci se s obdivem zadívali na obrovské stromy, zachumlané do sněhu jako do kožichu. Nakonec si na led netroufli a pokračovali po cestě, která se u řeky prudce stáčela na most.

Oba rozpustile pokřikovali a bezstarostně vykračovali po uježděné silnici – přesně podle pokynů, aby se nezdáli podezřelí. Sotva však došli k mostu, vyběhli zpod něj němečtí vojáci a za nimi jako psík jeden policajt. Obklopili je, zamířili na ně a beze slova je odvedli do malé boudy kousek od mostu.

Velitel hlídky pokynul policajtovi a ten se hochů zeptal: „Kam jdete?“

„Do lesa.“ odsekl mu najednou kurážně Míša.

Aljoša strnul. Co to toho kluka najednou popadlo? Přece měli jasně domluveno, že byli u strejdy za řekou a teď se vracejí domů.

„A proč?“

Aljoša horečně uvažoval, jak se z toho dostat, ale vtom ho znovu předběhl Mišutka:

„Pro dříví.“

Tím situaci ještě víc zkomplikoval, protože Aljošovu legendu, takovou betonovou legendu, dočista rozvrátil.

„A jakpak ho z toho lesa povlečete?“ vyptával se jedovatě policajt.

„Na zádech,“ nevzdával se Mišutka.

„Lhát můžeš, ale musíš to umět. Bez saní a provazů povlečete dříví několik kilometrů? Kdo ti to má věřit?“

Dál už Aljoša mlčet nemohl, musil upoutat pozornost na sebe.

„Ale ne, my to jen nasbíráme na hromady a večer přijede strejda s koněm.“

„Tak se chytili, ptáčkové, každej vykládá něco jinýho!“ poškleboval se policajt.

„No my jdeme na chrastí.“

„Ahá, na chrastí, a kde ho vemete, když je všechno zavalený sněhem?“

Němci oba chlapce prohledali, ale kromě peněz a jídla nenašli nic.

„Jdete k partyzánům!“ řvali na ně.

„Kam a proč jdeme, už jsem řek.“ odpovídal klidně Aljoša.

„Však ty promluvíš,“ zuřili vojáci.

Jeden z nich něco horlivě dokazoval policajtovi. Ten se podíval do zápisníku a najednou vykřikl:

„To je on! Pod led s ním.“

Pak se zadíval na Mišutku a na okamžik zrozpačitěl:

„A co s tímhle štěnětem? Že bysme ho pustili do lesa, ať si tam sbírá to chrastí? Zmrzne tam sám Aspoň nebudou lidi, teda co to melu, ty banditi jako tihle mít řeči.“

Němci přikývli a rozřehtali se.

„Mazej, parchante!“ zařval policajt a namířil na Mišutku pušku.

Mišutka si uvědomoval, jakou cenu má jeho sako a tak utíkal, co mu síly stačily.

Aljošovi mezitím Němci zkroutili ruce za záda a vlekli ho k díře v ledu. Zaťal zuby – ani ne tak bolestí, jako spíš vzteky. Němci do něj hučeli:

„Buď se přiznáš, nebo je s tebou konec, ty loupežníku!“

Aljoša se otočil, ale Mišutku už neviděl. To znamená, že se dostal do lesa. Sako má na sobě, napadlo Aljošku. Jen aby se šťastně dostal k oddílu, to by člověka ani smrt tolik nemrzela.

Mišutka utíkal jako o závod. Tragédii, k níž mezitím došlo pod mostem, už neviděl.

Zachránil ho mičman Vakulenčuk. Jeho skupina byla blízko, protože za mostem v lese měla na chlapce čekat. Námořníci zaslechli od mostu nějaký halas a hned se opatrně přisunuli k okraji lesa. Vakulenčuk si přitiskl k očím dalekohled a spatřil oba chlapce obklopené Němci. Bylo jasné, že jsou v nebezpečí a že je jim třeba okamžitě pomoci. Než se však námořníci stačili přiblížit ke strážnímu stanovišti, Němci Mišutku pustili a Aljošku hodili pod led. Zkušeného ničmana nenapadlo, že by Němci mohli s Aljoškou skoncovat tak rychle a tak krutě. Spěchal, ale nakonec přišel pozdě. Němci do hocha chvíli kopali a tloukli ho pažbami, ale on mlčel. Rozběsnění fašisté už dlouho nepřemýšleli a chlapce utopili. Vzápětí zarachotily samopaly Vakuleočukových rozvědčíku. Jako první bezmocně rozhodil rukama policajt a zhroutil, se na led. Stejný osud čekal i Němce. Neunikl ani jeden…

PRŮLOM

Bondarenko si prostudoval všechny materiály, které mohl jako údajný agent gestapa č. 71 potřeboval. Účastnil se i Silbertových výslechů, aby si do paměti vryl jeho zvyky a chování. Nakonec absolvoval důkladnou instruktáž u Mlýnského, který mu předal agentův walter a Kranzovu vizitku.

V noci četař z tábora odešel. Jeho bezvadná němčina nebudila podezření a poměrně snadno se několika vojenskými auty dostal až k frontě. Tady se vydával za reprezentanta firmy Daimler, který kolem fronty shání kovošrot pro německé hutě. Poměrně snadno se dostával do řeči s německými vojáky a důstojníky a ti s ním cítili, když jim s ustaranou tváří vykládal, jak je doprava železného šrotu do vlasti svízelná a jak musí při pátrání po surovinách poletovat jako šílený skoro po celém Rusku. A přitom jsou zničené tanky a děla tak kvalitní surovina!

Němci se snažili pomáhat, jak nejlépe uměli, a radili mu, na kterém úseku fronty je rozbité techniky nejvíc. A Bondarenko tak mohl procestovat křížem krážem celou oblast, která majora nejvíc zajímala. Cenné Informace si zapisoval tajným kódem do malého zápisníčku.

S úkolem byl hotov poměrně rychle, a tak se rozhodl, že se vrátí. Našel si malou opuštěnou staničku na jednokolejné trati a doufal, že se tu dostane do nějakého vlaku. Na nástupišti ho však najednou překvapil tlustý svobod nik.

„Ukaž doklady!“

Bondarenko se německy ohradil, že si vyprošuje, aby s ním hlídka takhle jednala.

To svobodníka podráždilo ještě víc. Aby zbytečně nebudil rozruch, pokusil se Bondarenko Němci vysvětlit, že pro něj je nedotknutelný.

„Dezertér! Drž hubu!“ zahulákal svobodník, zavolal jednoho z vojáků, kteří stáli poblíž, a nechal zadrženého odvést ke svému veliteli.

Vstoupili do malého domku kousek od stanice. Hubený sebevědomý nadporučík si posunul skřipec na nose a na půl úst požádal:

„Vaše doklady, prosím!“

„Jsem zaměstnanec firmy Daimler a zabývám se sběrem a dopravou železného šrotu pro vlast,“ opakoval znovu bez zaváhání Bondarenko.

„Doklady na stůl!“ žádal suše nadporučík. „Tohle by nám mohl vykládat každý.“

„Ztratil jsem je cestou!“

„Prohledat!“

Voják stojící u dveří, se k němu okamžitě vrhl, ale Bondarenko ho pánovi tým gestem zarazil:

„Nespěchejte, pane nadporučíku!“ poznamenal s ledovým klidem. Vytáhl z náprsní kapsy vizitku a hodil ji před nadporučíka.

„Po tomhle snad konečně dostanete rozumí“ dodal skoro výhrůžné.

Důstojník se znovu dotkl skřipce, přimhouřil oči a zadíval se na vizitku. Pak se nejistě zeptal:

„No a co má ta vizitka znamenat?“

„To mohu vysvětlit jenom vám osobně, pane nadporučíku.“

„Můžete jit!“ pokynul Němec vojákovi.

Když osaměli, Bondarenko se usadil pohodlněji a spiklenecky nadporučíkovi sdělil:

„Jsem Walter, agent gestapa č. 71. Plním zvláštní úkol. Aby mě Rusové nepověsili na první větvi, nemám u sebe jiné doklady než tuhle vizitku. Pokud o tom pochybujete, zavolejte veliteli gestapa Kranzovi, ten vám to potvrdí,“ poradil mu bohorovně Bondarenko a rozšafně si zapálil.

Důstojník váhal. Nervózně povstal a několikrát přešel po kanceláři.

„Jen klidně volejte, číslo tam máte,“ vybízel ho Bondarenko.

Hrál vabank. Jinak to nešlo. Jedině klidná sebejistota a odvážná drzost ho v této situaci mohly zachránit.

Nadporučík několikrát neklidně zamrkal, sundal si skřipec a důkladně protřel skla. Pak se posadil, zvedl sluchátko, ale znovu ho položil. Nakonec se přec jen odhodlal a požádal armádní ústřednu, aby ho spojila s Kranzem. Sluchátko zvedl Kranzův zástupce, vyslechl nadporučíkovo hlášení a tiše se ho zeptal:

„To je všechno?“

„Zadrželi ho moji vojáci,“ opakoval nadporučík.

„Vojáci jsou pitomci, nadporučík by měl být trochu chytřejší, je to náš nejlepší agent! Okamžitě pustit!“

„Rozkaz!“ zasípal nadporučík do sluchátka.

Bondarenko celou scénu sledoval pohodlně rozvalený v křesle. Zádumčivě vypustil z úst několik koleček dýmu a pak protektorsky prohlásil:

„Nic si z toho nedělejte, pane nadporučíku, to se stane. Stěžovat si nebudu.“

„Jsem vám velice zavázán,“ vydechl Němec úlevně a úslužně k četařovi, který se právě rozhlížel, kam odhodit nedopalek, přiskočil s popelníkem.

„Ve které jednotce sloužíte, pane nadporučíku?“

„301. pluk 10. motostřelecké divize generála von Horna,“ vychrlil ze sebe Němec a hned snaživě pokračoval: „Deset dní jsme tu byli jako divizní záloha a čekali na posily. A teď prý máme po lesích honit partyzány.“

Bondarenko pohlédl na hodinky a zneklidněl:

„Nějak jsem se tu rozseděl, musím už dál.“

„Nebudu vás zdržovat, drahý Waltře, jsem velmi rád, že jsem měl příležitost seznámit se s vámi. A abyste se cestou vyhnul dalším nepříjemnostem, vezměte si tohle.“

Nadporučík mu podal napůl přeloženou zelenou kartičku.

„To je naše místní propustka,“ vysvětlil mu. „Pro každý případ, ta se vám neztratí.“ Vyprovodil Bondarenka ke dveřím a nakonec se zeptal: „Nemám vám třeba půjčit vůz?“

„To bych vám byl velmi vděčen. Pevně doufám, že vám vaši laskavost budu moci oplatit.“

„Tak zlomte vaz, Waltře, taky vám není co závidět…“

Poslední nadporučíkova slova už četař nezaslechl. Byl rád, že všechno šťastně dopadlo, a spěchal teď co nejdál od dalších možných nesnází.

Za několik minut už ho nadporučíkův opel odvážel v žádaném směru. Proti nim ujížděly kolony nákladních aut s vojáky. Němci si vesele prozpěvovali, někteří usilovně foukali do malých harmoniček. Na saních tažených koňmi kamsi spěchali policajti.

Řidiči asi čtyřicetiletý Němec, který zatím mlčel, najednou prohodil:

„Chvátají“

„A kam?“ zajímalo Bondarenka.

„Na svoje pozice. Ráno jdeme mlátit partyzány.“

Pro Bondarenka ta slova byla jako rána bičem.

„Šlápni na to trochu!“ požádal řidiče.

Němec sešlápl plynový pedál a vůz začal po vymlácené silnici poskakovat trochu rychleji. Když dojeli k řece, ukázalo se, že most za vesnicí vylétl do vzduchu. Řidič se rozhodl, že se vydá po objížďce. Sjel na jakousi polní cestu, ale kousek za vsi vůz zapadl do sněhu. Kola se bezmocně protáčela a nakonec motor utichl. Řidič vylezl z vozu.

„Hände hoch!“ vykřiklo najednou několik mužů, kteří se jako duchové vynořili několik metrů od auta.

Tváří v tvář hrozivě trčícím hlavním samopalů se musili oba podřídit. Muži je rychle prohledali a odvedli zpátky do vsi, do domu, který stál trochu stranou mezi borovicemi. Vstoupili dovnitř. Bylo už tma a v domě se nesvítilo, takže nebylo jasné, komu to vlastně padli do rukou. Bondarenko si jen všiml, že Němce zavřeli do jedné místnosti a jeho vedou dál. Konečně se dostal do osvětlené světnice a tam spatřil u pece sedícího Livanova. Tvářil se přísně, a tak se Bondarenko trochu nejistě zeptal:

„Co že tady chytáte svoje vlastní lidi?“

Livanovova tvář se rozzářila.

„Koho by napadlo, že se tady vozíš v důstojnickejch limuzínách!“ Pak už vážněji dodal: „Poděkuj pánubohu, žes to odskákal jen leknutím, mohlo to dopadnout hůř.“

Jasno v celé věci četařovi udělal až vojín Sidorov, který ho přivedl: „Tady nadporučík nám nakázal, abysme opatřili nějakýho jazyka. Tak jsme si pěkně vlezli do křoví u cesty. Jak jsme zahlídli osobáček, hned jsme zajásali. To bude panečku dlouhej jazyk, říkáme si. Jenže tenhle je teda dost krátkej, co si na takovým šoférovi vemeš?“ přemítal Sidorov.

„Jen nech bejt,“ namítl Livanov. „Takovej šofér taky může ledacos vědět. Vozí oficíry, všechno vidí a hodně toho slyší.“

„Já sice nevím, co bude vykládat ten šofér, soudruhu nadporučíku, ale já mám pro majora informace prvořadého významu. Myslím si, že nám budou všichni vděční, když se co nejdřív vrátíme k oddílu,“ soudil Bondarenko.

„A co s Němcem a autem?“

„Vy tu velíte, o tom musíte rozhodnout vy.“

„Jen se neboj, já svý řeknu. Mě teď zajímá, co o tom soudíš ty.“

„Když Němce máme, měli bychom ho vzít s sebou.“

„A auto?“

„Spálit!“

„A tak to taky uděláme, z mý velitelský vůle…“

Mlynskij měl z Bondarenkova návratu velkou radost. Nejdůležitější zprávy totiž skutečně očekával od něho. Livanov doslal za úkol vyslechnout řidiče a velitel oddílu se hned posadil s Bondarenkem. Během četařova hlášení si dělal důkladné poznámky do notesu a do map.

Když chlapec skončil, major stručně shrnul:

„Času máme málo. Vyhlaste poplach, během třiceti minut musíme pryč… Já se zatím spojím s ústředím.“

Přistoupil k Natašině posteli a vzbudil ji.

„Okamžitě navaž spojení a odvysílej tohle!“

Nataša se posadila a začala si psát:

„Zítra začíná kárná operace s krycím názvem Vlna, namířená proti nám a partyzánům. Do akce bude zasazena motostřelecká divize, prapor SS, četnictvo a rota policie. Dnes v noci se spěšně přesunujeme na novou základnu. Po dosažení cíle okamžitě podáme zprávu. Připravujeme se ke splnění úkolu, který nám byl svěřen Navrhujeme, aby operace Průlom byla uspíšena.

Mlynski“

„Tak tohle, Natašenko, okamžitě odvysílej Moskvě a taky štábu frontu.“

„Teď ale nemáme relací, soudruhu majore.“

„Prosím tě proboha, o tom teď nepřemítej a okamžitě vysílej!“

„Nepřítel by nás mohl klidně zaměřit, když budu dlouho trčet v éteru.“

„A bude dobře, ať si nás klidně zaměří. Ať nás raději hledají tady než někde jinde. Než se sem dostanou, budeme dávno pryč, rozumíš?“

Nataša přikývla, nasadila si sluchátka a zapnula vysílačku.

Jako první se z pily vypravila čelní pochodová záštita.

Deset minut po ní tábor opustila Livanovova rota a chvíli nato i hlavní síly oddílu.

Jako poslední z pily odjížděla týlová četa a Zinočka se svými raněnými.

Lesem postupovali bez problémů. Až někdy k ránu poklidně rozmlouvající vojáky najednou zaskočila krátká dávka ze samopalu. Vojáci se okamžitě chopili zbraní a připravili se k boji.

„Zjistěte, kdo to stříleli“ požádal Mlynskij Alijeva.

Za chvíli už kapitán hlásil, že při přechodu silnice se zajatý německý řidič pokusil o útěk a byl zastřelen.

„Jak na to reagoval Walter?“

„Mlčí. Po tom všem, co nám tu vysypal, už u svých nemá co pohledával.“

„To je sice pravda, ale pozor na něj dávejte.“

K ránu noční vánice utichla a znatelně přituhlo. Mlynskij si posvítil do mapy, pak na hodinky a řekl:

„Z obklíčení trestných jednotek už jsme venku, ale to ještě neznamená, že už je po nebezpečí.“

Ráno oddíl zastavil na krátký odpočinek v hustém lese. Tam už na něj čekali ničmanovi rozvědčíci, kteří celou jednotku odvedli na novou základnu.

Přesně v devět hodin ráno téhož dne vydal generál Ritz rozkaz k zahájení kárné operace Vlna. Nad lesním masívem, který Mlýnského oddíl právě opustil, se těsně nad špičkami stromů začala plazit nepřátelská průzkumná letadla.

Německá vojska vstoupila do lesa a začala ho pomalu a metodicky pročesávat. Všechny hájovny, samoty a lesní osady Němci systematicky vypalovali. Každého, na koho v lese narazili, okamžitě zadrželi a podezřelé na místě stříleli. Zvlášť krutě si v lesích počínali četníci, esesáci a policajti, zanechávající za sebou jen spáleniště a mrtvoly místních obyvatel.

Na novém místě se Mlynskij s Alijevem okamžitě usadili v už připravené zemljance a pozorně vyslechli Vakulenčukovo hlášení o operativní situaci v tomto prostoru.

Mičman ještě nedomluvil, když do zemljanky vstoupila Nataša a podala Mlýnskému radiogram ze štábu frontu:

„V souvislosti se situací bude operace Průlom zahájena už dnes ve 24.00 moskevského času. Navrhujeme oddílu, aby se nepozorovaně zmocnil kóty 231. Po dělostřelecké přípravě, která začne v 01.00, zahájíte útok na nepřítele z týlu. Je třeba vytlačit nepřítele i z ostatních okolních výšin, přerušit silnici a do 03.00 obsadit vesnici Popovka, kde je plánováno setkání s jednotkami Rudé armády. Přijetí této zprávy potvrďte.

Jermolajev“

Mlynskij dočetl a pohlédl na Vakulenčuka.

„Co víte o kótě 231?“

„Je to v týlu německé obrany, asi tři kilometry od první linie. Na severním svahu je křoví, jižní je holý. Od včerejška je nahoře vymetená plošinka a na ní stojí protiletadlová baterie. Posádka bydli v zemljankách na jižním svahu.“

„Odkud máte tyhle údaje?“

„Tohle všechno je od mých kluků.“

„Soudruhu Serjogine, vy s Vakulenčukovou a Livanovovou jednotkou obsadíte bez jediného výstřelu tu výšinu a zlikvidujete posádku baterie. Musí to být ještě před začátkem dělostřelecké přípravy. My s Hasanem Alijevičem zatím obejdeme výšinu zleva a přerušíme silnicí. Pak udeříme na německou obrannou linii z týlu. Za námi pojede týlová četa a ranění. Až bude obsazena kóta 231, pomůžete nám těmi německými zenitkami.“

„Vynasnažím se provést to co nejšikovněji,“ slíbil Serjogin.

„Velice důležité je, abyste po obsazení výšiny ostřelovali především silnici a most, po kterém se Němci budou snažit přisunout posily.“

„Dobrá, beru si to na starost. Než se k nám dostanou naši, určitě se udržíme, a když bude nejhůř, vyhodíme most do povětří,“ řekl Serjogin.

„Pokud nejsou žádné dotazy, seznamte s úkolem vojáky. Do začátku operace zbývá něco přes šest hodin. Vyrazíme v 18.00.“

Když se všichni rozešli, zavolal si major vojína Sidorova a svěřil mu střežení agenta Waltera.

„A oči mějte na stopkách, ať vám neuteče!“ upozornil ho major. „Ručíte mi za něj hlavou.“

„Mně neuteče, soudruhu majore. Jsem lovec, dokážu veverku trefit do oka.“

„My ho ale potřebujeme živého, to si uvědomte.“

Těsně před odchodem ze základny k Mlýnskému zaběhla Zinočka a přivedla Mišutku. Mlynskij ho zvedl, pevně ho k sobě přitiskl a dojatě chlapce políbil.

Serjoginova úderná skupina se nepozorovaně soustředila u úpatí kóty. Kapitán pohlédl na hodinky a tiše zavelel:

„Vpřed!“

Povel jako ozvěna tiše prolétl po celé rojnici.

První na ukořistěných lyžích nehlučně stoupali Vakulenčukovi námořníci, kteří po pár minutách zmizeli mezi kravinami. Za nimi se vějířovitě rozvinula Livanovova rota. Vojáci se bořili hluboko do sněhu a postupovali jen velmi pomalu.

Čím výš se dostávali, tím silnější byl vítr.

Livanov si narazil čepici hluboko přes uši. Opíral se o samopal, ale šlo se mu těžko. Chvílemi nemohl popadnout dech.

Serjogin mu pomáhal a po chvíli poznamenal:

„Ti vás tam ale zřídili, v tom vězení. Vy byste neměl útočit na žádnou kótu, ale spíš se na pár měsíců položit někam do nemocnice.“

„Až bude po válce, můžeme se povalovat po nemocnicích. Teď se musí bojovat.“

Kousek pod vrcholem výšiny dal Vakulenčuk pokyn zalehnout a dobře se zamaskovat. On sám s námořníkem Timošenkem se vydali na průzkum. Doplazili se sněhem až těsně k postavením baterie.

Na malé plošince, z níž byl odházen sníh, stála čtyři protiletadlová děla s hlavněmi čnějícími vysoko k nebi. Hned vedle nich byly do úhledných pyramid složeny bedny s náboji.

Plošinku pravidelným krokem obcházeli dva strážní se samopaly na prsou. Námořníci popolezli do místa, kde se strážní scházeli, a když oba Němci došli až k nim, vrhli se na ně. Vakulenčuk vrazil nůž vytažený z boty do prsou vysokého Němce.

Druhého strážného si vzal na starost Timošenko, ale bohužel nebyl tak úspěšný jako jeho velitel. Němec v pádu ještě stačil stisknout kohoutek a naprosté ticho najednou porušila krátká dávka. Němci se vyřítili ze svých úkrytů, vyrazili po svahu rychle nahoru k baterii a nazdařbůh stříleli kolem sebe. Vakulenčuk s Timošenkem skočili do německého zákopu a palbou posádce odřízli přístup k plošině s děly.

Přestřelka rychle zmobilizovala ostatní Vakulenčukovy chlapce a ti také hned zahájili palbu.

Němci v panice prchali dolů po svahu, ale tam se dostali přímo před hlavně Livanovových kulometů, které posádku baterie do posledního muže zlikvidovaly.

Mičman a jeho lidé mezitím hospodařili na plošině s děly. Otočili všechny hlavně směrem k silnici a vzali si na mušku i most.

Hlavní síly oddílu kótu podle plánu obešly zleva a zalehly podél železničního náspu. Jednotka nadporučíka Utěchina pobila strážné, hřející se v příjemně vytopené boudě, a obsadila silnici, na které zanechala silnou palebnou clonu. Zbytek oddílu se mezitím opatrně přesunoval směrem k Popovce.

A pak jako by se doslova roztrhlo nebe. Nad postaveními hlavních německých sil se uprostřed noci najednou roztančily ohnivé koule vybuchujících dělostřeleckých granátů a min. Hromovou vřavou se chvílemi prodíral úsečný hvizd střel z legendárních kaťuší. A nakonec všechno splynulo v jednolitý ohnivý val, který se všepožírající silou zuřil nad německými opevněními, posouval se do hloubi nepřátelské obrany a nakonec zachvátil i velitelská a pozorovací stanoviště.

Čas od času se nad německými obrannými liniemi zvedaly gigantické ohnivé smrště, zaplavující blízké i vzdálenější okolí explozemi obludné síly. To vybuchovaly zasažené německé polní sklady munice.

Dělostřelecký přepad trval asi deset nebo patnáct minut. Skončil stejně neočekávaně, jako začal, a všude kolem se rozhostilo mrtvé ticho.

V tu chvíli Mlynskij zaútočil. Jeho vojáci smetli Němce z okolních výšin a vtrhli do vesnice. Všichni zřetelně zaslechli řev tankových motorů, skřípění pásů i hromové ruské „hurá“, ale nakonec to zase všechno zaniklo v palbě německých samopalů a kulometů a ve výbuších min a granátů.

Pro Mlýnského vojáky to však byla ta nejlepší vzpruha. Jako mohutná vlna se v čele s majorem a kapitánem Alijevem všichni naráz vztyčili a rozběhli se ke středu vesnice. Němci byli zcela dezorientováni. Ať se hnuli, kam chtěli, všude naráželi na sovětské samopalníky, všude na ně číhala smrt.

Mlynskij se svými lidmi proběhl kolem kostela a dostal se až na náves, nabitou nejrůznějšími německými auty a motocykly. Zdálo se, že německý odpor je zcela ochromen a že nepřítel už se na nic nezmůže, ale to bylo skutečně jen zdání. Z postranní uličky se znenadání vyhrnulo několik německých tanků, pálících ze všech hlavní. Prchající Němci se rázem vzmužili, znovu se zformovali a chráněni tanky sami zaútočili.

Mlýnského vojáci bojovali statečně, ale nakonec byli nuceni ustoupit a přenechal náves nepříteli V rozhodujícím okamžiku byl raněn i Semjon Bondarenko Pustil samopal, nemotorně rozhodil rukama a sesul se u zídky kolem školního dvora. Zinočka se k němu okamžitě vrhla Navalila si bezvládné četařovo tělo na záda, odtáhla ho ke škole, ošetřila Bondarenka a přivedla ho k vědomí.

Situace začínala být kritická. Němci tlačili ze všech sil. Zdálo se, že stačí jen málo a Mlýnského chlapci nevydrží.

„Ani krok zpátky!“ zvolal Mlynskij. „Palbu soustředit na tanky!“

Pancéřovnici, ukrytí za stromy, zdmi a rohy domů, zintenzívnili palbu. Na ocelové obludy letěly ze všech stran láhve se zápalnou směsí a protitankové granáty.

Samopalníci se zatím snažili palbou z ručních zbraní oddělit nepřátelskou pěchotu od tanků.

Dva německé stroje zamířily tam, kde byla palba nejzuřivější, uvízly v úzké uličce a staly se tak snadným terčem. Za okamžik už oba planuly jako obrovské pochodně. Další tank najel na minu, která přeťala pás.

Němci tísnění z týlu a od fronty nakonec povolili a s velkými ztrátami začali ustupovat směrem k silnici.

Oddíl se přesně podle připraveného plánu v osvobozené Popovce spojil s jednotkami pravidelné Rudé armády.

Do průlomu okamžitě vjely sovětské tanky…

Německé velení na celou akci stačilo zareagovat a dalo von Hornovi pokyn okamžitě vyslat záložní tankovou divizi na pomoc postiženým vojákům generála Kriega. Divize se spěšně přesouvala do oblasti vojenských akcí, aby tak vyplnila mezeru, která na německé straně fronty po úspěšném Mlýnského úderu vznikla. Tanky se pokusily z chodu překonat most, který kontrolovaly Serjoginovy jednotky.

Jakmile vjely na most první tanky, zahájili Serjoginovi vojáci palbu ze všech hlavní. Střepiny Vaknlenčukových protiletadlových granátů uvedly do činnosti i výbušninu, jíž byl most zaminován, a ten vyletěl do vzduchu. Němci se pokusili překročit řeku po ledě, ale děla je zastavila i tady. Několik čelních tanků zůstalo bezmocně stát uprostřed řeky. Jeden hořel.

Řeku však překonal velitelský lehký tank s velkými černými kříži na věži a z chodu rozmačkal jedno dělo i s obsluhou. Pak začal metodicky žehlit zákop za zákopem.

Několik vojáků z Livanovovy roty, kteří se k oddílu dostali teprve nedávno, se zvedlo a dalo se na útěk.

„Ani krok!“ zařval na ně Serjogin, sám popadl svazek granátů a začal se plížit proti tanku. Když se dostal až do jeho bezprostřední blízkosti, nadzvedl se na loktech a mrštil svazek pod stroj. Tank nepřirozeně nadskočil a bezmocně strnul v plamenech. Kapitán měl ale smůlu: Prakticky v tomtéž okamžiku těsně vedle něho vybuchl nepřátelský granát. Serjogin už nevstal.

Smrt oblíbeného velitele však Livanovovy a Vakulenčukovy vojáky nezastavila. Nezadržitelně se vrhli na nepřítele, někde se šlo do útoku na bodák.

Na řece zatím vybuchovaly miny a dělostřelecké granáty, zvedající do výše fontány vody a ledové tříště. Dva německé tanky se probořily pod led, ostatní zastavily na břehu a zahájily zničující palbu po zákopech Vakulenčukovy a Livanovovy jednotky. Němečtí ženisté začali pod jejich ochranou připravovat přepravu přes řeku.

Když od Popovky dorazily první sovětské tanky, zbylo ze Serjoginovy skupiny sotva dvacet mužů, z toho polovina raněných, jimž velel ničman Vakulenčuk.

Také palebná clona na silnici stála pevně jako skála.

Utěchinovi vojáci využili protitankových překážek, kterých tu všude kolem bylo plno, a zatarasili jimi všechny přístupy ke svým narychlo vybudovaným opevněním. Zakopali se a zorganizovali kruhovou obranu.

Německá vojska, ustupující z Popovky k západu, se snažila tuto nepříjemnou překážku na silnici smést. Fašisté tu několikrát zaútočili, ale vždy marně. Nakonec to vzdali a obešli toto ohnisko odporu polem. Když k obráncům silniční křižovatky dorazili vojáci z Mlýnského skupiny, byl tu už klid. Ze svého okopu vylezl v ohořelém a na několika místech prostřeleném kabátě četař Petrov, dopotácel se až k majorovi a sípavě hlásil:

„Soudruhu majore, úkol splněn!“

„Kolik mužů vám zůstalo, četaři?“

„Pět, soudruhu majore,“ odpověděl Petrov a ukázal k zátarasům, odkud se pomalu vleklo pět k smrti utahaných a ukoptěných mužů, z jejichž zčernalých obličejů však zářily šťastné oči.

Kolem oběda se sovětské jednotky, bojující v součinnosti s Mlýnského oddílem, zmocnily všech předpokládaných cílů a plně kontrolovaly situací.

Jakmile se o úspěšném průběhu operace Průlom dověděli velitel armády Vinogradov, člen vojenské rady Golub a náčelník štábu armády generál Jermolajev, okamžitě se do Popovky rozjeli.

Nejdřív se sháněli po Mlýnském.

Velitel armády objal majorova mohutná ramena a pozorně se zahleděl do jeho tváře. Spatřil husté strniště vousů a nános nepředstavitelné únavy.

„Tak takovýhle jsi!“

Mlynskij rozpačitě zrudl a zeptal se:

„Jaký?“

„Skutečný hrdina.“

Mlynskij velitele armády požádal o svolení promluvit si s generálem Jermolajevem.

„Ale beze všeho!“ souhlasil dobromyslně velitel.

„Moc vám děkuji za tak skvělou dceru, Michaile Stěpanoviči. Působila u nás jako radistka a moc nám pomohla.“

„Ale co to povídáte!“ zvolal užasle generál. „Kdo že u vás sloužil jako radistka?“

„Vaše dcera Nataša.“

„A kde je?“ zeptal se generál už klidněji.

„Hned ji najdem.“

Za minutu už vstoupila Nataša. Když spatřila otce, vrhla se mu kolem krku a radostí se rozplakala.

„Uklidni se, Natašenko.“

Utřela si slzy, pohlédla na otce – a rozplakala se znovu.

„No tak dost už. Měla by ses radovat, a ty místo toho řveš.“

„Já řvu proto, že Seňa je raněn!“

„Jaký Seňa?“

„Četař Bondarenko, soudruhu generále,“ odpověděl za Natašu Mlynskij.

Generál se zamyslel a pak se na dceru laskavě zadíval.

„Počkat… Není to ten, co ti poslal přes frontu v mé tabatěrce ten vzkaz?“

„Je,“ odpověděla se slzami v očích Nataša

„Neboj se, pokusíme se ho vyléčit,“ utěšoval ji otec, jak nejlépe uměl.

Večer Mlynskij představil veliteli armády kapitána Afíjeva, ničmana Vakulenčuka a další důstojníky, kteří akci přežili. Vinogradov jim poděkoval za dobrou službu, poblahopřál jim k úspěšnému ukončení operace a návratu na Velkou zemi a popřál i mnoho úspěchů v dalších bojích.

Po setkání s veliteli jednotek oddílu se velitel dal do řeči s Mlýnským:

„Máte štěstí, soudruhu majore,“ řekl mu najednou s laskavým úsměvem. „K naší armádě přijíždí Michail Ivanovič Kalinin a velitel frontu. Chtěli by vás vidět, tak se na to připravte.“

Přesně za hodinu do domu vstoupil soudruh Kalinin v doprovodu velitele frontu. Kalinin Mlýnskému upřímně potřásl rukou, zpříma mu pohlédl do očí a zeptal se:

„Kdo vlastně jste?“

Takovouhle otázku major nečekal.

„Rus,“ odpověděl bůhvíproč.

„To vidím, že jste Rus,“ pronesl s jakýmsi zvláštním úsměvem Kalinin a pozval Mlýnského ke stolu.

Major se posadil a trochu zajíkavě řekl Michailu Ivamovičovi pár slov o sobě.

„Tak vidíte, už jsme se seznámili. A já vám z celého srdce blahopřeji k udělení titulu hrdina Sovětského svazu.“

„Sloužím Sovětskému svazu!“ zvolal vzrušeně Mlynskij.

Když se trochu vzpamatoval, Michail Ivanovič oběma rukama stiskl jeho zhrublou dlaň:

„Vyřiďte prosím mou gratulaci i kapitánu Alijevovi a ničmanu Vakulenčukovi, kteří toho hrdinu dostali také. A všem vojákům a důstojníkům mým jménem poblahopřejte k úspěšnému návratu na Velkou zemi. Na shledanou v Moskvě.“

„Rozhodně to vyřídím, Michaile Ivanoviči,“ odpověděl Mlynskij Kalintnovi, který už mířil ke svému vozu před domem.

… Ještě dlouho pak stál dole u vchodu a díval se za odjíždějícím vozem až do chvíle, kdy zmizel za zatáčkou.

Na shromáždění, které uspořádalo velení armády, vystoupilo mnoho soudruhů. Všichni oddílu blahopřáli k úspěšnému ukončeni operace a návratu do řad Rudé armády.

Za ocídil odpověděl sám Mlynskij:

„Drazí bratři! Prošli jsme ohněm a mrazem, poznali jsme smrt i utrpení. Probili jsme se pevným řetězem nepřátelských opevněni na Velkou zemi, abychom tu zocelení a plni bohatých zkušenosti znovu stanuli po vašem boku. Ale na okupovaná území, trpící pod fašistickým jhem, se chceme vrátit a přinést tak svobodu našim ženám a dětem, otcům a matkám, bratrům a sestrám.

Když jsme ještě v hlubokém německém týlu postupovali na východ, lidé se nás s výčitkou v hlase a se slzami v očích ptali: Proč nás opouštíte? My jsme jim dali své slovo, že se s jednotkami Rudé armády znovu vrátíme, abychom je už nikdy neopustili. Přísahejme tedy dnes při prachu našich kamarádů, kteří položili za společné vítězství své životy, že se vrátíme, že osvobodíme naši rodnou zemi a zachráníme naše krajany před otroctvím a záhubou.“

Mlynskij chvílemi vzrušením ztrácel dech, ale vítr, rvoucí mu slova od úst, je zanášel do velké dálky.

Rudoarmejci, pevně svírající své zbraně, stáli v přesně vyřízených, řadách. A hned vedle nich bojovníci legendárního oddílu. Jako odpověď na poslední slova Mlýnského zahřměla z jejich hrdel mnohohlasá přísaha:

„Vrátíme se!“

Několikanásobná ozvěna, která se chvíli převalovala údolím, nakonec zanikla v salvách hromového ruského „hurá!“.