Vojtěch Cach

Náklad do Hamburku

CHMURY KAPITÁNA FERKLA

Červencové slunce pražilo do kovové paluby vytrvale a nemilosrdně. Nad vlnitým plechovým střešením, jež pokrývalo skladištní komoru, tetelil se vzduch jak omastkové páry nad rozpáleným amoletníkem.

Tato pochybná přízeň počasí provázela rychloloď Sylvii od počátku její pouti proti labskému proudu. V rozhlasových zprávách bývá vyjádřena předpovědí „setrvalý stav” anebo „mírně klesá“, kterou běžný posluchač přijme na půl ucha. V plavecké řeči však má mnohem hlubší význam a nezní příliš nadějeplně, zvláště když plavidlo čeká trať zdéli několika set kilometrů proti proudu.

Dva plavci, vsedě opření o stěnu kormidelny, jejíž stín je chránil před nepolevujícím žárem paprsků, na tom byli nepochybně lépe než chlapec v trenýrkách, který ráznými šplouchanci omýval žhnoucí palubu.

Není to tak lehké, jak se na první pohled zdá. Provazem, na němž je kbelík uvázán, je třeba trhnout natolik obratně, aby se nádoba ve vodě rychle naplnila, aniž ji unesl proud. Dnes už ovládal tohle umění skoro bezvadně. A také vyručkovat kbelík s nejmenším počtem sáhů se mu dařilo mnohem lépe než v začátcích služby na lodi.

Jak vše uběhlo. Zdálo se mu, jako by to bylo včera, co přišel na plavidlo, na němž podnikl svou první dálkovou plavbu.

Pot se z něho jen řinul. Opálená bronzová záda se mu leskla v ostrém slunci jako hřbet slanečka.

Jeden kbelík zvrátil chlapec na sebe, rozkošnicky zařičel a poskočil přitom několikrát křepče na místě jako nedočkavý běžec před startem. Pak se rozpustile rozesmál.

„Žolino! Hloupá! Proč utíkáš?”

Světle šedosrstý foxteriér, který z uctivé vzdálenosti pozoroval chlapcovo nepochopitelné počínání s hlavou stočenou mírně na stranu, se uchýlil do bezpečí mezi kapitánskou kajutou a větracím komínem.

„Jestli nenaprší, máme co dělat, abychom ve zdraví dojeli! Hrom aby to vzal!“ prohodil jeden z odpočívajících plavců.

Druhý, starší, s tváří podobnou vyprahlé, popraskané houbě, přisvědčil:

„Sucho pomalu jako v sedmačtyřicátém. Pamatuješ? Tenkrát nás zatraceně prohnalo. Ty naše kádě jsme si mohli dát na kolečka. Na celé štrece jako po vymření. A náklad trčel na místě, ne a ne s ním hnout. To byla patálie! Já tenkrát musel z Magdeburku vlakem, abych stihl funus posledního příbuzného, švagra.” Utřel si dlaní vlhký vychrtlý zátylek a dodal s úšklebkem: „A co tam taky bez pitiva, no ne?“

Plavcův společník se zasmál: „Tak, tak. V těch parnech tenkrát pití podražilo.”

Na obloze ani mráček.

Sylvie, na které pluli, držela se obstojně. Přesto se pořád zdálo, že Dieselův motor zabírá napolovic, jakoby také uondán vedrem. Po pravdě řečeno, byl už chlapec trochu netrpělivý, ačkoli kritický bod stesku po domově překonal. Ani nevěděl jak. Ale mrzelo ho už sledovat život na obou březích řeky, který kolem nich míjel zdlouhavěji než ve zpomaleném filmu. Že se aspoň dostali z únavně jednotvárných dolnoněmeckých rovin!

Když zavěsil kbelík na hák, pes se umoudřil a přišel si lehnout k jeho nohám. Od kořene vyplazeného jazyka mu stékala po spodní sanici šňůrka sliny.

„Ty psisko, ty se máš!” prohrábl se škádlivě v jeho tuhé, kudrnaté srsti.

Žolina labužnicky přivřela bystrá světla a zadním během dala klepáním najevo, že jí tahle pozornost není vůbec na obtíž a že ji naopak oceňuje. Byl to jeden z jejích celkem skoupých projevů, že bere i nejmladšího člena posádky na vědomí.

Chlapec se natáhl na střešení komory a tvářil se, jako by byl zabrán do vlastních myšlenek. Položen hlavou co nejblíž k oběma lodníkům, chtěl však něco pochytit z jejich rozhovoru. Bez valného výsledku. Loď neplula tak rychle, aby k němu přilétala slova, po nichž dychtil.

Ach, není lehké být plavčíkem! Pravda, doposud mu nikdo z posádky nedal očividně pocítit, že překáží anebo že není hoden jejich společenství, i když se mnohdy vedly řeči všelijaké, zvlášť o ženských. Ale od té příhody v Hamburku postřehl, že na všech leží jakýsi mrak, určitá tíseň z něčeho nevysloveného. A také kapitán mu nevěnoval tolik pozornosti jako při plavbě dolů.

A ti ostatní? Mají ho za plaveckého učně, za polejváčka, který obstojně ošetří palubu a vykoná nepříliš náročné rozkazy. A to je opravdu málo na mladého muže, za něhož se už samozřejmě pokládal a který už na vlastní oči viděl zámořáky. Co zámořáky — ledacos!

Jak ukojit zvědavost? Na koho se obrátit v té stále nevyjasněné věci? Na druhého lodníka? To tak! Nádvorník s přízviskem Šimša mu od počátku krapet přízně neprojevil a víc si hleděl ploché láhve, kterou ustavičně nosil s sebou v zadní kapse kalhot. A Porák? Pokud nezastupoval kormidelníka, spal anebo se s něčím pižlal dole v kajutě pro mužstvo. Jestliže se chlapci zdáli bližší oba strojničí, kteří ho vždy vlídně přijali, když zabrousil do strojovny, svízel byla zase v tom, že k nim měl poměrně daleko, neboť jeho místo bylo především na palubě.

Zbýval tedy už jen kormidelník a kapitán. Dva chlapi na slovo vzatí. Což to není nádherná podívaná na kormidelníka, hrdě vztyčeného v zasklené kabině, který ani v těch ukrutánských vedrech nesejme plaveckou čapku s hlavy, pokud je ve službě?

A kapitán? Juj!

Když internátní instruktor oznamoval Vladimíru Klínkovi, že je přidělen jako plavčík-učeň na rychloloď Sylvii, jejímž vedoucím je kapitán František Ferkl, připojil pro výstrahu:

„Lehké to mít nebudeš, s tím počítej. Ferkl se s nikým nemazlí. Zapiš si to dobře. Potrpí si na pořádek, na kázeň, na přesnost. Vím, že nejsi z marcipánu a všechny těžkosti překonáš. A tím víc se u něho naučíš, čím budeš mít oči otevřenější. Uvědom si, že to je tvůj prospěch. A nezapomeň přitom na školu. Byla by to i naše ostuda, kdybys nám tam zlajdačil.”

Zprvu se Vláďa domníval, že takových ponaučení má vychovatel v zásobě habaděj pro každého, kdo odchází na plavbu na praxi. Na něho si s takovým průhledným zastrašováním nepřijde!

Určené práce vykonával, jak nejlépe dovedl. Nadarmo neměl za sebou první úspěšný rok plavecké školy s výtečný: i prospěchem. A kapitán pořád nic. Přitom Vláďa tak narmolený nebyl, aby si klidně vsadil, že je ve všem dokonalost sama.

Teprve po několika dnech plavby poznal užitečnost vychovatelových pokynů. Kapitán Ferkl neměl ve zvyku ani křičet, ani dělat scény pro hloupost jako třeba druhý lodník, který strkal nos i do věcí, do nichž mu nic, pranic nebylo. V tom byl Nádvorník-Šimša nesnesitelný. Ale Vláďa se nepamatuje, že by kapitán cokoli a komukoli slevil anebo přiznal nějaké neoprávněné výhody. A choval-li se k druhému lodníkovi drsněji než k ostatním, Vláďa se nemohl zbavit dojmu, že právě pod touto příkrostí je skryta největší náklonnost…

Pozor!

„Být ten chlap delší čas na palubě, kapitán si ho vzal jinak do merku, to říkám já. Sakra, ten ti má nos na takové vykuky!”

Člověk, kterého měl zřejmě Šimša na mysli, se jmenoval Hejna. S kapitánem Ferklem plul na Sylvii poprvé, Vláďa se doteď nedopátral všech souvislostí a jen to věděl, že se lodník před odplutím z Hamburku nevrátil na palubu.

Celá historie byla pro něho opředena dráždivým tajemstvím a zvláště v prvních dnech zpáteční cesty toužil po bližších podrobnostech Ne že by mu Hejna nějak přirostl k srdci. Byl to takový nemastný neslaný člověk, na němž snad nejvíce poutaly zvláštní, blízko u sebe položené hadí oči, stále jakoby zaměřené do neurčitá. Ale dráždil ho utečencův skutek a jeho příčiny.

„Smůla, učiněná smůla,” mínil Porák a Vláda ještě více nastražil uši. „Zrovna Ferklovi se to muselo přihodit. Může z toho být pěkná polízanice. Bez vyšetřování se to neobejde. Málo platné, za posádku je odpovědný kapitán. Takový je předpis.”

„Mně budeš něco vykládat!” mávl rukou Šimša. „Ale kdo chce kam, pomozme mu tam. Já se v Hejnovi nikdy pořádně nevyznal. A co tam dneska hledá štěstí, to nevím!”

„Čert ví, co ho popadlo, chytráka. Třeba nějaká ženská, ne?” soudil Porák.

Foxteriér na mžik sklapl mordu a zavětřil. V kapitánově kajutě skřípla dvířka. Šups! a už bylo zvíře pánovi u nohou, vrtíc přikupírovaným pahýlkem prutu a svíjejíc se jako žížala na písku.

A jako by byli s kapitánem předem domluveni, zvedli se mlčky i oba lodníci a odšourali se na příď lodi.

Škoda. Vláďa se mohl ještě leccos dovědět.

Zůstal na místě. Nikdo si ho nevšímal. V prvních dnech plavby ho to silně mrzelo. Nechápal ještě, že je v plavecké službě množství úkonů, které se vykonávají jakoby samy sebou, přirozeně, se zvláštním, zkušenostmi vypěstěným citem, vzbuzujícím v nezasvěcenci skoro dojem zbytečnosti.

Krajina měnila svou tvářnost. Oba břehy se pozvolna přibližovaly i zvedaly a vpředu se už rýsovala mírná návrší s obnaženými skalisky, řídce obrostlými borovicemi a břízkami.

Kapitán vystoupil na ochoz kormidelny. Byl vyšší, nepříliš silné postavy. Pod tenkou košilí se skrývalo pevné, svalnaté tělo. Málokdy se smál. V jeho ustavičně jakoby přimhouřených tmavých očích nebylo snadné se vyznat. A přece dovedly prohlédnout až do dna duše! Jen se například kolem něho protáhl Nádvorník-Šimša a už na něho kapitán uhodil:

„Tak, Šimšo, kolikátá už?”

„Druhá, kapitáne.”

„Nepovídej. Pátá, ne-li víc. Znám tvou míru. No, pálíš si svůj kotel, na to bys neměl zapomínat!”

A usvědčený Nádvorník si mohl stranou jedině postěžovat: „Snad mě prošacovává očima, jinak to není možné. Skoro vždycky uhádne, kolik vypiju!”

I na Vláďu Klínka jednou kapitán upřel ty své tmavé, zkoumavé pohledy. Bylo to před vyplutím z Hamburku.

„Snad ses neloučil s nějakou milou? Na to máš dost času, nemyslíš? Hybaj — na místo!”

Vláda tehdy přiběhl na palubu jako jeden z posledních, krátce po stanovené lhůtě. Kdyby se byl mohl na místě propadnout, byl by to pokládal za slabé pokání — tolik se před kapitánem styděl!

Hloupost. Sháněl se na Peutestrasse po drobnůstce, kterou chtěl mermomocí přivézt domů. Pak se dlouho nemohl dorozumět s prodavačkou, a proto se tak zdržel.

Horší však bylo, že kapitán už víc neřekl. Věru to bylo horší, protože Vláďa nemohl vědět, co se skoro současně odehrálo na lodi a jakéže starosti sžírají velitele lodi …

Nyní se všecko znovu vybavuje. Musely to být pro kapitána těžké chvíle, když odcházel na břeh oznámit, že posádka rychlolodi Sylvie není úplná a že lodník Hejna včas nenastoupil do služby. Dělej co dělej, taková věc vrhá nepříznivé světlo i na vedoucího plavidla. A že celá historie bude mít svou dohru u domácích úřadů, jak naznačoval rozhovor Šimši s Porákem, je také pravda.

Vláďa se cítí trochu unavený, zmalátnělý. Asi ze slunce. Ne, nesmí se tomu poddat, pokud je kapitán na můstku u kormidelníka. Kapitán jistě neopustil svou kajutu jen tak zbůhdarma!

„Opláchnu se a zase bude dobře,” řekl si v duchu a sáhl po kbelíku.

Vtom — rup! Loď jako by se proti něčemu vzepřela!

Vláďa se zakymácel, pocítiv pod sebou náraz, jako když někdo v nižším patře udeří prudce do stropu násadkou smetáku. Ovšem tohle byl mnohem silnější, rachotivější, protivnější zvuk a úder zdola byl také třeskutější.

Kapitán skočil k provazu zavěšenému na kormidelníkově kabině a prudce jím trhl. Vzduchem prolétlo pronikavé, varovné zahoukání sirény. Vláďa věděl, co znamená. Rychle přistát k levému břehu, v jejich případě tedy vpravo od směru plavby.

Ze strojovny vyběhl druhý strojník s vytřeštěnýma očima.

„První komora dostala šupu!”

„Otevřít!” zavelel kapitán bez rozmýšlení a seběhl dolů. Kdosi strčil do udiveného Vládi.

„Probuď se, mladej!” houkl mu těsně u ucha Nádvorník-Šimša a hnal se dál.

V několika okamžicích odkryli první díly střešení a skládali je s rachotem na sebe.

Ráz na ráz!

Kapitán vyběhl zpátky ke kormidelníkovi.

„Plavčíku, piliny!” stačil ještě křiknout.

Sylvie popojela mocným trhnutím nazad, voda pod zádí šumivě zavířila a v krátkosti stála loď nehnutě u břehu jako hračka, které došlo natahovací péro.

Chlapec hned kapitánovi neporozuměl. Chtěl pomoci Porákovi a Šimšovi, kteří zběsile odhazovali pytle s podzemnicovými jádry a odvalovalí těžké bedny.

„Neslyšels?!” zachroptěl kapitán, skloněný už zase nad obrubou skladištního prostoru, kolem něhož se nahrnuli ti zbývající z posádky.

Aniž věděl, proč ho nohy nesou zrovna tam, vběhl popletený chlapec do meziprostoru mezi oběma komorami. Snad v podvědomí si připomněl, že ji tam jednou viděl, tu hromadu obyčejných dřevěných pilin.

Odhodil poklop a vnikl dovnitř. V hlavě mu hučelo. Nedovedl si všecko tak rychle srovnat. Po klidné, pokojné plavbě najednou takový obrat! A do všech jako by vletěl běsí

Snažil se co nejrychleji splnit rozkaz představeného. Po hrstech však pytel příliš nenabýval a s hledáním lopaty se nechtěl zdržovat. Co se vlastně přihodilo? Ano, proto prve vyšel kapitán na palubu a proto Porák se Šimšou odešli na příď! Zřejmě se Sylvie blížila k nějakému obtížnému úseku Labe.

„Jak ti to bude dlouho trvat, co?!” ozvalo se v otvoru nad ním.

Ohlédl se. Nevzhledná, uřícená tvář Šimšova nevěstila nic dobrého.

„Už jsem hotov!” hlásil Vláďa a hodil si pytel na rameno.

„To bych ti taky radil!” sípal lodník a sáhl si do houbovitého, potem zalitého obličeje. Bylo na něm znát, že je značně vyčerpán. Ale jeho energie byla nezdolatelná.

Sotvaže k němu Vláďa po několika schůdcích povystoupil, strhl mu nedočkavý lodník pytel s ramene.

„A za mnou!”

Poslušně ho následoval.

Čerpadlo se klepavě rozdrnčelo. Mezi těmi, kdož horečně překládali náklad ze zasažené komory, byl už i druhý strojník a kormidelník. První strojník obsluhoval čerpací zařízení, stále nespokojený s jeho výkonem. Pobíhal od pumpy k hadici, utahoval ventily a spíše kolem sebe vytvářel ovzduší nervozity.

Vskutku nezbýval čas na nějaké úvahy. Náklad bylo třeba co nejrychleji přeložit. Pod spodními pytli a bednami se objevila voda, kterou čerpadlo nestačilo vypumpovat. Kapitánovi už sahala po lýtka.

Šimša ohmatával poškozené dno a funěl jako hroch.

Ano, vše nasvědčovalo tomu, že loď najela na záludný balvan, který promáčkl stěnu.

Porák odkudsi přiběhl s bedničkou.

„Ukaž!” vytrhl mu ji kapitán z ruky a přiklopil jí pytel s pilinami, který se Šimšovou pomocí předtím nacpal do otvoru.

Kormidelník strčil Vláďovi konec sochoru. „Vzpírej! A pořádně!”

Druhého konce břevna se chopili kapitán se Šimšou a vší silou jej tlačili k obrácenému dnu bedničky. Dřevo sténavě zapraštělo.

Kormidelník musil pomoci Vláďovi. Samotnému se mu totiž nedařilo zapřít sochor pod paprsky hřebenice.

„Udrží to?” vzkřikl zdola kapitán.

„Udrží!” vyhekl kormidelník a opřel se znovu do sochoru, aby jej důkladněji vmáčkl pod nosnou konstrukci střešení. „A ještě jednou — hej rup!” strhl s sebou i Vláďu.

Chlapec byl nevelké, zato rozložité postavy. Jeho dobrých sedmdesát kilo také něco vydalo! Sochor pod tlakem jejich ramen zaskřípal.

„Ani se to nehne!” vydechl kormidelník a posunul si čapku.

„Lekážní plachtu!”

Vláďa nechápavě pohlédl na kapitána. Ostatní stále ještě překládali pytle a rachotili s bednami. Rozkaz se tedy mohl týkat jenom jeho.

„Sklapni zubále a polez!” vykřikl mu do obličeje druhý lodník a drápal se po pytlích ven z komory. Začpěl z něho tabák a kořalka — jako vždycky.

Co mají s tou plachtou? nestačil ani uvažovat chlapec a poslušně přeběhl za Nádvorníkem po traverze jako provazolezec k obrubě paluby. Co s plachtou na motorové lodi? Nepřeskočilo jim? Vždyť zatím se každý rozmyslně něčeho chopil, aniž ztratil hlavu, a jak rychle zabránili záplavě zboží!

Stěží dostihl Nádvorníka-Šimšu u pomocného skladiště na zádi lodi. Teď byl dvojnásob zvědav, co se z toho vyklube. Neobyčejná lodníkova čilost ho omračovala. Šimša se rychle rozhodoval, byl ze všech, možno říci, nejobratnější a jeho vychrtlé, kloubovité paže s výraznými žílami pracovaly přesně jako automaty. I kapitánovy myšlénky jako by předem tušil.

„Nestůj a dělej!” zahartusil druhý lodník na chlapce, ač mu svým tělem znemožňoval vstup dovnitř.

Ve skladišti se přece Vláďa vyznal. Jsou tam uloženy čisticí potřeby, kbelíky, soudky s mazadly a s dehtem, náhradní díly a všelijaké harampádí, o němž ani neměl potuchy, k jakému je užitku. Ale lekážní plachta? Jaktěživ o ní neslyšel.

Protáhl se za Šimšou jako úhoř a v přítmí široce otevřel oči.

„Pudeš, nebo nepudeš?” chroptěl zlostně lodník.

Teprve když si Vláďovy oči přivykly, uviděl Šimšu cloumat jakýmsi balíkem, položeným přímo u stropu na skryté poličce, které si dosud nikdy nepovšiml. Společně vyprostili plachtovinu ze skrýše. Byla těžká. Měli co nést.

U čerpadla stál kapitán a nakláněl se přes obrubu komory. „Ubývá?”

„Ubývá,” hlásil zdola s uspokojením první lodník Porák. „Měli jsme kliku.”

„Ještě jsme nedojeli,” zabručel kapitán, zrovna když Vláďa se Šimšou míjeli kolem, balík plachtoviny v umdlévajících pažích.

„Co s ní?” zeptal se chlapec udýchaně, když ji na přídi rozbalovali. V kolenou cítil třaslavou bolest a musil sbírat síly, aby přiměl k životu přemožené, jakoby ochrnuté paže.

„Kdo se moc ptá, bude brzy starej, rozumíš?” odbyl ho druhý lodník a jako ostříž prohlížel část po části. „Hledej pořádně. Nesmí tam být ani ďourečka, nebo by to bylo všecko pro kočku.”

Lodníkův hlas zazněl vyrovnaněji, klidněji a Vláďovi se zdálo, že i trochu otcovsky.

Za jejich zády vytrvale klepalo čerpadlo. Z hadice vytékal zpátky do řeky proud vody.

Všecky čtyři rohy plachtoviny měly vpletené konce dlouhých lan.

„Tu máš,” podal Šimša Vláďovi jedno lano.

O další dvě se rozdělil Porák se strojníkem. A zase … Byli tady jako na zavolanou, nikdo je nepobízel. Takovou pohotovost si musí Vláďa důkladně vštípit do paměti.

Přehodili plachtu přes příď a začali ji po délce podvlékat pod lodí. Vláďa se Šimšou soukali krůček za krůčkem na jedné straně, strojník s Porákem na druhé.

„Vypnout!” velel kapitán, když čtveřice dostoupila k místu, kde byla loď proražena.

Chlapec začínal chápat. Plachta obepne dno lodi jako utažené obinadlo a bude chránit trhlinu proti vodnímu tlaku, anebo aspoň zmírní jeho účinky.

Trvalo ještě chvíli, než upoutali lana tak pevně, aby plachta neměla jediný záhyb.

„Dobrý. Teď je jako buben!” pochvaloval si Nádvorník-Šimša.

V první chvíli uklidnění, když se posádka rozcházela na svá místa, odvážil se Vláďa obrátit na Poráka: „A proč tam ty piliny?”

„Stará věc. Dřevo ve vodě nabobtnává, rozumíš? Je to nejjednodušší a taky nejlepší těsnění. S tím se dá dojet. Doma musí loď samozřejmě do opravy,” připojil Porák nevzrušeně.

Doma! Doma!

Vláďa si pojednou uvědomil, jak málo myslil na domov. Mamince poslal několik lístků, vzpomněl si pohlednicemi i na kamarády, ale to bylo vše. Trochu se zastyděl. Hned však v něm nabylo vrchu uspokojení z toho, co právě dokončili a na čem měl také svůj podíl. Panečku, takovou zkušenost by ve školní lavici za deset let nevystudoval! To se musí zažít!

Měl dobrý pocit z překonané havárie, i když ho ruce bolely a v celém těle cítil těžkou, bodavou únavu. Už by ani nemohl říci, zda ze slunce, z polévání paluby či teď z toho shonu. Jen co je pravda, dostali co proto! Ale byla to dobrá práce!

Stranou seděl Šimša a zničeně odfukoval. Jeho propadlé spánky se chvěly zrychleným tepem jako žábra chycené ryby. Nad ním stál kapitán s lahví v ruce.

„Co mám s tebou, chlape, dělat? Dej si. Ale je tě škoda.”

Nádvorník-Šimša se dlouze napil, mžikaje přitom bledýma, bezřasýma očima. Pak odtrhl láhev od úst a svalil se na palubu jako špalek.

V prvním okamžiku chtěl k němu Vláďa přiskočit. Zarazila ho však netečnost ostatních.

„Odneste ho!” řekl suše kapitán, až chlapce v duši zastudilo.

Porák se strojníkem se ujali lodníka.

Vláďa se za nimi nechápavě otočil. Proč tu ostatní stojí, jako by se nic nepřihodilo. Copak nevidí, že Nádvorník ztratil vědomí? Taková bezcitnost! Vždyť se Šimša ukázal na pravém místě. A najednou je z něho troska.

Zachvěl se. Ne z odporu, z lítosti. A to ani nevěděl, že Nádvorník patříval před lety k nejlepším kapitánům paroplavební společnosti…

Když Sylvie zvedala kotvy, přichýlilo se už hodně k večeru. Tok Labe ležel ve stínu břehu a nad hladinou se ploužil příjemný, osvěžující chlad.

Vláďa si šel natáhnout kalhoty a košili. Stále mu bylo divné, že nepadlo ani slůvko o přistání. Jindy v tenhle čas už vyhledávali vhodné místo v přístavu nebo v kotvišti.

„Snad nepojedem v noci?” Porák se usmál.

„Jak vidíš, asi ano. Musíme dohnat zdržení a hlavně se co nejdřív docábrovat domů.”

Z kajuty pro mužstvo se vydrápal rozespalý Nádvorník - Šimša. Už se ze všeho probral, nebo ho vyrušily rytmické pohyby lodi?

„Bláznovství! Plavem sotva na sto dvacet,” řekl zastřeným, nečistým hlasem.

„Když si kapitán troufá…,” pokrčil Porák rameny. Zřejmě nechtěl před chlapcem kritizovat představeného. Přesto si neodpustil špičku. „Na novou bouračku vždycky vody dost!” Pak se otočil k plavčíkovi: „Jdi si lehnout, hochu, ať nejsi jako kotě, až na tebe přijde řada. Dnes jsi toho měl myslím vrchovatě.”

Vláďu zabolelo, že ho už nepotřebují. V noci ještě nejel, lákalo ho to Ale neodvážil se odporovat. Ostatně, chvilka odpočinku mu neuškodí. Později si už najde záminku, jak se vrátit na palubu a okusit noční plavbu.

Než sestoupil do kajuty, pohlédl k můstku. Kormidelník seděl na svém místě a na ochozu stál v rozhaleném plátěném kabátci kapitán. Nehybný, mlčenlivý, jako by ani k posádce nepatřil. Co se asi v něm odehrává? Opravdu smůla. Nejdřív ten zpropadený lodník v Hamburku a dnes ta havárie! Jistě mu není veselo. Pocítil k němu ještě větší úctu. A kdyby si troufal, šel by mu vyslovit svou účast.

Do Hamburku se o kapitána starala jeho žena. Zůstala však v přístavu na kulturní lodi, aby tam vystřídala kuchařku, která odjela na dovolenou do Československa ještě před jejich vyplutím.

Vláďa očekával, že se naplní, co slýchával o plavčíkovi. Že se stane děvečkou pro všecko a že jednou z jeho předních povinností bude obskakovat představeného — od vyčištění střevíců až po přípravu ranní kávy. Ale nic takového od něho kapitán Ferkl nevyžadoval. Kdyby se měl příště sám rozhodovat, s kterou lodí by chtěl do Hamburku, zvolil by si zase Sylvii. Pravda, plavební společnost má lepší, modernější motoráky i parníky. Ale což není Sylvie dobrá loď? Vydržela náraz na skálu …

Nediví se Martinu Rokytovi, který neměl to štěstí a nedostal se k plavbě, že se cítí tak těžce poškozený. Vůbec se mu nediví… Vzpomněl si na kamaráda, když už se chystal na lůžko ke spánku. Má mu co vyprávět. A ostatním taky — Oldovi, Jirkovi a třeba i děvčatům. Jediný z nich byl za hranicemi.

Tu si uvědomil, že Hamburk není dál, než jak si s chlapci vysníval. Zdá se mu dokonce, že je blíž než třeba Praha, kde byl všeho všudy dvakrát. Jednou s maminkou a jednou se školou. Poprvé se na Staroměstském náměstí přecpal zmrzlinou, až mu bylo špatně, a podruhé se výpravě ztratil a museli ho hledat. Byla to ostuda.

Dříve než ulehl, hrábl pod kavalec pro cestovní vak. Zalovil v něm. V jeho dlani se octla sněžná koule. Byla v ní figurka se starodávným cylindrem a se štoudvemi na vahadle. Usmál se a zatřepal těžítkem. Drobounké vločky zavířily v kapalině a zvolna, tichounce se snášely na pradávného, komického nosiče vody.

Vzpomínka na Hamburk. Kvůli téhle nicůtce málem porušil kapitánův rozkaz. Kdyby uměl německy, nemusil se s prodavačkou tak dlouho dohadovat. Taky ponaučení…

Opět mu přišel na mysl lodník, který se nevrátil na palubu. Bude z toho pro kapitána opravdu taková polízanice, jak tvrdil Porák? Kapitán Ferkl by si to nezasloužil.

Ale co! On, Vladimír Klínek, jede domů. Domů!

A s tou myšlenkou tvrdě usnul.

Sylvie si razila cestu potemnělým tokem.

DÁREK PRO KAMARÁDA

„Pánové, mě už tady všecko otravuje!” Neodpověděli mu.

„Otravuje!” opakuje chlapec s osudovou tvrdošíjností, podpíraje si poněkud ustupující, ale výraznou bradu dlaněmi, lokty na kolenou.

Všichni tři tak seděli s bradami v dlaních, moudře, soustředěně, nevyrušitelně.

Nad nimi se příkře zvedal skalní útes, propletený na temeni kořeny borovic. Bůhvíjak se tam udržely — vysunuté až na sám sráz. Ale udržely. Jako přední hlídky háje, táhnoucího se dál po vršku až k zoologické zahradě, připomínající se za parných dnů ne zrovna příjemným zápachem.

Odtamtud je nikdo nemohl vidět. Zdola krytí terasovitě naskládanými korunami akátů a bujných křovisek, v nichž si vylámali průhled, viděli na celé malebně rozložené město, jako orámované parky a zahradami na povlovných návrších.

„Jo, hoň mýdlo přes bidlo — těžká věc!” pronesl po chvíli rozšafně Olda Hamouz, kdežto třetí z nich, Jirka Holý, se tvářil, jako by neslyšel.

Slyšel dobře, ale neměl chuť se hádat.

Dnešek se jim tedy nevydařil, to už bylo jisté. Přesto Olda Hamouz pokládal za svou povinnost aspoň trochu zvednout náladu.

„Hošpes je korunovaný vůl, viď?” ozval se opět po usilovném přemýšlení. Nezaznělo to jako účast. Proto kvapně připojil, jen aby se vlichotil Martinovi a rozptýlil jeho psí náladu. „Měl jsi s ním, doufám, něco?”

Zbytečná snaha. Martin nic a Jirka taky nic. Nebo jim je podívaná milejší?

Některé čtvrtě se rozběhly až do strání, mezi nimiž se klikatilo Labe. Kolik měst se může pochlubit takovým panorámatem? Po obou stranách řeky vede železniční trať. Na jejich straně, dočista pod nimi, prochází několika tunely. Těsně vedle Labe se táhne silnice, oddělující domy přilepené na skálu od nábřeží. Naproti, rovněž na skále, se pyšní zámek a pod ním, nedaleko druhého železničního mostu se prostírá nové koupaliště, chlouba města.

„Páv dělá do vody, bude hezky,” poznamenal nemístně Jirka, ačkoli mohl vědět, že korouhvička na špičce zámecké věže představuje nade vši pochybnost kohouta. Ale to asi někde tak slyšel. Málokdy si vyvzpomene něco sám.

Auta, trolejbusy, autobusy, motorky a náklaďáky projížděly sem tam, mizely v obloukovité konstrukci mostu a v opačném směru se jim ztrácely z dohledu za skalní stěnou.

V protějším přístavu stálo několik nákladních člunů a vlečných lodí a u osobního přístavu, který měli po pravici, dýmal nedočkavě na bělo natřený výletní parník.

Opravdu se bylo nač dívat!

Místo v příkrém srázu objevil Martin Rokyta, ten, co se na počátku tak bezútěšně projevil.

Konečně odpověděl Oldovi Hamounovi: „Nic jsem s mistrem neměl. Aspoň ne dnes. Hošpes je na mě kraťas. Ale nebaví mě to, hotovo! Kolikrát to mám opakovat?” svraštil obočí a našpulil pohrdavě ústa.

Nosil dlouhé, až moc dlouhé plavé vlasy a v montérské kazajce vypadal vyspělejší než oba jeho společníci. V jeho hlubokých šedých očích jako by vězelo cosi nevyrovnaného, dychtivého i nesmiřitelného.

„Něco jsi s ním musel mít, když jsi pořád takový načuřený. Mě když náš mistr dožere, taky mi nechutná jíst,” hledal rychle nějakou podobnost Olda. Učil se klempířství. „Proč nechceš přiznat, že ti Hošpes leží v žaludku? Myslíš, že to nevíme?”

„Páni, s vámi je zábava jak s příbuznými po funuse!” přisadil si konečně Jirka Holý. „Povídejte něco!”

„Počkej. Tohle jsou vážné věci,” ozval se znovu Olda, jako by odkryl příčiny Martinovy nenálady. Nepokládal nic za ztracené, přestože ho Martinova odpověď překvapila. Proč nejde s pravdou ven? Nebo se snad Martin s Hošpesem nadobro usmířil? Proč jim to tedy zatajuje?

„Copak je Hošpes jako Šantůrek?” nedal se umlčet Jirka.

„A říkám, že je?” utrhl se Olda.

Jirka se rozzlobil. Věděl, kam míří. Na Martina si netroufne, protiva, to ne, ale proti němu si špičku neodpustí.

„Tak už s tím Hošpesem přestaň, buď tak laskav!” zvýšil hlas Jirka, ale hned se škodolibě zasmál: „Nebo … nebo radši povídej, co bylo s těmi mincemi. Byls u toho taky!”

Olda zbledl a stáhl se. Martin se po nich posměšně ohlédl jako ten pověstný třetí, co z potyčky dvou stran mívá prospěch.

Jirka narážel na nedávnou příhodu při opravě zámecké věže. V kouli, na níž seděl kohout, objevili klempíři staré zlaté a stříbrné mince, uložené tam kdysi i s jakousi listinou, jejíž obsah nerozluštili. Pergamen opraváři odevzdali, nepamatovali však na to, že muzejník, který si přeložil latinský text slavnostního zápisu, je usvědčí, neboť v listině stálo, kolik ve zlatě a kolik ve stříbře pán na Děčíně toho času na věčnou paměť v kupoli uložil.

Pro Jirku měla příhoda příchuť směšnosti tím, že Olda, ač se oprav zúčastnil, byl nakonec jeden z posledních, kdo věděl, že Šantůrkovi zůstalo několik zlaťáků za nehty — dokud je kalupem nemusil samozřejmě vrátit.

Olda se začervenal, ale nebránil se. Jenom o Jirkovi si myslí své. Právě dnes měli být spojenci. Umluvili se, že učiní Martinovi jistý návrh. Ale takhle? Jaký je Jirka spojenec, když z ničeho nic mu vrazí kudlu do zad?

Pravda, tohle orlí hnízdo nemohl vynajít nikdo jiný než Martin. Ve všem byl takový nepředvídatelný, svéhlavý, nepřizpůsobivý i nejnápaditější. Vždycky. Nejednou zkřížil partě plány neočekávaným návrhem, jemuž se ostatní zprvu neradi podřizovali. Řeklo se například, že se půjde na kopanou — Martin byl pro výlet do Hřenska. Jelo se tedy na Pravčickou bránu. Jindy je děvčata pozvala na táborák za lesovnou, Martin dostal chuť na jahody, a tudíž se šlo na lup na plantáže, kde dozrávaly jahody velké jako holubí vejce. Skoro pokaždé tak bylo. A oni pokaždé podlehli jeho vůli bez rozhodnějšího odporu.

Podobně Martin objevil tohle místo. Nahoře na skále, přímo proti zámku, byla také vyhlídka — s restaurací. Prodávali tam limonádu, po níž bolelo břicho. Pod terasou byly ve skále vytesány kotce pro medvědy. Dnes sloužily za skladiště rozbitých židlí, lavic, almar a všeho možného. Na ušmudlaném zábradlí nezůstalo nedotčené místečko — pokrývalo je množství nejnesmyslnějších monogramů a zápisů, vyrytých na památku a pro ostudu. A k tomu ještě poslouchat jalové řeči výletníků?

Martin měl vskutku šťastnou ruku. Dali si pak slovo, že místo nikomu nevyzradí. Přátelství se sice snadno uzavírají i rozvazují, ale pro ně je dané slovo železnou zkouškou věrnosti. Tady se mohli vypovídat ze svých nejtajnějších myšlenek, nikým nevyrušováni a bezpečni.

Co tedy Martinovi přelétlo přes nos? Nemluví a tváří se, jako by mu uvázl v krku škraloup z bílé kávy. Jakou to má cenu?

A ať se nedělá! Nikdy neuměl přijít mistrovi na jméno, dost se na něj nanadával. Hned v prvních dnech učení se s ním dostal do křížku. Hošpes mu dal pohlavek a Martin se ostře ohradil. „Co? Ukazuješ drápky? Tak pozor! Abys neměl u mě vyslouženo!” pohrozil tenkrát mistr a od té chvíle si na Martina zalezl.

To se ví, měli by mít jasno. Vždyť Olda i Jirka se dohodli, že navrhnou Martinovi, aby porušili vzájemnou úmluvu jednou jedinkrát — a to v případě Vládi Klínka. To by bylo pěkné, aby to neuznal. Ale jak to vypadá, i to jim Martin zhatí. Dnes je v takové prašivé náladě jak už dlouho ne.

Vláďa se vrátí co nevidět. Překvapí ho, budou-li mít pro něho něco na uvítanou. Kdyby Martin nebyl vůbec takový nekňuba, mohly by se nakonec i Božena Hlavatá a Jarča Kmentová podílet na krásách vyhlídky. Ale o holkách nechtěl Martin ani slyšet. Kvůli nim se pohádali už cestou sem nahoru.

„Dostal jsem lístek od Vládi,” nakousl Olda opatrně, pamětliv přese všecko úmluvy s Jirkou. To, jak ho dnes zaskočil, si s ním vyřídí jindy!

„Já taky,” připojil se Jirka, ačkoli to nebyla pravda. Vláďa ho totiž pozdravoval na pohlednici, adresované Oldovi. „Tak, pánové, co s ním bude?”

„Jak to myslíš?” pohnul se Martin, o své pohlednici z Hamburku ani muk.

„Jak to myslím? … No, až přijede a tak …”

„Až přijede, bude tady,” zahučel .Martin se zkamenělým výrazem v obličeji.

Protiva!

Jirka se vzdal dalších pokusů. Naproti tomu Oldova kapitulace se projevovala komicky. Lapal po vzduchu jako vánoční kapr.

„Až Vláďa dodělá plaveckou školu, půjde na šíf. Jasné jako facka. Vláďa má, pánové, vystaráno,” uvažoval nahlas Martin.

Jirka se zarazil. Podíval se na Oldu, co on na to. Nezdá se mu také, že se Martin vyslovil o Vláďově budoucnosti prudce a nepřejícně? Má potom smysl pokračovat ve vyjednávání, aby se Vláďovi dostalo cti toho čtvrtého vedle nich? Vyhrkl:

„Tys chtěl taky na šíf, viď?”

Olda vykulil oči na Jirku a v tu ránu by ho dloubl do žeber, kdyby se zrovna Martin nedíval. Proč raději nedrží jazyk za zuby? Vysmívat se, to dovede. Ale jinak má fištrónu pomalu.

Martin přelomil v prstech větvičku.

„Nechtěls?”

Olda se chytil za hlavu a vykřikl: „Troubo!”

„Proč by měl být Jirka trouba?” ujal se ho Martin. „To se ví, že Vláďovi závidím. Vy ne? Vždyť se jediný z nás už podíval do světa. Vy byste nechtěli? Pak je mi vás líto!”

„Chtěli, jakpak ne,” přisvědčili oba horlivě spíše v naději, že se zatvrzelý Martin konečně projeví. „Tak vidíte.”

Jak by nechtěli do světa! To by nesměli číst stejně takové knížky jako Martin. Panečku, cestopisy Čeňka Paclta, Emila Holuba a Afrika Hanzelky a Zikmunda, kterou si vzájemně půjčovali, až z ní málem nic nezůstalo.

„A co? Vezmem Vláďu do party?” kul rychle rozpálené železo Olda. „Nemyslíš, že by otvíral oči? Otvíral!”

Vlastenecký projev Oldův nenašel u Jirky pochopení. Řekl:

„Vláďa už viděl něco jinšího. Třeba mu tohle ani nebude pasovat. Co víš?”

Ve skutečnosti se domníval, že je příhodné ubrat celé věci trošku na významu, aby v tom Martin neviděl bůhvíco. Ale Olda tleskl dlaněmi do sebe a zavrtěl hlavou, což vyjadřovalo jeho pohrdání.

Martin se zachmuřil.

„Jistě viděl … V Hamburku je co vidět. Jen si poslechněte některého zkušeného starého plavce! … A co pořád máte s tím Vláďou? Ještě tady není a vy jen o něm!”

Pod nimi projel berlínský rychlík. Aerodynamická souprava v nich vždycky vyvolávala obdiv. Až tam nahoru slyšeli, jak kola vagónů třeskně bijí do kolejnic.

„Jede na čas,” poznamenal Jirka. Jediný z nich měl hodinky. Vtom si vzpomněl, co měl zařídit. Jeho otec byl zaměstnán jako truhlář v loděnici. O prázdninách mu Jirka nosil jídlo, protože pan Holý držel dietu. Tím se ovšem Vláďův případ scvrkl na otázku zpropadeného tatínkova žaludečního vředu.

„Kam jdeš?” zvedl k němu oči Olda, když Jirka rychle vstal.

„Táta má odpolední,” řekl Jirka omluvně. „Vy zůstanete?”

„Nás nikdo nekomanduje,” zahučel Martin a tím současně rozhodl i o Oldovi.

Z místa, kam mezitím Jirka vystoupil, bylo vidět do celé zátočiny Labe, kde se blyštily nové skladištní objekty a jehly jeřábů.

„Kluci! Kluci!”

„Co řveš?” vyskočil Olda.

„Sylvie … Sylvie je v překladišti!”

„Hlouposti!” utrhl se Martin a zůstal sedět, ačkoli v něm všecko hrálo.

„Povídám, že je to Sylvie!”

„Sylvie tu bude za dva za tři dny! Nenech se vysmát!” trval na svém Martin, ale zvedl se. Kdyby si ho dobře všimli, uviděli by, jak mu oči zaplály.

„Je to Sylvie! Copak ji nepoznám?” zadušoval se Jirka. „To bych nesměl mít všechny lodě očíhnuté. Já se nepletu!”

„Máš pravdu, mohla by to být Sylvie,” připustil Martin, když dostoupil na kamarádovu výši. Poznal ji ještě spolehlivěji než Jirka. Jen nechtěl na obrátku přiznat, že se mýlil. „Tak ahoj, pánové!”

A zmizel v křoví.

„Martine! Kam spěcháš?” vzkřikl za ním Jirka, když se probral z úžasu.

„Nech ho, frajera. Něco mu přelítlo přes nos,” zadržel ho Olda. „Nedohrál by tě? Jestli si myslí, že nás bude věčně takhle citýrovat, tak je na omylu. Aspoň já už toho mám dávno dost.”

Martinův nenadálý odchod mezi nimi rázem smazal nedorozumění a naopak je zase stmelil. Ne nadlouho.

Zamířili k stezce, vroubené po jedné straně lanovým zábradlím, jehož některé nosné sloupky se už povážlivě bortily. Stezka sloužila bezpečnostním drážním četám při průzkumu a zajišťování skal, strmících nad tratí a místy i nad střechami domů.

Olda, popuzený ještě Martinovým chováním, zlostně mrštil kamenem do tabulky Cizím vstup zakázán!

Kámen narazil kdesi dole na překážku.

„Tohle nemáš!” odsoudil Jirka kamarádův výbuch zlosti.

„Nenapomínej mě, jo? Beztak máš u mě vroubek.”

„Za co?”

„Ještě se ptej!” pohodil hlavou Olda a pustil se zkratkou přímo dolů.

Jirka osaměl. Pokrčil nerozhodně rameny, pak mávl rukou, a třebaže měl nejvyšší čas donést otci večeři, loudavě vykročil po serpentine.

Pak že nejsou na světě blázni, myslil si o svých kamarádech …

Martin se rozhodl, že bez prodlení vynajde Vláďu Klínka. Nebylo to nové rozhodnutí. Myslíval na to už dříve, vlastně od chvíle, co Sylvie opustila domácí přístav. Především musí vědět, jak dopadla Vláďova první velká zahraniční plavba. Musí to vědět, protože . , A co! Vláďa měl z pekla štěstí, nic víc!

Nové nákladní překladiště se prostíralo dál za městem po proudu řeky. Bylo obehnáno drátěným plotem. Jen k řece byl volný přístup.

Martin prošel kolem vrátnice u hlavní brány bez obtíží. Pamatovali si ho. Pracoval na elektrické instalaci ve skladištních budovách. A nejednou ho bral s sebou některý z montérů na opravu elektrických jeřábů.

K Sylvii se blížil s tlukoucím srdcem. Kotvila u betonové hráze. Nad ní, jako krk rozkročené žirafy, strmělo rameno jeřábu. Vykládali zboží.

Martin by poznal Sylvii mezi tisíci jinými. Poznal by ji podle úzkého ochozu kormidelny. I podle krátké bytelné čnělky, vysunuté kupředu jako zobák dravce.

Prošel kolem lodi, jako by mířil za docela jiným cílem. Mezi přihlížejícími na rampě neviděl nikoho známého z posádky. To znamená, že všichni už opustili loď a že tedy Sylvie kotví v přístavu už několik hodin. Přesvědčila ho o tom i poloprázdná komora pro zboží.

„Hledáš partu? Už šla domů,” oslovil ho strážný, vynořivší se odkudsi od skladiště.

Martin vyhrkl duchapřítomně: „Jak to? Vždyť mě poslali sem! Kde je ta porucha?”

Neuvědomil si ani, že tu stojí před strážným s holýma rukama, bez montérské brašny.

Strážný si toho naštěstí nevšiml. Také o poruše nevěděl. Ale hlavně že byl hovor navázán.

„Sylvie prý měla přijet později,” začal Martin neurčitě.

„To máš pravdu. Potkal je malér. Vzali to i v noci.

„Jaký malér?” Martin zbystřil pozornost.

„Smůla. Otřeli se o kus šutru či co. K neuvěření — u Ferkla!”

Martin měl co dělat, aby ukrotil svou zvědavost. Takhle je to tedy! Nad jejich hlavami se vznesl balík pytlů. „Buráky, co?”

„Do fabriky, víme?” zostražitěl strážný a bylo po dohovoru.

Martin se otočil na podpatku. On je tak zvědavý na hrst nažlukle chutnajících syrových burských oříšků! „Však já už jdu!”

Od paní Klínkové se dověděl, že Vláďa musil na dopravní správu. Kdyže se vrátí, neví.

Rozhodl se, že zajde domů. Nebydleli daleko. Snad se Vláďa dovtípí a vyhledá ho. Dokázal by tím aspoň, záleží-li mu na něm nebo ne.

Martinova matka si hned u něho povšimla určitého neklidu. Byl nemluvnější než kdy jindy, pořád vyhlížel z okna a nedůtklivě přijímal každé její slovo.

„Kam zase jdeš?” chtěla vědět, když se Martin zdlouhavě vysvlékal z montérek a natahoval si úzké plátěné kalhoty s vysokou manžetou. Nerada je na něm viděla, ty tmavomodré trubky s nápadným prošíváním, které se staly velkou módou chlapců těch let. „Ráno vstáváš!”

Byl to chabý a zcela neúčinný důvod.

„Copak to nevím?” odsekl. A jako by ji chtěl ještě více popudit, řekl hrubě: „A co doma?”

Paní Rokytová jen dotčeně vzdychla a obrátila pohled zpátky ke knize, své nejspolehlivější útěše.

Zamířil k přístavu.

Vedly k němu křivolaké, těsné uličky s nízkými, sešlými domky. Bydleli v nich většinou zaměstnanci plavební společnosti. Nové činžáky stavěla společnost dál od řeky. Starým plavcům to příliš nevonělo. Ani ve dnech odpočinku nebyli schopni se vzdát vody.

O této čtvrti se tvrdívalo, že je tam víc hospod než rohů v ulici. To však byla minulost. Pověstné plavecké útulky, vyznačující se řevem opilých hrdel do nejpozdnějších nočních hodin, zmizely, ulice ztichly a spíše je zaplnila tesklivost vzpomínek. Neboť vzpomíná-li plavec, bývá to spojeno se smutkem nad odešlými lety, plnými síly a obratnosti. Na zlé se vždycky zapomíná rychleji.

Bez obtíží by mohl Martin vyjmenovat, kde který plavec bydlí. Tamhle žije kormidelník Licek a tamhle Kašpar, co mu vloni ocelové lano přeřízlo obě nohy, když selhal vrátek, a musí chodit s protézami. Kapitán Huráň, co si přivezl ženu z Magdeburku a co vyprávěl, že jediný přístav, který zná a nemá přístavní krčmy, je Oslo, tento Huráň, strejcovský taškář a neúmorný vyprávěč, už mohl dávno dostat byt v novostavbě, a přece neopustil jedinou tmavou díru v baráku na spadnutí.

Martin leccos věděl o lidech od plavby. Ani kapitán Ferkl, pod nímž podnikl Vláďa Klínek svůj první plavební křest, mu nebyl neznámý. Škoda, že dispečer Lánský odjel na hlásku do Drážďan. Věděl by ještě víc.

Rád k němu chodíval. Pomáhal mu stavět makety nejroztodivnějších plavidel, až přecházel zrak! Však se paní Lánská kvůli tomu něco nazlobila.

„Podívej se, jak ten nábytek vypadá! Samé lepidlo. A ta podlaha! Do skonání nebude u nás pořádek.”

Přitom měli byt čistý jako klícku. A právě největší jeho ozdobou byly modely luxusních parníků, člunů, bárek, loděk, barkas, plachetnic, korábů, motoráků, transatlantiků i lodiček.

S jakou trpělivostí kouzlil Lánský miniaturní napodobeniny plavidel! Sebemenší podrobnost na nich nesměla chybět — od kotviček, palubních lamp, pádel k záchranným člunům až třeba k minimaxu ne většímu než zrnko rýže!

Tak podle staré rytiny sestrojili i přesnou kopii Zlaté laně, plachetnice, co prý na ní Sir Walter Raleigh přivezl roku 1588 sazenice brambor do Evropy. Ani na ten letopočet, ozdobně vepsaný nahoře na předním stěžni o málo silnějším než zápalka, nezapomněl.

„Hej, Martine!” ozvalo se pojednou z boční uličky.

Odtamtud přicházel — a ne sám — Vláďa Klínek!

Martin hned poznal v kamarádově průvodci kapitána Ferkla.

„Co tady děláš, člověče?”

Nevěděl, co odpovědět. Usmál se rozpačitě a toporně se uklonil kapitánovi na pozdrav.

„Tak platí, Klínku. Máš vyhráno. Zítra v loděnici,” rozloučil se s nimi vedoucí Sylvie.

„Děkuju vám, kapitáne!” rozzářil tvář Vláďa, potěšen, že ho Ferkl poprvé oslovil příjmením, jako by ho tím povýšil rovnou mezi plavce. Pak za ním mlaskl uznale: „Pašák! Takových kdyby bylo!”

Martin mlčel a jen se díval za odcházejícím kapitánem. Ách, kdyby jemu Ferkl řekl něco podobného!

Než se obrátil ke kamarádovi, ohlédl se Vláďa ještě jednou za představeným. Ten už zašel do druhé ulice. Vláďa plácl dlaněmi o sebe.

„Martine! — Tak jsem tady! Člověče, až já ti budu vyprávět!”

Setkání s Vláďou si Martin představoval docela jinak. Nějak slavnostnější, okázalejší, bouřlivější. Představoval si, že Vláďa bude nejmíň o hlavu větší než on, že bude cítit mořskou vodou (copak se, blázen jeden, nejel v Hamburku podívat k moři?) a že z něho bude vyzařovat jas dálek a dobrodružství.

A zatím? Vláďa mu připadal usedlejší a nemotornější než dříve, obyčejnější a pramálo zajímavý.

Nebo kapitánova přítomnost tak silně ovlivnila jejich setkání, že nevyznělo, jak očekával?

„Musíš k nám, chci ti něco ukázat,” vzal ho Vláďa pod paží a vlekl ho k domu, kde bydleli.

Martin se dal vést jako ten, jehož se konečně podařilo přemluvit a usmířit. Ve skutečnosti v něm všecko kypělo závistí i zklamáním, nedůvěrou a zároveň i touhou dovědět se co nejvíce.

První, s čím se Vláďa doma vytasil, ač sledován káravými, nesouhlasícími pohledy své matky, bylo rádio o málo větší než krabička od zápalek.

„Tohle ti tam, představ si, nosí ženské jako ozdoby na klopách,” chtěl uvést Martina v úžas. „A jak ti hraje! Poslouchej!”

Ž bakelitové hračky se skutečně ozval jakýsi šelest a vzápětí, když Vláďa strojek vyladil, slyšeli džezovou hudbu,

„Prima, co? … Za noční šichty na překladišti, víš?” vysvětlil rychle zdroj svých hamburských mimořádných příjmů, když viděl, že Martin neprojevuje prazvláštní nadšení a naopak se tváři dost nezúčastněně nad rozloženými svetry a halenkami, které Vláďa přivezl matce.

„A co Hamburk?” vyslovil konečně Martin rozmrzele.

„Všecko uslyšíš!” odbyl ho Vláďa a prohrábl se v cestovním vaku.

Pořádného se ještě Martin nic nedověděl. Vláďa něco nakousl, pletl páté přes deváté, skákal ze vzpomínky na vzpomínku, nic souvislého. Jeho mluva se podobala koberci, na němž stáli. Byl to laciný kus, snad doma pletený z hadříků. Jeho jednotlivé proužky barev do sebe zapadaly bez ladu a skladu, i když v celku vytvářely určitou barevnou harmonii.

Kamarádovo brebentění Martina dopalovalo. Sám o Hamburku také leccos věděl, i to, co snad nebylo pro jeho uši, třeba o pověstném Reeperbahnu, kde prý námořníci nechávají v nočních podnicích valnou část své mzdy. Leccos věděl, ale dychtil po očitých svědectvích z úst vrstevníkových. Proto ho Vláďa neuspokojoval, když pořád něco vrněl o paní Ferklové a o tom, jak na něho byli všichni hodní, jak si získal kapitánovu přízeň a kdesi cosi. Ať si jde s takovými řečičkami někam!

Když před něho konečně postavil s tajuplným úsměvem sněžnou kouli, Martin se zarazil.

„Co je to?”

„Koukej!” zatřepal Vláďa těžítkem. Vločky zavířily v kapalině. „Líbí se ti? Je tvoje. Kvůli tomu jsem mohl zmeškat odjezd lodi.”

„Vláďo!” napomenula ho matka. „Copak se tohle říká?”

Pozdě. Už to bylo venku Nevěděl, jak to napravit. Vycítil, že Martin se stáhl do sebe ještě víc, jako by ani nebyl ve své kůži. Vychrlil ze sebe:

„A představ si, od zítřka budu v loděnici. Kapitán mi to vymohl. Neříkám, že je pašák? Sylvie dostala šupu, víš?”

„Už jsem slyšel,” utrousil Martin zdrženlivě a zašilhal po dveřích. Byl jako na trní.

„Od koho, prosím tě?” divil se Vláďa, jako by sám vyzradil bůhvíjaké tajemství.

„Ještě než Sylvie přijela, jsem to věděl,” zalhal Martin.

Vstal. Už toho měl všeho dost. Ani slovo o zámořácích, ani slovo o ruchu v přístavu, o širokých hamburských třídách, napěchovaných auty světových značek — nic! Kdyby tam poslali Vlasáka, toho největšího pitomu ze třídy, pověděl by toho určitě víc!

„Musím jít. Přijď někdy mezi nás, až budeš mít chvíli,” řekl neurčitě a vlažně.

Vláďa zůstal na místě s pusou otevřenou.

„Ani Martina nedoprovodíš?” pobídla ho matka.

Ale Martin už byl venku.

Vláďa se s němou otázkou v očích obrátil k matce.

„Nezamlouvá se mi ten hoch. Něco ho asi trápí,” vyslovila i jeho myšlenku.

Na rozdíl od něho ovšem pochopila, že se její syn v ničem nepřičinil o to, aby se Martin zachoval jinak, než se projevil.

Sněžná koule zůstala na stole.

Vláďa ji popadl a chtěl ještě vyběhnout za Martinem. Zadržela ho.

„Nepřijde-li si pro ni sám, nevnucuj mu ji. Tím by sis jeho přátelství neudržel.”

Vláďa nebyl tak hloupý, aby si konečně neuvědomil, čeho se dopustil. Jen matčině šetrnosti mohl děkovat, že se to od ní nedověděl přímo a bez obalu.

Bezradně zatřepal Humelem.

Figurka hamburského Holanďana, proslaveného nosiče vody, jako by se pozachvívala pod tiše dopadajícími bílými vločkami …

PŘEKVAPUJÍCÍ OBJEV NA SYLVII

Sylvie trčela na souši jako zcepenělý obr. Obnažená ponorová část úplně změnila její vzhled. Loď nakynula v rozměrech, ztratila svou lehkost, jakou působila, když plula po hladině.

Vláďovi bylo líto, že propásl chvíli, kdy ji vytahovali po zvláštních skluzech na pozvolna se svažující břeh. Přišel k hotovému. Obložena silnými pražci, stála na můstcích jako na protézách.

To všechno instruktor. Ten ho zdržel. Musil mu podat důkladné hlášení o své první velké plavbě. Vláďu přitom dopálilo, že vůbec neprojevil zájem o jeho osobní zážitky. A když odcházel, instruktor ho opět nabádal, jak se má chovat v loděnici po čas oprav na Sylvii. Jednal s ním jako s žáčkem první třídy.

V loděnici Vláďa nebyl nováček. Kolikrát jen ji už zbrousil s Jirkou Holým, co byl jeho tatínek mistrem v truhlárně!

Jako menší hoši objevovali v kdejakém koutě zázračné světy. Z drobných úlomků železa — po celém prostranství se ho povalovalo habaděj — si dělali střelivo do praků. Ve vyřazených bárkách si hráli na schovávanou nebo na piráty.

Jednou vylákali Luďka Vlasáka, co se tak špatně učil, do staré kocábky, jejíž vnitřní stěny předtím důkladně natřeli mýdlem. Sami vylezli po žebříku a milého Luďka tam nechali. Ten potom ne a ne se dostat ven. Nohy a ruce mu klouzaly po stěnách a snad by se uplácal k zoufalství, kdyby mu dospělí nehodili lano a nevysvobodili ho. Dlouho se pak v loděnici nesměli do jednoho ani ukázat.

Anebo k čemu všemu jim neposloužily prázdné kovové sudy po dehtu! Někdy byly výborným zvonícím terčem, jindy složeny vedle sebe a nad sebe tvořily nedobytné hradby. Také jich mohlo být použito jako plováků pod pontonový most, jenže tenhle plán se neuskutečnil. Byl v zárodku zmařen hlídačem. S obdivuhodnou dávkou obraznosti jim ten starý dobrák vylíčil nejpekelnější konec ve vlnách řeky a také nezapomněl okořenit svou výstrahu sbírkou plaveckých nadávek.

I když nyní procházel bránou jako jeden z těch, kdož mají Sylvii co nejdřív postavit na nohy, působilo na něho celé prostředí pořád přitažlivě. Páchlo dřevem, barvou, kovem a schnoucím blátem.

Sylvie nebyla jediné plavidlo v opravě. Opodál také tak bezútěšně trčel remorkér a dál nad ním se obšírně rozkládal na důkladných, křížem krážem položených pražcích osobní parník. Jeho generální oprava se táhla donekonečna.

Na jiném místě, blíž k správní budově, dělníci natírali neforemná břicha pontonů, připomínající velikánské koupací vany.

Ale Vláďa měl oči jenom pro Sylvii, jako by už s ní byl spjat na život a na smrt. Bylo by vůbec možné, aby ho k opravě nepustili? To se mu zdálo vyloučené. A divže si svou nepostradatelnost necenil hned na druhé místo po kapitánovi!

Zase se sešel s celou posádkou — s Nádvorníkem-Šimšou, s Porákem, kormidelníkem Janouchem, s oběma strojníky a s kapitánem Ferklem.

Nedovedl to přesně vyslovit, ale u kapitána mu najednou cosi vadilo. Jako by ztratil něco ze svatozáře prvního muže na palubě. Snad proto, že se v pracovním obleku podobal kterémukoli dělníkovi z loděnice.

Zrovna tak ho zklamal i kormidelník Janouch. Chodil do práce v záplatované dyftýnové bundě a soukennou, na štítku ohmatanou čepici si s oblibou nasazoval k jednomu uchu. To se Vláďovi pranic nelíbilo. A největšího rozčarování se u něho dočkal, když se kormidelník o přestávkách bavil o holubech.

Život na lodi nejvíce připomínal Nádvorník-Šimša, bohužel svým nezřízeným pitím. V kantýně byl častým hostem a nejednou tam způsobil nepříjemnou výtržnost. Jeho rozmíšky s kapitánem se stupňovaly.

Šimšovu neukázněnost odsuzovali i ostatní členové posádky a zvláště Porák vyjadřoval nepokrytě svůj nesouhlas s lodníkovým vystupováním.

„Na lodi se třeba stav na hlavu, ale tady se trochu chlape, ovládej. Nejsme tu sami. Jak se má potom o nás smýšlet?”

Ale Nádvorník-Šimša jako by byl ke všemu hluchý a jako by mu na ničem nezáleželo. Nejméně pak na vlastním zdraví.

Díra po havárii nebyla tak zlá, jak se původně myslilo. Jako kdyby mocný kyj rozrazil velrybě břicho.

Svářeči vyřízli porušený plát a nahradili jej novou deskou. Když nýtovali její okraje, ozývaly se třeskuté rány jako na střelnici. Až uši zaléhaly.

Jednou přivrávoral Šimša z kantýny všecek divý.

„Chlapi! Ke mně! Všecko ke mně!” křičel na celé kolo.

Někteří se k němu obrátili, jiní jen zvedli hlavu a mávli rukou. Zase vyvádí, ochmelka, myslili si.

Ale lodník nebyl k utišení.

„Neslyšíte, hergot! Ke mně! Chtějí nás šacovat jako lupiče! Přece si to nedáme líbit!”

A když nepřestal prskat a vztekat se, seskupili se kolem něho. „Co se stalo? Nebo jsi tak namazaný?”

„Skladník! … Vyvádí jako slepice, když přijde o kuřata … Jděte si ho poslechnout, mameluka. Kváká, že prý se mu ztratily nějaké nože.”

„Jaké nože?”

„Nože, co já vím? Já se jim na ně vykašlu. Já si je nenaložím do octa jako křemeňáky, no ne?”

Nikdo se v jeho blábolení nevyznal. První se ozval kormidelník Janouch:

„Kvůli nožům takové kravály? Nevymýšlíš si, ty naše zvadlá kopretino?”

„Proč bych si vymejšlel? Zeptejte se kapitána. Tamhle ho máte!”

Ferkl přicházel od správní budovy s inženýrem a ještě se dvěma muži. Byl to skladník a jeho pomocník.

„Moji lidé to neudělali, o tom se můžete přesvědčit!” prohlásil zvýšeným hlasem kapitán. Všichni ho slyšeli. „A nebyli jsme tady, když jste nože, jak sami tvrdíte, přebírali. Jaký to máte ve skladišti pořádek, pánové?”

Obklopil je půlkruh zamračených, rozezlených plavců i z dalších plavidel, zřejmě připravených chránit po svém ohroženou plaveckou čest.

Skladník se k nim pokusil promluvit. Už nevypadal tak důležitě a výhružně. Naznačil velikost způsobené škody a několikrát opakoval frázi o nedotknutelnosti národního majetku. A úplně se znemožnil, když jim začal předstírat kázeň a morálku. I nejlepší úmysl se může změnit v pravý opak. Skladník pohořel.

Odpověděli mu smíchem a výkřiky. Prim měl ovšem Nádvorník-Šimša.

„Hele, ty nejte rezavej … ty postavo nepodobná, nech si ty řečičky pro svoje lidi, jestli tě vůbec poslouchají. Kdo z nás, ty šašku, má v tvé díře co pohledávat?”

Nebylo pochyby, že Šimša měl v sobě víc než obvyklou dávku alkoholu. Smích, který vzbudil, přehlušily výkřiky jiných.

„Beztak se tam zamyká jak slečinka v lázni!”

„A když něco potřebuješ, aby ses ho dohledal!”

„Ať si tam napíše ceduli: Inventura!”

Ani jinak rozvážný Porák se neudržel:

„Kdo zaplatí náš promeškaný čas, co? Myslíš, že jsme tu pro parádu? Nebo abychom poslouchali tvoje žvanění?”

Skladníkův pomocník cosi zašeptal inženýrovi.

„Zkusíme to,” přisvědčil inženýr a pokynul skladníkovi k ústupu. Než odešli, připojil ještě na vysvětlenou. „Byly to speciální nože, soudruzi. K novým soustruhům. Pochopte to. Škoda je poměrně značná, věc nemůžeme nechat jen tak běžet.”

„Budou se na nás vytahovat, ubrouskové,” nebyl Šimša k utišení a kymácivě zamířil k lodi.

Nazítří ožila loděnice novým vzruchem. Proslechlo se, že prý bedna s postrádaným materiálem upadla při vykládce do řeky. Nový oheň na střeše!

„Pořádek, co? Skladník ani neví, co přejímá a co ne!” rozčiloval se zase kormidelník Janouch. Předtím totiž kdosi přišel se zprávou, že prý ti, kteří měli skladníka o tom uvědomit, čekali na menší vodu, kdy je dno přístupnější.

„Čím dál lepší!” kroutil hněvivě hlavou Porák.

„A nám by psí hlavu nasazovali, plavajzníci!” nezůstal pozadu Nádvorník-Šimša. Díval se k řece, kde několik lidí ohledávalo dno háky a drátěnými oky, a pochechtával se: „Jen se tam šťourejte, blázni! Dejte si jenom pozor, aby vám to moc nesmrdělo!”

Potom kdosi přiběhl s inženýrovým vzkazem. Dno řeky má prohlédnout potápěč.

Potápěč? Zavětřil Vláďa. To by si dal líbit. Konečně ho uvidí zblízka. V Hamburku pracovali potápěči na opravách pylonů, pevných kůlů, zaberaněných do dna Labe. K nim se poutají lodi. Nikdy však neměl možnost trochu si je prohlédnout.

Přinesli skafandr, kyslíkový přístroj a zdlouhavě pokládali kolem dokola kabely, provazy a gumové hadice. Posádka Sylvie přihlížela důkladným přípravám ne bez úsměšků.

„Takové ciráty jsem ještě nezažil.”

„Jsem zvědav, co dokážou!”

„Jen aby nám nevytáhli nějakou mořskou pannu!”

„Špatná by nebyla, kdyby uměla zpívat. Legrace je tady jako v márnici.”

Když potápěče oblékli do vodotěsného těžkopádného krunýře, zavtipkoval i Porák: „Rád bych věděl, jak se podrbe za uchem.”

Konečně obludu dopravili k řece, naložili na loďku a dál od břehu ji spouštěli pod hladinu. Voda nad ní bublavě zavířila.

„Řemeslo jak stvořené pro kecálisty,” soudil kormidelník.

„Pročpak?” nepochopil Vláďa.

„Protože pořád musí něco mluvit s těmi nahoře, aby věděli, že ještě dýchá!”

Asi po čtvrthodině vytáhli potápěče nahoru. A výsledek? Ještě větší zklamání a ještě větší rozjitření mezi těmi, kterých se celá věc přímo netýkala.

„Humbuk! Někdo si namastil kapsu, to říkám já,” tvrdil Šimša. „A kvůli takové ostudě navíc ještě takové orace!” Skladník a jeho pomocník k němu vyslali zlý, nepřátelský pohled.

„Jen moc nekoukejte, mamlasové!” obořil se na ně lodník. „Zahrávejte si s někým jiným, a ne s námi, poctivými plavci!”

„Pojďte, mládenci. Nemá to kraje ani konce,” vyzval své lidi kapitán Ferkl.

Bylo na něm znát, že ho celá příhoda mrzí, stejně jako inženýra. A potom, byla nasnadě i obava, aby nedošlo k nějakému zbytečnému sporu mezi jeho posádkou a lidmi z loděnice.

„Nejhorší je nedůvěra,” neodpustil si přesto vyslat na adresu inženýra, než se vzdálil.

Inženýr si z rozpaků přetřel dlaní krk. Všechno, co se událo, nevrhalo pěkné světlo na jeho podřízené.

Smysl kapitánova výroku o nedůvěře utkvěl Vláďovi v paměti. Pochopil jej však a sám na sobě zakusil až mnohem, mnohem později. Zatím v něm historie se zašantročeným materiálem zanechávala tísnivý, nepříjemný pocit. Zdálo se mu, že určité napětí mezi plavci a lidmi z loděnice stále visí ve vzduchu.

Dny plynuly a Sylvie jako by se odívala do nového hávu. Nejdříve zbavili její ponorovou část rzi a nečistot. Čističi používali zvláštních těžkých pistolí, podobných hornickým sbíječkám. Kompresorem se do nich vháněl jemný suchý křemičitý písek. Částice odrážející se od tvrdého kovu bodaly jako jehly. Na několik metrů bylo nutno dávat pozor na oči a vůbec na nechráněnou pokožku. Proto pískovači pracovali v silných kombinézách s kuklami na hlavách.

Pak loď natírali.

„Tohle jsi už, holka, potřebovala!” soudil Porák, štětec v pravačce.

Vláďa pomalu necítil zápěstí. Proto mu přišel vhod kapitánův rozkaz, aby uklidil po řemeslnících v jeho kajutách. Opravovali tam topení a také nábytek.

„Dělávala to obyčejně moje žena. Ale jakáž pomoc, taky to patří k našemu povolání. Dobrý plavec, pamatuj si, musí umět dělat od dřeva i od železa. A taky s hadrem a s koštětem,” usmál se a pleskl rozmarně chlapce po tváři. „Chop se toho.”

„Rozkaz, kapitáne!” napřímil se Vláďa, udivený jeho dobrou náladou. Zapomněl už, co se přihodilo v minulých dnech? Nebo obdržel nějaké příznivé zprávy?

Kajuty byly malé, ale útulné. V přední kajutě byla kromě kamen, stolku s dvěma židlemi a poličkou ještě skříň, vestavěná od stěny k stěně přímo proti dveřím.

V druhé kajutě, která sloužila za ložnici i pracovnu, byla dvě lůžka, zrcadlo s nízkou skříňkou, kulatý stolek s klubovkami, psací stolek a polička na knihy a písemnosti. Skříň byla zapuštěna do boční stěny a také se leskla čerstvým lakem.

Vláďa se chvíli rozmýšlel, odkud začít. Rád si dával polohlasné příkazy. Ne z nějaké těžkopádnosti, pro důkladnost. V tom se lišil od svých kamarádů. Nelíbilo se mu například u Martina Rokyty, že často býval příliš hr. Kdepak, ukvapenost se nevyplácí!

„Začnu nejdřív s nádobím. Vynesu hrnce a talíře, pak vydrhnu přihrádky a vybělím je na slunci. Mezitím bych mohl dát do pořádku druhou kajutu.”

Zanedlouho se objevil kapitán a rozložil si plánek lodi na stole. Přitom si stále něco pobrukoval.

„Jdeš na to skoro líp než moje žena,” všiml si konečně chlapce, když zvedl hlavu od plánku.

Dnes se už o ní zmínil podruhé, napadlo Vláďu. Dostal snad od ní dopis z Hamburku?

Vláďa si vzpomíná, jak se při cestě po vodě kapitánova žena starala o svého muže. Domácnost mu obstarávala s takovou samozřejmou pečlivostí, jako by ani nebyli na lodi. Na nic nezapomněla, vše měla připravené před odjezdem. Cestou by bylo zajisté možné doplnit zásoby, ale k tomu přistupovala jen v největší krajnosti. Vláďa se přesvědčil sám na sobě, že je taková úspornost nezbytná i výhodná.

Bylo také zajímavé, že všichni z posádky se k ní, jako k jediné ženě na palubě, chovali s úctou a ohleduplně a i Nádvorník-Šimša před ní krotil svůj nevymáchaný jazyk.

Kapitán si balil cigaretu.

„Tak co, chtěl bys zase s námi?”

„A jak rád!” přisvědčil Vláďa horlivě.

„Jako u každého. Kdo jednou pořádně čichne k vodě, je nadosmrti ztracený. Jenom jednoho se, chlapče, vyvaruj. Toho zatraceného alkoholu. Vidíš, jak nám Nádvorník chátrá. A k tomu dělá ostudu. Škoda. Takových plavců není nikdy nazbyt,” cvakl zapalovačem.

„Mohl bych se vás, kapitáne, na něco zeptat? Proč Nádvorník tolik pije?” osmělil se Vláďa k otázce, kterou si sám často kladl.

„Složitá historie. Ani bys jí nerozuměl,” řekl kapitán a svraštil čelo. Pak vyšel ven.

Chlapec za ním postoupil do dveří. Asi jsem mu zkazil náladu, napadlo ho. Nebo proč nechce víc říci?

Od správní budovy k němu dolehlo ostré hvízdnutí. Otočil se. Jirka Holý. Dával mu znamení.

„Vláďo! Mám na tebe počkat?”

„Nečekej, sejdem se až u kina!” zahalekal v odpověď a stáhl se zpátky do kajuty. Nechtělo se mu teď bavit se s Jirkou.

Měli ujednáno, že půjdou do biografu společně s Oldou Hamouzem a Martinem Rokytou.

S Martinem se neviděl od onoho večera, co u nich Martin nechal sněžnou kouli, tedy ode dne návratu z Hamburku. Proto byl Vláďa zvědavý, jak dopadne jejich první setkání po tolika dnech.

Tehdy se nezachoval k Martinovi dobře. Matka mu to hned vytkla. Ale Martin byl také divný, to se musí uznat.

Záleželo mu na jeho přátelství. Vždyť s Martinem prožil celé dětství. Nedovede si ani představit, že by se jejich cesty rozešly. Ano, nebylo snad hádky, kterou by ještě jako malý chlapec neoplakal, a přece, když se nakonec zase všechno mezi nimi urovnalo, měl pocit, že by se bez Martina těžko obešel a že je k němu připoután ještě víc.

Poslední dolní přihrádka ve skříni byla jakoby vzpříčená. Musil na ni uhodit kladívkem. A jak také klepl vedle, všiml si, že jeden díl podlahy, ten u stěny, se slabě pohnul. Šlápl na něj na jednom konci a přesvědčil se, že není tak pevně zasazen, jak se zdálo.

Sklonil se k podlaze a ťukal kladívkem po okraji obdélníku. Uslyšel zvláštní, dutý zvuk. Co je to? Je snad pod podlahou nějaký zvláštní prostor?

Vstal a podíval se do plánku, který nechal kapitán na stole.

„Aha, skladiště!”

Spokojil se s tímto zjištěním a chtěl pokračovat v úklidu. Vtom si však vzpomněl, že pomocné skladiště nemůže být pod kapitánovou kajutou, nýbrž dál, téměř na zádi lodi.

Přeměřil na kroky vzdálenost od uvolňujícího se dílu podlahy ke dveřím na palubu. Něco nesouhlasilo. Začalo ho to znepokojovat. Znovu nahlédl do plánku.

Nebo je tam strojovna? řekl si.

Nad plánkem si uvědomil, že strojovna není tak dlouhá. Strojovna, jak se domnívá, končí někde u prahu kajuty. Nebyl z toho moudrý.

Vyšel na palubu a pokusil se podle oka odhadnout vzdálenost mezi vchodem do strojovny a poklopem do skladiště. Přesvědčil se, že strojovna opravdu není tak dlouhá a skladiště tak široké.

Nezbývá než se podívat, jak to vypadá dole. To snad mohu, to přece není nic zlého, řekl si na omluvu.

Dieselův motor, podobný ohromnému vyleštěnému katafalku zabíral valnou část strojovny. Stranou stál zámečnický ponk, vzadu byl kavalec pro odpočívajícího strojníka. Na druhé straně, na nižších podstavcích, se blyštily menší motory.

Asi rezerva, pomyslil si.

S délkou strojovny se teprve nemohl dopočítat. Nedovedl si představit, kde je první a kde druhá kapitánova kajuta.

Zaťukal na zadní stěnu. Procházela jí hřídel lodního šroubu. Podle jeho odhadu by měla tato stěna oddělovat strojovnu přímo od onoho skladištního prostoru, kde bylo nářadí s čisticími potřebami. Odtamtud onehdy při havárii vytáhli se Šimšou lekážní plachtu.

Ale ťukání mu nic nenapovědělo. Vrátil se do kapitánovy kajuty.

Teď už byl zcela zaujat svým pátráním. Dosud si myslil, že zná Sylvii do posledního koutu. A hle! Najednou taková záhada!

Nedalo mu to a pohrabáčem nadzvedl uvolněnou část podlahy, rovněž pokrytou linoleem, značně opotřebovaným a popraskaným. Proč je řemeslníci nevyměnili?

Zavanul k němu těžký zápach po žluklém mazadle a zatuchlině. Odklopil víko úplně a dychtivě pohlédl dovnitř.

Otvor pod ním byl temný a záhadný. Jeho zvědavost se stupňovala. Ve strojovně, jak měl ještě v čerstvé paměti, přichází přece z postranních oken dosti světla. Světlo by tedy musilo proniknout i do této části, kdyby ovšem nějak souvisela se strojovnou. Zdá se, že nesouvisí. A se skladištěm? O tom se musí přesvědčit.

Chtěl vyjít ven a otevřít poklop zadního pomocného skladiště. Hned si však uvědomil, že by ho mohl někdo uvidět. Jak by to odůvodnil? Kapitán ho pověřil úklidem kajut. Opravdu by nebylo vhodné, kdyby ho přistihli, že někde zbytečně čmuchá a neplní původní rozkaz.

Jeho vzrušení se ještě víc vystupňovalo. Přikryl rychle otvor v podlaze a vyšel na palubu.

Tam se trochu uklidnil. Paluba byla prázdná. Zpod zádi lodi slyšel hlasy. Posádka cosi opravovala na šroubu. Ano, ráno se kapitán o tom zmiňoval. Snad budou vyměňovat nějaký dílec či co. Potom se tam musí také podívat.

Když zjistil, že ho nikdo nemůže vyrušit, vrátil se dovnitř a ještě jednou odkryl otvor. Ucítil tentýž zápach a chlad.

Lehl si na břicho a vnořil horní část těla do temného záhadného prostoru.

Zpočátku nic nerozeznával. Krev se mu hnala do hlavy, tajemství temného koutu lákalo. Až když si oči přivykly, uviděl, že se dno svažuje trychtýřovitě dolů.

Tam někde, jak se domníval, prochází hřídel lodního šroubu. Ani se nemusí dívat do plánku, tolik vědomostí o konstrukci lodi už má.

Hmátl dovnitř a dotkl se boční stěny. Byla mazlavá a špinavá. Prostor jistě nebyl léta používán, usoudil.

Zvedl se a uvažoval. Opravdu přišel na stopu něčeho mimořádného, anebo je to věc veskrze všední a úplně by se znemožnil, kdyby se na ni vyptával? Zmínit či nezmínit se o tom kapitánovi? Co by mu řekl? A co když kapitán o tom ví? Jistě o tom ví, to dá rozum! Mohl by mu také nařídit, aby místo pod kajutou vyčistil.

Otřásl se. Fuj! Takové neřádstvo!

Ne, raději pomlčí o svém objevu. A snad nějaká náhoda mu zjedná jasno.

Bylo to nestatečné rozhodnutí. Ani trochu mu neslouží ke cti. Martin Rokyta by se určitě rozhodl jinak a také by podle toho jednal. Vždycky býval podnikavější, vždycky si rád zahrával a riskoval. Obdivoval se mu, často se kvůli tomu plísnil, ale podobně jako v tomto případě nemohl jinak. Takové je už to s ním. Opatrníček! řekl by Martin.

Vzal poklop a nehlučně jej zasadil do prázdného obdélníku. Pak přetřel jeho okraje vlhkým, mastným hadrem, aby po něm nezůstala nejmenší stopa.

A pustil se do mytí celé podlahy …

ZÁVIST MARTINA ROKYTY

Uvaděčky otevřely dveře a předsálí kina se začalo zaplňovat diváky, prahnoucími po dýchatelnějším ovzduší. Ještě ani nedozněly závěrečné melodie filmu a hlediště už bylo skoro liduprázdné.

Zato před biografem se proudy diváků rozptylovaly pomaleji. Vytvářely se skupinky mladých lidí, mnozí spěchali k trolejbusu, jiní se loudavě ubírali ulicí, sálající letním žárem.

Mezi posledními vyšel Vláďa. Nespěchal. Nestihl začátek a s kamarády se tedy nesešel. Ani o krátké přestávce po týdeníku nikoho z nich neviděl. Nezáleželo mu na tom. Měl plnou hlavu svého odpoledního objevu.

Ještě do dneška se domníval, že zná na Sylvii každou píď. Jak se mýlil! Nebylo divu, že se jeho fantazie — aspoň pokud šlo o minulost lodi — vybičovávala na nejvyšší míru. První, co ho napadlo, bylo, že skrýše pravděpodobně sloužila k nějakým nekalým účelům.

„Hej, Vláďo! Kdes byl?” ozvalo se zpola vyčítavě po jeho boku. Byl to Jirka Holý.

„Ach, to jsi ty? Ale — přišel jsem pozdě,” vysvětlil stručně Vláďa.

Opodál stál Martin s Oldou. Olda se zoufale snažil udržet spojení s upejpajícími se, ustavičně se chichotajícími děvčaty.

„Půjdeš s námi na zmrzku?”

Než mohl Jirkovi odpovědět, zaslechl za svými zády: „Hoď sebou, Jirko. Nezdržuj!”

Nemohl to být nikdo iiný než Martin. Olda se přece bavil s děvčaty.

Vláďu zamrzel ten nedůtklivý, skoro až nepřátelský tón. Ale nedal na sobě nic znát. Naopak řekl co nejlhostejněji: „Mohl bych. Celkem nemám nic vážnějšího v programu.”

Přijali ho mezi sebou vlažně, jako by vyčkávali, zda se mu uráčí vysvětlit, proč nepřišel do kina včas.

Olda si důležitě pročesával emana a Martin, obě ruce zabořené do úzkých kovbojských kalhot se širokými manžetami, hlasitě hvízdal. Hlasitě a falešně.

Býval to jejich zvyk, zajít po navečerním představení do cukrárny. Přispívalo to k vědomí dospělosti, kterou v sobě pěstovali. Moci sedět v plyšových boxech a dát se obsluhovat paní s naškrobenou čelenkou jako ostatní hosté.

Když bylo deštivo, hrávali člověče, nezlob se, ovčinec nebo dámu a tvářili se co možná nenuceně, zběhle a důležitě.

Mezi Vláďou a Martinem nepadlo cestou ani slůvko. Až v cukrárně, když Olda Hamouz nakousl řeč a lodníkovi, co v Hamburku utekl z Ferklovy posádky.

„Znals ho, Vláďo?”

„Takového není škoda,” odtušil oslovený stroze.

Martina to dopálilo. Dívaje se kamsi stranou, řekl obmyslně: „Prý taky kapitánova žena zůstala v Hamburku. Zvláštní, co? Máma s tím přišla z čokoládovny.”

„Co ti lidé všechno nesemelou dohromady,” ušklíbl se Vláďa. „Takový nesmysl! Vůbec to není pravda!”

„A nezůstala?”

„Zůstala. Ale ne tak, jak si myslíš a jak to povídáš!”

„Tak ne. Mně je to egál,” našpulil Martin ošklivě spodní ret a sáhl po limonádě.

Martin asi bude chtít být za každou cenu protivný, uvažoval v duchu Vláďa. Aťsi. Nedá se vyprovokovat. Ale kapitánovu ženu v ochranu vzít musí. Nenechá na ní přece takové nařčení. Nikdy!

„Paní Ferklová, abyste věděli, zůstala na výpomoc na kulturní lodi. Bude tam asi tři týdny nebo kolik. Všecko ostatní jsou pusté výmysly.”

Hle, jak se lidé starají! Sám by na něco podobného nikdy nepomyslil. V duchu vůbec vylučoval jakoukoli spojitost mezi lodníkovým útěkem a ženou kapitána Ferkla. Kam by to musila dát oči? Copak je možné srovnávat kapitána Ferkla s takovým hejhulou, jako byl ten hlupák Hejna? Drby, nic jiného. Přesto ho mrzelo, že vůbec mohly vzniknout.

Chvíli napětí přerušil Olda Hamouz. „Hele, holky!”

Kolem cukrárny přešla skupina děvčat. Některá nahlédla dovnitř a smála se. Nejvíc otvírala pusu Božka Hlavatá. Na koho asi?

„Mám je pozvat?”

„A platit za ně? Jsi blázen nebo co?” zahučel nepřívětivě Martin, pobouřen, že navrch měl Vláďa, a ne on.

Jak Božka Hlavatá, tak i Jarča Kmentová patřívaly do jejich party. A právě Martinova nemilost je z ní vypudila. Proto také se nyní Olda ostýchal projevit víc zájmu, aby si před kamarády a hlavně před Martinem nezadal. Nedovedl se však natolik ovládnout, aby co chvíli nemrkl ven. Děvčata už brouzdala na druhém chodníku a natřásala se smíchem.

Je těžké vyznat se v Martinovi. Ještě před měsícem nic nenamítal, když s nimi vyjednávali taneční hodiny. Letos už mohou do tanečních a bylo by dobré překonat začáteční ostych známostí s několika děvčaty.

Jirka se nimral ve zmrzlině. Jaképak je to posezení, když se kloudného slova od nikoho nedočkáš. Martin je protivný jako okurek, Vláďa se netváří o nic lépe a Olda? Olda je blázen. Co jenom na těch holkách má?

„Tak nepozvem?” nevzdával se Olda naděje. „Já jednu zmrzku zaplatím.”

„Já taky,” připojil se po chvíli jinak opatrný, dost lakotný Jirka a poodhrnul kretonový kytičkovaný závěs.

„Chceš se ženit nebo co?” utrhl se na něho Martin. A zase to zaznělo tak zle a posměšně.

„Já?”

Jirka se začervenal, zatáhl kreton a víc už nepromluvil. Olda vyprskl v smích. Trouba!

Kdyby tak věděli! Před několika dny Jirka poslal Božce Hlavaté psaníčko. Učinil tak po dlouhé, mučivé úvaze. Vyzval ji, aby se už konečně rozhodla mezi ním a Martinem, protože se už na to nemůže dívat. Zařídil by se podle toho. Jen ať to Božka řekne rovnou, jak

dlouho ještě míní zbytečně loupat očima po Martinovi. Co ji vlastně k němu tolik táhne? Ať si nemyslí, až on dostuduje a bude lesním inženýrem, může se figura obrátit. Pak by možná bylo pozdě. Dopis zakončil ujištěním, že on by také klidně mohl nosit úzké kovbojky a třeba s ještě širšími manžetami, ale že on nemá ve zvyku se opičit po každém hňupovi jako Martin.

„Vázat si tak ženskou na krk, to by se mi chtělo!” pronesl Martin ze svých nezbadatelných úvah. „Já mám jiné plány!”

Jirka změnil barvu. Cože? Tak je to tedy s Martinem. No, Božka by ho měla slyšet, otevřely by se jí oči. A proč mu ještě neodpověděla? Je tohle nějaká slušnost? Nebo…nebo ji tak ohromil svým dopisem? Pak by nemusil být konec všem nadějím.

„Jako ten ve filmu,” dodal Martin po chvíli, když se nikdo na jeho slova neozval.

Vláďa se chtěl vmísit se svými dojmy ze zhlédnutého filmu, ale raději mlčel, aby to nevypadalo, jako že se Martinovi vtírá. Dříve by si něco takového nepřipustil. Ale dnes? Dnes je přece dospělejší a zkušenější než oni tři dohromady!

Jemu se ještě tak zamlouvala ta honička v přístavu. Připomněla mu Hamburk. A nejvíc se mu líbilo, jak pronásledovali uprchlíka. Nechali ho šplhat po laně, jímž byla loď připoutána ke břehu, až do chvíle, kdy ho opustily síly a způsobily jeho zkázu. Vláďovi se to zdálo strašně pravdivé. I v jedné knížce, kterou mu kdysi Martin půjčil, bylo něco podobného. Jenomže tam zase přeťali lano a nešťastník se zřítil do hlubin.

. „Myslíš, Martine, že se to dá srovnávat?” pochyboval Jirka. „Něco jiného je biograf a něco jiného —”

„Řeči!” umlčel ho Martin svrchovaně přitlačením dlaně na bradu.

Vláďa se zamračil. Na Jirku mohl takhle sáhnout, k němu by si. to nesměl dovolit. Má ten Martin móresy!

Ve filmu, který viděli, se podařilo stíhanému uprchlíkovi utéci na loď a svést na čas policii ze stopy. Až v druhém přístavu ho prozradila milá a zavinila jeho pronásledování …

„Když budu chtít, tak třeba hned!” vyrazil ze sebe Martin prudce, až se od okolních stolků ohlédli.

Martinova chmurná sebejistota je spíše odpuzovala. Nevyznali se v něm. Proto raději mlčeli. Jen Jirka se po chvilce nachytal. A zase tak hloupě!

„Vlakem nebo po lodi?”

„Samozřejmě po lodi. Vlakem to nic není.”

„Bez plavecké knížky? To snad … Vláďo, řekni, je to možné?” dovolával se rychle Jirka pomoci.

Vláďa pasovaný takto na rozhodčího zavrtěl lehce hlavou. Přitom se stěží udržel, aby nevybuchl smíchy.

„Pf! Klidně!” nasupil se ještě víc Martin. V tom okamžiku připomínal dítě, které si umínilo něco neuskutečnitelného a nechce z toho slevit.

„Rád bych věděl jak!” oplácel Vláďa nevzrušeně, ačkoli už toho měl dost. Jemu přece nebude nikdo nic vykládat. A Martin, ať laskavě promine, teprv ne!

„Jak? Možností je! To jste neslyšeli, jak se celá rodina dostala za kopečky i s děckem, že ne?”

Oldovi Hamouzovi se rozhovor ani trochu nezamlouval.

„Nechte toho, pánové. Tohle nemá cenu.”

Na protějším chodníku bylo prázdno. Tak, teď to mají. Nebylo by bývalo lepší ujednat si s děvčaty výlet na neděli? Kdypak je zase uvidí? Dnes je středa a do kina se dostanou až v sobotu. A to už bude třeba pozdě…

„Nevěříte? Povídám, možností je!” opakoval tvrdošíjně Martin, ačkoli mu již nikdo neodporoval. „A třeba v uhlí. Tak prý jednou provezli nějaké velké zvíře od politiky. Nebo si to vyjednáš s kormidelníkem na nákladním člunu a ten už tě někam šoupne.”

„Zlaté oči,” troufl si zaodporovat Olda. „Víš ty, co lidí se okolo toho motá, než se naloží náklad?”

Martin chtěl opakovat gesto, kterým před chvílí umlčel Jirku. Ale Olda se včas odvrátil a sekl ho po ruce.

„Nech si to, jo!”

„To by se muselo udělat v noci.”¨

„V noci?”

„A ještě řekni, ze se v noci nenakládá,” řekl chvatně Martin, i když ucítil, že se začíná zamotávat.

„Potmě, viď? Teď jsi to rozbalil!” zasmál se Olda škodolibě. „Teď ses odvázal, kamaráde! Člověče, tam je světla, že bys mohl přitom háčkovat!”

„A co? Tak se udělá na rozvodně kraťas a je to!” našel rázem východisko z úzkých Martin a ťukl se do čela. „Fantazie, pánové, fantazie!”

„To jsou nápady!” dopálil se Vláďa. Nemohl už déle poslouchat Martinovo naparování. „A tam venku, myslíš, budou na tebe čekat s otevřenou náručí, co? Račte, pane Rokyta, tady je pro vás všecko připravené. Vila, auto, šofér, všecko … Kdybys to poznal, mluvil bys jinak!”

Olda s Jirkou se začali smát, Martin zrudl. Vláďa si hned uvědomil, že přestřelil. Vždyť všichni vědí, jak mu Martin závidí plaveckou školu, kam se on sám nedostal.

Vzpomněl si na své toulky po hamburských ulicích. Na takové Moenckestrasse by se celý Martin ztratil jak špendlíček v kupce sena. Jen ať ze sebe nedělá hrdinu. Kam jen by se chtěl vrtnout, i kdyby se mu všecko nakrásně podařilo?

„V nejhorším je v lágru místa dost,” nemínil Martin ustoupit.

„V lágru? No, to by sis polepšil, to ano!”

„A ty? Z tebe mluví jen to, co ti napovídali a čím tě zastrašili. Jen se přiznej!”

„Nemám k čemu,” odpověděl Vláďa rychle. „Ale nikdy bych se tak nevytahoval. A jestli chceš co vědět, já tam byl,” dodal s důrazem.

Olda byl jako na trní. Vůbec se mu tahle debata nelíbila.

„Přestaňte s těmi hloupými řečmi. To se dnes nevyplácí.”

„A co se ti nezdá? Já jen říkám, že dostat se za kopečky není žádný kumšt. A na tom trvám!”

Jirka švihl pohledem po Vláďovi. Vycítil, kam Martin míří.

Vláďa se již uklidnil a kroužil po skleněné desce dopitou sklenicí. Olda s Jirkou jistě od něho čekají rozhodující slovo. Neměl by je zklamat. Pro něho však ze všeho plyne jedno ponaučení. Martin ukázal zoubky. Bude si to pamatovat. Přesto řekl:

„Nakonec má Martin pravdu. Není to kumšt, leda hazard. Sám vím nejmíň o deseti možnostech, jak by se to dalo zaonačit. Jedna z nich je dokonce tak spolehlivá —”

Zarazil se. Ne, to nemůže přece jen tak vyklopit!

„Která, Vláďo?” vyhrkl Jirka.

„Olda má pravdu. Nemá to cenu,” zavrtěl se Vláďa na židli a zvedl se.

Venku už svítily pouliční lampy. Nejvyšší čas jít domů. Dnešek se jim nepovedl. To cítili všichni čtyři.

„Ty nejdeš?” obrátil se rozladěně Olda k Martinovi, který zůstal na místě.

„Nemám klíče. Počkám na mámu,” zalhal Martin a vydal se loudavým krokem na opačnou stranu než oni.

„Nech ho, ať si jde!” ušklíbl se Jirka a myslil na Božku. Měl na Martina zlost. I pro ten dopis, na který mu Božka podnes neodpověděla. Martin je fouňa, nic víc.

Před mostem se Vláďa rozešel se svými společníky. Všichni tři byli v nenáladě, mrzutí, popudliví. Raději ani nemluvili.

A to všecko Martin!

Světla z nábřeží se odrážela v potemnělé řece jako věrné, zářící obtisky. Po železničním mostě přejel vlak s červeným, plápolavým chocholem jisker nad lokomotivou. Vlevo, na vlečce od starého překladiště, rudě svítil rubín semaforu.

Na město se snášela vlahá letní noc, přinášející s lehkými závany vůni z okolních zalesněných strání.

Uslyšel za sebou kroky. Ohlédl se a poznal Martina. Ani nebyl překvapený.

„Spěcháš?” řekl Martin zastřeným hlasem, ačkoli mohl vidět, že Vláďa nikam nespěchá.

„Vůbec ne. Je hezky.”

Vláďa se opřel o vroubení. Kámen byl od slunce vyhřátý.

Chvíli se mlčky dívali na řeku, nad níž se tyčil zámek, ponořený do tmy. Nad jeho siluetou se kmitaly hvězdy.

Nedlouho před odjezdem Sylvie do Hamburku stáli oba na tomto místě a čekali na průlet družice. Sám Martin pro něho přišel, hořící dychtivostí. Tehdy ji neuviděli. Vítr přihnal mraky. Ale celý večer potom prosnili, jaké to bude, až se uskuteční první meziplanetární let.

„Věř mi, hned bych se hlásil,” řekl tehdy Martin, a on mu uvěřil.

„Bude asi pršet, nezdá se ti? Hvězdy jsou moc jasné,” mínil Vláďa a zakroužil pohledem po obloze. Martin neodpovídal.

Za jejich zády projel trolejbus, odvážející lidi od nádraží. Odtamtud bylo slyšet píšťalky posunovačů a odfukování lokomotiv. Jinak bylo nábřeží liduprázdné. Z nedaleké hospody pronikl chvílemi nevázaný smích a třeskly sklenice. „Ty … Vláďo … Jak jsi to myslel… víš, jak jsi říkal, že kdybys chtěl „. .” začal potom Martin zmateně.

Na přejezdu hlomozivě dopadly závory a ozval se nádražní zvonec. Vyzváněl pro Martina nějakou naději? napadlo Vláďu.

Ohlédl se k němu. Martin se díval úporně na zvolna tekoucí, tiché Labe. Zuby měl zaťaté do spodního rtu. Jeho ustupující brada se zdála ještě menší.

Takhle je to tedy! Takovými myšlenkami se Martin zabývá!

Uchopil ho v předloktí. „Pusť to z hlavy. Je to bláznovství.”

„Co je bláznovství?”

„To všecko. Však víš, co myslím. Nebo se před kluky vytahuješ? Proč?”

V dálce pronikavě hvízdla lokomotiva, vjíždějící do tunelu. Nocí to znělo zvlášť tesklivě. Pak bylo slyšet ozvěnu blížícího se vlaku. Země pod nimi se lehce chvěla.

Ano, bude pršet, když je takhle slyšet vlaky, řekl si v duchu Vláďa. Ale bylo by lépe, kdyby nepršelo. Co všechno je ještě čeká na Sylvii! Zůstane-li nízký stav vody, pustí se podle kapitánových slov i do nátěru nástavbových částí lodi.

„Rád bych to věděl,” přerušil Martin jeho myšlenky a odlepil se od kamenného vroubení. „Nespěchej! Do rána se vyspíš dost.”

Vláďa myslil na Sylvii. Čím dál víc na ní lpěl a měl jen strach, aby ho neodvolali z opravy, dřív než bude úplně hotová. Vždyť se Sylvií se spojovaly všecky jeho zážitky z první dlouhé plavby.

„Proč nic neříkáš?” zanaléhal Martin rozechvělým hlasem a zklamaně se odtáhl. „Nebo myslíš, že jsem šel za tebou jen tak?”

„Já vím, že ne jen tak,” vzdychl zhluboka Vláďa a najednou mu bylo Martina líto. A také ho cosi na něm zneklidňovalo, co nedovedl vyjádřit. „Ale to je těžké, rozumíš? Aby sis nemyslel, že neplácám nazdařbůh, to bych tě musel na místě přesvědčit. A v tom je ten háček, že vlastně nemůžu.”

Zatím se opravdu nerozhodl. Vyzradit Martinovi své tajemství znamenalo také vydat se mu úplně napospas. Ještě před několika dny by to klidně udělal, tehdy byl Martin docela jiný, vyrovnanější, a ne tak morousovatý. Tehdy mu ještě skoro slepě důvěřoval. Ale po tom, jak se ukázal dnes?

„Neřekneš?” zeptal se Martin skoro neslyšně.

Vláďu pojednou zamrzelo, že se mu vůbec svěřoval s tím hloupým rádiem. I v tom mela matka pravdu. Proč jen ho zbytečně dráždil?

Za nimi projel vlak. Míhající se světla vagónů dopadala až k nim a jako by jim usekávala nohy.

Vláďa se ohlédl. Vedle něho bylo prázdno.

„Martine! Počkej!”

Dohonil ho.

Bylo to všecko tak neobvyklé a nesmyslné. Z hospody se zrovna vypotácel opilec a cosi blekotal.

Vláďovi se vybavila jedna scéna z Hamburku. Skončila ošklivou rvačkou kvůli nějaké ženské. Chlapi se pobodali za bílého dne. Když je policie odváděla, objevila se ta ženština v křiklavě žlutém kostýmu, přendala si kabelku pod paží a klidně se začala malovat.

Zabočili do vedlejší ulice, spoře osvětlené bledým přísvitem z přízemních bytů. V takových bytech je dusno, které vyhání spánek.

Tu se Vláďa rozhodl. „Jestli chceš, přijď zítra za mnou do loděnice. Přesvědčím tě!”

„Opravdu? Přijdu!” vydechl Martin a vděčně mu stiskl ruku. Pak vklouzl do domu, z něhož zavanul zápach plísně a ne větraných sklepů.

Vláďovi to cosi připomnělo, ale v té chvíli si nemohl vzpomenout. Jen cítil v dlani Martinův vlhký, neklidný stisk.

STAROSTI SE ŽOLINOU

Každým dnem přibylo na Sylvii něco nového. Paluba se už třpytila v čerstvých barvách. Převládala bílá, jíž byly natřeny kormidelna, kapitánské kajuty a stěny obou skladištních komor. Černou barvou natřeli obrubu paluby, na přídi čnělku, která mířila kupředu jako tupý nos, a výstupky silných kůlů čili pacholata, na něž se uvazují lana. Větrací komín, odvádějící ze strojovny pachy z motoru, měl bíločerné pruhy s modrou hvězdou na bílém poli.

„Ještě dva tři dny a Sylvie může na vodu,” liboval si kapitán.

Z jeho hlasu vycítil Vláďa nový, neznámý tón. Ani kapitánovy oči se mu už nezdály tak tvrdé, nepřístupné. Jako by pronikavé změny ve vzhledu lodi změkčily i jejich výraz.

„Pokud jde o nás, by budem včas hotovi,” ujišťoval ho první strojník, utíraje si soustředěně ruce do chuchvalce čisticí vlny.

Jmenoval se Barták. Vláďa se s ním sblížil až nyní, kdy Sylvie stála v loděnici. Také s jeho pomocníkem Šoulavým přišel nyní víc do styku. Litoval, že se s oběma veselými chlapíky záhy rozejde.

Jak těžko si zvykal na téměř nepřetržitě opilého Nádvorníka-Šimšu. A dnes už mu druhý lodník nepřipadá tak odpuzující. Nic naplat, v práci se dovede otočit a to si vynucovalo obdiv. Dozví se někdy, co tak pokřivilo jeho lidskou důstojnost? Čím více o něm přemýšlel, tím politováníhodnější se mu zdál lodníkův lidský osud. Opravdu je ho škoda, připomínal si Vláďa kapitánova slova.

Řeka plula svým klidným lenivým tokem mezi stále vychrtlejšími břehy. Pokles hladiny naplňoval Vláďu určitými nadějemi. Mohl by oddálit odjezd Sylvie a tím také rozloučení s ní. Přesto se nemohl zbavit tísně, která ho čím dál víc svírala. Až spustí loď na vodu, bude všemu konec. Nastane škola a zase bude šprtat teorii.

„Co je ti, chlapče?” přistihl ho jednou kapitán.

Vláďa se probral ze své zamyšlenosti a chtěně se usmál.

„Trápí tě snad nějaké děvče?”

„Kdepak děvče, pane kapitáne … Ale těžko se budu s vámi rozcházet,” přiznal Vláďa otevřeně. „Odjedete a já se zas vrátím do školy.”

„A to je něco špatného? Nebo myslíš, že se už nemusíš učit?”

„To vím, že ještě moc neumím. Ale naše parta mi bude chybět!”

„Poznáš jiné a možná lepší posádky,” řekl kapitán. Bylo na něm vidět, že mu chlapcovo vyznání zalichotilo. „Jen si važ školy. My jsme začínali hůř.”

Vláďa doufal, že se kapitán rozhovoří. Nedočkal se. Kdosi ho volal od správní budovy. Než odešel, hrábl mu ještě do vlasů:

„Hlavu vzhůru! Život ti teprve začíná! Nikdy nevíš, třeba tě čekají i zámořáky. Moře sice nemáme, ale náš svět už není tak malý, jak bývával.”

Cože? Zámořáky? Jak to myslí? Konečně, také to není vyloučené. Vždyť světovými moři brázdí kolik československých plavidel! A v budoucnu, jak se učili i ve škole, jich bude ještě víc Jenže tak vysoko Vláďa nikdy nepomýšlel. Byl šťasten, že je u říční plavby. To Martin…

Dva dny čekal Vláďa na Martina anebo aspoň na zprávu od něho. Ani Jirka Holý, který docházel pravidelně do loděnice s jídlem a pokaždé Vláďu vyhledal, o Martinovi nic nevěděl.

„Třeba jsou někde na montáži,” dohadoval se.

Bylo to zvláštní. Jirkovi neměl Vláďa potřebu svěřit své tajemství. Ani Oldovi Hamouzovi ne, zvláště když ho vídal mnohem méně. S Jirkou si vyměnili obyčejně několik vět a potom šel každý po svém. Vláďovi to ani tolik k srdci nešlo. Jenom cítil, že se jejich parta rozpadá a že nebude snadné trhliny zacelit. K tomu chybělo mnoho. Snad i jeho dobrá vůle. Ale nedovedl si pomoci. Jeho zájmy se cele upínaly k lodi. A pak — někde už byl, něco už viděl, zkrátka, pokládal se za skoro hotového plavce!

První strojník Barták se sháněl po kapitánovi.

„Volali ho do kanceláře.”

„Potřebujeme ze skladu vazelínu. Musí nám to podepsat,” řekl Barták a strčil Vláďovi příjmový blok.

Materiál ze skladu měli právo vybírat jen stálí členové posádky. Přesto Vláďa poslušně odkvapil ke kancelářím.

Cestou mu znovu vytanul na mysli zpropadený Martin. Jeho škoda, že se neobjevuje. Vnucovat se mu ještě? Ani nápad! Ostatně to všechno, co si řekli tuhle na nábřeží, se dnes jeví jinak, v docela jiném, střízlivějším světle.

Vláďa rozhodně ještě musí uvážit, svěří-li se vůbec Martinovi. Neměl se tak ukvapovat se slibem. Ano, Martina bylo třeba nějak uklidnit, trochu ho vytáhnout z bryndy, ale na druhé straně ho konejšit takovým slibem? Vzápětí se zastyděl. Není to hezké. Martin mu nic zlého neudělal. Jeho touha po řece je známá. A že mu závidí? Má mu co závidět!

V kanceláři se Vláďa dověděl, že kapitán Ferkl narychlo odejel. První strojník si hvízdl.

„A safra! Asi k výslechu! To si užije!”

„K jakému výslechu?”

„No přece kvůli tomu ničemovi, co nám foukl v Hamburku. Bůhvíjak dlouho ještě se ta historie potáhne,” řekl spíše pro sebe Barták. Pak vyzval Vláďu: „Pojď, pomůžeš nám, jestli nemáš nic jiného. Musíme vyčistit ložisko hřídele.”

Ve Vláďovi hrklo. Hřídel prochází spodní částí lodi. Není snad jeho tajemství bezprostředně ohroženo? Aby tak byl ten černý záhadný kout nakonec součásti strojovny! Proč se hned nepodíval důkladněji? Možná že právě ložisko hřídele spojuje oba prostory — strojovnu a pomocné skladiště.

Dole na ně už čekal Šoulavý.

„Vedeš pomocníka?” řekl a usmál se na chlapce.

„Nevím, jestli vám budu něco platný,” zrozpačitěl Vláďa a vrhl neklidný pohled k ložisku, jímž procházela hřídel. Bylo už otevřené a štěrbinou mezi těsněním pronikalo trochu světla. Vláďův neklid se ještě zvýšil.

„Tak, hoši, a do toho!” plácl dlaněmi o sebe Barták. Heverem o poznání nadzvedli bytelnou hřídel a Šoulavý s námahou uvolnil hlavici obložení. Některé šrouby vzdorovaly záběrům hasáku a bylo třeba vynaložit velkou sílu i obratnost, aby povolily.

Vláďa by rád Šoulavému nějak pomohl, ale převládala v něm prostá zvědavost. Na výsledku hodně záleželo. Víc, než ti dva vůbec mohou tušit!

Jeho myšlenky měly tak trochu spiklenecký ráz. V té chvíli by je nezaměnil za nic na světě, zvláště když se ukazovalo, že jeho domněnky se potvrzují.

O prvním strojníku Bartákovi již věděl, že si na Sylvii vysloužil nejvíce let z celé posádky. Komu vlastně patřila loď původně?

Strojníka těšil plavčíkův zájem. Byl zamilován do Sylvie tou náklonností odborníka, který ovládal své řemeslo a navíc měl v sobě vypěstěný cit pro nevyhnutelné jemnosti a sebenáročnější požadavky. V tom se podobal kapitánovi. Strojníkova náruživost pro loď se projevovala hlavně na přepečlivě ošetřovaném motoru, který se nad nimi zářivě zvedal a leskl mastnotou jak jedlíkova tvář o zabijačce.

Barták se rozpovídal. A tu Vláďa poprvé uslyšel o ústeckém velkoobchodníkovi s ovocem, o prvním majiteli Sylvie.

„Scholler vydělával na ovoci těžké peníze,” dovídal se Vláďa, když nejdříve vyposlechl skoro celou rodinnou historii schollerovskou. „V létě jsme vozili do Hamburku hrušky solanky. K podzimu zimní druhy a hlavně jablka. Tenkrát také byly obě komory úplně jinak vyštafírované, radost se podívat! Ovoce leželo nad sebou ve zvláštních lískách, vonělo a jen se na člověka smálo.”

Šoulavému se už podařilo odsunout silné prstence ložiska dál od stěny. Bartákovu vyprávění příliš pozornosti nevěnoval — snad je slyšel už několikrát, jak bylo možno soudit i z celého jeho trochu shovívavého výrazu.

„Tohle jsi, holka, potřebovala jako čuně drbání,” řekl věcně, poplácávaje objemnou hřídel s náramkem zašlé, zčernalé vazelíny.

„Z Ústí až do Hamburku přebíral ovoce jeden člověk,” pokračoval Barták neochvějně. „Pěkně kus po kuse. Běda, kdyby tam zůstal jediný vadný plod! Ani vosí bodnutí nesměl třídič přehlédnout. Za to byl u Schollera málem vyhazov.”

„A to se ti líbilo, viď?” neodpustil si špičku Šoulavý.

Barták mávl paží, nelibě dotčen, že mu parťák kazí vděčného posluchače. „Nepoznals to, tak mlč!”

„Inu jo! Ty zlaté staré časy! Ale ještě mládenečkovi poctivě řekni, jak jsi od Schollera nedostal k vánocům pro děti ani padavku!”

„Jak to, že nedostal?”

„Já vím — shniláky! A mohli jste si vybrat, co? A pak poslat mámu, aby pánovi z vděčnosti olízala ruku! Pf!“ ulevil si Šoulavý.

Barták se předstíravě sklonil k hřídeli a neodpovídal, jako by se styděl.

„A co ten kontraband? To taky nebylo nic, viď?” nebyl už útočný Šoulavý k utišení.

„Povídačky! Co já vím, černotu jsme nikdy nevezli!” zlobil se Barták, houževnatě přejížděje hadrem už probleskující kov.

Vláďa rázem rozpoznal, že schollerovská minulost Sylvie byla mezi dvěma strojníky věčně palčivým předmětem rozepří, třebaže, jak se sám několikrát přesvědčil, vládla mezi oběma strojníky vzácná harmonie. V práci určitě.

„No jo! A čekals snad, že k tobě Schóller někdy přijde a vysype ti z rukávu úplný seznam švindlsortimentu? Jak jsi jinak dobrej, tak jsi v tomhle vedle. Promiň!”

Barták se měl co ovládat. Zřejmě mu Šoulavý sáhl na nejcitlivější místo.

„Takoví jste vy všichni. Nic vám není svaté.”

„Zlodějna nikdy, kamaráde. A pro buržousty já taky nikdy nebyl,” vyložil jasně své karty Šoulavý. „To jen ty jsi takový blázen a nemůžeš zapomenout. Na co? Nemáš se dnes stokrát líp?”

„To nemám, abys věděl. Tenkrát —”

„Aha! A teď ze sebe vysypeš tisíc nesmyslů. Nejsi trouba? Věděls tenkrát, krucifix, že tě celý tvůj nedotknutelný Schóller, až se vrátíš ze štreky, najme na novou sezónu, když nebude v náladě? Věděls? … A z čeho, myslíš, že si postavil jeden barák v Ústí a druhý v Teplicích? Z padavek? Sotva! Ferkl by mohl povídat!” vedl neúprosně další svůj útok Šoulavý.

„Co tady vykládáš? Kdypak s námi začal Ferkl jezdit?” bránil se chabě Barták. Nebylo mu milé, že došlo k hádce v plavčíkově přítomnosti.

Hádka obou strojníků utvrzovala Vláďu v přesvědčení, že minulost lodi není bez poskvrny. Nebyl však tak bláhový, aby jí to připsal k tíži, stejně jako to, co právě slyšel, nebral tak doslova. Co se pamatuje, oba strojničí si vždy brousili své soužití slovními potyčkami, škorpením a šprýmy. Jenom v tom se utvrdil, že prostor, který tak náhodně objevil, hrál jistě určitou roli v temných čachrech původního majitele. V tom dával plně za pravdu Šoulavému, Je víc než pravděpodobné, že si tu skrýš Schjlier proto zvlášť pořídil. Vždyť stačila šikovně vestavená příčka mezi pomocným skladištěm a strojovnou.

Vláda se dychtivě chopil kloučku, nakrouceného na tyčku, který mu Šoulavý podal, aby vyčistil místo, z něhož vyňali ložisko.

„Máš tenčí ruku, spíš se tam protáhneš. A snaž se dostat k maznici. Taky asi bude pořádně zašvihaná.”

Vláďa se tak mohl přesvědčit, že shora je hřídel kryta jakousi ochrannou stříškou, která, jak se domníval, pravděpodobně tvoři podlahu pomocného skladiště a patrně také jeho tajné skrýše.

Ano, je to tak, ujistil se, když sáhl holou rukou do černého prázdna ve chvíli, kdy oba strojničí byli odvráceni. Na ruce mu zůstala černá mazlavina. Téměř láskyplně ji otřel o kalhoty. Podobnou špínu měl na prstech, když poprvé sáhl do skrýše pod kapitánovou kajutou. Jeho dohady se tedy potvrdily …

Odpoledne se vrátil kapitán. Strojničí se pochvalně vyjádřili o plavčíkově pomoci. Ale Ferkl se tvářil, jako by je neslyšel. Nač myslil? Událo se snad něco při vyšetřování?

Příčina kapitánovy zamyšlenosti byla jiná, jak se hned ukázalo. Zavolal si k sobě chlapce a stranou se bez okolků zeptal:

„Udělal bys něco pro mě?”

„Rád, kapitáne.”

„Podívej se, přes západní Německo nesmíme na palubě převážet psy. Nevím, co je to za pitomý zákaz, teď to přišlo. Snad kvůli nějaké epidemii či co. Máme tu mrsku Žolinu. Co s ní, až vy jedem? Vzal by sis ji na starost, než se žena vrátí?”

Vláďa horlivě přisvědčil.

„Počkej, počkej,” krotil ho kapitán. „Nejdřív se poraď doma. Pak mi řekneš.”

„Maminka má taky psy ráda. A já si s Žolinkou rozumím, zvykla si už na mne. U nás se nebude mít zle.”

„Nejraději bych ji nechal v našem bytě. Stačilo by, kdyby ses na ni šel jednou za den podívat a trochu ji provedl. Dám ti na žrádlo….”

„To … to není potřeba, kapitáne,” zdráhal se přijmout peníze.

„A klíče ti musím připravit,” uvažoval kapitán a položil bezděčně svazek na stůl. „Není vyloučeno, že se žena vrátí přece jen dřív, než my vyrazíme. Stav vody je pořád pod normálem. Takové léto je pro plavbu mor …”

Vláďa chtěl podotknout, že by při dalším poklesu vodního stavu nedopluly lodi z Hamburku dál než do Magdeburku, ale už nechtěl vytrhovat kapitána z jeho myšlenek.

Tak přece něco vážného kvůli tomu Hejnovi? Otrapa, kdyby aspoň, když už pláchl, byl od něho pokoj.

Když Vláďa opouštěl kajutu, kam ho kapitán během rozhovoru odvedl, všiml si, že svazek klíčů zůstal ležet na stole. Spolehlivě mezi nimi rozpoznal i klíč od kajutních dveří. Hlavou mu bleskl nápad. Bylo to silné pokušení. Ale potlačil je. Ne proto, že kapitán po celý čas oprav svou kajutu nezamykal, nýbrž proto, že by se musil sám před sebou hanbit, kdyby zneužil jeho důvěry. Za to vše dobré?

Potěšen svou odolností vůči okamžitému svodu, šel si umýt naftou ruce. Bylo mu lehce, pobrukoval si písničku, kterou pochytil z ranního vysílání. Pak se přestrojil a jako jeden z posledních opustil loď.

A Martin zase nikde.

Co! Jeho škoda.

ZKOUŠKA PŘÁTELSTVÍ

Autobus, jímž Vláďa jezdil z loděnice, měl stanici před velkým konfekčním obchodem. V odpoledních hodinách bylo na ulici živo. V tom pospíchavém hemžení nebylo nesnadné rozpoznat pomalejší venkovany, kteří než vydají korunu, několikrát ji v dlani obrátí.

Když vystoupil z autobusu a splynul se sem tam se převalující směsicí, nedočkavou domovů, prázdna, zábavy i kvapící za nákupy, potkalo ho nečekané překvapení. Div neporazil Martina, který se zrovna chystal přejít na druhou stranu ulice.

„Martine! Co je s tebou?”

„Co by mělo být?” odpověděl Martin lhostejně.

„Proč jsi ještě nepřišel? Čekal jsem tě.”

„Vážně? Děkuju za laskavost!” ušklíbl se Martin a pokročil k obrubníku, aby se vyhnul chodcům.

Co to má znamenat? Chce snad Martin opakovat podobnou scénu jako onehdy v cukrárně, kdy tak hloupě trucoval a choval se jak malý Jarda? To on nemá zapotřebí!

Přesto řekl: „Co ti přelítlo přes nos? Vymáčkni se!”

Martin na něho upřel nehezký, skoro nepřátelský pohled.

„Slyšels, doufám, ne?”

„Co jsem měl slyšet?”

„No, jen se nedělej. Je toho plné město!”

„Čeho?”

Martin ošklivě zkřivil ústa: „Páni šífáci! Teď máte z ostudy kabát!”

„Nezbláznil ses?”

„Já? —Ty nic nevíš, viď? Svatoušku! A já ti mám věřit, viď?”

Vláďa se rozzlobil. „Nehřej mi tady komedii. To bych si vyprosil. A jestli nechceš mluvit, můžu jít.”

„Počkej!” zachytil ho Martin a vyklopil ze sebe jízlivě: „Ty nevíš nic o té aféře, že ne?”

„O jaké aféře?”

„S hodinkami. No, pochlub se, jaké ty sis přivezl hodinky! Ukaž ruku!”

Vláďa k němu poslušně vztáhl paži. Už se začínal bavit. Domnívá-li se ovšem Martin, že se vrátí časy, kdy nad nimi mohl uplatňovat svou převahu, je na omylu. Jeho svrchovanost, kterou až despoticky prosazoval, dostala už dávno povážlivé trhliny.

„Tak co? Dušinka má pokoj?” řekl s výsměchem, když Martin bezúspěšně odkryl košili s jeho levého zápěstí. „Nebo cos myslel?”

Martin neodpověděl. Jako vždycky, když měl přiznat nějakou svou porážku.

Jednou, ještě jako malí chlapci, se spolu přeli, jak se pozná nová čtvrť měsíce. Martin tvrdil, že když je měsíc podobný písmenu dé, že couvá. Takový nesmysl! Přece — dé: dorůstá! Jasné. Už od první třídy mu tuhle poučku vštípila v paměť maminka. A když měsíc ubývá, má tvar písmene cé — couvá.

Tehdy vzala Martinova svatozář neomylnosti za své a stála ho, aspoň ve Vláďových ocích, celou jeho vůdcovskou autoritu. A tváří-li se v této chvíli zrovna tak bezradně a hloupě, je vidět, že si nerad připouští své fiasko.

Kdyby chtěl být tak krutý a bezohledný, jak někdy Martin bývá, mohl by ho zpražit ještě víc. Těch vroubků by se našlo! Stačilo by připomenout, jak žaloval panu učiteli, že žák čtvrté A Vladimír Klínek našel kapsli a neodevzdal ji na esenbé. Martin chodil do čtvrté B a měl tenkrát zlost, že Vláďa vystřelil z rozbušky bez jeho účasti. Byli u toho jen Jirka s Oldou.

Pravda, tahle historie by už měla být zapomenuta, kdyby se v ní Martin neukázal jako ubohý žalobníček, kterému zdaleka nešlo o bezpečnost kamarádů, nýbrž spíše o to, že sám přišel zkrátka, když u toho nebyl.

Ano, takové trefné připomínky by si Martin zasluhoval. A potom, kdopak se může zaručit za všecky plavce? Jsou-li snad mezi nimi takoví snaživci, neznamená to ještě, že je nutno zatracovat celý plavecký stav!

Hned se však ukázalo, že podezření s hodinkami nebylo pro Martina hlavní záminkou.

„A co to rádio? Bylo vůbec vyclené?” řekl vyzývavě, zřejmě nepoučen z první lekce.

To už je přespříliš! Vláďovi se nahrnula krev do hlavy a v tom okamžiku litoval, že nedal Martinovi důkladněji pocítit své opovržení.

Taková křivda! Kde by si byl při přejezdu hranic vzpomněl na pitomé rádio, když myslil především na Humela pro Martina! Je to od něho zákeřné a nízké. Odsekl dotčeně:

„O to ty se starat nemusíš! A jestli chceš z toho mermomocí dělat aféru, můžeš to roztroubit do světa!”

Martinovi neušlo, že má Vláďa v očích slzy.

„Ty brečíš? Proč brečíš?” Místo odpovědi se Vláďa od něho odvrátil. Martin pochopil, že střelil kozla. Také ho to rozlítostnilo.

„Mně nikdo nepomůže, nikdo!”

Rozhodil bezmocně paže a chtěl odejít.

„Počkej, Martine!” zadržel ho zase Vláďa, překvapený jeho slovy, „Copak můžeš takhle…”

Nedořekl. Uvědomil si, že si oba počínají jako trucovití usmrkánkové. A také nevěděl, jak se vyjádřit.

Bylo to vlastně dost komické. Ulice kolem nich šuměla, lidé kamsi spěchali, zastavovali se u výkladních skříní, vráželi do sebe, smáli se a oni dva se tu škorpí jak malí kluci.

„Kdybych mohl, pomohl bych ti,” řekl, když se trochu vzpamatoval. „Ale já jsem moc malý pán. A na mně sis chtěl vylít zlost? Bylo to správné?”

„Já vím, že ne,” pohodil hlavou Martin a bránil se, seč mohl, aby mu také nevhrkly slzy do očí. „Ale to víš … Já se té smůly snad nezbavím nikdy!”

„Nešel bys se mnou k nám? Najíme se —” nabízel mu Vláďa v domněnce, že na Martina dolehla jeho osamocenost a ta že všecko způsobuje. Vždyť jak žije Martin?

Věčně bez táty, který pracoval skoro stále daleko na různých montážích, a jen v blízkosti paní Rokytové, která se o domácnost starala většinou prapodivně. Když přišla z kanceláře, sáhla obvykle rovnou po knížce a svět kolem sebe přestala vnímat. Co taky Martinovi jiného zbývalo než utíkat z domova, který ani nebyl opravdovým domovem, ven na ulici, ke kamarádům.

Dnes však Vláďa nepořídil. Martin jeho návrh odmítl.

„Tak aspoň na mě počkej. Jen se podívám domů, aby máma neměla strach, a hned se vrátím,” smlouval Vláďa.

„Dobře. Sejdeme se u kostela. V kolik?”

„Před osmou, ano9” navrhl Vláďa, protože si uvědomil, že by ho matka bez večeře nepustila.

Ani u jídla nešel Vláďovi Martin z mysli. Díval se na všechno mnohem klidněji, a proto i shovívavěji. Ne, s Martinem to není tak jednoduché. Ať má sebevíc chyb, jeho přátelství není bez ceny. Chce-li, dovede být Martin obětavý a nezištný. To už několikrát prokázal.

„Co je ti, hochu?” chtěla vědět matka, vidouc ho zamyšleného a nemluvného. „Jindy se z tebe novinky z loděnice jen hrnou, a dnes tu sedíš jako zařezaný. Stalo se něco?”

Zmínil se jí o aféře s hodinkami, jak ji slyšel od Martina.

„Šífáci? To snad ne. Prý v berlínském rychlíku dopadli nějaké podloudníky. A kdo ví, jak to vůbec je. Taková věc se někdy zbytečně nafoukne víc, než je pravda.”

„A všecko se hodí na nás, na plavce!” řekl Vláďa.

Sotva se ubránila úsměvu. Na nás, na plavce, řekl. Přistoupila k němu a pohladila ho.

„Nikdy nezapomeň, že podvodem získané peníze nebývají štastné …”

Když Vláďa odložil talíř a sahal po čepici, vzhlédla k němu tázavě.

„Přijdu brzy, mami. Mám ještě schůzku s Martinem. Budeš vzhůru?” „Klíč ti nechám na polici v síni,” řekla. Pak se ještě jednou obrátila k synovi: „Už jste se s Martinem udobřili?” Přikývl.

„Ale tu kouli si nevzal, viď?” zeptala se šetrně.

„Vidíš. Dobře žes mi připomněla.” Když se znovu sešel s Martinem, jak si byli umluvili, neodpustil si narážku na aféru s hodinkami.

„Radši o tom nemluv,” mávl rukou Martin jako nad loňským sněhem. Hned se však v něm ozvalo svědomí a ucítil potřebu napravit křivdu. „Jsem trouba, no. Pohádal jsem se kvůli tomu s naší mámou. To ona tvrdila, že hodinky pašovali plavci. Kde jenom takové drby bere já nevím!”

Okolí kostela, kudy brouzdali, bývalo místo jejich dětských her. Některé domky už byly zašlé a opuštěné. U některých dokonce byla vypleněna okna a uvnitř chyběly podlahy a dveře. Lidé tu spoušť sváděli na cikány.

Paní Klínková byla zaměstnána na národním výboru jako sociální pracovnice a měla na to jiný názor. „Když jsou v obci cikáni, krade i starosta,” opakovala s oblibou staré úsloví a hned pro dotvrzení svého mínění jmenovala několik cikánských rodin, usídlených v nových činžácích strojírenského závodu, v němž právě cikáni pracovali houževnatěji a lépe než ti, kdož se nad nimi ušklibovali.

„Nepodíváme se k přístavu?” navrhl po chvíli Martin, na něhož nepřívětivé zákoutí působilo neméně tísnivě než na jeho společníka.

Vláďa souhlasil. A cestou k řece vyslovil to, co už nemohl v sobě déle potlačit.

„Proč ses vlastně nepřišel za mnou podívat do loděnice? Čekal jsem tě. Nebo ses tuhle večer jen tak uřekl?”

Martin hned neodpověděl. Stále pokládal Vláďu za svého nejlepšího kamaráda, i když bylo jejich přátelství silně narušeno tím, že Vláďa měl štěstí, a on ne.

Také matka ho ovlivňovala. Prohlašovala, že kdyby ona byla na národním výboru, že by se její dítě také dostalo do plavecké školy. Sám Rokyta ji okřikoval, ovšem pocit křivdy v Martinovi uvízl.

Zastavil se a stiskl Vláďovi ruku.

„Kdybys věděl, na co já myslím!”

„Vím na co myslíš. Už několik dní to vím,” překvapil ho Vláďa zúčastněným pokývnutím hlavou.

„Věděl jsem to hned, když jsem se vrátil z Hamburku. Pamatuješ se?” Sáhl do kapsy a podal Martinovi sněžnou kouli. „Dnes by sis ji měl vzít. Přivezl jsem ti ji na památku.”

„Nezlobíš se, že jsem si ji tehdy neodnesl?” zajíkl se Martin dojetím a přijal skleněného Humela. „Víš, připadalo mi, jako bys mě chtěl jen utěšit… na, tu máš aspoň ždibínek z toho koláče!”

„Já vím. Už od mámy jsem dostal svůj díl,” přiznal Vláďa. „Tak mi věříš, že jsem ti chtěl udělat radost?”

„Věřím,” řekl Martin a několikrát přehodil kouli z ruky do ruky.

Docházeli k řece. V přilehlých uličkách ještě vřískaly děti večerní rozjíveností a sousedé poklidně klábosili na rozviklaných lavičkách před domky.

Soumrak pozvolna pokrýval údolí.

Ocitli se v místech, která rovněž leccos pamatovala z jejich dětství. Natropili se tam všelijakých skopičin a nebylo snad dne, který by prošel bez nějaké zcela výjimečné události.

Jednou Martin vyčenichal v staré bouračce průjezdová vrata. Jaké to bylo dobrodružství, když je pracně dopravili na vodu a použili jich jako voru. Samozřejmě že nechyběla ani pirátská vlajka, kterou vztyčili na násadě od koštěte. Jejich pouti do dalekých končin učinila přítrž říční hlídka na motorovém člunu. Projevila naprostý nedostatek smyslu pro klukovskou romantiku.

Nebo u soutoku Labe s Ploučnicí co se navyváděli!

Při menší vodě stavěli přehrady, v podhlodaných březích vytvářeli rozmanité zálivy, jimž dávali exotická jména, mazali se blátivým pískem jako Indiáni, strkali bojácné a choulostivé do ledových peřejí mezi kluzké balvany, schovávali odložené šatstvo koupajícím se a nic netušícím mladým dvojicím — zkrátka alotria! Až se Vláďovi stahovalo hrdlo steskem při těch vzpomínkách. Bylo to jako včera, a přece je to už tak dávno! A oni dva vždy tvořili nerozlučnou dvojici a jen s nedůvěrou přibírali další příslušníky do party. Nakonec se smířili se společenstvím nevýbojného Oldy Hamouze a opatrnického Jirky Holého. A také s Boženou Hlavatou a kapku potřeštěnou Jarčou Kmentovou, která se ráda fintila, ale málokdy k něčemu vypadala.

Děvčata přijali mezi sebe ze zvlášť nepochopitelného milosrdenství. To však nevylučovalo možnost vyzkoušet na nich leckterý krutý klukovský žert. A projevy sebemenší rytířskosti byly pokládány za zbabělost, až zradu. A jestliže si s nimi dnes ujednávají taneční, svědčí to jak o proměnách jejich vývoje, tak i o nenávratnosti dětství, ztrácejícího se jak vykypělá pěna šumivého bonbónu.

Vzrušen vzpomínkami, rozhodl se Vláďa podat Martinovi nejvyšší důkaz svého přátelství. Cítil, že takového důkazu je třeba, má-li se už Martin konečně vyhrabat ze své smolařiny a má-li se jejich vztah obnovit a ještě víc upevnit. V jejich přátelství se objevilo několik povážlivých trhlin a prostupovalo jimi čím dál hrozivější odcizení. Právě poslední dny to dokázaly.

Zatím Vláďa zcela ponechával stranou protivného mistra Hošpesa, o němž si také myslil své. Ten jistě Martinovi život neusnadňoval a tím méně zpříjemňoval. O tom hrubiánovi slyšel od matky už tak dost. Zanedbával svou rodinu, až i národní výbor musil zasáhnout a donutit ho, aby plnil povinnosti živitele.

Nejistým, trochu rozčileným hlasem přednesl svůj návrh.

„Cože? A to bys chtěl teď hned? A pustí nás tam?” Vláďa se zasmál.

„Nepustí, a v tom je ten vtip. Ale my se tam dostáném! Jaké bychom to měli vychování, ne?”

U něho to bylo dost překvapující. Býval proti Martinovi rozvážnější a pomalejší. Kde se v něm najednou vzala taková rozhodnost?

Martin horlivě souhlasil.

„Jen si pospěšme, abychom chytili aspoň trolej,” zapaloval se víc a víc Vláďa a přidal do kroku. „Na autobus bychom museli dlouho čekat.”

Cestou měli oba pocit, že se vrací doba jejich slavných výprav do nejzakázanějších míst. Takhle vzrušeni se kradli k zahradníkovi na jahody anebo k hlídané aleji na třešně. Rozdíl proti dřívějšku byl v tom, že vedení výpravy převzal tentokrát Vláďa.

Na okraji města vystoupili. Martin se dal vést jako klouček na injekci proti černému kašli. Jenom se nemohl zbavit výhrad, jak si Vláďa představuje přístup k lodi téměř na pokraji noci, kdy je loděnice jistě střežena.

Sešli se u silnice. Posečené louky voněly jako silné koření. Země dýchala všemi skulinami.

Obešli mlčky drátěný plot. Tam už bylo třeba zvýšit opatrnost. Naštěstí nikde ani živé duše.

Na konci plotu sestoupili k řece. Místo bylo neosvětlené a jen na druhém břehu řeky blikalo několik světel z porůznu rozhozených stavení. Dolehl k nim i tahavý zvuk harmoniky.

„Vidíš ji?” zašeptal Vláďa.

„Koho?”

„No Sylvii.”

„Vidím. Je krásnější než ve dne,” odpověděl Martin podle pravdy.

Sylvie vskutku vypadala pod hvězdnatým nebem majestátnější, vznosná, velkolepá a záhadná. „Kudy teď?” zaváhal Martin.

„Podlezem plot těsně u řeky. Ale pozor, ať se nevymácháš!”

Po kamenité navigaci se sešoupli dolů k vodě. Ucítili zvláštní bahnitý zápach. Ruce si potřísnili mazlavým těstíčkem. Začali je obtěžovat komáři.

„Podrž mě, prolezu první,” rozhodl Vláďa. Vtom mu uklouzla noha po slizkém povrchu kamenů. „A mám plnou botu … Nevadí. Je teplo.”

Zachytil se kůlu a mrštně se protáhl nad hladinou na druhou stranu plotu.

„Teď já!” hlesl Martin nedočkavě.

Uvyklý hrát vždy prim, necítil se dobře v roli toho druhého. Vláďa mu podal paži a trhnutím ho přitáhl k sobě.

„Nemají tady psa?” vzpomněl si Martin a pátravě se ohlédl k objektům, uzavírajícím dál od řeky prostranství loděnice. Odtamtud, patrně z vrátnice, pronikalo ostré světlo.

„Ani nevím,” přiznal se Vláďa a lehkomyslně dodal: „A když, tak utečeme na loď. Po žebříku za námi snad nepoleze. Bude-li nejhůř, úplavem strážnému na druhou stranu.”

Martina udivovala Vláďova sebejistota. Ani ho nepoznával. Sunuli se krok za krokem k Sylvii. Vláďa se zastavil a rozhlížel se.

„Co je?” šeptl Martin.

„Žebřík. Nevidíš ho někde?”

„A nemůžem nahoru po můstku?”

„Tam by nás bylo vidět. Musíme zadní stranou.”

Chvíli hledali, klopýtajíce o lana, napjatá od skluzných podlah, na nichž stála loď.

Konečně žebřík našli. Ležel nedaleko mezi pohozenými prkny. Přistavili ho k lodnímu boku na straně odvrácené od břehu, odkud nemohli být pozorováni od vrátnice. Přesto se bedlivě rozhlíželi, aby je nikdo nepřekvapil.

Když vystoupili nahoru, vytáhli žebřík za sebou a po-; ložili jej na obrubu paluby.

Cvak, cvak, cvak, zazněly jejich kroky, když se pustili dál.

„Opatrně!” sykl Vláďa a vyzul se z polobotek. V ponožkách přešli neslyšně na záď. „Safra!” ulevil si Vláďa.

„Co je?”

„Klíče!”

Byli by na holičkách, kdyby kapitán Ferkl z bůhvíjakých příčin uzamkl kajutu. Přece jen se jich měl zmocnit? Vždyť je měl na dosah ruky!

S napětím sáhl po klice. Mají štěstí. Kajuta byla otevřená.

Vstoupili do ještě hustší tmy. „Máš baterku?”

„Nemám,” hekl Martin.

Boty mu vypadly z podpaží a šátral po nich.

„Jakáž pomoc, snad najdu petrolejku. Musí tady někde být. A sirky?” řekl Vláďa úsečně.

„Taky ne,” zadrmolil Martin se stupňujícím se zahanbením. Opravdu se necítil dobře v roli toho druhého.

„Už je mám,” ozval se Vláďa, neboť si vzpomněl, že je viděl, když čistil skříň. Byla jich tam celá zásoba. „A svítilnu taky.”

Rozsvítil. Zamžikal očima a rychle stáhl knůtek.

„Co ještě hledáš?” ozval se Martin netrpělivě, když Vláďa začal otvírat zásuvky skříně a šramotit v přihrádkách. Nečinná závislost mu brala náladu. Přitom Vláďovi záviděl jeho klid, a jak se vyzná.

„Okna! Musíme zastřít okna, aby sem nebylo vidět.”

„Vždyť vedou na řeku.”

„To je jedno. I z druhého břehu by nás mohl někdo pozorovat. A nerad bych, aby nás tady někdo načapal. Zbytečné vysvětlování, ne?”

Ve skříní nic nenašel. Teprve z vedlejší kajuty přinesl polštář a starou pokrývku. Koštětem ji upevnil na dveřním okénku a pohrabáčem zapřel polštář do oválného skla nad stolem. Pak vytopil knot v petrolejové lampě.

„Račte se posadit, pane Rokyta!” vybídl ho obřadně, když bledožluté světlo zaplnilo všechny kouty kajuty.

Martin mechanicky uposlechl. Do smíchu mu však nebylo. Proč to všechno? Netropí si z něho Vláďa žerty?i Nevytáhl ho sem, aby mu dokázal, jak se vyzná na Sylvii a jak je na ní doma i v noci? Anebo si chce trochu zahrát na pána, na prvního muže na palubě?

To by bylo směšné. A mohl si to odpustit. I on, Martin, už prolezl několik a onačejších lodí a s většími pány, než je Vláďa! Dispečer Lánský ho například zavedl na novou Duklu, než vyjela na zkušební plavbu. Sylvie se k ní nemůže ani přirovnat! Tahle kapitánská kajuta je učiněná šupna proti kajutě nejposlednějšího lodníka na Dukle!

„Tak kde myslíš, že to je?” překvapil ho Vláďa přímou otázkou.

„Co?”

„No, proč jsme tady?”

„Nevím,” řekl Martin stísněně a poposedl na židli. „Tak aspoň hádej!” vychutnával Vláďa Martinovu bezradnost.

„Nedělej s tím drahoty. Nezůstanem tady přece do rána!”

„No hádej! Dobře se kolem sebe rozhlédni!”

„To jsou vtipy, víš!” utrhl se Martin, ale přece se zvedl a začal ohledávat kajutu.

„Voda!” smál se Vláďa, když Martin marně zabušil pěstí do stěny oddělující obě kajuty.

„Tady?” ukázal Martin ke kamenům.

„Pořád voda!” bavil se Vláďa.

„Tak nehloupni a ukaž mi to!” zaprosil Martin zkormouceně.

„Nenašel bys to. Určitě bys to nenašel. Já to taky objevil čirou náhodou. Koukej!” A než se Martin nadál, obnažil otvor v podlaze u skříně. „Posviť!”

Martin poslušně sňal petrolejku z věšáku nad stolem a přistoupil s ní k otvoru.

„To je ono?”

„Ípes ápes, co?” sáhl Vláďa do jejich starého klukovského slovníku. Mělo to vyslovit nejvyšší míru dokonalosti. „Co tomu říkáš?”

Martin v prvním okamžiku nesdílel jeho nadšení. Choval se naopak netečně, jako by se všecko rozumělo samo sebou. Prohlížel si otvor, spustil níž světlo, zakroužil jím v jícnu skrýše.

„Myslíš, že o tomhle celníci nebo pohraničníci nevědí?” zapochyboval.

„Určitě ne! A i kdyby náhodou odkryli podlahu, kdo ti poleze dolů do toho neřádstva? Jen se podívej, co je tam místa. Vidíš? Až semhle…,” naměřil několik kroků až k okraji kajuty na boční straně.

Martin se začal rozehřívat. Pobíhal kolem otvoru, rozhlížel se po kajutě a zase se skláněl nad jícnem v podlaze.

„A co je tam vlastně?”

„Co by tam bylo? Díra, obyčejná díra!” zasmál se Vláďa. „Počkej, počkej! Jaká díra?” vzpamatoval se už Martin a začal uvažovat prakticky. „Kam vede?” „Nikam,” nelámal si Vláďa hlavu s odpovědí. „Nepovídej. Někam vést musí.”

„Nevede, buď klidný. To by ses mohl přesvědčit. Ale neradil bych ti to. Aspoň ne v těchhle kalhotách.” „Tys tam už byl, tam dole?” „Ne. Jen jsem si to omrk shora.”

To jsou otázky! myslil si v duchu. Martinova nedůvěřivost ho už dopalovala. Vysadil poslední trumf:

„V plánku lodi tu díru nenajdeš. O tom jsem se taky přesvědčil. Taková záhada.”

A několika větami opakoval, co slyšel od prvního strojníka Bartáka o původním majiteli Sylvie Schóllerovi.

Martin dlouho neodpovídal. Srdce se mu rozbušilo a divoké myšlenky mu zavířily v hlavě. Napřímil se a postavil lampu na stůl.

„Proč mlčíš? Nezamlouvá se ti to?” vyrušil ho Vláďa.

„Ne. O to teď nejde,” řekl Martin skoupě a ještě víc stáhl obočí. Ve světle lampy byl jeho obličej najednou mnohem dospělejší.

„Dva by tam mohli spát,” řekl Vláďa, jako by doporučoval k prodeji partiovou ložnici.

Stáhl petrolejku a odstranil z oken zatemnění. Když všechno uvedl do původního stavu, obrátil se k mlčenlivému, trochu zaraženému Martinovi.

„Tak co? Věříš už nebo ne?”

V jeho hlase bylo znát jakési vítězné uspokojení. Martin věděl, že Vláďa mu chtěl potvrdit to, co nadhodil tehdy v cukrárně. Musil si přiznat, že se mu to podařilo. A nejen to. V téhle zkoušce přátelství Vláďa stoprocentně obstál.

PŘED ŽIVOTNÍM ROZHODNUTÍM

Od časného rána se stahovala kovově šedá mračna. Také drobnými vlnkami načechrávaná hladina řeky prozrazovala blízký déšť.

Vláďa spěchal do kapitánovy kajuty jako zločinec na místo činu. Poháněla ho obava, aby ani nejmenší stopička neprozradila jejich noční návštěvu. Naštěstí shledal všecko v pořádku.

A přece! Zápalka na zemi. A kapitán si zapaluje zapalovačem.

„Je tu našlapáno, co?” překvapil ho znenadání ten, na něhož zrovna myslil.

Zalekl se. Teprve nyní si také všiml několika šlápot. Ano, od jeho mokré ponožky včera.

„Proto jsem to chtěl dát ještě do pořádku, než půjde Sylvie na vodu,” odpověděl Vláďa duchapřítomně.

Kapitán nic nezpozoroval. Stopy už byly zaschlé. Zamnul si ruce a vyhlédl zkoumavě ven.

„Spustíme ji, chlapče, spustíme. Ještě dnes!”

„Ještě dnes?” vyhrkl Vláďa a bezděčně si vzpomněl, aniž věděl proč, na Martina.

„Nejvyšší čas. Nebo tady ztvrdnem do podzima…”

Pěkné nadělení! Martin ho může podezřívat, že mu zúmyslně zatajil takovou důležitou zprávu.

„A co ty? Tobě se po škole nestýská?” obrátil se k němu kapitán.

„Tady jsem se naučil víc,” odpověděl chlapec uhýbavě.

Nedovedl se podívat představenému zpříma do očí. Včerejšek ho začínal mrzet. Najednou viděl jejich večerní výpravu v střízlivém světle. Kdyby ještě den vydržel, zůstalo by tajemství skrýše jenom jeho. A takhle? Čeho dosáhl? Proč se tak vynášel nad Martina? Proč ho vůbec vedl na loď? Z furiantství?

V kajutě se pojednou přitmělo. Déšť prudce zabubnoval do střechy.

Vtom vběhl dovnitř první lodník Porák.

„Slejvák jako na zavolanou. Kdyby tak chtěl vydržet!” Mrkl po chlapci, pak po kapitánovi, který stál u okna a díval se na řeku. „Jdu za tebou, kapitáne,” zaváhal.

„Můžeš mluvit i před ním,” dal mu Ferkl na srozuměnou. „Vím asi, co chceš říct.”

Porák rozčilením šoupl nohou, několikrát sekl do vzduchu promočenou čepicí a pak šel přímo k věci:

„Tím líp. Podívej se … Už bys to měl s ním nějak rozseknout.”

Lodník se na chvíli přerušil.

Kapitán stále obrácen k oknu, řekl: „No, pokračuj!”

„Ještě tady není. Určitě drží svůj kvartál. Na mou duši, je to pro ostudu. Pěkná reklama pro nás pro všecky, jen co je pravda. Říkám ti, rozsekni to už jednou provždy.

„A dorazím ho úplně, viď? Ne, ne, kamaráde. To neudělám,” odmítl kapitán a v nesouhlasu zašermoval paží proti Porákovi. „Kdo si ho potom vezme do stavu? Z celé plavby nikdo!”

Porákovi se nechtělo dál mluvit před plavčíkem.

Vláda stojící stranou tušil, o kom je řeč. Kapitánův postoj v něm vyvolal hluboký dojem. Takový je Ferkl! Ale jsou to skutečně lidské důvody, které vedou kapitána k takovému velkorysému rozhodnutí? Je-li tomu tak, klobouk před ním dolů!

Lodník se ještě jednou pokusil dorozumět se s kapitánem za plavčíkovými zády.

„Proč? Jen ať to slyší. U plavby nikdo neobstojí, kdo je z tvarohu. Poslouchej dobře, chlapče!” zdůraznil kapitán. „Jde o Nádvorníka, rozumíš.”

„Mám odejít?” řekl přesto Vláďa.

„Zůstaň, povídám …” A hned se obrátil k Porákovi. „Taky vím, že v Nádvorníkovi je toho dobrého pomalu. Ale přece v něm špetka zůstala. To mu nemůže nikdo upřít!”

„Právě že jen ta špetka! Jinak je skrz naskrz prožraný tím zatraceným chlastem!” vybuchl Porák.

Vláďa sebou trhl. Čekal, co kapitán. Dá si líbit lodníkův výbuch zlosti?

V kajutě bylo dusno. Všichni tři to cítili, ale nikoho nenapadlo otevřít dveře.

Kapitán vztáhl paži k Porákovi.

„Měj rozum, starý. Víš dobře jako já, co Nádvorníka vyšinulo. Nebýt té zatracené ženské, co mu utekla s nějakým šupákem, držel by kapitánský patent dodnes. Takhle div nepozbyl plaveckou knížku. Takový plavec. Po celé štrece až do Hamburku o něm věděli. A můžeš mi říct, kdo z nás má plavbu na Labi v malíku jako on? … Krk na to, že jemu by se ten malér nestal jako mně!”

„Přeháníš, kapitáne! Taková smůla může potkat každého!”

„A zrovna tak dobře víš o jeho kouscích. Dokázal vytáhnout plavidlo z největší šlamastyky. Takoví lidé, milý Poráku, se neházejí jen tak přes palubu. Vezmi mu řeku a bereš mu všecko!”

„A co z toho všeho?” namítl stále ještě rozčilený lodník. „Propálený kotel, jak sám říkáš, naměklý mozek a ostuda.”

Dešť venku šuměl a při silnějších poryvech větru šplíchl na kajutu stříkanec jako z konve.

Kapitán se znovu postavil k oknu. Řekl už mnohem klidněji: „Chceš-li, požádej o výměnu. Nerad tě ztratím, to ti říkám rovnou, ale ze svého stanoviska neustoupím, kdybyste byli všichni proti mně.”

„Tvoje poslední slovo?”

„Poslední slovo. Nádvorníka nepustím.”

„Jen aby tě jednou šeredně nezklamal. Na to jsi pro nás moc dobrý chlap!” zakončil prudce rozmluvu Porák a vyrazil do deště.

V kajutě za ním zůstalo ticho. Co teď? Zmizet, nebo počkat, až co kapitán?

Liják se mezitím změnil v jemné mrholení. Kapitán pohlédl na hodinky. „Je čas. Pojďme.”

Vláďa ho mlčky následoval, plný ještě předchozího výjevu. Jeho úcta ke kapitánovi jenom vzrostla.

Lidé u všech tří vrátků, od nichž vedla silná ocelová lana ke skluzným můstkům, už byli připraveni.

Kormidelník Janouch s Porákem a oba strojničí stáli opodál. To oni vyslali prvního lodníka ke kapitánovi? Nebo jednal Porák na vlastní pěst? Ještě nikdy ho neviděl tak rozhorleného.

Vládi se také dotklo, že se o něčem baví a že na nich není vidět rozčilení, které on pociťoval. Při takovém slavnostním okamžiku! Vždyť k němu vyúsťovalo tolik úmorných dnů! Pokládal to za projev neúcty k vlastní jejich práci.

Vzápětí si však sám nerad připustil, že i on je trochu zklamán. Vše probíhalo mnohem jednodušeji, než očekával. Několik kapitánových povelů, hvizd píšťalky a tažná lana se zachvěla.

Sylvie začala zvolna a tiše klesat do řečiště..,

Co se mezitím odehrálo v kantýně u přístavu, slyšel Vláďa až později od Martina.

Prudký dešť zahnal pod střechu celou partu elektromontérů. Mezi nimi i Martina Rokytu.

Dřepěl tam také Nádvorník-Šimša. Z jeho těžkopádných, nesouvislých vět Martin vyrozuměl, že toho dne má být Sylvie spuštěna na vodu.

Zatočila se mu hlava. Jak to? Proč mu včera Vláďa nic neřekl? Proč ho vůbec vodil na loď? Nebo s ním chtěl sehrát nějakou nečistou hru? Anebo to sám nevěděl?

Když déšť polevil, Nádvorník se zvedl.

„Jedete do loděnice?” odvážil se ho zeptat Martin. Oči mu planuly dychtivostí. Rád by u toho byl také. I z jiných důvodů. Po neklidné noci, kdy nemohl vypudit z hlavy myšlenky na Vláďovu skrýš, v něm uzrával plán, který kdyby se potvrdilo to, co tady povídá Nádvorník — by mohl být povážlivě ohrožen.

„Kam jinam? Copak by tam naše káď mohla šplouchnout beze mne.”

Bylo nutno jednat!

Martin v sobě sebral všecko odhodlání a přikročil ke stolu, u něhož seděl jejich parťák Hošpes. V záplatované, seprané plátěné kazajce vypadal hřmotně. I vsedě převyšoval své společníky nejméně o půl hlavy.

„Pane mistr, směl bych tuhle s panem Nádvorníkem? Mám v loděnici kamaráda a rád bych viděl, jak budou spouštět loď na vodu.”

Hošpes po něm švihl pohledem přes rameno.

„Có?” protáhl nedoslýchavě.

Montéři zmlkli.

„Směl bych —” nakousl Martin zajíkavě.

„Jak si to, kluku, představuješ?” otočil se k němu Hošpes naplno, až židle zapraštěla, a posunul si dozadu čepici z nízkého, šikmého čela. „Jsme tu na výlety nebo jak?… Nic! Tady zůstaneš!” rozhodl tvrdě.

Mezitím se Nádvorník vytratil z kantýny.

Ze s Hošpesem nejsou žerty, to Martin věděl. Vlídnější slovo pro něho nikdy neměl a i montéři se snažili vyvážit mistrovu neoblomnost a hrubost určitou shovívavostí. Raději oko přimhouřili, než aby chlapci přitěžovali nějakou stížností.

Ostatně, také měli Hošpesa v žaludku. Jednal s nimi dosti povýšeně. Snad to byl zůstatek z minulosti, kdy byl majitelem největšího elektrozávodu v městě. Což o to, řemeslu rozuměl. Proto mu správa nynějšího sdruženého podniku svěřovala nejobtížnější úkoly.

Martinovi bylo do breku. Utrácí tady zbůhdarma čas. Desetkrát by se mohl vrátit! Jim se nechce do nepohody a krátí si dlouhou chvíli jalovými řečmi při kávě s rumem a dvojsmyslnými anekdotami.

„Já bych byl hned zpátky, pane mistr,” opětoval svou prosbu. „Beztak se tady jen flákáme!”

Hošpes se vztyčil v plné své hrozivosti.

„Pojď sem! Cos to řekl?”

Martin ucouvl.

„Tondo, neblázni!” ozval se varovně jeden z montérů s rádiovkou na hlavě. „Vždyť je to kluk!”

„Neslyšels? Sem! Ke mně!” křičel Hošpes a ukazoval velitelsky k noze.

Martin pohlédl po ostatních. Hrdlo se mu stáhlo strachem i vzdorem. Dočká se u některého z nich ochrany?, Nikdo však ho ani pohledem nepovzbudil, všichni se dívali zarytě k zemi. I ten v rádiovce.

„Bude to?!” zahřměl Hošpes a založil si pěsti v boky.

Martin se šoural krůček za krůčkem k Hošpesovi, jako by ho někdo zezadu postrkoval. A než se nadál, Hošpes po něm chňapl mohutnou tlapou a začal s ním surově cloumat.

„Kdo že se fláká, co? … Já tě, spratku, naučím!”

„Tondo!” vykřikl zděšeně montér, který před chvílí mírnil Hošpesa.

Než však mohl chlapci přiskočit na pomoc, hromotluk mocným rozmachem smýkl Martinem o zemi, až narazil hlavou do prázdných židlí u sousedního stolu.

„Prevíte jeden nevděčná! Takhle si vážíš představených?”

Někteří vyskočili. Martinovi však pomohl na nohy jenom ten s rádiovkou.

„Stalo se ti něco?”

Martin, ačkoli cítil v rameni tupou bolest po úderu, zavrtěl hlavou.

Montér se obrátil k Hošpesovi: „Co z toho máš? Kdyby si natloukl, ještě to šeredně odskáčeš!”

Mistr se znovu rozlítil, vida, že Martin našel zastánce. „A marš ven, darebáku! Nechoď mi na oči!”

Martin bledý a všecek roztřesený vztekem a nenávistí se dopotácel k své montérské brašně a zmizel za dveřmi, nevnímaje už hádku mezi Hošpesem a svým ochráncem.

Na ulici se trochu uklidnil. Drobný déšť, skrápějící mu tváře, přinášel úlevu.

„Zvíře je to, učiněné zvíře!” uplivl si s odporem.

Ne! Nevrátí se k tomu tyranovi. Takový surovec! Ale ukáže mu! Půjde na středisko a dá si vystavit lékařské vysvědčení. Pane, v kanceláři budou koukat, jakého hrubiána mají za mistra!

Před obchodem s potravinami uviděl Nádvorníka. Šátral u výkladní skříně po kapsách a pak kymácivě vešel dovnitř. Nazdařbůh vešel za ním.

„Púllitrovku rumu,” poroučel si lodník, zrovna když se Martin octl po jeho boku. Zaškytl: „Ty si nedáš?”

Martin zavrtěl hlavou. Jeho pohled bezmyšlenkovitě klouzal po plných regálech.

„Z tebe by nikdy nebyl dobrej plavec, kamaráde!” mávl rukou Nádvorník. „Na šífu bez rumu je to jak žiletka bez mejdla.”

V Martinovi se cosi zdvihlo. Bylo to silné a nevyhnutelné. Tak silné, že i nenávist k Hošpesovi jako by zmalicherněla. Vtáhl do sebe prudce dech a rázně přikročil blíž k pultu.

„Dejte mně … dejte mně tamhlety konzervy,” ukázal prodavačce na vyrovnaný sloupek plechovek.

„Kolik? Osm korun půlkilovka.”

„Třeba… třeba pět,” vyslovil bez uvážení Martin.

„Jsou výborné. Maminka bude mít radost,” šveholila prodavačka.

Vtom si uvědomil, má-li ještě peníze, které mu matka ráno svěřila, aby vyzvedl nákup, až půjde z práce. Naštěstí je našel.

Zaplatil, sáček s konzervami uložil do montážní brašny a spěšně vyšel za Nádvorníkem.

Autobus už vyjížděl ze stanice. V posledním okamžiku do něho naskočil.

Cestou si všecko urovnal. Ne, pro něho není jiného východiska. Už v noci na to myslil. Je rozhodnuto. Výstup s Hošpesem byl poslední kapkou. Skončí s tím neurvalcem. A nejen s ním. Skončí se vším, co ho v posledních týdnech naplňuje nespokojeností, co mu odhání spánek a co mu ztrpčuje život. Teď už nezbývá nic jiného než zaměřit veškeré úsilí k jednomu cíli. A k dosažení toho cíle mu musí Vláďa dopomoci, děj se co děj!

„Můžu jít s vámi?” připojil se ke starému lodníkovi, když společně vystoupili na stanici nedaleko loděnice.

Nádvorník na něho vykulil oči, jako by ho viděl poprvé.

„Kde ses tu vzal? Nebo sis to přece vyškemral?”

„Vyškemral,” odpověděl Martin se stínem hořkosti v hlase a trpce se ušklíbl.

Na místo se doškobrtali právě ve chvíli, kdy Sylvie lehce se ještě kolébajíc, už stála na vodě, bičována těžkými, sem tam se povalujícími vlnami.

Sotvaže spatřil Nádvorníka, bujaře na všecky strany mávajícího lahví s rumem, kapitán Ferkl k němu zostra přistoupil a odvedl ho stranou.

Toho využil Vláďa a přitočil se rychle k Martinovi. Stačil ještě uslyšet Porákova slova:

„Takového přejinačit? To bude něco platné!”

Nikoho jiného nemohl mít na mysli než Nádvorníka. Proč si na něj tak zalezl? blesklo Vláďovi hlavou.

„Co tady děláš?” udeřil zpříma na Martina.

„Přišel jsem se podívat,” zněla nejistá, pochmurná odpověď.

„Podívat? … A Hošpes ti dovolil?”

„Nedovolil. Ale to je jedno. Mně už je všecko jedno!”

„Co se, prosím tě, stalo? Mluv!” zhrozil se Vláďa jeho zničeného výrazu.

„Nic! Nestarej se!” vzpamatoval se rychle Martin a utřel si dlaní nos.

Stáli na prostranství mezi všelijak pokroucenými ocelovými lany, která se pletla pod nohama jako svíjející se háďata.

K Sylvii zrovna přistavovali můstek. „Už je po všem?”

„Jak vidíš …”

Tu se Martin, nespouštějící z lodi oči, vzchopil.

„Mužem tam?” řekl a najednou to byl zase ten starý, cílevědomý vůdce klukovské party.

„Proč bychom nemohli?” odpověděl Vláďa. V tom okamžiku si ani hlouběji neuvědomil dosah Martinova přání. Víc mu tanulo na mysli, co se Martinovi přihodilo, že přišel tak vzrušený.

Když vystupovali z lávky na obrubu paluby, kde stál kormidelník Janouch, ohlásil mu Vláďa poctivě, že by rád ukázal kamarádovi Sylvii.

„Jen běžte, hoši,” pokývl kormidelník. „Zase je to loď jaksepatří, a ne králíkárna na kozách.”

Na palubě, když se přesvědčil, že nikdo není nablízku, Vláďa uhodil znovu na Martina:

„Proč jsi vlastně přišel?”

„Potřebuju tady něco schovat.”

„Cože?!”

„Nesmíš mě zklamat, Vláďo! Nesmíš!” zaúpěl Martin, uchopil ho prudce za paži a křečovitě ji sevřel, jako by mu chtěl za každou cenu zabránit v sebemenším odporu. Pak ho zavlekl za kormidelnu a tam mu dal nahlédnout do své brašny.

„Co je to?” vytřeštil oči Vláďa.

„Copak to nepoznáš? Konzervy, co jiného?”

„Konzervy?” opakoval Vláďa mechanicky. Začínal chápat.

„Musím to udělat,” řekl Martin s osudovou rozhodností. „Musím. Utekl jsem Hošpesovi. Nechtěl mi dovolit, když jsem ho prosil, jestli se smím sem podívat. Takový surovec! Otloukat se od něho nenechám! Nevrátím se už. A pomstím se mu. Uvidíš, jak se mu pomstím!”

Vláďa poslouchal s otevřenou pusou. Jeho mozek nestačil pohltit příval Martinových horečnatých slov. Na něho to zapůsobilo jako bomba. Ještě včera …

„To je učiněné bláznovství, Martine, co chceš udělat,” zmohl se konečně na odpověď. A hned zvýšil hlas. „K takové věci se přece nemůžeš jen tak rozhodnout! Jak si to představuješ? Kvůli Hošpesovi? Copak je to nějaký světoborný důvod?”

„Je a není, jak chceš. Ale já to udělám!” stál na svém Martin.

„A napadlo tě vůbec, že bych i já —” Ani to nechtěl vyslovit.

„Nikdo nebude nic vědět, neboj se!” zahučel Martin netrpělivě. „Ruku na to! Všecko vezmu na sebe … A teď si pospěš. Může sem každou chvíli někdo přijít. Bude to?” dupl zlostně nohou.

„Co po mně vlastně chceš?” zachroptěl Vláďa s výrazem strachu v očích.

„Dej to tam dolů. Víš kam!” řekl velitelsky a podal mu sáček s konzervami. „Počkej. A kdybys tam mohl, až bude chvíle, šoupnout nějaké šikovné prkno, bylo by to jako fík!” připojil už skoro rozmarně.

V jeho hlase bylo najednou tolik vůle a jistoty, že Vláďa nemohl odporovat. Po dlouhém čase si opět uvědomil kamarádovu převahu.

Než se nadál, Martin se obrátil na podpatku a bylo jen slyšet jeho vzdalující se kroky. Vláďa měl v té chvíli pocit nesmírné opuštěnosti. A u srdce mu bylo nevýslovně těžko, jak ještě nikdy nepoznal.

Cvak, cvak, cvak … znělo mu v uších.

ČERNÝ PASAŽÉR SE NALOĎUJE

Od okamžiku, kdy vody Labe opět objaly boky Sylvie, události kolem Vládi Klínka se přímo řítily.

Nejdříve si ho zavolal kapitán Ferkl. V ruce držel papír.

„Něco pro tebe, chlapče. Od pondělka budeš zase ve školním stavu. Před chvílí mi to dali v kanceláři… No, co je ti?”

Vláďa se skutečně zarazil. Jak to uběhlo! A jak málo si připouštěl myšlenku, že se musí vrátit mezi kamarády do školy.

„A kdy … kdy vy, kapitáne, vyrazíte?”

„Jestli nás nezdrží náklad, asi zítra v poledne.”

„V neděli?” nechtělo se věřit Vláďovi, ačkoli věděl, že se plavidla na Labi neřídí kalendářem, nýbrž stavem vody a množstvím nákladu.

„Pamatuj si, pro nás jsou nejdůležitější lhůty. V Hamburku nás čeká zaoceánský parník, musíme se tam za každou cenu dostat včas. Doufám, že se přijdeš rozloučit. Teď máš volno.”

Podal mu ruku. Vláďa ji rozpačitě přijal. Chtěl také kapitánovi poděkovat, ale slovo ze sebe nevypravil.

Zmateně se vypotácel ven. Venku si uvědomil, co mu vlastně kapitán řekl. Tedy zítra! Sylvie, krásná a líbezná svěžími barvami, opustí loděnici a vydá se na svou dalekou pouť. Ale co potom Martin? problesklo mu hlavou. Ta myšlenka přebila jeho vlastní smutek, že dny na Sylvii jsou tytam, že je všemu konec.

Autobus mu ujel před nosem. Nečekal a pustil se klusem k poslední stanici trolejbusu.

Musí co nejrychleji vyhledat Martina a všecko mu pořádně objasnit. Nic nebude skrývat, vyloží všecky karty. Je ještě naděje, jak mu vytlouci z hlavy ten šílený nápad!

Zatím udělal pro Martina vše, oč ho požádal. Konzervy hodil do skrýše hned po jeho odchodu. I prkno opatřil a schoval je tam, jak si Martin přál.

Nebylo to tak snadné. Několikrát musil pokus opakovat, pokaždé ho někdo vyrušil. A jak se polekal, když konzervy břinkly o kovovou podlahu! Naštěstí nikdo nebyl v blízkosti a snad nikdo nic neslyšel.

To však ještě nic neznamená. Teď musí odvrátit Martina od jeho ztřeštěného úmyslu. Stát se spoluúčastníkem na té věci se mu zamlouvá čím dál méně.

Uslyšel za sebou náklaďák. Zvedl paži. Šofér pochopil a zmírnil rychlost. Vláďa vyskočil za jízdy na vůz a dal se dovézt na náměstí. Každá minuta dobrá.

U kašny krmila skupinka výletníků holuby. Ptali se ho na nejbližší stanoviště autobusu do Hřenska. Neodpověděl jim.

„Nějaký nevychovanec!” počastovali ho.

Kde jenom hledat Martina? Čas hoří!

Zamířil bezhlavě k jednotkovému domu. Vždycky tam bylo co prohlížet, proto si tam dávali schůzky. Prodejna pro ně měla svou přitažlivost. Ve výlohách stály motocykly, kola, dětské hračky, turistická výstroj.

Martin nikde. A vyhlídky na náhodné setkání jsou vcelku mizerné.

Zabočil do postranní ulice. U domu, kde Rokytoví bydleli, nazdařbůh zapískal. Okno zůstalo zavřeno. Přesto signál několikrát opakoval. Bez výsledku.

Vrátil se na náměstí. Předpokládal, že Martin určitě setrval na svém předsevzetí a do práce už nenastoupil. Ale kde se potuluje? Takhle bezúčelně kvůli němu ztrácet čas!

Přitom nemohl vypudit z mysli výčitky, že vůbec připustil, aby mu Martin podstrčil konzervy. Tady propásl mnoho Svůj nesouhlas měl dát Martinovi najevo zcela jednoznačně. Kamarád nekamarád, tady končí všechny meze! Teď aby spoléhal jen na náhodu. A s naprosto nepatrnými nadějemi i na to, že si snad … snad všecko rozmyslil …

Doma čekalo Vláďu překvapení. V ústrety mu štěkla Zolina! A v pokoji seděl — kapitán! Uvítal ho se smíchem.

„Vidíš, na Žolinu jsme zapomněli. Přivedl jsem ji raději hned. Dnes už chci spát na lodi. Zítra bych ji odtamtud těžko odváděl. Panečku, ta má nos!”

Matka Vláďu na oko vyplísnila, že jí nic neřekl. Ale bylo jasné, že se už s kapitánem dohovořila.

Vláďa byl jako na trní. Kdyby tak kapitán věděl, co se připravuje za jeho zády! Proto uvítal, když se kapitán záhy rozloučil a odešel, provázen tesklivým kňučením vzpouzejícího se psa.

Netrvalo to dlouho a zazvonil sám Martin.

Odmítl jít dál. Vláďu poděsily jeho horečné a jako uštvané oči. Ustavičně si otíral ruce o kabát. Potily se mu asi rozčilením.

„Hned přijdu, mami,” řekl chvatně a odvedl Martina na ulici. Byl rozhodnut promluvit s ním otevřeně beze svědků. „Tak co? Rozmyslel ses?”

„Ano,” přisvědčil Martin. „Pojď tamhle. Tam se dá mluvit,” a odváděl ho k zadnímu traktu kina, kde nebyli tolik na očích

„Nebudeš litovat?” začal Vláďa, plný ještě většího neklidu než Martin. Najednou se mu nedostávalo slov. Vypravil ze sebe: „Sylvie zítra vyjede.”

„Vím.”

„Kdo ti to řekl?”

„V přístavu jsem to slyšel,” zalhal Martin. Dověděl se to od Nádvorníka, s kterým se srazil na Závisti. Byla to okrajová čtvrť, sousedící s bývalým ředitelstvím plavební společnosti a přilehlými vilami, kde dříve bydleli zámožnější majitelé zasílatelských firem, továren a vyšší úřednictvo. Proto se tam říkalo Na pejše.

„Tak ty opravdu chceš —” hledal Vláďa nejvhodnější způsob, jak se vklínit se svými důvody do Martinova rozhodnutí.

„Chci, chci, chci!” vykřikoval Martin jako nepříčetný. „Copak jsem včerejší? Jak dlouho na to myslím!” A dodal tišeji: „Kdy se mi zase naskytne taková příležitost. Jsi blázen?”

„Jen abys nenarazil na tvrdou vodu!” opakoval Vláďa staré plavecké úsloví. Ale sám cítil, jak je to hloupé a nevhodné. Měl na sebe zlost. Takhle Martinem nepohne. Je vidět, že věci dospěly tak daleko, že není cesty zpátky. Přesto se pokusil zahrát na jinou notu. „A co já? Nezapomeň, že pro mne to není lehké. Když si představím, že by to prasklo a načapali tě, budu v tom lítat jako ty. Možná ještě víc. A co potom?”

„Už jsem slyšel!” odbyl ho Martin příkře. „Nejsem děcko, rozumíš! Čeho se bojíš? Kdyby mě rozkrájeli, slovo ze mne nedostanou. Stačí ti to? Nebo ti to mám dát písemně?”

„To nemusíš,” odpověděl Vláďa uraženě.

„Mně už tady všecko pálí pod nohama. Za dva za tři dny bych měl na krku kontrolu z podniku. Mámě už dnes bylo divné, proč nejdu do práce. Vymluvil jsem se, že máme naděláno. A jít k tomu hulvátovi Hošpesovi s prosíkem? Nikdy! Měl bych ještě větší peklo než předtím. Vždyť ten chlap nemá kousek lidského srdce!”

Tak! Najednou se všecky Martinovy důvody scvrknou na nelidu Hošpesa! Pak je Martinovo stanovisko teprve nepochopitelné.

„A co kdybys požádal, aby tě přidělili k jinému mistrovi? Copak je Hošpes jediný na světě?” chytil se Vláďa rychle nové chabé jiskřičky.

„Vyloučeno. Hošpes má delší pracky, než si myslíš. To bys musel znát, jak to u nás chodí. Jeden hraje do ruky druhému. Nevrátím se. A už mě nepřemlouvej!”

Martin zvedl kámen a hodil jej do potoka. Vláďovi bylo jasné, že už nic nepořídí. Seskočil ze zábradlí, jímž bylo vyzděné řečiště ohraničeno, a nerozhodně strčil ruce do kapes.

„Pak už nemá cenu, abych ti do toho mluvil,” řekl chladně.

Martin se obrátil k vodě a díval se dolů. Na druhé straně kdosi kropil záhony. Pečlivě a soustředěně, jako by na tom stál celý svět.

„Tobě se to, kamaráde, vykládá,” řekl po chvíli mírně. „Ty jsi u toho, co tě baví a v čem jsme vlastně oba našli zálibu odmalička.” Hlas se mu zachvěl. I Vláďovi se pojednou stáhlo hrdlo. „Víš, jak mám rád lodě. Nejmíň jako ty, ne-li víc. Co já s elektrikařinou, když mě nezajímá? Ne že bych si z toho něco dělal, lézt po stožárech nebo zasekávat bůhvíjak vysoko konzole vedení. Nebojím se. Jen mě to děsně otravuje!”

Vláďa měl sto chutí na to odpovědět, že každý si nemůže dělat, co se mu zlíbí. Ale cítil, že by s tím nepochodil. Martin měl do jisté míry pravdu. Byla to jeho pravda.

Pamatuje se, že na školních chodbách visely některé Martinovy kresby z plaveckého prostředí. Záviděli mu tu poctu. A vždycky byl jako divý na všecko, co se týkalo plavby.

„Připusť, Martine, že se nám to přece nepovede,” vrátil se Vláďa k jednou už vyslovené pochybnosti.

Martin sebou trhl. „Zase začínáš?”

„Připusť to, prosím tě!” zanaléhal Vláďa. „Nezapomeň, co by z toho mohlo být!”

„Už jsem ti jednou řek, že bych tě neprozradil. Takový padouch nejsem. Co tedy riskuješ?”

„Ale o mě nejde, Martine, dej si říct!”

„A co? Mně se už nic horšího nemůže stát!”

„Jen se nerouhej!”

„Chceš mi pomoci, nebo ne?” rozkřikl se Martin, ale hned ovládl hlas. „Povídám ti, že už mi nic jiného nezbývá. Sám to víš moc dobře A proč máš tak nahnáno, že bys v tom byl také namočený?”

„Každý ví, že jsme jedna kumpanie,” vyslovil Vláďa trochu těžkopádně svou myšlenku. „I na lodi nás viděli spolu.”

„Tak dobře. Nech mě v bryndě. Já se bez tebe obejdu. Ale pak tvé jméno škrtám navždycky ze své paměti!” řekl Martin. Znělo to jak přísaha krevní msty.

Vláďa nevěděl, co odpovědět. Neodsuzoval Martina, jistě to řekl z unáhlenosti. Jenom mu z toho bylo smutno.

Martin si jeho mlčení vyložil po svém. Uchopil ho na prsou za kabát a zakoulel očima.

„Jen na to tě chci upozornit — ne aby tě napadlo něco mi provést! Rozumíš, ty už dnes taky nemůžeš couvnout!”

Vláďa se mu vytrhl a zakoktal: „Jak to, že já …”

„Nemůžeš. Kapitána Ferkla by moc nepotěšilo, kdyby se dověděl, že víš o té skrývačce a žes mu nic neřek a hraješ si na svatouška. Protože, kamaráde, na to můžeš vsadit krk, že tady něco nehraje dohromady. To jsou pohádky, že Ferkl je lilium. Ten ví moc dobře, co vozí pod svou kajutou!”

„To není pravda!” ohradil se Vláďa vášnivě. „Lžeš! Kdes to slyšel?”

„To ti neřeknu,” zatvářil se Martin záhadné.

Vláďu zamrazilo. To, co Martin právě vyslovil, hraničí s vyděračstvím. Opravdu by toho byl schopen? Co se to s ním děje? Zmýlil se snad v jeho přátelství? Nebo je to důsledek toho všeho, co zrovna prožívá?

„Tak ty bys, Martine, dokázal —”

Místo odpovědi se Martin zasmál. Ale byl to takový neupřímný, křečovitý smích.

„Copak nepoznáš, že žertuju? Ale viď, že nic proti mně nepodnikneš?”

„Tohle bych od tebe nikdy nečekal,” nedal se Vláďa zmást. „Ani to, cos řekl o kapitánovi!”

„Nebuď malicherný. A do každého taky nevidíš. Já přece proti Ferklovi nic nemám …”

„Tak proč ho přede mnou urážíš?”

„Odpusť mi to, no,” odpověděl Martin lehkomyslně a znovu se zasmál. „Psina, co? Já budu černým pasažérem. Zrovna tak, jak jsme to četli … Vidíš, můžeš si nechat všechny mé cliftonky a Percy Stuarta taky a Divokého Billyho. Víš, že toho mám fůru, ještě po tátovi. A ten už na to není…” A když Vláďa mlčel, rozvíjel své sny dál: „Prvnímu ti pošlu lístek z Hamburku. A budu ti hodně psát…”

„Ještě tam nejsi,” zatvářil se Vláďa upjatě. Byl z něho celý popletený.

„Nejsem, ale budu!” řekl Martin vesele.

Vláďovi stále ještě zněly v uších Martinovy ošklivé hrozby. Nejraději by ho tam nechal stát a utekl od něho.

„Co je ti?” změnil Martin pojednou hlas.

„Nic. Nestarej se,” pokrčil Vláďa rameny a odvrátil se. Po chvíli přece dodal, dívaje se po zahrádkách za vodou. Co tam chceš vlastně dělat? Na koho se tam obrátíš? Myslel jsi na to vůbec? Nebo si představuješ, že se bez cavyků dostaneš na nějaký zámořák? Holenku, takových se už spálilo!”

„Už zase začínáš?” zamračil se Martin. „Mně je taky jasné, že to nebude výlet do Hřenska… Radši mi poraď, jak nejlíp proklouznout na Sylvii. To je teď nejdůležitější. Ostatní mi může být ukradené … Co to ještě udělat dnes v noci? Nic zbytečného s sebou nepovezu. Hadry si dám pod modráky a jídla tak asi na týden. To je dost, ne?”

Vláďa lhostejně přisvědčil. Kdyby to bylo možné, dal by obě ruce od toho. Ale i pro něho je pozdě. A z toho chce Martin podle všeho vytřískat, co se dá.

„Tak co? Půjdeš se mnou v noci?”

„V noci to nejde. Kapitán už tam bude spát,” řekl Vláďa zamyšleně.

„Tak kdy?” zvýšil znovu hlas Martin, jako by to byla Vláďova vina, že nemůže prosadit svou. A opět se zatvářil tak zatrpkle: „Nebo mě chceš nechat na holičkách?”

„Nenechám tě na holičkách. To mě zase neznáš!” Vláďa byl myšlenkami docela někde jinde. Nakonec bude nejlépe, když bude Martin co nejdál. Zprotivil se mu. Nikdy by neuvěřil, že je tak špatný a zkažený.

„Ruku na to!”

Zdráhavě mu ji podal. „Nenechám, no …”

Martin ji prudce, skoro surově stiskl, jako by se nechtěl vzdát dosažené kořisti…

Druhý den se spolu sešli u kostela. Martin měl na sobě modráky, jaké nosil do práce, a přes rameno koženou montérskou brašnu. Mezi svátečně oděnými chodci vypadal dost nápadně. Vláďa ho na to upozornil.

„Sakra. Na to jsem zapomněl,” přiznal se Martin.

„Risknem to tak,” řekl Vláďa. „Beztoho musíme na překladiště. Sylvie tam bere náklad.”

„To je prima. Aspoň nepůjdem přes město. Kdyby mě někdo viděl z Hošpesovy party, měl bych ještě na poslední chvíli po všem.”

Vláďa šel vedle Martina se smíšenými pocity. Po včerejšku jakoby se mu Martin všecek proměnil před očima. Dlouho do noci o něm přemýšlel. A k jinému závěru nedospěl. Ano, ať je raději co nejdále! Bůhví co by mu byl schopen ještě natropit.

Bránou překladiště prošli bez obtíží. Stačilo, když Vláďa ohlásil, že se jde rozloučit s posádkou.

K Sylvii dorazili ve chvíli, kdy celník končil plombování obou skladištních komor.

Jaký asi náklad veze? napadlo Vláďu. Když on plul do Hamburku, měli naloženy kartóny s gumáky kamsi do Afriky, sklo a stroje.

Než vstoupili na lávku, střetli se s kapitánem. Pospíchal na břeh a letmo jim poděkoval za pozdrav.

Ve Vláďovi hrklo, zatímco se Martin díval upřeně před sebe a šel jako náměsíčný.

Od vchodu do kajut pro mužstvo jim zasalutoval s hranou obřadností Nádvorník-Šimša, ale hned zmizel.

Vláďu napadlo, že při téhle plavbě bude vlastně druhý lodník zastávat jeho úlohu — úlohu polejváčká! Bývalý kapitán!

Za kormidelnou chvíli počkali.

„Nemá nás někdo v merku?” zahučel Martin.

„Myslím, že ne. Strojničí jsou ve strojovně a jinak nikoho není vidět,” odpověděl Vláďa.

„A z břehu?” přitiskl se Martin ke stěně kabiny.

„Tam mají jiné starosti,” řekl Vláďa.

Kupodivu ani nebyl tak rozrušený jako tenkrát, když poprvé objevil skrýš. Martin si toho dobře všiml. Ale mlčel.

„Počkej tady. Podívám se, jak to tam vypadá,” odstrčil Vláďa lehce Martina stranou a vstoupil do kapitánovy kajuty.

Ani tentokrát nebyla zamčená. To naznačovalo, že se kapitán brzy vrátí. Jinak by určitě zamkl. Na stole se povalovaly jeho věci.

A tu se teprve Vláďovi stáhlo hrdlo výčitkami. Podivně se odplatí kapitánovi za jeho péči i za jeho důvěru! Ale co je to platné, když už nemůže zpátky. Připadalo mu, jako by ho někdo postrkoval, jako by byl bez vlastní vůle. Vlna výčitek vůči kapitánovi opadla docela. Dokonce se přistihl, že je klidnější, než očekával.

Povystoupil na palubu a kývl na Martina. Ten se odlepil od stěny kormidelny a vklouzl dovnitř. Teď bylo nutno jednat!

V mžiku byl díl podlahy nad skrýší odstraněn. Martin hodil dolů brašnu. Těžce dopadla a žuchla o stěnu. Ani on. ani Vláďa si neuvědomil, jaké se dopustili neopatrnosti.

Krátce si stiskli pravice a Martin se shýbl k otvoru.

Vtom Vláďu zaplavilo silné vzrušení a vztáhl po kamarádovi paži, jako by ho chtěl zachytit. Ne, to není možné! To všecko je jenom klukovská hra! Martin se obrátí, vyskočí křepče z otvoru, otřese se a oba se tomu budou nezřízeně smát.

„Díky za všecko, Vláďo!” šeptl Martin a zmizel pod poklopem. Vláďa jej mechanicky přirazil.

„Šťastnou plavbu!” zašeptal ještě, ale to už Martin nemohl slyšet.

, Vše proběhlo rychle a přirozeně, jako by se nedopouštěli ničeho zakázaného a neodpovědného. Vláďa ještě uvyklým pohybem uhladil okraje poklopu a vztyčil se.

Pojednou se na palubě ozvaly čísi kroky.

Cvak, cvak, cvak!

Ve Vláďovi ztuhla krev.

Kapitán!

Co teď?

Rozhlédl se, kudy uniknout. Hlavou mu proletělo několik nejnesmyslnějších nápadů, které zrovna tak bleskurychle, jak vznikly, musil zavrhnout.

Jediná záchrana — stůl!

Mrštně prolezl mezi nohami a ještě stačil přitáhnout blíž židli i o poznání stáhnout dolů cíp ubrusu. Nejvyšší čas!

Kapitán vešel. Vteřina napětí. Obával se, že ho prozradí tlukot vlastního srdce. Cítil je až v hrdle.

Půjde-li kapitán ke skříni, je ztracen. Z té strany by ho musil spatřit. Jaká strašná hanba! Šel by s pravdou ven? Co jiného by mu zbývalo? Ale potom by Martin také nemlčel.

Prožíval krušné vteřiny. A snad jen zlomky vteřin. Cítil, že je v sázce všechno. Schoulil se ještě víc do sebe a zatajil dech.

Kapitán vstoupil do vedlejší kajuty a vzápětí tam vrzly dveře šatníku.

Toho Vláďa využil a hbitě, jak mu to jen dovolily zdřevěnělé údy, vylezl zpod stolu, sáhl dlouze kupředu a cvakl klikou, jako by vcházel.

„Jste tady, kapitáne?” zahlaholil a postavil se zády ke vchodu.

Kapitán povyhlédl do přední kajuty. „To jsi ty? Už jsem myslel, že jsi spadl do vody či co. Pojď dál.”

„Nebudu zdržovat. Přišel jsem se rozloučit. A poděkovat vám za všecko,” vyklopil ze sebe Vláďa, až se zalekl vlastního hlasu. Jako by to ani nebyl jeho hlas.

„Vyšli jsme spolu dobře,, co? Buď zdráv. A vzpomeň si na nás. A napřesrok, doufejme, že se ve zdraví zase shledáme, ne?”

„Rád bych, kapitáne …”

„A kde jsi nechal kamaráda?”

Vláďa se vší silou přemohl.

„Neviděl jste ho? Poslal jsem ho napřed, když jste tady nebyl,” řekl duchapřítomně. Podal rychle kapitánovi ruku. „Šťastnou plavbu, kapitáne … A o Žolinu se nebojte!” dodal už ve dveřích.

„Děkuji ti, že ses jí ujal!” volal za ním vedoucí plavidla, když se už vzdaloval.

Kdyby mohl Vláďa pádit o závod, sotva kdo by mu stačil. Pro něho celá paluba jako by byla v plamenech. Ještě štěstí, že se mu nikdo z posádky nepřipletl do cesty. Sotva by obstál aspoň tak jako před kapitánem!

Přeběhl lávku a pak, aniž se ohlédl, zamířil potácivým krokem k bráně překladiště. Pryč! Jen pryč z toho místa! křičelo to v něm a on

se zalykal hanbou a studem. Uvědomoval si, že hůř se už Ferklovi nemohl odvděčit.

„Je z toho loučení nějak naměkko, co?” soudil strážný. „Čípak je to synek?”

Vedle stojící celník mlčky pokrčil rameny s komisní lhostejností a přendal si desky s papíry do druhé ruky. Pak přelétl zrakem celou loď, jako by si znovu v duchu vybavoval všechen ten požehnaný náklad do Hamburku.

CHLAPEC VE SKRÝŠI

Z Vláďova krátkého rozhovoru s kapitánem Martin neslyšel slovo. V rozrušení nebyl v prvních okamžicích schopen cokoli vnímat.

Pohltila ho studená, nehostinná tma, taková tma, až se obával, že v ní nebude moci ani dýchat.

Zajíkl se hrůzou a pocítil nesmírnou touhu zabušit zespod na podlahu a dát se vysvobodit z té příšerné, smrduté kukaně.

Když pominula první krize, zatápal kolem sebe. Jak se pohnul, smekl se po něčem kluzkém, klopýtl o prkno, které mu Vláďa nachystal, a odřel si o jakousi hranu skráň.

Později zjistil, že to byla výztuž lodní konstrukce.

Po pádu hned nevstal. Potřeboval se vzpamatovat a nabrat dech. Měl dojem, že je ve velkém sudě, jehož stěny ho nemilosrdně svírají.

Tma mu bránila v pohybu. Mohl jen tápat. Stal se dobrovolným vězněm, ale byl na tom o to hůř, že se nemohl volněji pohnout. Kdyby aspoň mohl počítat kroky! A k tomu se musí chovat naprosto tiše. Sebemenší šramot by ho prozradil.

Usedl na sešikmující se dno skrýše a nohy vzepřel dole o žebroví. Ránu na skráni pocítil palčivěji. Ale nedělal si s ní starosti. Co je taková hloupá oděrka proti tomu, co podniká!

Čím více se mu vracela rozvaha, tím rychleji se rozptylovaly počáteční pochybností a nejistota. Samozřejmě nemá cenu si toho moc připouštět. Uvidí se, co přinese vývoj událostí.

Z jeho vědomí se pozvolna vytrácela ta protivná úzkost, která ho zprvu popadla a kterou zavinil prudký přechod do zcela nové a výjimečné situace. Spadl do toho rovnýma nohama. Ale je to také nejlepší. Jaképak dlouhé okolky?. Kdo se moc dlouho rozmýšlí, mnoho nepořídí.

Začal uvažovat jako člověk, přicházející pomalu k sobě. Myšlenky se mu stále ještě neuspořádaně honily hlavou, nedokázal se jich zmocnit, jak by si přál, a dát jim žádoucí směr.

S matkou se nerozloučil. Nejdřív se rozmýšlel, má-li jí nechat dopis. To by to vyvedl! Jak ji zná, vzbouřila by sousedstvo a celou ulici a překazila by mu všecko ještě dříve, než by dospěl tam, kde už na něho nikdo nemá chlupy. Ani Hošpes ne. Pane, ten bude valit oči, až se to o něm doví! Lip se mu nemohl pomstít. Budou-li ho hledat a to je jisté, že budou — půjdou nejdřív na Hošpesa. Chtěl by vidět, jak se bude odpovídat!

Je to tak jisté? Opravdu ho nenajdou nebo se tam neprozradí, než dosáhne cíle? I to bude třeba promyslit. Nevydrží-li až do Hamburku, zmizne ze skrýše ve chvíli, kdy bude mít aspoň jistotu, že jsou za hranicemi východního Německa. Odtamtud se už dá leccos podniknout.

Po chvíli si vzpomněl, že by si mohl posvítit a trochu si uspořádat své věci. Nepřichází-li žádné světlo zvenčí, ven také nepronikne ani paprsek, který by ho prozradil. Tím spíše si to může dovolit, že je den. V noci musí být se světlem samozřejmě opatrnější.

Ovšem, tohle všecko se mělo vyzkoušet už předevčírem s Vláďou. Možná že by se dalo leccos vylepšit. Škoda. Ten večer je přece nikdo nehonil. Času měli dost. Teď by byl chytřejší a připravenější. Opravdu škoda.

Ze strojovny uslyšel nějaké hlasy. Nerozuměl jim. Tu si znovu uvědomil, že se sám musí chovat jako pěna. Hlavně kvůli kapitánovi. Podlaha jeho kajuty není tak silná.

Už s brašnou měl naložit rozvážněji, a ne ji házet dolů jako nějaký krám. Co kdyby ve strojovně něco uslyšeli?! V kapse nahmatal zápalky. První chyba — nekoupil si baterku. Takhle musil sirkami šetřit.

Nepustil se do toho podniku trochu lehkomyslně? Vláďa ho správně varoval. Hanzelka a Zikmund se prý připravovali do Afriky léta letoucí. A on se najednou splaší a fr do světa! Proč tolik spěchal? Kvůli Hošpesovi? Nebo že by potom ztratil kuráž? Příležitost by se vždycky našla. Uvidí se. Jen se pořádně sebrat a dát všech pět dohromady. Ze všeho se najde nějaké východisko. Musí se najít! Bude mít milión času, tolik času, až se mu bude zajídat.

O budoucnosti se neuvažuje, budoucnost se dobývá, připomněl si jedno místo z nějaké knížky. Líbilo se mu to. Jeho případ.

Škrtl zápalkou. Neviděl nic, jak ho oslepila. Než si oči uvykly, plamínek zhasl. Škrtl ještě jednou se zavřenýma očima a pomalu je otvíral.

Sakra! Nic přepyšnického, vyhodnotil si bez příkras dočasné životní prostředí.

Skrýš byla asi metr široká. Na délku, odpovídající přibližně délce obou kapitánských kajut, to nebylo tak zlé, třebaže trychtýřovitý tvar spodní části tuto výhodu znehodnocoval.

Výborný nápad s tím prknem. Jenom měl Vláďa vybrat nějakou širší fošnu, aby se na ni mohl pohodlněji uložit. Ale kdoví jak těžko asi sháněl tenhle kus.

Nu, co se dá dělat. Kajutu první třídy mu přece nenabídnou.

V strojovně zahučel motor. Hluk se zesiloval, až přešel v pekelný řev. Otřásal všemi stěnami. Bylo to nesnesitelné. Ucpal si uši dlaněmi.

Ucítil zápach nafty. Na vazelínu si už zvykl, seznámil se s ní hned při prvním setkání s novým prostředím. Byla na stěnách, na dně, ba i na obličeji ji měl, ačkoli se utřel kapesníkem. Přitom zjistil, že zraněné místo pomalu otéká. Je dobře, aspoň se brzy zmírní bolest.

Jen kdyby motor tolik neřval! Čím jen si ucpat uši? Vatu s sebou nevzal — kdepak vatu!

Pustil se do brašny, aby se něčím zaměstnal a nevnímal tolik nesnesitelný rachot. Kam dát všechny věci. Brašna se mu bude hodit jako polštář pod hlavu.

Co je to? V brašně cosi mokvá!

Láhev! Ano, láhev s čajem se rozbila, jak hodil brašnu dolů. Pěkné nadělení! Co bude pít?

Netrpělivě se pohnul. První nezdar mu vzal všechnu vracející se už náladu. Má to snad být nějaké varovné znamení? Nesmysl! Nebude přece duchařit!

Štípl se do nohy, jako by si přál procitnout z nepříjemného snu. Loď ještě nevyplula a už se drásá takovými šerednými, skličujícími myšlenkami!

Vzchop se, Martine, okřikl se v duchu. Těch pár dní musíš vydržet. Pak bude svět tvůj!

Zdálo se mu, že nedýchatelnost prostředí je zaviněná horkem.

Sáhl na stěnu. Spíše chladila.

Tu si uvědomil, že má na sobě i šaty. Rozhalil si montérskou blůzu. Co s oblekem? Kam ho uložit? To musí taky promyslit, nebude-li vůbec lépe zůstat v něm, aby byl pořád v pohotovosti.

Loď se zachvěla a začala se lehce kolébat.

Vyjeli.

Radostí vyskočil a udeřil se do hlavy. Znehybněl strachem. Neslyšel ho někdo tam nahoře?

Počáteční kolébání ustávalo. Sylvie se už jistě blíží k železničnímu mostu za překladištěm.

Co nevidět se ukáže Hindenburg, skála vyčnívající vpravo na obzoru, která jako by měla prušáckou helmici na hlavě a dívala se k západu. O kus dál, na druhém břehu, si hned představuje Janošíka s příznačným širákem, a dál vpravo nevěstu se závojem, ještěra, modlící se stařenu v šátku a tak dále.

Klidně by se uživil jako průvodce na výletním parníku. Všechny pískovcové skály, pokud něco připomínaly, uměl pojmenovat. Teď mu to není nic platné.

Zesmutněl. Pojede jako v rakvi. Br, takové ohavné myšlenky! Snažil se upoutat mysl k něčemu příjemnějšímu.

Trať do Hřenska znal jako své boty. Co jen se tam najezdil s Vláďou načerno parníkem! I s Jirkou a s Oldou a s holkami. Také to bylo umění, šikovně proklouznout balounkářům při kontrole jízdenek.

Jak rád by byl i tím posmívaným balounkářem, který, když parník přistává, chrání bok pytlem písku zavěšeným na provaze před nárazy o přistávací můstek.

Děvčatům také pošle lístek, hlavně Boženě. Božena není špatná holka. Nikdy nebyla tak nafoukaná jako třeba Jarča. Krk na to, že si Jirka myslí na Boženu — budoucí pan lesní inženýr! Určitě si na ni myslí, to se přece pozná. Proč by na ni dělal tak žalostné přihlouplé oči?

Chn! Jednou jí Jirka koupil zmrzlinu. A protože se mu smáli, šel k ní a vyrazil jí kornout z ruky. Pak brečel, pitomá.

On, Martin, je té zásady, že si člověk nemá komplikovat život s děvčaty. A zásada je zásada. Může si vsadit, že teď kluci budou holky vodit na jejich vyhlídku. No co, jeho už z toho hlava bolet nebude. Když je to baví…

Kdyby si býval Boženu pouštěl víc k tělu, nikdy by se k podobnému kroku neodvážil. Marná sláva, ženská jednomu bere křídla. Cožpak táta neměl doma věčně na talíři, že je v jednom kuse ve světě? Proto ho máma nutila, aby vzal místo vedoucího v domovském závodě. Pořád z něho chtěla mít něco víc. Asi proto, že sama kdysi studovala. Filosofii či co. Táta nechtěl. Asi věděl proč.

Chacha! Najednou je na lodi, jen to fikne. Není to trefa? To se ví, nahoře na palubě by to bylo příjemnější. Natáhl by si nohy podle libosti, opaloval by se a třeba by se díval, jaké se dělají na hraně přídě fousy. Podle toho, jak příď čeří vodu, dovedou plavci odhadnout rychlost plavidla. Snadné to není. K tomu se musí vědět, jaká je voda, jestli rychlá či pomalá, plave-li loď po bahně, po písku či po skále. Panečku, to jsou kumšty.

Už přejeli kolem Hladového kamene? Říká se o něm, že ocitne-li se celý nad vodou, může se očekávat nepříznivý rok, neurodí se. Však také v sedmačtyřicátém roce, v roce takového sucha, jaké ani pamětníci neznají, bylo ho vidět největší kus.

A co svatý Kryštof, patron plavců a dopravy? Stojí osaměle na levém břehu mezi Prostředním a Dolním Žlebem. Vloni ho natřeli takovou hanebnou šedivou barvou. Pro ostudu.

Nedaleko za ním stojí na německé straně pila. Pod ní je vidět sloup s trikolórou. Hranice.

Co Vláďa? Ještě si na něj pořádně nevzpomněl. Chytrák, jednu chvíli měl takové divné řeči. Čeho se vlastně bál? Nebo mu taky bylo všelijak?

Musí mu přiznat, zaonačil to znamenitě, kluk šikovná. Jemu pošle první lístek, rozumí se samo sebou. Nikdy mu nezapomene, co dobrého pro něho udělal. Jediný on mu otevřel cestu do neznáma.

A jak to šlo ráz na ráz! Všecko proběhlo hladce, ani si to tak nepředstavoval.

Nesmí zapomenout poslat pozdrav Hošpesovi. Ale tu pohlednici si pan Hošpes za kredenc nezastrčí!

Je-li tomu skutečně tak, že skrýše, která se stala jeho dočasným obydlím, není v lodním plánku, může si dát klidně ruce za hlavu, až budou nahoře slídit celníci a pohraničníci. Takové štěstí každý nemá.

Jen kdyby motor tolik neřval. Brní z toho hlava. Ale co si jenom dát do uší?

Už to má!

Nelenil a roztrhl kapesník vejpůl. Z jedné části utrhl dva cípky, sežmolil je a nacpal do dírek. Pomohlo to. Slyší jen jakési vzdálené a ne silné hučení.

Jak to bude se spaním? Loď pluje patnáct, šestnáct hodin denně. Až budou v kotvišti, využije ticha ke spánku. A třeba si zvykne a bude spát i za dne v tom rámusu.

Kolik má vlastně s sebou jídla? Dobře že s Vláďou ulili těch pět konzerv. Však se mu pletou kdesi pod nohama. Nevadí. Brzy na ně dojde. Pěkně jednu po druhé. Kudlu s otvírákem má, a pořádnou.

Chléb mu musí vydržet nejméně týden. Tři krajíčky denně stačí. Větší veku by neměl kam strčit. To dá rozum, na hody si musí dát chuť zajít.

Škoda láhve s čajem. Ani po sobě doma neuklidil, když si ho vařil. Matka ještě spala — jako pokaždé v neděli… Safra! Z brašny musí všecko ven. Vždyť tam jsou suchary a čokoláda. Jediný luxus, který si může v tomhle doupěti dopřát.

Ježišmarjá! A kompoty! Našel je doma na almárce. Nejsou taky nadranc?

Sáhl do brašny a opatrně nahmatal obě sklenice. Ulevilo se mu. Přežily náraz. Aspoň to! Zato chleba je celý promáčený. Zatracená práce!

Znovu si posvítil zápalkou na tu spoušť. I suchary byly napadrť a většinou nasáklé čajem. To by nebylo tak zlé. Jen pozor na střípky!

Vyškrtal ještě spoustu sirek, než uvedl zásoby do pořádku.

Štěstí že nekouří. Teď by to teprv nemohl potřebovat. Větrání žádno a vzduch je tak dost špatný.

Co tady vlastně všechno páchne? Určitě vazelína a nafta. Jsou toho plné hadry na dně. Radši s nimi nebude hýbat…

ŽOLINĚ SE STÝSKÁ

V plavecké škole neměl Vláďa jediného důvěrného kamaráda. Bylo také těžké se s někým víc sblížit. Většina učňů bydlela v internátě a ti z města nebo z nedalekého okolí odjížděli po vyučování domů.

Proto také si Vláďa nesnadno zvykal na nový způsob života. Hlavně při teoretické hodině byl roztržitý, nesoustředěný.

„Tebe to, Klínku, nebaví, viď?” přistihl ho instruktor ponořeného do vzdálených myšlenek.

„Není mi dobře, soudruhu instruktore. Bolí mě hlava. Smím odejít?”

Někteří chlapci se uchichtávali. Klínek to ale dovede na instruktora nafilmovat!

Vychovatel za ním vyšel na chodbu.

„Seber se, chlapče. Takový jsi nikdy nebyl. Je-li to únava z těch všech dojmů, odpočiň si pořádně. Zasloužíš si to. Kapitán Ferkl ti dal nejlepší vysvědčení. A nezlepší-li se to, jdi k lékaři. Nelíbíš se mi takhle.”

Instruktorovu velkomyslnost Vláďa jen uvítal. Opravdu mu nebylo dobře, jen důvody byly jiné, než si myslil vychovatel.

Rozhodl se, že se projde se Žolinou. Zatím se chovala poměrně klidně. Ale potravu nepřijímala.

Dala se vyvést bez obtíží. Její smutná světla prozrazovala stesk po pánovi.

Na náměstí se Vláďa potkal s Oldou Hamouzem.

„Nevíš, co je s Martinem?” vyklopil Olda ze sebe. Včera byl u nás starý Rokyta. Shánějí se po něm. A Martin nikde. Co tomu říkáš? Poslal jsem ho na Hošpesa, jestli ten něco neví. Třeba jel s nějakou partou na montáž, ne?”

Vláďa zavrtěl hlavou. „A doma by nic neřekl? To se mi nezdá,” hrál si na udiveného. A rychle dodal: „Tobě taky nic neřekl?”

„Neřekl. Však ho znáš, jaký je to čiča!” neodpustil si Olda špičku proti Martinovi.

Kvapně se rozloučil s Oldou a vymluvil se, že musí do Kovomatu. Nemůže potřebovat, aby z něho někdo tahal rozumy.

Tak vida, už to začíná. A to je Martin teprve druhy den na cestě! Nedalo se předpokládat, že po něm bude sháňka? Měli si už předem něco šikovného vymyslet.

Jak asi Martin snáší tu dobrodružnou plavbu? Může vůbec žít v té zaneřáděné díře? Vláďu už několikrát přepadaly pochybnosti, zda mu prokázal dobrou službu, když mu usnadnil útěk.

Opustil se psem náměstí. Pak zamířil do ulice, kde bydleli Rokytoví, jako by ho tam cosi přitahovalo.

Když si všiml, že je zčistajasna před jejich domem, rychle se obrátil. S panem Rokytou by se nechtěl setkat. Vyptávání by asi nebralo konce a zase by musil lhát, jako lhal Oldovi. A takové to asi bude napořád.

Měl z toho ošklivý pocit.

Dovedl psa domů.

Matka už přišla z kanceláře. Ani se jí nemohl podívat zpříma do očí. Proto jí ani neřekl, že odešel ze školy. Proč ji znepokojovat?

Žolina usnula svým trhavým spánkem. Každou chvíli zavrtěla zbytkem prutu a zakňučela, schoulená do klubíčka.

„Tomu psisku se hrozně stýská. Uvidíš, že si s ním ještě užijem,” vzdychla Vláďova matka.

„Vždyť jsi souhlasila, aby ho k nám dali!” vyjel si na ni.

„Jak to se mnou mluvíš? Nestydíš se?”

„Copak jsem něco řekl?”

„A proč se tváříš jako kakabus? Nevšímám si toho poprvé. Říkám ti, že nás s tím psem ještě čeká velké trápení.”

„Snad se paní Ferklová co nevidět vrátí a vezme si ho,” řekl Vláďa už krotčeji.

Nemohl nemyslit na kapitána. Kdyby kapitán jen tušil, co mu nadrobil! Opravdu podivná vděčnost, když mu nasadil černého pasažéra pod palubu.

„O čem pořád přemýšlíš?” znepokojila se matka.

Trhl sebou. Bylo mu nemilé, že ho pozoruje.

„Tak … Chtěl bych už být vyučeným lodníkem. Ubyly by ti starosti se mnou,” řekl pokrytecky.

„Co to povídáš? Slyšels někdy ode mne, že mi jseš na obtíž? Ty máš nápady! … Co je to s tebou?”

Odvrátil se, aby se vyhnul jejím upřeným, pátrajícím pohledům. I před matkou se přetvařovat nebude lehké. Kdyby mohl aspoň na týden někam odjet nebo to všecko zaspat!

Ozval se zvonek. Vylekal ho. Otevřít šla matka. „Pojďte dál, paní Rokytová,” slyšel z předsíně. Krve by se v něm nedořezal. Martinova matka!

„Chlapec, chlapec se nám ztratil!” hořekovala už ode dveří a její drobná, suchá postavička se zmítala v křečovitém pláči.

Paní Klínková se obrátila k Vláďovi.

„Ty o něm nevíš nic? Kamarádíte spolu.”

Musil vynaložit velké úsilí, aby v sobě shromáždil veškerou svou duchapřítomnost. Jediné chybné slůvko a neštěstí je hotovo. Jak pro něho, tak pro Martina. Zavrtěl hlavou:

„Už jsem něco slyšel od Oldy Hamouze, ale nevěřil jsem mu. Ten mívá hned velké oči. Jak znám Martina, určitě se neztratí. Jak dlouho je vlastně pryč?”

„Od včerejška od rána.”

„Tak to není tak hrozné, paní,” řekl Vláďa rozšafně, až se sám sobě podivil. „A jak pořídil pan Rokyta u Hošpesa? Šel k němu?”

„Hned včera večer, když se Martin neukázal. Nic se nedověděl. Jen to, že jsou na Martina stížnosti. Pan Hošpes tvrdil, že je Martin lajdák. V sobotu prý nebyl v práci.”

„Hošpes je lajdák!” vybuchl Vláďa.

„Vláďo!” pokárala ho matka.

„Jen ať mlčí, celý pan mistr! Známá firma!” opanoval se Vláďa. „Jestli se s Martinem opravdu něco stalo, pak jen kvůli němu.”

Paní Klínková zpozorněla.

„Ty něco víš? Martin ti něco neznačil?”

„To je přece stará věc, že ho Martin neměl rád.“ stáhl se Vláďa opatrně zpátky.

„Když nevíš nic určitého, nemáš zbytečně znepokojovat paní Rokytovou!”

Tu si Vláďa znovu uvědomil, jak si musí dát pozor na pusu. Například teď zrovna se mohl hloupě zaplést.

Mela kolem Martina tedy začíná. Teprve začíná! A on sám už prožil několik krušných chvilek. Pujde-li to tak dál…

Paní Rokytová se zpovídala ze svého trápení a Vláďova matka jí naslouchala s trpělivým porozuměním. Muž ji prý vyplísnil, že se o chlapce nestará, že ho nechává růst, jak se mu zlíbí. Ale co ona může? Hoch je v takovém divokém, nevykvašeném věku. Už jednou, to mu ještě nebylo ani dvanáct, utekl za tátou až na Slovensko a nikomu nic neřekl.

„Třeba… třeba podnikl něco podobného,” vpadl jí Vláďa do řeči. „Martin je někdy divný patron.”

„Ten kdyby se mu nic zlého nepřihodilo a vrátil se nám!” zahořekovala paní Rokytová a s takovou i odcházela.

„Nezdá se ti to divné?” řekla matka, když ji vyprovodila.

Vláďa pokrčil rameny a předstíravě cosi hledal v police na knihy. A zase na sobě cítil zkoumavé matčiny pohledy, až ho mrazilo.

Kdyby byl tohle věděl, nevyhověl by Martinovi, nepálil by si s tou celou věcí prsty. Do čeho ho vůbec poslal? Ne, ne, mel se s ním do krve přít, přemlouvat ho a třeba mu i pohrozit, a ne se naopak bát jeho vyhrůžek! Teď to má. V tom napětí bude žít, dokud se Martin nedostane šťastně k cíli, anebo dokud ho nedopadnou. Je to k zešílení.

„Tváříš se, jako by se tě to vůbec netýkalo! Copak není Martin tvůj přítel?”

„Je můj přítel, ale co mám, prosím tě, dělat?” vykřikl zoufale.

„Jít s pravdou ven!” udeřila na něho přímo. „Jestli něco víš, neskrývej to. Tady jde o život mladého člověka. Vezmeš si to na svědomí?”

Zachvěl se. Matčina slova vyjadřovala přesně to, čím se sám mučil. Přesto se nedal svést k sdílnosti, i když věděl, že by se mu ulevilo. Matka by ho jistě pochopila. A možná že by pochopila i Martinův čin.

„Pořád mi něco předhazuješ, mami. Tak mi aspoň ty poraď, co mám udělat!” opakoval bezmocně.

Dlouho neuvažovala. „Seber se a obejdi všechny kamarády. Snad něco zjistíš. Viděls přece, jak je paní Rokytová nešťastná!”

Neodporoval a vzal si kabát.

U Hamouzů, kam nejprve zamířil, se hned sešla celá rodinná rada. Nikdo pochopitelně nic nevěděl, ale dohadu bylo víc než dost. A jediný, kdo mohl snadno vnést do věci jasné světlo, mlčel jako ryba a naopak působil dojmem, že je z Martinovy nezvěstnosti neskonale sklíčen. Kupodivu jak se vžíval do své role.

„Tak co podniknem?” podepřel si Olda se vší vážností bradu.

Vláďovi byl jen k smíchu. Ty toho tak vymyslíš! řekl si v duchu.

„Vy nic, hoši, zatím nepodnikejte, když nevíte, na čem si stojíte,” radil pan Hamouz, železničář. „Takových případů je u nás na dráze na denním pořádku. Až mu dojdou peníze a pozná, že se nemůže jen tak protloukat, rád vezme navrátila! Nedostatek už zchladil rozpálenější hlavy!”

Vláďu napadlo, že Olda má být po kom rozšafný. Jako by tátovi z oka vypadl!

„Jestli se vůbec chce vrátit!” podotkl Olda. A otočil se k Vláďovi: „Vzpomínáš si, jak mluvil, že by chtěl za hranice? Tuhle v cukrárně.”

„Už se nepamatuju,” zalhal Vláďa.

„Ale v posledním čase byl moc divný, všiml sis, doufám?”

„Já to nemůžu tvrdit. Víš, že jsem tady nebyl,” vymluvil se.

A měl se k odchodu. Cítil, že se mu začíná bortit půda pod nohama. Ne, nemohl by být hercem. Už se obával, že se svou přetvářkou déle nevystačí.

U Holých byla také Božena Hlavatá. Vláďu hned napadlo, že tam není náhodou a že ji víc zajímají zprávy o Martinovi než Jirka sám. A podobně jako u Hamouzů, ani tam nenašli uspokojivé vysvětlení, kam mohl Martin zmizet. Ke všemu ještě měl pan Holý soužení s žaludečními bolestmi a vzdálil se.

Jen Vláďova nejistota se vystupňovala, ačkoli se tomu bránil. Ještě že ho zachránila roztržka mezi Boženou a Jirkou. V dívčiných očích totiž Jirka ztratil jakoukoli cenu, když se podrážděně ohradil:

„Já … já s tím nechci nic mít. Martin byl odjakživa fanfárum, copak to nevíte? Bůhvíco si zase usmyslel. Nemíchejte mě do toho. Já chci jít na vysokou!”

„Jirko! Ze se trochu nestydíš, ty sobce!” okřikla ho s opovržením Božena a hněvivě odešla.

„Počkej! Kam jdeš?“ snažil se ji zadržet Jirka, ale marně.

Vláďa se ušklíbl. Špatně si to vypočítal, kamarádíček. Předčasně se radoval, že ztratil soka. A zatím ztratil asi Boženu!…

V nepolevujícím napětí plynul další den. Podle meteorologické předpovědi měl pokračovat pokles vody v Labi. Vláďa prožíval stále pernější chvíle. Pro Martina by to mohlo mít katastrofální následky. Kéž by Sylvie včas doplula aspoň do Magdeburku! Odtamtud by už byla její další cesta zaručena.

Také Žolina, připomínající mu stále kapitána, ho vyváděla z klidu. Nepřijímala potravu, a když se k ní přiblížili, zle vrčela. A jen byla stočena v klubko, střežící a popudlivá.

„Vzali jsme si na sebe, Vláďo, velkou starost. Bože, nedej, aby to zvíře chcíplo!” děsila se matka.

Ach, kdyby tak věděla, co horšího on prožívá! Čert vzal nakonec psa, třebaže by nerad kapitána i kvůli němu zarmucoval. Sylvie kdyby už byla v Hamburku, Martin se tam šťastně uchytil a poslal domů zprávu o sobě! Zaručil se mu svatosvatě, že o jeho účasti na svém útěku zaboha pomlčí. Jen tak by se všecko rozřešilo.

Aby ulevil matce, vzal šňůru, že vyvede Žolinu. Chvíli se vzpouzela, až si dala přece říci.

Když se s ní přiblížil k přístavu, projevovala najednou živější zájem o okolí, a dokonce radostně vyštěkla. Objevila snad nějakou starou stopu? Musila něco vyčenichat, protože začala pobíhat sem tam, s čumákem těsně u země. Podvolil se jí.

Pojednou zvedla hlavu a s vyplazeným jazykem se řítila vpřed. Sotva jí stačil. Stopa vedla k domu, kde Ferklovi bydleli. Zvíře se chovalo čím dál zběsileji. U dveří s mosaznou kapitánovou vizitkou se Žolina rozštěkala nedočkavostí a dotírala prackami na dveře.

Otevřely se a v nich paní Ferklova.

„Pojďte dál!” zvala Vláďu, uchopivši do náruče rozblézněnou Žolinu.

„Od přístavu mě sem táhne,” vysvětloval rozpačitě příčinu své návštěvy.

„Měli jste s ní trápení, viďte?”

„Ani ne,” hlesl Vláďa. Nevěděl, jak se co nejrychleji vzdálit.

Jako by uhodla jeho úmysly, přivřela rychle dveře na chodbu.

„Ani nápad! To by bylo pěkné! Copak ani nejste zvědavý na novinky z Hamburku?” vedla ho dál a přinutila ho, aby si sedl.

Trochu se polekal. Snad ne už nějaké zprávy ze Sylvie? Přivádělo ho také do rozpaků, že mu vykala. Na lodi mu přece tykala.

„Pamatujete se na lodníka Hejnu?”

Přisvědčil. Co je s ním? Vrátil se snad?

„Hrozná historie. To vám musím vypravovat… Ale počkejte — aspoň trochu kávy, ne? Běžte zatím do pokoje, hned ji přinesu!”

Uposlechl. Zvědavost v něm zvítězila.

SNY A SKUTEČNOST

První dny plavby probíhaly poměrně klidně. Martin se už přizpůsobil krajně omezeným možnostem prostředí a zatím statečně odolával některým strastem kromobyčejného putování za neznámem a dokázal se s nimi i vyrovnávat.

Jen zranění na tváři se chvílemi ozvalo citelnějším píchnutím. Zpočátku si toho nevšímal, protože byl pořád něčím zaměstnán. Teprve když začalo narušené místo hnisat, uvědomil si, že by neměl zranění podceňovat. Kdyby se mohl aspoň prohlédnout v zrcátku!

V noci spal. Uvykl už natolik temnotě, že mu stačil pranepatrný vlásek světla, aby rozpoznal den od noci. Ostatně v noci umlkal motor a také všechen život na lodi.

Jak toužil po loku čerstvého vzduchu! V nevelkém, neprodyšném doupěti se snad vzduch ani nevyměňoval, leda zcela neuspokojivě. A ke všemu se ještě přidružily další veskrze lidské nesnáze, s nimiž také nepočítal.

Z touhy po troše dýchatelnějšího vzduchu se v něm zrodil smělý nápad. Byl rozhodnut jej uskutečnit i s největším rizikem.

Nejdříve vyndal ucpávky z uší. Vyndával je pokaždé, když se mu zdálo, že nahoře slyší nějaké neobvyklé zvuky. To nebývalo často. Kapitán jako by kajutu ani neobýval.

Když byl přesvědčen, že nahoře nikdo není, zavrtal do poklopu vývrtku nože a tím si vytvořil vyhovující držadlo. Tak může za sebou poklop rychle sklapnout. S jakou rozkoší do sebe vtáhl čistý čerstvý doušek, když obezřele zvedl víko nad hlavou.

S napětím pak čekal, co bude.

V blízkosti se nic nepohnulo.

Zajásal v duchu nad tímto prvním úspěchem. Přitom nebyl tak pošetilý, aby upustil od krajní opatrnosti. Jakmile pocítil, že se mu opojením točí hlava, zavřel nad sebou poklop.

Už snědl tři konzervy. Nemohl se zbavit kovové příchuti hověziny. Neodstranil ji z úst ani kompotem. A co hůř, jen vystupňoval nejstrašnější trýzeň — pocit žízně. Přišlo to, čeho se od počátku nejvíc obával.

Žízeň ho začala mučit nemilosrdně. V ústech mu tuhlo palčivými slinami, rty mu okorávaly Jen ve vzácných okamžicích, a to snad ani nebyl při všech smyslech, na žízeň nemyslil.

Rozhodl se k dalšímu nebezpečnému, téměř šílenému kousku.

Když si vyčíhal, že kapitán opustil kajutu, nadzvedl opět poklop a povystrčil hlavu. Tváře mu žhnuly rozčilením i horkostí. Kéž by na stole zůstalo něco k napití!

Zaradoval se. Na kamnech stál hrnec. Ať je s čímkoli, musí se k němu dostat! Už nemohl odolat.

Odstranil poklop úplně a poprvé vylezl ze smrdutého doupěte.

Dával v sázku všecko. Ale představa jakéhokoli nápoje byla tak silná, že se jí už nemohl ubránit. I kdyby se mu někdo postavil v cestu, neustoupil by už!

Přesto v něm ještě zvítězila opatrnost. Vyzul si rychle polobotky, aby po sobě nezanechal stopy a vrhl se k hrnci. Hltavě ho zvedl k ústům.

Jaké strašné zklamání! Hrnec byl prázdný! Zapotácel se a div jej neupustil. Ale rychle se vzpamatoval, jako by mu pud sebezáchovy nasadil ostruhy. Vrátil se do skrýše jako dravec z nezdařeného lovu.

I když strašlivou žízeň neukojil, příhoda posílila jeho sebevědomí, které už bylo značně otřeseno. Ze všedi stran obklopen vodou mohl by pojit jak někde na Sahaře.

Ne, ne! Není tak beznadějným vězněm! Má spoustu příležitostí. Jen nesmí ztratit rozvahu a bystrost. Ano, musí si osvojit ostražitost šelmy a vypěstovat si pro zápas o holý život schopnost nejrafinovanější lsti!

Žízeň ovšem nebyla to jediné, co ho zužovalo kromě rozhnisané rány v obličeji a proč se odhodlal pustit se na zvědy. Trápily ho potíže veskrze přirozené a lidské a v nevětratelném prostředí dvojnásob nepříjemné.

Zatím to udělal dvakrát dolů do hadrů, jichž se neměl odvahu ani dotknout, jak páchly. Pak ho napadlo v papíru odklidit výkaly do vyprázdněných plechovek od konzerv. Bylo to odporné, ale nevyhnutelné.

Nad každým takovým svízelem dlouhé chvíle přemýšlel a sebemenší úspěch ho uspokojoval. Tak se snažil co nejvíce se duševně zaměstnat.

V nejkritičtějších chvílích, kdy ho žízeň nejvíce mučila a způsobovala mu nesnesitelné útrapy, vysníval si křečovitě svůj příští život v Hamburku.

Usídlí se v nějaké dělnické čtvrti, kde ho spíše přijmou než někde u pánů A s čím začne? Pokusí se najít práci na překladišti nebo v dokách. Vždyť i Vláďa si tam vydělal na nočních směnách slušné peníze, jak se přiznal.

Nebude se bát práce. Každý začátek je těžký. Jo, až se dostane na zámořák, byť i jako jeden z nejposlednějších — bude vyhráno!

Jen kdyby ta rána v obličeji tolik nebolela. Už by se měla hojit, vždyť je to obyčejná oděrka.

Bude-li mít hodně velkou smůlu, musí počítat i s nejhorším útočištěm — s lágrem. Není žádný cimprlín, něco vydrží Vláďovy řečičky ho nezastraší. Byl tam vůbec? Nebyl. Tak co může povídat?

Třeba se tam sejde s tím lodníkem, co utekl z Ferklovy posádky. Počkat, jak se jmenoval? Na tom nezáleží. Najde ho. Jistě mu poradí co a jak.

Ležel polovzpřímen na znaku, nohy vzepřené o žebroví. V takové poloze vydržel dlouhé hodiny, aniž se pohnul.

Z toho pramenily jeho pocity slabosti a tupé únavy — ze špatného oběhu krve.

Moci jen na chvíli dát nohy výš než hlavu! Ale jak to vyřešit? Zatím na nic šikovného nepřišel.

Prkno, které mu Vláďa připravil, se neosvědčilo. Bylo úzké a příliš dlouhé a nedalo se nijak upevnit. Zkusil je přelomit, ale k tomu se mu nedostávalo sil. Rozhodl se, že je odřeže nožem. S výsledkem pohořel. Po dlouhém úsilí měl v dlani plno puchýřů a zářez byl pranepatrný. Vzdal se toho pokusu.

Pro povzbuzení si vybavoval vzpomínky z dětství. V lesovně u Hlavatých zažili krásné chvíle. Ze stráně bylo vidět Labe, protékající malebnými zákruty městem. Cařihrad českého severu, vykládal jim pan učitel, co napsal Jan Neruda. Už tehdy snad se v něm rodila myšlenka pustit se do světa.

Asi po tátovi měl ten neklid v krvi. Táta taky procestoval kus světa. Doma i venku. Bodejť by se dal uzemnit ve fabrice, jak máma pořád chtěla. Hodně se pro to hádali. A někdy mámě ujela pusa a vyčetla tátovi, že jí zkazil život. Kde prý ona mohla být, kdyby uposlechla varování své tety. která ji vychovala …

V nízkém mlází nedaleko lesovny si hrávali na cestovatele. Jednou tam zachránil Boženu před zmijí.

„Jé. ty se jí nebojíš?” žasla tenkrát Božena.

„Ne ” třímal zmiji za krčkem, jak ho to naučil dispečer Lánský, který ho brával s sebou do lesa.

Nejvytrvalejším návštěvníkem lesovny se ovšem stal Jirka Holý. Pochopitelně. Chtěl být lesníkem. Dokonce inženýrem! …

Jednou přistihl Jirku, jak chtěl za dřevníkem Boženu hubičkovat. Bylo to k popukání. Božena se tvářila, jako by nevěděla, co na ní chce. Pak mu dala pořádnou přes papulu, když na ni sahal…

Ze vzpomínek ho vyrušil dupot. Uslyšel změť hlasů. Určitě rozpoznal skřípavý, přeskakující hlas Nádvorníkův. Snad si kapitán k sobě nepozval hosty? Oslavují něco? Patrně ano, protože Nádvorník vřískal víc než kdy jindy. Slýchával ho dobře až bůhvíodkud z paluby. Proč nejdou do společenské místnosti, když je přece na každé lodi zvláštní kajuta, sloužící za jídelnu a klubovnu.

Loď stála v kotvišti. Kde asi? V Torgavě, Rize, Schónebecku či už v Magdeburku? Měl by to vědět, aby si rozpočítal jídlo. Zásoby se mu povážlivě tenčily. Není vyloučeno, že už jsou dávno za hranicemi východního Německa, a on to nevi.

Čísi hlas se přel s ostatními.

„Tomu vy říkáte malér? Co je to proti tomu, jak my jsme nabourali záď! S Huráněm se nám to stalo. Remorkér nás zezadu napálil . . Bylo to v mlze, že ji mohl prodávat na kubíky. Odneslo to celé kormidlo a kus strojovny. Pane, díra jak vrata. Ale musím říct, že se Němci dovedli točit. Po dvou týdnech jsme si to mastili dál.”

Martin naslouchal s bušícím srdcem. Jiný hlas se chtěl vyrovnat předešlému s dalším příběhem.

„To my zažili taky pěknou patálii,” slyšel Martin. „Jak byla ta velká voda, pamatujete? To víte, tenkrát se na předpisy dvakrát nekoukalo — hlavní byla vyložená tonáž a prémie. Co se neurvalo, nebylo. Koho by nás tenkrát napadlo, že do úseku, do kterého jsme pluli, spadnou ukrutánské kusy skal! Taky slušná petarda, ale na přídi. Nejhorší byla ta ztráta času. Trčet několik dní nebo neděl někde na štrece není žádný med. To pak s rodinou na dvě strany teprve těžko vyžiješ.”

Lodníci se začali přít a Martin ničemu už nerozuměl. I tak měl dost těch hloupých povídaček. Jako by si je vyprávěli jemu navzdory. To se ví, byla by to sakra čára přes rozpočet, takové nějaké hloupé zdržení v polovině cesty.

Když se neznámá společnost rozešla a v kajutě nad ním zavládl klid, pojal nejsmělejší plán.

Nahoře jistě pili a kapitán bude spát jako zabitý. Proč znovu nezkusit štěstí? A musí se už konečně zbavit těch hnusných plechovek, je mu z nich mdlo.

Zvykl si sice na vlastni zápach, ale při jídle mu bylo až na zvraceni. Hovězí maso už nemohl ani cítit a sucharů nestydatě ubývalo.

Ale především ukojit žízeň! Jen z žízně má teplotu a nemůže vládnout jazykem. Až se mu mžitky dělají před očima.

Zvedl opatrně poklop a naslouchal. Chtěl si vyndat ucpávky z uší. Vzpomněl si, že už to udělal předtím a ztratil je asi Hledat je nebude. V tom neřádstvu dole? Vyzul se z polobotek.

Uslyšel kapitána zhluboka oddychovat ve vedlejší kajutě a v přestávkách i zachrápat. Jistě má tvrdý spánek.

Vysunul trup. Na palubě ticho. Odkudsi bylo slyšet kapelu. Plechovky s nevábným obsahem položil stranou na podlahu. Pak se vyhoupl nad otvor.

V hlavě mu hučelo. Pít, pit! …

Ne, nejdříve ty plechovky. Musí se jich zbavit.

Vyšel s nimi ven, dávaje bedlivý pozor na každý svůj pohyb. Byla to nebezpečná hra. Podobala se hře o život.

Noc byla temná a jen odraz světel z břehu mu pomohl se orientovat. Ani si neměl čas uvědomit, jak se mu v temnu jeho skrýše oslabily oči.

Trátaratá … zněla kapela jakoby z jiného světa.

Objal ho příjemný, osvěžující chlad. Poprvé od počátku cesty na svobodě! Jeho smysly se zbystřily. Nasával vzduch rozšířeným chřípím. V té vzdušné lázni cítil úlevu po celém těle.

Přistoupil k okraji paluby a hodil všechny plechovky do vody najednou. Zbluňk, žbluňk, žbluňk!

Zhrozil se těch zvuků. Pokusila se o něj závrať. Rychle se přikrčil k větracímu komínu a s prudce bušícím srdcem čekal. Ano, čerstvý vzduch ho tak omámil. Ale bylo to příjemné.

Vtom uslyšel na palubě nějaké kroky. Zpátky! Venku zůstat nesmí! Stáhl se do kajuty, přivřel za sebou dveře a naslouchal. Kroky se zastavily.

Ani nedutal. Netrvalo to dlouho a neznámý se odšoural na záď lodi. Zhluboka vydechl a musil se opřít o stěnu, aby se vzpamatoval.

Pak začal ve tmě šátrat po stole. Nahmatal láhev od piva. A hned další. Byly prázdné. Jen několik hořkých kapek zvrátil do sebe. Touha po nápoji se ještě zvýšila. Teď už byl odhodlán ke všemu. Jen pít, pít!

Přistoupil ke skříni a pomalu ji otevřel.

Kapitán spal. Ale mohl by ho probudit, kdyby něco shodil nějakým neopatrným pohybem. Dotkl se jakési láhve. Vedle ní stála další. Ano, jsou to pivní láhve — a plné!

Vezme-li jednu, kapitán nic nepozná.

S drahocennou kořistí slezl dolů do svého doupěte.

Konečně se dočkal!

Pil hltavě, s barbarskou nenasytností. Pivo nebylo příliš studené, ale štípalo dráždivě v hrdle. V útrobách se mu rozhostila blaženost, jakou snad nikdy předtím nepoznal.

Když odsál láhev od úst, div mu nevypadla z ruky.

Byl opilý …

PÁTRÁNÍ

Příběh, který paní Ferklová vyprávěla, Vláďou hluboce otřásl. Je-li zpola pravdivý, učinil by nejlépe, kdyby se šel na obrátku sam přihlásit na Bezpečnost.

Do takového prostředí poslal Martina! Ano, poslal, neboť bez něho by Martin sotva mohl prosadit svou. Je-li někdo spoluvinen na jeho bezhlavém kousku, je to jenom on sám.

Ustavičně pronásledován podobnými výčitkami, teprve nebyl schopen na cokoli se soustředit. Chodil od ničeho k ničemu, bez vůle, bez jakéhokoli zájmu o vše, s čím přišel do styku.

„Klínku, Klínku! Takhle nebudem kamarádi!” kroutil nad ním hlavou vychovatel. Co se to s tebou, člověče, děje? Podívej se na sebe! Jsi jako mátoha. A takový jsi býval chlapík. Byls už u lékaře?”

Vláďa na to neměl co říci. Zastřel si bezbranně tvář dlaněmi a utekl. Přitom věděl, že nebude moci donekonečna zneužívat vychovatelovy trpělivosti. Ale nemohl jinak.

Jako vždycky v odpoledních hodinách byly ulice města plné lidí, kteří pospíchali ze zaměstnání, na nákupy, na plovárnu, do přírody.

Neměl cíl a také nikde neměl stání. Kamarádům se vyhýbal.

Do osobního přístavu, kam náhodou zabloudil, přijel parník s výletníky z Hřenska.

„Štěstí, co? Zejtra by už prý bylo pozdě!” liboval si jeden z výletníků.

V zlé předtuše seběhl Vláďa dolů k přístavnímu můstku. Na kiosku, kde se prodávaly jízdenky, byla čerstvá cedule:

PRO NÍZKÝ STAV VODY OSOBNI DOPRAVA

DO ODVOLÁNÍ ZASTAVENA!

Díval se na nápis s vytřeštěnýma očima a rty se mu pohybovaly, jako by si oznámení znovu a znovu slabikoval.

Kdyby byl schopen logicky uvažovat, nepřekvapilo by ho to tak. Kolik dní už ani kapka. A jaro bylo také suché.

Vyběhl jako pomatený z navigace nahoru na nábřeží. Musí vědět, co je s plavidly na trati. Přede dveřmi hlavního dispečera na dopravní správě se zarazil.

Nebude podezřelý svým zájmem? Proč? Má přece právo se zajímat o osud Sylvie na její cestě do Hamburku.

Zaklepal a vstoupil.

„Co nám neseš, chlapče?” zamumlal člověk v tmavomodré košili plaveckého stejnokroje, sotva pozvednuv hlavu.

Měl před sebou archový papír s podtiskem dvou protisměrných šipek. Byl to diagram se všemi údaji o pohybu plavidel na trase Hamburk a zpět. Vláďa nebyl s to ze sebe vypravit slovo. Jen rozpačitě přešlápl na místě.

„Ale? Náš Klínek!” všiml si ho pozorněji dispečer. „Vítám tě! Ze uhádnu, co chceš vědět!”

Vláďa horečně polkl slinu. Má už dispečer nějaké bližší zprávy? Nebo dokonce … Ne, to snad ani není možné.

„No, Sylvie nám uvázla v Schonebecku. Ferkl má smůlu. Pár kilometrů a mohl z toho být venku. Takhle nás asi nemine penále, protože už sotva dorazí včas. To víš, taky nemáme radost.”

„A kapitán Ferkl?” ptal se Vláďa zbytečně.

„Určitě zuří. A jak by nezuřil. Víš sám, že to není legrace, čučet na jednom místě a čekat, co pánbůh dá, když náklad potřebuje kupředu!”

Vláďa poděkoval a vyšel z kanceláře. Ještě zaslechl, jak dispečer komusi z vedlejší místnosti vysvětluje:

„Byl s Ferklem v Hamburku. Vsadím se, že kvůli Sylvii ani nespí.”

Jak není daleko od pravdy!

Odcházel s jediným uklidněním. Na lodi se zatím s Martinem nic neděje To by dispečer určitě už něco věděl. Ale co s ním bude dál? Zůstanou-li v Schonebecku několik dní, dojdou Martinovi zásoby a je konec. Pak se všecko provalí a on aby se připravil na nejhorší.

Proč jen se dal přinutit k takové pomoci? Proč jen nebyl vůči Martinovi neoblomnější? Proč nevyzkoušel všechny prostředky až do krajnosti, aby Martinovi napravil hlavu!

Spíš ničemnost to byla od něho než pomoc. Ano, ano, ze zbabělosti a také z furiantství ukázal Martinovi tu skrýš. Ze zbabělosti proto, aby o něm Martin neroznášel řeči kvůli tomu mizernému rádiu, která ho už dávno nebaví. A z furiantství proto, aby se mohl vytáhnout před kamarády. Co měl před nimi co vykládat tenkrát v cukrárně o kolikerých možnostech útěku za kopečky?

Bylo mu čím dál hůř. I tragický konec lodníka Hejny ovlivňoval jeho kruťácké nálady. Hejna se prý uchýlil do lágru a tam byl v jakési rvačce ubit. Věřil tomu. Proč by si paní Ferklová vymýšlela?

O cizineckém táboře nedaleko Hamburku leccos už slyšel. Pravda, tábor měl svou samosprávu. Ale jen na papíře. Rozhodovalo tam především právo silnějšího, i jak se kdo dovedl pánům zalíbit a dokonce je uplácet. A také jaké měl kdo štěstí. Krom toho byl lágr eldorádem verbířů, kteří tam číhali po vhodných obětech pro cizineckou legii. Kolik mladých lidí se už dalo nachytat na „velké možnosti”!

Když jim o tom vykládali ve škole, nevěřili a ušklibovali se. Propaganda, povídačky, zastrašování, říkali si někteří. A zatím i paní Ferklová mu to také potvrdila …

Kde je psáno, že podobný osud nestihne i Martina? Nezkušeného, hloupého kluka, který si namlouvá, že ve světě na něho čekají s otevřenou náručí a který na druhé straně je dost prudký a nerozvážný, aby se zapletl do nějaké choulostivé situace.

Pátrání bezpečnostních orgánů po nezvěstném chlapci se nejdříve soustředilo na jeho bývalé pracoviště. A jak se rozumělo samo sebou, hlavně na bezprostředního představeného. Hošpes ztratil svou sebedůvěru. Probudily se v něm snad výčitky svědomí?

„Mluvte pravdu,” vybízel ho staršina od Bezpečnosti. „Nezapomeňte, že leccos už vysvítá z některých svědeckých výpovědí.”

Hromotluk si nejistě otřel pot s čela. Vyšetřující ho popletl. Kdo všechno už mluvil? Nechali si ho snad úmyslně až nakonec?

„Nezapírám, nějaké to ostré slovo padlo. Ale uznáte, pane štábní, že to ani jinak nejde. Dnes jsou kluci jako divoši, bez kázně…”

„Tady se o Rokytoví naopak říká, že pracoval dobře a ochotně,” poznamenal staršina suše, nahlížeje do listin.

Hošpes vykulil oči z masitých důlků. Kdo mu chce takhle zavařit? Že se proti němu ta banda montérská spikla? To má z toho, že si je pouštěl k tělu!

Bránil se. Špatně se bránil, neboť vyšetřující orgán si neodpustil další poznámku:

„Pro jeho pohnutky, ať už byly jakékoli, mělo vaše zacházení s ním nesporný význam. Máme zjištěno —”

„Dovolíte, pane štábní …”

„Máme zjištěno,” nedal se vyšetřující přerušit, „že utekl z práce proto, že jste ho předtím udeřil. A vyhrožoval jste mu, aby vám víc nechodil na oči, nebo že ho přerazíte. Nezdá se vám, že pro chlapce v takovém věku je to dost silný tabák a dostatečná vyhrůžka? Nemyslíte, že jste si osoboval práva, která vám nepříslušela? A nedomníváte se, že facky jako výchovný prostředek —”

„To není pravda! Já … já ,..”

„Svědkové to shodně potvrzují,” řekl staršina klidně. „Co vy k tomu chcete dodat?”

„Kluk na mě přišel, abych mu dal volno. Asi na nějakou lumpárnu. Copak jsem ho mohl pustit? Já mám, pane štábní, v podniku nějakou odpovědnost!” obhajoval se Hošoes.

„Proto jste seděli v kantýně u rumu, viďte?” podotkl vyšetřující a vstal.

O pátrání Bezpečnosti se Vláďa dověděl od paní Rokytové. Měl pocit, že se kruh kolem něho neúprosně stahuje. Kudy z něho ven? Dospěl už tak daleko, že chtěl zajít na dopravní správu a vše řádně ohlásit. Správa by uvědomila kapitána Ferkla a Martin by byl zachráněn.

Ano, i na to pomýšlel. Přiměly ho k tomu jak nářky paní Rokytové jejich téměř denní návštěvnice, tak i tragický příběh lodníka Hejny, který nemohl vypudit z mysli.

Od hlášení na dopravní správě ho však srážela jedna a podle jeho míněni vážná překážka. Co když se Martin, donucen k tomu okolnostmi, sám od sebe přesvědčil o marnosti svého pokusu a kapituloval? A zaručí-li se mu, že nikdy neprozradí svého spojence, pak by on, Vláďa, byl ze všeho venku. Proč se tedy ukvapovat?

Zastyděl se nad svým malicherným počtářstvím a uvědomil si, jak ztrácí i víru v sebe.

Cožpak není dost důkazů, jak Martinův čin vysvětlit? Odmalička ho lákaly lodě. Ať dosvědčí ti, k nimž Martin docházel, jak se rád jimi obíral! Ať mluví dispečer Lánský, ať mluví kapitán Huráň, kormidelník Kašpar a jiní!

Když o jedné přestávce ho kamarádi posílali do ředitelny k vedoucímu, hned věděl, kolik uhodilo. Muž v uniformě mu vlídně podal ruku a vybídl ho, aby se posadil. Naproti u stolu seděl vedoucí školy a instruktor. Všichni tři byli vážní, ale nevypadali tak přísně.

Staršina se začal vyptávat, jak dlouho zná Martina Rokytu, kdy s ním mluvil naposledy, o čem se nejvíce bavili, o čem hlavně před ním mluvil sám Rokyta a tak dále.

Vláďa předstíral, že se musí na všecko hrozně rozpomínat, jako by byl Martin v jeho životě zcela bezvýznamnou epizodou. Bylo to podlé, ale on se rozhodl, že neprodá svou kůži zadarmo. Předpokládal, že celý výslech je už jenom dohra, že člověk od Bezpečnosti všechno ví sám nejlépe a že na něho přišli z bůhvíjakých příčin co nejpozději. Snad si ho nechali jako hlavního svědka … snad i jako — spolupachatele!

Ale kdo mu chce co dosvědčit? Dokud je Sylvie na trati, nejsou očití svědkové.

Znepokojoval ho také klidný, trochu bezvýrazný tón, s jakým mu vyšetřující kladl otázky. Musí si dát dobrý pozor na každé slovo a nesmí se dát nachytat.

„Tvoji kamarádi tvrdí, žes byl s Rokytou nejvíc zadobře. A nejen krátce před jeho zmizením. I dříve.”

To nemohl popřít.

„Zmiňoval se někdy před tebou, co zamýšlí? Hoši ve vašem věku si hodně řeknou.”

To také nemohl popřít.

„A mohl bys nám povědět o čem hlavně se ti zmiňoval?” tázal se staršina, aniž svou otázku vyslovil důrazněji.

„O světě a tak,” hlesl Vláďa neurčitě. Stále měl za to. ze se výslech teprve rozvijí, a proto si připravoval sily pro hlavní nápor. „Četli jsme společně všelijaké knížky a měli jsme dost společných zájmů.”

„Zabývali jste se nějakým určitějším piánem?”

Zavrtěl hlavou „Ani se nepamatuju.”

„No, třeba nějakou cestou. Nebo ty bys nechtěl cestovat?”

„Já si nemůžu naříkat Já byl s kapitánem Ferklem, jestli ho znáte, v Hamburku. Až vychodím plaveckou školu, užiju si světa ažaž. Pro mne je plavba největší dobrodružství,” vysoukal ze sebe souvisleji, až se sám sobě divil. Ale zároveň si uvědomil — a nezaujatý, skoro nepřítomný výraz vyšetřujícího ho vtom utvrzoval — že mluví hloupě a neupřímně.

Tím výslech skončil. Vedoucí šel vyprovodit příslušníka Bezpečnosti na chodbu.

„Dobře ses držel, hochu,” netajil se s pochvalou instruktor. „I soudruh vedoucí, myslím, měl z tebe radost.”

Vtom se orgán Bezpečnosti vrátil, jako by si něco zapomněl. Otevřel ledabyle brašnu, kterou si přehodil z boku před sebe, a vyndal z ní — sněžnou kouli.

Vláďa nemohl nepostřehnout užaslé, nechápavé pohledy obou vychovatelů, kteří se tvářili, jako by byli sami při něčem přistiženi.

„Čí je to?”

„Moje … vlastně — Martinova,” vyhrkl Vláďa. „Přivezl jsem mu ji z Hamburku.”

„A to rádio, co máš doma?”

Vláďa zbledl. Snad nebyla u nich prohlídka? Jestliže ano, vyslýchali jistě i maminku. Co jim pověděla?

Vědomi, že se něco děje za jeho zády, ho zbavilo jistoty. Začal koktat:

„To je … to je také z Hamburku. Ale to já … to je . .

„Neboj se, nikdo ti je nebere.” usmál se staršina a skoro otcovsky dodal: „Pověz mi, jestli ses svěřil také Rokytoví nebo jestli jsi mu je ukazoval.”

Vláďa se uklidnil.

„Svěřoval. A dost mě to mrzí.”

„Proč?”

„Protože mi asi Martin záviděl.”

„Naznačil to nějak? Nebo jak jsi to poznal, že ti závidí?”

„Martin chtěl vědět, jak to vypadá v Hamburku. Všecko chtěl vědět, i jak jsem si tam pomohl k markám. Pracoval jsem tam na jedenačtyřicítce na nočních směnách, víte?”

„To stačí,” řekl staršina a odešel.

Vláďa pohlédl nejistě na oba vychovatele. Nevěděl, na čem je. Prozradil se snad nějak? Vždyť neřekl celkem nic důležitého.

Zdálo se mu, že jak vedoucí, tak i instruktor se jeho pohledu vyhýbají Kvůli tomu rádiu? Nebo proč?

Na chodbě ho napadlo, že nemusil tak zbytečně vykládat všecky karty. Proč se zmiňoval o jedenačtyřicítce v Hamburku? Takhle vlastně dal vyšetřujícímu určitý typ!

Polilo ho horko a bezděčně si sáhl na čelo. Bylo studené a vlhké. Ještě štěstí, že je na chodbě sám! Jistě by na něm poznali, jak si neví rady s pocitem, který v něm prudce žehlil. S pocitem, že se kruh podezření kolem něho neúprosně stahuje.

NA DNĚ

Byl to důkladný škrt přes rozpočet. Martin nejen ztratil pojem o tom, kolikátý den už je dobrovolným vězněm, ale ani nevěděl, v kterém přístavu loď přerušila plavbu.

Vůčihledě mu docházely potraviny, ačkoli se snažil sebe sama ulakomit. Původně si rozvrhl zásoby na týden, ale vyčerpal je dřív, zvláště když jich vzala část za své, jak rozbil láhev s čajem. A tak si vymyslil způsob, kterým ošálí žaludek.

Kdykoli se v něm probudila prudká, neodbytná chuť k jídlu, počítal do tisíce, než uhryzl tvrdé sousto. A jak chleba ubývalo, zvyšoval přestávky po tisícovce. Byla to nesmyslná, vyčerpávající hra, ale nic jiného mu nezbývalo.

Z konzerv mu zůstala jedna prázdná plechovka. Vyhlídky byly pramizerné.

K tomu ještě rána v obličeji se ozývala častěji a citelněji. Někdy nemohl bolestmi ani vydržet. Vykřičet kdyby se z nich tak mohl! Jenže ani to mu nebylo dopřáno. Nebezpečí prozrazení nezmizelo. Naopak, co loď stála na místě a motor neřval, mohl by na sebe snadno upozornit.

Neměl jsem si to drápat, obviňoval se, když už určitě věděl, že se místo ve tváři ošklivě zanítilo. V jasnějších chvílích, kdy opadla ta zvláštní otupělost, která se ho často zmocňovala, usilovné přemýšlel, jak si ránu ošetřit. Na palubě musí být lékárnička, jen se k ní dostat!

S žízni už neměl takové potíže. Vyzrál nad ní. Nový úspěch a nová naděje, že podobně překoná všechny kruté nesnáze i s jídlem, bude-li nejhůř. Vše je věc silné vůle, sebezapření a fantazie. Musí si je v sobě pěstovat a udržet si je!

Vodu si opatřoval poměrně jednoduchým, třeba dost nebezpečným způsobem. Přivedla ho k tomu prázdná láhev od piva, kterou ukořistil z kapitánovy skříně v první kajutě.

Když se probral z opojení po vypité láhvi piva, velmi kolísal, nemá-li ukrást ještě jednu. Kdyby vrátil na místo prázdnou láhev a vyměnil ji za plnou, snad by kapitán nic nezpozoroval. Jistě má slušnou zásobu nápojů. Dlouho zápasil s tímto lákavým pokušením. Ale nakonec od toho ustoupil. Ne, nesmí tak pokoušet osud. Vždycky je jistější vrabec v hrsti než holub na střeše. Může být rád, že mu zůstala tahle prázdná láhev. V dané chvíli je to výhra, leccos se s ní dá podniknout.

Šťastný nápad s lahví ho pobídl k nové činnosti. Beznaděje přece jen ustoupila a vrátila se mu sebejistota. Však už ji tolik potřeboval! Začal přemýšlet, jak nápad uskutečnit. V brašně nenašel nic, nač by mohl láhev uvázat. Nevzdal se své myšlenky, nesložil ruce v klín.

Roztrhal dolní část košile na úzké proužky, navázal je na sebe a jeden konec takto pořízené náhražky motouzu připevnil k hrdlu.

Příští noc se vydal na lov.

Štěstí mu přálo. Bez překážky pronikl na palubu, spustil láhev podél boku do řeky a plnou ji vytáhl. Neodolal a skoro rázem vyprázdnil obsah. Voda byla teplá a měla karbolovou příchuť. Ale to mu nevadilo. Spustil rychle láhev ještě jednou dolů a plnou si ji odnesl do skrýše.

Dlouho se však netěšil z toho, jak odvrátil jedno nebezpečí, které ho dosud tak tíživě provázelo. Jiný stín pokryl jeho radost.

Nazítří, když celý zmalátněný procitl a čekal, až zarachotí kotevní řetězy v průvlačnicích, dožil se dalšího nepříjemného překvapeni. Zvuky, jimiž se prochvívala po spuštění motoru celá lodní konstrukce, se neozvaly. Vždy to bývalo pro něho neklamné znamení, že se Sylvie vydává na další pouť.

Co se tam venku děje?

Loď se nehýbala. Zprvu hádal na nějakou poruchu motoru. Ale ze strojovny, ať napínal sluch sebevíc, nebylo nic slyšet. Také z kapitánovy kajuty k němu nedoléhal ani hlásek. Obklopovalo ho nehybné ticho.

Zbývala už jenom poslední možnost, a nejhorší. Loď nepluje dál pro nízký stav vody. To ovšem může mít pro něho katastrofální následky. S něčím takovým vůbec nepočítal. Kdyby aspoň mohl vypátrat, jak jsou daleko od Hamburku!

Je-li způsobeno přerušení plavby skutečně malým stavem vody, nemohou být dál než někde před Magdeburkem. Od Magdeburku už není plavba tolik vystavena rozmarům toku.

Pak jsem v bryndě! zhrozil se Martin, protože i kdyby to bylo možné, nikdo by mu nemohl dát odpověď na otázku o délce přestávky v plavbě. A jakékoli prodlužování pobytu v tom doupěti mohlo přivodit i jeho zkázu. Už takhle je to zázrak, že tak dlouho odolával všem útrapám.

Kdyby byl aspoň zdrávi Rána v obličeji je čím dál tím živější. Cítí, jak mu v ní škube a jak mu žhne celá tvář. A celkově se také necítil dobře. Sil mu ubývalo, malátněl, tělo bolelo.

Zkusil si ránu zavázat kusem košile. Při prvním spánku se mu obvaz sesmekl s hlavy. Když jej konečně našel pod sebou, nebyl už k potřebě.

Šátrání po dně doupěte ho přivedlo na myšlenku, které se chytil zuby nehty. Že na ni nepřipadl už dříve! Až se mu chtělo výsknout nad tou skvělou šancí. Ano, ano, neztratit hlavu, myslit, udržet si pevnou vůli, vynalézat. A nikdy se nepoddat malomyslnosti!

Je to tak prosté a přirozené. Proč ještě dopodrobna neuvážil, v čem vlastně žije? Proč neprozkoumal všechny stěny. Vždyť žádné překvapení není vyloučeno.

S novým elánem, ale rozmyslně, aby na sebe neupozornil nějakým neprozřetelným zvukem, začal část po části ohledávat stěny skrýše. Původně chtěl začít nejdříve u dna, ale protože právě tam očekával nejvíce, schovával si průzkum všeho neřádstva pod sebou na konec.

Pane, byla by to trefa! To ať si Vláďa o tom mluví s ještě větším pohrdáním, jemu by takový objev rázem pomohl na nohy a v jeho pramálo záviděníhodném postavení by se všecko změnilo. Všecko!

Tak prozkoumal stěnu po stěně, obě boční, pak přední i zadní, ale nic pozoruhodného neobjevil. Jen dodatečně zjistil, že zranění v obličeji si způsobil při pádu o železnou výztuž konstrukce ve tvaru T.

Přesto se nevzdával naděje. Kapitán jistě není trulant. Veze-li něco, co má být skryto před světem, uschoval to šikovněji, než by hledal ještě šikovnější.

Kruci, přijít mu tak na něco! Pak by se to pěkně obrátilo. Pak by mohl dát té prašivé díře vale, jít rovnou k Ferklovi a hezky si s ním, jako rovný s rovným, porozprávět. A všecko hezky z ručky do ručky. Co by Ferklovi zbývalo, kdyby nechtěl, aby mluvil? Nu, co by zbývalo pašerákovi Ferklovi?

Spojení kapitánova jména s pašeráctvím se mu nesmírně zamlouvalo a pobídlo ho k dalšímu hledání. Odsunul stranou brašnu a pustil se do ohledávání dna.

Brr, odporná mazlavina, ještě odpornější než to lepkavé neřádstvo, co mu zůstalo na prstech ze stěn. Ale čím větší svinstvo, tím možná větší překvapení!

Zadíraje prsty do zašlé, ztuhlé vazelíny, či co to bylo, a vytrhávaje z ní cucky hadrů, hroužil se hloub a hloub, nic už nedbaje, že se mu zvedá žaludek.

Bylo to odporné. Smrdutá hmota byla jako spečená a jen tam, kde mohl chňapnout po nějakém kusu zteřelé tkaniny, podařilo se mu vyrvat větší množství najednou.

Chn! Pane kapitáne, abychom si tedy rozuměli. Podmínky jsou tyto: Předně, zaručená diskrétnost na obou stranách. Za druhé, právo volného užívání vaší druhé kajuty po zbytek plavby do Hamburku …

Prosím? Nesouhlasíte? Jak je libo! Pak ovšem počítejte s tím, že i pro mne bude těžké …

To rád věřím, nebylo by to milé, že? Samozřejmě, kmitán — a paš!

Ach, moci se vyspat v čisté, měkké posteli! Moci si podle libosti natáhnout údy, dát si ruku pod hlavu, jak to někdy dělával doma na pohovce, a trochu si zapřemýšlet o budoucnosti!

Protože by nemohl během plavby kvůli mužstvu opustit zadní kajutu, musil by mu kapitán nosit jídlo až do postýlky. Jak by se při tom tvářil? Ne moc nadšeně, to dá rozum. Safra, na kraj světa by tak mohl cestovat.

A to by nebylo všechno! Co takhle nějaký slušný podíl na zisku? Kapitán jistě není žabař a neobchoduje v malém. Kdyby to bylo zlato, nebylo by to teprve špatné. Měl by aspoň pro začátek. Vždyť to nebude legrace. Čeho se hned chytnout, když se nemá v cizím prostředí na koho obrátit?

Kdyby se kapitán jen trochu cukal, mohl by z něho vytřískávat dál. Starej se, starý, však ty víš, kam se vrtnout, jen se nedělej, že ne!

Podněcován těmito ošklivými myšlenkami, hrabal stále horečněji. Neřádstvo, které už zobracel téměř po celém dně, páchlo jak otevřená žumpa. Dlaně a celá paže mu umdlévaly a stále nic.

Konečně nahmatal jakousi hlavici. Když ji úplně obnažil, poznal podle hmatu, že to nemůže být nic jiného než součást maznice, která zajišťuje ložisko lodního šroubu před zadřením.

Vyčerpán a drtivě zklamán v jedné další naději se zhroutil. A bylo mu lhostejné, že upadl tváří do toho nejhoršího, čeho se doposud tak úzkostlivě stranil.

Byl na dně …

Mezi těmi, jimž se nevyhnula pozornost bezpečnostních orgánů při pátrání po zmizelém chlapci, byli posléze i lidé z překladiště, zvláště pak svědecký materiál čím dál zřetelněji naznačoval, že stopy se stahují především k nákladnímu přístavu.

A protože v ten čas, který se kryl se zmizením Martina Rokyty, jiná loď než Sylvie přístav neopouštěla, zaměřilo se pátrání Bezpečností tím směrem.

Tak vyšly najevo některé skutečnosti, nad nimiž i jinak klidný a stále spíše jakoby netečný staršina si začal s údivem pohvizdovat. V jeho očích se celý případ rozuzloval s nezadržitelnou neúprosností.

Vláďa Klínek přirozeně neměl potuchy o dalším průběhu vyšetřování. Z vlastního výslechu mu zbyl neurčitý pocit nejistoty a také úzkosti, který se zvyšoval, kdykoli se měl na ulici setkat se službu konajícím členem Veřejné bezpečnosti. Švestkově modrá uniforma mu naháněla takovou hrůzu, že raději přecházel na druhý chodník.

Podobný pocit se ho zmocňoval, když ho kroky vedly kolem bloku budov, kde bylo také obvodní velitelství.

Nyní už věděl jasně, že to jsou čím dál tím víc se probouzející výčitky svědomí. A věděl také, že dříve nemůže nabýt původní rovnováhy, dokud nebude celý případ uzavřen. Dočká se toho vůbec někdy?

Sylvie trčí někde v Schónebecku. Vyvázne-li Martin ze všeho šťastně, může to být jen zázrak. Každým dnem a snad i hodinou se jeho podmínky zhoršují. Jak daleko může být chvíle, kdy podlehne úplně?

Toho okamžiku se sám nejvíce obával. Co se potom stane? Co především učiní Martin? Vyzradí ho, anebo se zachová tak, jak se zapřísáhl?

Jemu, Vláďovi, už nic jiného nezbývá než čekat. Dal se jednou na cestu přetvářky a lži a nemůže z ní sestoupit. Lhal před paní Rokytovou, před kamarády i před matkou. A co nejhůř — lhal vyšetřujícímu orgánu. Beztrestně by to už nemohl napravit, i kdyby chtěl. A toho se bál. Proto také zabředal stále hlouběji bez naděje na vyváznutí.

Jednoho podvečera, kdy jeho podrážděnost ještě stoupla úmorným vedrem, jež neúprosně prostupovalo rozpálené domy, a kdy po opětovné roztržce s matkou se uchýlil na pohovku pokoje a marně hledal útěchu u knížky, jednoho podvečera se ozval u jejich dveří zvonek. Vyskočil zděšeně z pohovky a v podvědomí se vrhl k oknu, jako by chtěl tamtudy uniknout. Neboť kdo by je mohl přijít navštívit? Paní Rokytovou nedlouho předtím matka doprovodila a s nikým z kamarádů se v posledních dnech nescházel.

Dveře do pokoje se pootevřely a jimi pronikl násilně klidný, napjatě tichý matčin hlas: „Vláďo, pojď sem, je tu návštěva.”

Vpotácel se do kuchyně, a ačkoli neočekával nikoho jiného, přece jen se pod ním nohy prolomily. U stolu stál mladý muž ve známém stejnokroji a otíral si kapesníkem vnitřní lemůvku služební čapky.

„Půjdete se mnou,” vyzval ho lhostejným, strašně neosobním hlasem.

„Teď hned?” vyhrkl Vláďa a s úděsem pohlédl na hodiny, aniž přijal do vědomí, kolik ukazují.

„Hned,” přisvědčil uniformovaný a nasadil si čapku Matka vrhla k Vláďovi účastný, povzbudivý pohled. „Něco kvůli Rokytoví, viďte?” ptala se opatrně návštěvníka.

Mladý příslušník pokrčil rameny a zasalutoval. Když je doprovázela ke schodišti, tajně stiskla Vláďovi loket.

Cestou nepromluvili ani slovo. Vláďa šel po pravici uniformovaného s hlavou sklopenou, jakoby z obavy ze setkání s některým známým. Naštěstí ulice k národnímu výboru, vedle něhož bylo také oddělení Bezpečnosti, zela prázdnotou. Všeho všudy potkali nějaké dva chodce, jimž dvojice nestála za pozornost.

Místnost, do níž vstoupili, zapůsobila na Vláďu tísnivě. Několik registratur, dva stoly s obyčejnými oprýskanými židlemi, na stěně mapa republiky, staré hodiny a několik plakátů o dopravních nehodách — to bylo vše.

„Sedněte si,” poručil mu a odešel.

Vláďa se rozhlédl. Nemohl se zbavit dojmu, že je odněkud pozorován. Bázlivě vztáhl ruku po opěradle židle.

Vtom vstoupil dovnitř staršina, který ho už jednou vyslýchal.

„Tak vidíš, chlapče, zase jsme pohromadě,” začal bez úvodu a vyzval ho pohybem ruky, aby se posadil na židli po straně stolu. Sám také usedl, hrábl do zásuvky a vyňal z ní ohmatané desky. Přitom se nepřestal soustředěně rýpat v zubech párátkem. „Ani jsi to nečekal, viď? Ale to víš, taková je naše služba. Kde jsme to posledně přestali?”

Vláďa polkl slinu a uvnitř se všecek vypjal. Pozor! Začíná to být vážné. Dnes teprve se nesmí podřeknout, děj se co děj!

„Nevzpomínáš si? Jdi! Poslyš, chlapče, nemáš ty vůbec nějak krátkou paměť?” řekl staršina a skoro labužnicky zabořil zrak do papírů před sebou.

„Posledně… posledně jste se mne ptal na Martina.”

„Tak vidíš, že se pamatuješ!” usmál se jeho protějšek a převrátil několik listů. „Víš o něm něco?”

„Ne, nevím,” zašeptal Vláďa.

„Vůbec nic?”

„Nic.”

„Tak já ti to řeknu. S Martinem Rokytou je to špatné. Tuze špatné,” opakoval staršina tónem, jako by o něm oznamoval nějaký běžný údaj. Přesto to znělo varovně.

Vláďa sebou trhl. Byl už Martin odhalen? Anebo se sám vzdal? Či dokonce ho zradil? Ne, to není možné, takový podlec není. Kdyby tomu tak bylo, i s ním by zatočil jinak!

Řekl co nejklidněji: „A co se mu stalo?” Vyšetřující na něho vrhl pátravý, trochu nazlobený pohled.

„Všecko se dozvíš. Jenom pěkně po pořádku. Tak jak to bylo?”

Jeho tvář najednou ztvrdla, počáteční laskavost zmizela a na Vláďu se upřely ostré, sedavé oči. Co … co myslíte, pane, soudruhu …”

Nevěděl, jak ho oslovovat.

„Však ty víš dobře! Nezapírej. Je to marné. A pamatuj si, ani sobě, ani kamarádovi neposloužíš, když budeš před námi něco zatajovat!”

Jistě ho nepředvedli k novému výslechu z malicherných příčin. Martinův případ je pro ně víc než vážný a Bezpečnost rozhodně učiní vše, aby obstála. Přesto ho mátlo, že s ním stále zacházejí jak v rukavičkách. Kdyby jeho spoluvina už vyšla najevo, sotva by se s ním takhle mazlili. Aťsi staršina ze sebe dělá bůhvíjak chytrého, mnoho asi o Martinovi nevědí. Jakou tedy léčkou ho chtějí vyprovokovat, aby mluvil?

Odpověděl opatrně: „Všecko, co jsem věděl, jsem vám už řekl.”

„Tvoje poslední slovo?” zvrátil staršina vyčkávavě horní část těla na opěradlo židle a nadále si ho zkoumavě prohlížel.

Vláďa mlčel.

„Dobrá. Nebudeš mluvit. Škoda. Předpokládali jsme, že nám pomůžeš vysekat kamaráda z toho, co si nadrobil. Budiž, nechceš. Nutit tě nemůžeme. Leda tě usvědčit,” dodal s mnohoznačným pohybem ruky.

Na stole zadrnčel telefon. Vláďa se ulekl.

Staršina chvíli naslouchal, pak jednoslabičně posvědčoval tomu na druhém konci, a než zavěsil, řekl: „Samozřejmě, jedině konfrontace.”

A odloživ sluchátko, zabral se do čtení papírů, které měl rozloženy před sebou, jako by se vůbec nic nepřihodilo.

Vláďa byl zmaten. Neodvážil se ani pohnout. Tedy konfrontace. S kým? Nebo se to týkalo někoho jiného? Neplaší se zbytečně ?

Hodiny na zdi drnčivě odbíjely devátou.

Vzpomíná si, že jednou, když byl navštívit strýce z Litvínova v Krušných horách a zmeškal poslední vlak, strávil noc v nádražní čekárně. Tato služebna mu ji připomínala. Tam bylo také tak pusto a nevlídno, hodiny chrčely a bylo cítit podlahu natřenou térem.

Co s ním zamýšlejí? Budou ho ještě vyslýchat a jen čekají, až se umoudří? Anebo staršina čeká, až předvedou dalšího svědka?

Hrdlo se mu stahovalo suchem. Zavrtěl se na židli, ale neodvážil se požádat o sklenici vody.

Jeho protějšek se tvářil, jako by byl v místnosti sám. Soustředěnost, s níž studoval spisy, byla až zničující. Co tam chce u všech všudy vyčíst? Nebo tu soustředěnost jen předstírá?

Znovu se ozval telefon. Jak vyrozuměl z několika obecných staršinových odpovědí, rozhovor se týkal nějaké zcela odlišné věci. Hádka, rvačka či co.

„Předveďte je. Snad jim do rána vychladnou rozpálené hlavy …,” zakončil úsečně.

Vláďu zamrazilo. Jak to bude s ním? Také si ho tady nechají přes noc? Co by řekla maminka? A ráno musí do školy…

Vtom staršina sklapl desky, uložil je do stolu a vstal.

Pohlédl k němu tázavě. Ale muž v uniformě si ho nevšímal. Přistoupil k registratuře, vytáhl roletu a cosi hledal v přihrádkách, vyplněných šanony a papíry. Dokonce si začal zase pohvizdovat.

To Vláďu rozčilovalo. Obrátil se k němu a řekl vzdorovitě: „Proč mě už nepustíte? Vždyť jsem nic neudělal!”

Uniformovaný dokončil nejdříve melodii, pečlivě stáhl roletu a zdlouhavě hledal ve svazku ten pravý klíček. Bylo to nekonečné. Než klíček nasadil do zámku, otočil se k Vláďovi a řekl:

„Znáš soudruha Matějku?”

„Kterého Matějku, prosím?”

Matka někdy mluvila o jakémsi Matějkovi z požárního oddělení národního výboru. Míval v pečlivé evidenci svátky zaměstnanců a vášnivě prý organizoval hlučná zastaveníčka s muzikou.

„Toho od závodní stráže na překladišti. Ten vás přece viděl, vás dva. Tebe a Rokytu …”

Krve by se ve Vláďovi nedořezal. Rázem se mu před očima vybavilo, jak toho dne opouštěl Sylvii. Ano, tehdy stál milicionář těsně u můstku, když odtamtud prchal. Sám.

Tu si Vláďa uvědomil, že jedině strážný z překladiště může být ten člověk, který učiní všemu konec. Dosvědčí-li, že na palubu Sylvie odešli dva a jenom jeden se potom vracel na břeh, nemá už cenu dále zapírat. Jak byli s Martinem neprozřetelní a jak chatrně všecko promyslili!

S tou myšlenkou očekával, co přinesou další minuty. Nikdo nepřicházel ani neodcházel. Staršina se zase zabral do studia spisů.

Vláďa sváděl velký vnitřní boj. Ano, nezbývá než přiznat barvu. Všecko je ztracené, i kdyby Martin nakrásně dosáhl svého. Pro něho je všecko ztracené. Slupka přetvářky popraskala. Ta hanba.

Najednou si připomněl všechny, jimž ublížil, jako třeba kapitánu Ferklovi, a před nimiž se zachoval tak podle, nečestně a zbaběle, jako třeba před paní Rykytovou.

Uvědomil si, jak hluboko klesl, zakryl si dlaněmi obličej a škytavě se rozplakal…

BUDOUCNOST

Kapitána Ferkla stihla v Schonebecku zpráva, z které nebyl moudrý:

Vezete černého pasažéra jménem Martin Rokyta. Prohledejte plavidlo a sdělte výsledek.

„Co tomu říkáte, mládenci?“ obrátil se k shromážděnému mužstvu.

První se pohnul Porák. „Mám už něco za sebou, ale tohle ještě ne. Nepřeskočilo tam těm u nás? Kde by se vzal na Sylvii černý pasažér?”

Těžká odpověď.

„Rozkaz je jasný — prohledat plavidlo!” ” Rozešli se do strojovny, do kajut, do pomocného skladiště na zádi i v meziprostoru mezi nákladními komorami.

Vypadalo to jako na lodi hluchoněmých. Nikdo nemluvil a každý čekal, co ten druhý. Zpráva přišla věru v nejnevhodnější okamžik. Posádka už byla tak dost podrážděná nedobrovolnou přestávkou v plavbě, zaviněnou nepříznivým vodním stavem.

Jediný Nádvorník-Šimša si zachovával svou náladu. I k věci měl své stanovisko. Vzal si kapitána stranou, aby ostatní neslyšeli.

„Rokyta… Toho kluka znám. A jeho tátu taky.”

„Výborně! Aspoň nám potvrdíš jeho totožnost, až se mu dostáném na kobylku.”

„Mistr ho nechtěl pustit, když jsme spouštěli Sylvii na vodu. Dobře si to pamatuju,” řekl Nádvorník, jako by nepostřehl, že si ho kapitán dobírá.

„Musím tě vyvést z omylu. U toho jsi nebyl.” Nádvorník se zamračil.

„Hned musíš vyhrabávat staré historie? Copak jsem nekoupil na oslavu flašku rumu? As tím to souvisí. Vzpomínám si, že ten výtečník kupoval fůru konzerv!”

„A jsme z vojny doma, co? Nejdřív budem hledat konzervy a ty nás pak možná uvedou na stopu. Tak si to představuješ? Šimšo, Šimšo! Až i já ti přestanu věřit, čeho se potom chytneš?”

„Nech mě domluvit,” ohrazoval se Nádvorník. „Kdyby chtěl fouknout kamkoli jinam, nepotřeboval by zásobu jídla, ne? A jak přišli na to, že je kluk na naší palubě?”

„Ztratil se asi v ten den, co my jsme vypluli. Na tom nevidím nic zvláštního.”

„Já vlastně taky ne,” přiznal Nádvorník těžkopádně. Myšlení ho zřejmě namáhalo. Ale hned se ťukl do čela. „Počkej! Teď mi začíná svítat!”

„Už by bylo na čase, kamaráde,” neodpustil si další špičku kapitán a chystal se odejít ke skupině plavců, která po bezvýsledném hledání rokovala o záhadě s černým pasažérem.

„Poslouchej, kapitáne,” zadržel ho Nádvorník. „Vždyť já toho kluka viděl na Sylvii těsně před tím, než jsme se odpíchli! Zaručeně jsem ho viděl. S bývalým plavčíkem se tady ochomejtal!”

Kapitán se zamyslil. Ano, taky si vzpomíná, že s Klínkem přišel na loď ještě nějaký chlapec. Srazil se s nimi, když si šel na celnici pro papíry. Bylo by to možné? Vždyť plavčík tvrdil, že kamarád odešel na břeh. „S Klínkem jsem se loučil. A pochybuju, že by náš bývalý plavčík —”

Nedořekl. Stará zkušenost — ani nejlepší kapitán nemůže dát hlavu na špalek za to, co veze. Cožpak se nepřihodilo, že jeden podnikavec, který odmítal přivézt známému patentní zapalovač s výmluvou na celní prohlídky, provezl v šestačtyřicátém roce v uhelné komoře kompletní dodávku? A kolik takových prospěchářů, hanobících jejich dobrou pověst, už musilo být z plavecké rodiny vyobcováno!

Pochybuje, že by Klínek v tom měl prsty. Spíše by připustil, že mazaný kamarád využil jeho znalostí Sylvie pro své cíle. Prostě ho mohl obelstít.

Je-li podle hlášení z domovské správy černý pasažér na lodi, ať už se na ni dostal bůhvíjakou záhadnou cestou a ať už se skryl ještě záhadněji, je třeba rozkaz respektovat a soustředit pozornost posádky tím směrem.

„A co takhle prohledávat náklad v obou komorách?” přerušil kapitánovy úvahy Nádvorník.

„Neobrátím celou loď naruby, aby nám z ní kluk vypadl jak šesták z automatu,” odpověděl netrpělivě kapitán. „Ne, bez výslovného rozkazu to neudělám. Víš, jaké s tím potom bývají celní patálie. Ten kluk přece musí být z něčeho živ, musí mít přístup vzduchu … a co já vím!”

„Jinak ho nedopadneš, dej si říct!”

„Nesmysl. Do komor se nemohl nikudy dostat. Vzpomeň si dobře, že oba přišli na loď, když byly obě komory zaplombované. A jestli sis dobře všiml, plomby jsou netknuté.”

„To je pravda,” přisvědčil lodník s otevřenou pusou. Byl v koncích se vším rozumem.

Kapitán dal znovu shromáždit mužstvo. Rozsedli se kolem a bez nadšení vyslechli jeho plán.

Nízko nad nimi brázdili vzduchem rackové, spolehliví zvěstovatelé obratu počasí…

Martin už dvě noci nemohl opustit skrýš. Po palubě ustavičně někdo přecházel. Nevěděl, co si má o tom myslit. Žízeň se v něm probudila a útroby mučil hlad. Klouby z nedostatku pohybu ani necítil. Jak předtím bažil po obyčejné posteli s peřinami! Nevěděl, pociťuje-li bodavou únavu a slabost právě z toho nepohodlí, anebo jsou-li to příznaky infekce. Čeho se nejvíc obával, to se pomalu, ale tím nezadržitelněji přibližovalo, ačkoli tomu vzdoroval. Začínal ztrácet zájem o svůj osud, po ničem netoužil, a když usínal, zdálo se mu, že se někam propadá.

Ze snů se pak probouzel ještě rozbolavělejší, otupělejší a malátnější. Těch jasných okamžiků, kdy byl schopen si uvědomit, co se s ním děje, a čelit všem důsledkům, bylo čím dál méně.

V takových vzácných chvílích nejvíc přemýšlel, jak by ošetřil tu zatracenou ránu. Stůj co stůj se musí dostat k lékárničce a ránu si vyčistit. Ulevilo by se mu. A jistě i nějakých zbytků jídla by se domohl. Jen kdyby se už našla vhodná chvíle a on mohl opustit své doupě! Jen kdyby ti chlapi zmizeli z paluby!

Žel, těch jasných okamžiků už ani nedokázal využít pro jakoukoli akci. Síly ho záhy opouštěly, a on je nemohl ani troškou vody oživit, neklidně usínal a nořil se do těžkých, zmatených snů …

„Krapet vody!” kňučel Olda Hamouz a příšerně se šklebil, jako kdyby opravdu bůhvíjak trpěl, komediant.

Olda! Vždycky se projevoval jako bábovka. Asi proto ho mezi sebou tak neradi snášeli.

„Proč za mnou pořád lezeš?” odbýval ho. „A ty taky, Jirko!”

I Jirka se šklebil a naříkal, že dál nemůže a že má strach. Jak by ne, taky takový hrdina.

Jediný on, Martin, leze zmužile vzhůru, výš a výš, až je na nejvrcholnějších větvích stromu. Panečku, hned se to jinak dýchá!

„Chytejte!” křičí na ně dolů a hází jim laso. „Co?!”

„Jste slepí? Jděte mi někam!” musí se na ně zlobit. „Vy nic nevidíte, že ne?”

„Co máme vidět? Nic nevidíme!” zlobí se Olda a vztekle cloumá větví. „Jakou to má cenu?”

„Kam jsi nás to, Martine, zavedl?” naříká Jirka.

„Zavedl jsem vás, kde jste ještě nikdo nikdy nebyl,” je slyšet z vrcholu stromu a Martin vlastní hlas nemůže poznat. „A z tohohle stromu budeme živi.”

Trhá plod a ukazuje jej. Není to hruška, ani jablko, ani pomeranč. Ani citrón nebo datle to není. Jen to voní a láká a oni to jedí.

Odkudsi k nim doléhá pískání.

„Vláďa!”

„Copak nám asi nese?” žasne Olda a zase se tak hloupě šklebí a kroutí jako ta opice v zoologické zahradě, když se u klece shromáždí víc diváků. Olda je zrovna takový, jen aby na sebe Vláďu nějak upozornil, šplhoun.

Vláďa nese na zádech něco těžkého, hýbe se jen co noha nohu mine a hrozně naříká.

„Kluci… Kluci! Slyšíte? Zbavte mě toho, já už nemůžu!”

„Co to máš?” je zvědav Olda. Ale aby pomohl, to ne. „Je to pro Martina. Nevíte o něm náhodou?” „Vždyť je tady, nevidíš?” „Kde?”

Ukazují nad sebe, zvednou hlavy a najednou Martina taky nevidí.

„Martine, vylez. Kde jsi? Nedělej hloupé fóry, víš!”

„A nejsem tady? Co pořád máte, čičové?” hlásí se jim Martin nazlobeně. „S vámi je taky élent!”

Ale není tam, čestné slovo. Vláďa, Jirka i Olda jsou svědci. Hrom aby ho vzal.

„Co neseš, Vláďo, v té krosně?”

To se ptá Jirka, známý všetečka. Před ním tak něco utajit!

„Já nevím,” odpovídá Vláďa. „Prý je to i pro vás dva. Všichni rovným dílem.” „Pro nás dva?” „Ukaž!”

„Ale to byste museli ze stromu dolů, jestli jste vůbec na stromě. Jinak nehraju.”

„Zůstaňte!” varuje je Martinův hlas.

„Co se do toho pořád pleteš, Martine, když už tady nejsi?” rozčiluje se Olda.

„Jsem!”

„Nekecej, nejsi!”

„Jsem, jestli chceš co vědět. Ale vy mě nevidíte. To je hlína!”

„Takhle nám nejsi nic platný, kamaráde. To by mohl říkat každý. No ne, kluci?” nafukuje se Olda a najednou je náramný hrdina.

Chce dolů, jenže čísi ruka mu v tom zabraňuje. Ani Jirka nemůže dolů, jako by ho také někdo držel.

„Pusť, smrdíš!” křičí Olda jako pominutý.

Taky Jirka se ošívá a je celý nesvůj. „Neblázni, Martine. Tohle jsou pitomé fóry, víš.” A když je nejvíc v úzkých, zkouší to jinak: „Copak nevíš, že Božena čeká?”

„Kozla starého čeká. Ta už tě prokoukla, holečku. S Boženou je utrum, rozumíš?”

„Když myslíš … vzal ji čert. Jen nás pusť! Nebo mě nevezmou na vysokou.”

Charakter, jen co je pravda.

Najednou se udělalo ticho, takové zvláštní, výmluvné a nepostižitelné ticho, jako když hodiny na zdi se zastaví. A oni pořád na stromě a Vláďa s krosnou dole. „Ukaž aspoň, co neseš!” vzpamatoval se první Olda. „Ukaž!”

Vláďa poslušně odhrne plachtu s krosny. Krosna je prázdná.

„Jéjej, ty jseš!”

„Vždyť tam lautr nic nemáš! Kam se to řítíš, šerife?”

„Jak to, že ne?” dívá se Vláďa dozadu, ale nemůže nic vidět. Točí se dokola jako pejsek, který se chce kousnout do ocásku.

„Nemáš, nemáš!” směje se Jirka a podívá se na Oldu. Olda se taky směje. Chacha! Není to k popukání? „Unést to nemůžu!”

„Nemůžeš. Jak bys mohl, když ses dočista pomátl,” je s ním rychle vyřízen Olda.

„Nepomátl,” ozve se zčistajasna nad nimi. „Nepomátl,” ozve se v koruně stromu varovně. „Má to opravdu těžké, musím mu ulevit. Pusťte, musím k němu … Slyšíte?!… Copak nejste taky jeho kamarádi?!” — —

Lékař se skalpelem v ruce se napřímil. Napětí v jeho tváři povolilo. Vydechl s úlevou.

„Vyčistit?” přerušil kapitán ticho, které se rozhostilo v kajutě a přikročil blíž.

Němec souhlasně přikývl a odstoupil od lůžka.

„Za několik dní bude chlapík. Měl štěstí. Zítra by už možná bylo pozdě!”

Ohlédl se od svého kufříku, v němž si pořádal věci, jako by se přesvědčoval, počíná-li si kapitán správně. V jeho podlouhlém obličeji se usadil uznalý úsměv.

„Vy Češi jste na všecko šikovní,” řekl, ale přesto trochu pedantsky poopravil Martinovi na spánku obinadlo, které mu kapitán zručně přikládal. „Teploty kontrolovat. Možná že ještě stoupnou. Tohle dávejte podle návodu.”

Položil na stolek ruličku penicilínových tablet, ještě jednou přistoupil k pacientovi, ohmatal zduřelé krční žlázy a mlčky zakýval hlavou.

Nádvorník, který po celou dobu operativního zákroku postával jako hlídač na prahu kajuty, nechtěl věřit.

„Opravdu se z toho vylíže?”

„Slyšels, ne?” odbyl ho kapitán a ve dveřích dal přednost odcházejícímu lékaři.

Doprovodili ho k provazovému žebříku, spuštěnému do motorového člunu, který se třel o bok jejich lodi.

„Otrava krve není žádný špás!” strachoval se Nádvorník, jako by chtěl ještě lékaře zadržet, než sestoupí do barkasy a odjede.

„Není, není, Šimšo. Ale na světě jsou horší věci a dají se přežít!” řekl kapitán.

Vytáhli žebřík nahoru a sanitní člun se odlepil od boku

Sylvie. Zamávali na rozloučenou německému lékaři, vzdalujícímu se mezi četnými plavidly na vlnách kanálu.

Ruka v šedé rukavici jejich pozdrav přátelsky opětovala …

Když kapitán Ferkl nařídil nepřetržité hlídkování, pokládali to mnozí za nesmyslné. Ale kapitán trval na svém, jako by tušil, že ten, který se kdesi na lodi skrýval, musí čas od času opustit svou skrýš.

Jen Nádvorník-Šimša nepodceňoval kapitánovo rozhodnutí a bez jeho vědomí si bral službu i za prvního lodníka Poráka, který, ovšem tajně, žehral nejvíce. Ostatně Nádvorníkova horlivost odpovídala jeho postoji k celé věci. Neměl nikde stání a byl neochvějně přesvědčen o existenci černého pasažéra na palubě.

Aniž věděl proč, znovu se mu vybavovala ona scéna z přístavní kantýny, kdy parťák Hošpes, kterého měl také v žaludku pro jeho fouňovství, nechtěl chlapci dovolit, aby s ním šel do loděnice. Tam byl určitě počátek všeho.

Sylvie se už plným tempem vzdalovala od Schonebecku, jako by chtěla dohnat několikadenní zpoždění. Čtvrtý den vydatně pršelo.

Kapitán byl právě s mužstvem v jídelně, když svědomitě hlídkující Nádvorník uslyšel na palubě podezřelý šramot. Pátraje po něm, strhl si nejdříve kapuci nepromokavého pláště s rozpálené hlavy. Déšť ji okamžitě zchladil.

Dlouho nemohl objevit, odkud šramot vychází. Teprve když čirou náhodou nahlédl do kapitánovy kajuty, našel tam chlapce, ležícího obličejem k podlaze s nohama spuštěnýma do otvoru. V ruce držel křečovitě láhev od piva, ovázanou v hrdle třapatým a špinavým tkalounem z košiloviny. Hned mu bylo jasné, že nešťastník už neměl dosti sil vydrápat se nahoru a snad i přivolat pomoc.

„Tak takhle jsi dopadl, chudáku!” zabručel lodník, když se nejdříve přesvědčil, projevuje-li vůbec ještě známky života.

Po prvním ošetření kapitán rozhodl, že vyhledají lékaře až v Hamburku.

„Když po trapu jedem celou noc, jsme ráno na místě.”

Rozhodl se také, že chlapce nevyloží v Peutehafenu, nýbrž že se obrátí na některého z německých lékařů, konajících přístavní pohotovostní službu na sanitní barkase. Obával se nejvíce průtahů s ověřováním pacientovy totožnosti a jiných ceremonií.

Po lékařově šťastném zákroku se Martin rychle zotavoval. Teplota sice podle předpovědi přechodně stoupla, ale k ránu se již projevovaly známky očividného obratu k lepšímu, jak s pýchou hlásil kapitánovi Nádvorník, který se od chlapcova lůžka skoro nehnul.

Sylvie kotvila ve Vltavském přístavu nedaleko Peute. Celá posádka sledovala s napětím, jak se chlapec uzdravoval. Nerozvážné dobrodružství mohlo skončit tragicky.

„Co myslíš, že s ním bude?” ptal se Nádvorník kapitána, když vyšel z jeho kajuty, kam se šel zase na chlapce podívat.

I kapitána zaměstnávala tato otázka. Zatím učinil zadost nejnutnější povinnosti a chlapcovu přítomnost oznámil hamburské filiálce Neočekával, že mu tam pomohou pří ad vyřešit. Ale musil to hlásit. Měl k tomu své důvody. Případ lodníka Hejny byl stále ještě živý …

„Co kdybych vzal všecko na sebe?” připojil po chvíli lodník, protože kapitán neodpovídal. „Co na mně záleží, na starém kořalovi? Víš, jako že jsem ho k tomu navedl a usnadnil mu to.”

„Blázne, kdo ti uvěří? Rokytoví pomáhal někdo jiný.”

Se stále větší určitostí myslil na plavčíka Klínka. Jen příčiny jeho pomoci mu nebyly jasné. Klínek! Takový tichošlápek, taková měkkota! Tady mu pořád něco nesouhlasilo. Vždyť se tvářil, jako by neuměl do pěti počítat. A s jakou ochotou si vzal jejich Žolinu na starost. Opravdu těžko věřit …

Martin poprvé otevřel oči až druhý den, kdy Sylvie odplula vyložit část nákladu na zaoceánský nákladní parník do Kuhwerdehafenu. Byl ještě tak zesláblý z horeček, že nemohl opustit lůžko, které mu kapitán uvolnil ve své kajutě, a jen stěží se mohl nadzvednout na lokti, když chtěl vyhlédnout oknem ven.

Jaké to bylo procitnutí!

Z rozptylujících se mlžných oparů vystupovaly matné obrysy plavidel nejrůznějších druhů. Čluny, barkasy, plachetky a bárky, motoráky a parníčky se proplétaly mezi zaoceánskými obry s několikapatrovými nástavbami, svítivě se odrážejícími od kovově zelených vln. Vedle luxusních atlantiků a černých, neforemných a pochmurných uhelných lodí působila menší plavidla blízce a skoro rodinně.

Martin se nemohl vynadívat. Musil si promnout oči, aby se přesvědčil, není-li to sen. Záplava barev, stěžňů a komínů, nad nimiž se porůznu ježily špičky olbřímích jeřábů, ho ohromovala. Byl to svět, který hledal, který si vysníval a který mu byl najednou strašlivě vzdálen.

Tato nedosažitelnost v něm vyvolala pocit, jako by se měl co chvíli objevit dispečer Lánský a vysmát se mu, jak naletěl jeho maketám.

Přitiskl zdravou tvář na chladivé kajutní okénko. Ne, je to skutečnost, stěžně i komíny se pohybují, na přídích lodi je vidět „fousy”, povětřím povívají prapory kouře nad komíny.

A tu si uvědomil svůj pravý stav. Neskonalý úžas vystřídal pocit marnosti. Co všecko se s ním vlastně dělo?. Nemůže se na nic upamatovat, v hlavě má duté prázdno, myšlenky se rozmarně vynořují a zase mizí.

Znovu se nadzvedl, aby pobral co nejvíce z té úchvatné podívané. Hltal ji nenasytnýma očima, jako by se obával, že ho od ní zase co nejdříve odtrhnou. A postupně, jak mlha ustupovala a obrazy se vůčihledě měnily, zazářila před ním pojednou bohatá architektura několikaposchoďového kolosu, na němž vedle bílé barvy převládala zlatá a červená. Vydechl a pak s námahou přečetl z přídě honosného plavidla:

RIZA KAPTAN

„Tu víš, Turci si potrpí na parádu,” uslyšel pojednou za sebou čísi střízlivý hlas. Kapitán Ferkl!

Bylo to poprvé od počátku jeho dobrodružství, co k němu někdo promluvil. Cukl sebou a klesl hlavou na polštář. Přivřel oči a očekával příval výčitek a zloby. Místo toho panovalo kolem něho ticho. Jen zvenčí se odkudsi prodral dovnitř hlas lodní sirény, zvoucí posádku na palubu.

Odhalili jeho skrýš nebo jim sám padl do rukou? Najednou to bylo pro něho strašně důležité. Tak důležité, jako že je zase schopen uvažovat. Kdyby ani to, ani ono nebylo pravda, musil by si myslet, že se Vláďa zpronevěřil jejich úmluvě. Nikdo jiný přece nemohl určit směr pátrání po něm!

Kupodivu necítil ani lítost, ani zklamání, ani strach. Bylo mu jen nesmírně mdlo a před očima mu defilovaly flotily lodí nevídaných rozměrů. A jakoby z dálky slyšel hlas:

„Nic, nic, chlapče. Nejhorší máš za sebou. Až si odpočineš, vynadíváš se ještě dosyta!” ——.

Když třetího dne poprvé vyšel z kajuty, mračna i mlhy opustily Hamburk a jeho průplavy, zálivy a doky zaplavilo slunce. Nikdo ho nehlídal, nikdo ho nevyrušil, když se oblékal. Všiml si, že obvaz na tváři je čistý. Bolest už také necítil.

Sylvie stála ve Vltavském přístavu, obklopena ze všech stran nejrůznějšími plavidly, mezi nimiž převládaly hlavně říční čluny, parníky a motorové čluny. Obraz byl všednější a střízlivější než ten, který se mu zjevil z okénka kapitánovy kajuty.

Na palubě kapitán Ferkl dohlížel na překládku zboží. Od kamenné hráze odplouval nákladní parník. Z břehu se vztyčilo několik paží.

„Člověk vždycky závidí lodi, která odplouvá. Ale taky se rád vrací, co myslíš?” řekl kapitán, aniž odvrátil zrak od jeřábu.

Martin se chtěl dovědět jasné slovo o svém osudu. Zatím na něho nikdo nenaléhal, nikdo mu nic nevyčítal. Zacházeli s ním jako s peříčkem. Nádvorník ho krmil jako děcko a pořád do něho nutil jakési voňavé čaje.

Když už zase stál na vlastních nohou, myšlenka na všecku tu péči ho spíše dráždila. Začal se v něm ozývat pocit viny. Svůj díl si musí tak jako tak odpykat. Jaképak tedy okolky!

„Co se mnou uděláte?” řekl trochu vzdorovitě v odpověď na kapitánova slova.

„Jsou dvě možnosti,” řekl kapitán po krátkém přemýšlení a začal si kroutit cigaretu. „Dvě možnosti… Buďto zůstaneš, anebo budeš chtít prosadit svou … Počkej. Papíry nemáš. Za prvním rohem tě čapnou a naloží s tebou podle jejich zvyklostí. S tím jsi přece taky počítal. Nebudu tě strašit. To by ses do toho podniku nepustil. Já budu mít kvůli tobě oplétačky, ale to je vedlejší. Smůla. Nevěděl jsem o té zatracené díře. A člověk má vědět, co má pod nohama. Jenom jedno ti řeknu. Budeš můj druhý případ. Víš něco o Hejnovi? Měl bys vědět…”

„O jakém Hejnovi?”

„Co taky utekl.”

„Už vím … Slyšel jsem o tom,” řekl Martin a jen taktak, že nevyslovil Vláďovo jméno.

„Vidíš, nepolepšil si. Včera mu šli dát chlapci kytku na hrob. Tak dopadl Hejna. V táboře se porvali a on to odnesl… Bývají takové prašivé náhody v životě. Tys taky počítal s náhodou. Nepočítal?”

„Kapitáne, prosím vás…” zaškemral Martin už zkroušeným hlasem.

„Nebudu ti číst levity, neboj se,” nepustil ho k slovu. „Proč taky? Jenom tohle ti ještě řeknu. Ať se rozhodneš jak chceš, o jednom tě ujišťuji, ruku na to. Hlídače k tobě nepostavím. Na to nemám lidi.

Naše Sylvie není kriminál, ten jsi z ní udělal ty sám. A vím, že bych tě stejně neuhlídal. My jsme svou povinnost splnili.”

Obrátil se k němu zády a odcházel k můstku, k němuž ze břehu mířil Nádvorník-Šimša. Mával dopisem.

Martin zůstal na místě. Nevěděl, má-li se rozběhnout za kapitánem a všechno mu vyložit. A především mu říci, k jakémuže došel poznání. Jak si všecko falešně představoval, jak byl špatný a jak má dobrou vůli se od základu změnit.

Ale v tom mu bránil stud. Kapitán s ním jednal jako s dospělým. Tím ho jen zmátl. Nebo to snad byl jeho úmysl?

Nikdy by neuvěřil, že se bude zmítat v takové bezradnosti — a právě u cíle! Vždyť jestliže dospěl až sem, jak si přál, upustí ode všeho tak lehce? Nevzdává se předčasně? Stačí například přehoupnout se přes zábradlí můstku a má před sebou otevřenou cestu!

Pohlédl k oběma plavcům. Stáli na břehu. Jistě hovoří o něm Zachránili mu život. Lékaře povolali, piplali se s ním. Hlavně ten mazavka Nádvorník. Nikdy by to do něho neřekl.

A to chce ještě myslit na útěk? Hejnovi dali na hrob květiny …

Chvíli se rozmýšlel. Ale ne aby se rozhodoval. Rozhodnutí už padlo. Jenom nevěděl, s jakou se k těm dvěma přiblížit.

„Pojď sem, fešáku! Jak se daří?” pomohl mu z rozpaků Nádvorník.

Martin vrhl nejistý pohled nejdřív ke kapitánovi, jako by od něho čekal nějaký ortel, pak se obrátil k lodníkovi. „Děkuju, už dobře.”

„To rád slyším. No, tak co?” nadhodil vyčkávavě Nádvorník a začal se škrabat za uchem. „Doma jsou nedočkaví, jak si vlastně stojíš. Co jim má kapitán odpovědět?”

„Pomalu, Šimšo, ne tak zhurta,” napomenul ho vedoucí plavidla a převrátil v ruce otevřený dopis. „Nechceš si to přečíst? Je to od Klínka.”

Martin k němu zvedl překvapeně oči. „Od Vládi?”

„Měl by sis to přečíst. Taky si kvůli tobě užil své,” podal mu kapitán list.

Martin po něm váhavě sáhl. Kdy to Vláďa psal? Opravdu neporušil jejich úmluvu? Ale co na tom záleží. Jistě to myslil dobře. Přečetl první řádky.

Pane kapitánt,

Martinovi jsem pomohl já. Než Vás poprosím za odpuštění,, musím Vám napsat, proč jsem to udělal…

Další řádky Martin n mohl dočíst. Byla to skoro třístránková Vláďova zpověď. S třesoucíma se rukama vrátil dopis kapitánovi.

„Kdybych to byl věděl, že ho taky zkoupu, nenutil bych ho. Vláďa za nic nemůže. Viďte, že se mu nic nestane?” upřel oči plné prosby ke kapitánovi.

Ten neodpověděl. Díval se přes zástupy lodí kamsi do dálky, kde špičky stěžňů splývaly s obzorem. Teprve po chvíli řekl:

„Bylo to zatracené bláznovství. A nejen bláznovství. Co jste mohli dobrého vykonat, kdybyste ten důmysl, který jste vynaložili na tvůj útěk, a to všecko, co jsi ty prožil tady a Klínek doma, obrátili užitečnějším směrem! Rozumíš mi?”

Martin pochopil. Podle kapitánových slov je hrdinství něco zcela jiného, něco mnohem méně okázalého.

„Nakonec se můžou poděkovat starému Matějkovi. Kdyby jeho nebylo …,” ozval se Nádvorník.

„Počkej, Šimšo,” zarazil ho kapitán. Zřejmě nepokládal za vhodné v této chvíli sdělovat chlapci vše, co se mezitím už dověděli z telefonického rozhovoru s domovem.

Ale Martinovi stačila Nádvorníkova narážka. Vybavil si scénu, kdy šel s Vláďou na loď. Strážný si tedy všiml, že on tam zůstal a že jenom Vláďa se vrátil na břeh. Od Matějky tedy všecko pošlo. Hlava se mu zatočila, co všechno způsobil. Jistě kdekoho vyšetřovali… Zašeptal nesměle, zachvácen neodkladnou touhou všechno napravit:

„Kdybyste mě vzali s sebou, to vám slibuju… já bych …”

„Dovezli jsme tě sem, dovezem i zpátky,” řekl kapitán prostě. „Ale ne tam dole, jestli proti tomu nic nemáš,” dodal s úsměvem.

„Když si ovšem cestu odpracuješ,” připojil se chvatně Nádvorník.

„Abys ty ze všeho hned nevytloukal kapitál!”

„Uznej, kapitáne, že na plavbu jsem už trochu starý kořen. A když je tady možnost vyškolit si zástupce …”

V Martinových očích se rozsvítilo. Slyšel dobře? Myslí to Nádvorník vážně? Po tom všem … Vždyť se zle provinil. Dokonce mohl přivést do neštěstí i kamaráda. Ne, ne — není to tak jednoduché. Bez trestu z toho nemůže vyklouznout.

Lodníkovi neušla rychlá proměna v chlapcově obličeji.

„Co je ti? Nevěříš starému mazákovi? To kdybych měl všecky šífy zastavit — “

„Počkej, počkej, Šimšo,” vmísil se mezi ně rázně kapitán „Je sice od tebe hezké, že mu chceš pomoct, ale byla by to právě v téhle chvíli ta správná pomoc? Byla?”

Nádvorník-Šimša cosi zabručel, nejistě si přetřel dlaní nohavici na stehně a pak jeho ruka zabloudila k zadní kapse.

„Nemůžeme přece každý dělat, jen co sami chceme,” pokračoval kapitán a jeho hlas zněl klidně, ale důrazně. „Bez práce nejsou koláče. Nezáleží vždycky jenom na tom, v jaké troubě je upečeme. Bude záležet na něm, co v životě dokáže Jen aby to s ním nedopadlo jako s tebou,” dodal přísně, když uviděl v Nádvorníkově dlani placatou láhev.

„Ne, viď? Ať teda uschnu žízní — beztak je poloprázdná,” přiznal starý lodník „Ale pro jistotu —” rozhodl se náhle a velkým obloukem hodil láhev od kořalky přes palubu.

Kapitán s ohromením pohlédl k hladině. Kola se zvolna rozplývala. „Amen.”

Nad přístavem se vzneslo táhlé houkání lodi.

JURU NAGIBIN

ZELENÝ PTÁK

S ČERVENOU HLAVOU

Mlékařka nepřišla, asi se zas nepohodla s mužem. Ale Pavlov nemohl připustit, aby dvojčata zůstala bez mléka. Vzal konev a vypravil se dobrých šest kilometrů do Kurynova. To se ví, zase přijde pozdě do práce — staví v sanatoriu jídelnu — ale co se dá dělat, dvojčata prostě musí i dnes dostat mléko.

Všechno to trápení začalo toho dne, kdy zašel s dvojčaty k lékaři, a ten je proklepal a pak si znalecky prohlédl tmavé rentgenové snímky a řekl: „Mají slabé plíce, bylo by jim líp na venkově.” Matka vzala na sebe všechnu starost. Neuvěřitelně rychle a snadno našla třicet kilometrů od Moskvy vesnici na kraji mladého borového lesa, u čisté svítivé řeky, kde byl za snesitelnou cenu na prodej montovaný domek. U vesnice bylo sanatorium, kde se stavělo a potřebovali tam hlavního inženýra. Rádi ho přijali. Hned vedle byla krásná škola, desetiletka, a tam zase zrovna hledali učitele angličtiny a Pavlovova žena překládala z angličtiny technické texty.

Chlapci, dvojčata, přijali tuto změnu docela klidně a bez údivu. Oba vesele a bezpečně vpluli do venkovského života, jako by na to byli už dávno vnitřně připraveni. Cítili se výborně, po celý rok byli krásně opálení, jako by dostali novou kůži, svaly jim zesílily a chůze dostala jakousi zvířecí ladnost.

Teď tedy kráčel jejich otec, Pavlov, pro mléko a mával si do kroku konví; byl sklonek října, modrý a slunečný den kolem něho pochrupával ranním mrazíkem a Pavlovův dlouhý a hubený stín pokorně běžel po straně.

Vyšel ze vsi na široký palouk, který se skláněl k řece. Protínala ho silnice a několik pěšin, stopy vozů a šlápoty se po okrajích chlupatily jíním. Nalevo, za zídkou sanatoria, vykukovala rozestavěná budova jídelny, napravo, kam směřoval Pavlov, se táhl borový les

Sotvaže Pavlov vkročil do hájku, padl na něho jako obvykle jakýsi zvláštní neklid. V hájku totiž sídlil nádherný pták, jak tvrdili jeho kluci, a ten pták byl celý zelený, jen hlavu měl červenou. Pavlov to pokládal za nějaký přelud nezdravé dětské fantazie a pomyšlení na tohoto ptáka v něm vždycky vyvolávalo neklid, jako by v tom výmyslu bylo něco zlého, co by mohlo zničit celý jejich poklidný venkovský život.

Všechno začalo tak, jak obvykle začínají lidské trampoty, docela bezvýznamnou drobností, kolem níž člověk nejdřív nevšímavě přejde, a teprve později dopáleně a zkroušeně zalituje: jak jsem jen mohl být tak lehkomyslný, jak to, že jsem neodhadl nepřítele v jeho první, ještě nejasné podobě? Pavlov si nemohl odpustit, že hned od začátku nevěnoval pozornost povídačkám obou chlapců o velkém zeleném ptákovi, kterého prý viděli v lese. Viděli, viděli —co na tom? Ale jednou se přece jen zaposlouchal do jejich rozhovoru:

„Co myslíš, je větší než kavka?” zeptal se mladší.

Byl sice mladší jen o šest minut, ale zůstával dojemně věrný představám o mladším bratrovi.

„To víš, že je,” pevně přisvědčil starší. „Je asi jako vrána, jen o něco hubenější.”

„A hlavu má takovou krásně červenou, i;j když mu hoří,” nadšeně zvolal mladší. „Viď, že je to nejkrásnější pták na světě?”

„Krásnější už ani nemůže být,” přisvědčil starší.

Pavlov se usmál. Žádný takový pták v jejich lesích nežil. Pavlov znal všechny opeřence, kteří žili v okolí Moskvy; byly to kavky, vrány, straky, vrabci, špačci, drozdi, sýkorky, čížci, stehlíci, brhlíci, datli, kukačky, ale copak ty někdo uvidí — no a pak ještě doupňáci, chřástalové, křivonosky, sojky, brkoslávcí a všelijaké luční ptactvo, v zimě pak hejlové a čečetky Chlapci si něco vymysleli, nebo je to jenom hra světla — mihotání slunečních paprsků v lesní zeleni …

„A všiml sis, že má na prsou takovéj modrej flíček?” zeptal se mladší.

„To není žádná pravda,” přesvědčeně pravil starší. „Je úplně celej zelenej, jenom hlavu má červenou!”

Otec byl přesvědčený, že chlapci si ptáka vymysleli. Jen mu bylo divné, proč děti nikdy nevystačí se skutečným světem. Jako by v něm i tak nebylo tolik záhad a tajemství. Oni však jej musí ještě honem zabydlit všelijakými pohádkovými pidimužíky a plivníky, rusalkami a obry a velkými zelenými ptáky s červenou hlavou. Ještě nedávno, sotva se tam nastěhovali, uváděli chlapce v úžas a nadšení skromní nevymýšlení ptáci zdejšího kraje: jejich malou zahradu navštěvovalo mnoho obyvatel blízkých lesů a polí. Chlapci dovedli celé hodiny sledovat datla, jak zuřivě dlabe zobákem borovici, až to vypadalo, že mu musí každou chvíli ulétnout špičatá hlavička. Stejně udiveně sledovali brhlíka, který jako člunek čiperně pobíhal po kmeni a větvích vysoké jedle.

Otec připevnil do větví hlohu prkýnko a chlapci na ně sypali zrní. Záhy dokonale ovládli ptačí chutě: sýkorky například nemají rády proso, které s gustem zobou vrabci a brhlíci, zato velice milují slunečnicová semínka; stačí dát na prkýnko odřezky masa, a krásné a bázlivé sojky okamžitě odloží svou obvyklou opatrnost. Chlapci nakazili i otce zájmem o ptactvo. I on se rád díval, jak troufale a odvážně odhánějí malí vrabčáci z krmítka nafoukané růžové hejly. Vrabci, jako praví páriové, byli s celým okolním světem na kordy. Věděli, že od lidí nemohou čekat žádné milosti, že krmítko nebylo postaveno pro ně, a tak na to šli bojem. Podnikali na krmítko nálety v celých hejnech, rozráželi ptačí drobotinu, v krátkých tvrdých potyčkách vypudili vždycky hejly a vrhali se na krmení dřív, než jim v tom mohl kdokoli zabránit.

Ale proč se tedy tak brzy chlapcům omrzel okolní svět? Proč si jej museli zabydlit zelenými ptáky s červenou hlavou? Otec Pavlov o tom přemýšlel stejně vážně, jako bral vážně všechno, co se týkalo dětí, ale odpověď nenacházel. Pavlovova fantazie se i v dětství rozvíjela vysloveně praktickým směrem, nikdy si nepředstavoval, jak přemůže draka nebo obra, ale vymýšlel, kde by se dalo přivydělat nebo vypůjčit si, či jak to zaonačit s penězi. Po válce začal žít jako dospělý člověk, který jako by ani dětství, jinošství a mládí neměl. Teď však otec litoval, že v sobě tak rázně zpřetrhal nitky, které ho vázaly k dětství, snad by teď lépe rozuměl vlastním dětem.

Už skoro zapomněl, že vyslechl rozmluvu chlapců, když zelený pták znovu ohlásil svou šalebnou existenci. Tentokrát se o něm chlapci rozhovořili volně, před dospělými, prostě si o něm začali povídat při obědě.

„Dneska ráno jsem ho viděl,” řekl starší. „Přeletěl mi nad hlavou a sedl si na borovici.”

„Na liščinu?” zeptal se mladší.

„Ne, na tu opálenou. A jak ti ho bylo krásně vidět! Koukal jsem na něj celou hodinu.” Mladší ohnul ukazovák.

„No hodinu teda ne, ale hodně dlouho,” řekl starší a začervenal se. „Celýho jsem si ho prohlédl. Oči mu svítej jako lesklej penízek a zobák má do růžová nebo do fialová. On mě taky viděl, ale neulítl.”

„Třeba se lidí nebojí.”

„Bojí,” vzdychl si starší. „Já jsem taky nejdřív myslel, že je na lidi naučenej, a pomalinku jsem šel k němu. A on po mně chvilku koukal, a pak zamával křídlama a ufrnkl.”

„A byls až u něho?”

„Kdyby byl seděl níž, moh jsem si na něho sáhnout.”

„Tak už toho povídání nechte a jezte,” nezvykle příkře řekla matka a otec pochopil, že taky neslyší o zeleném ptákovi s červenou hlavou poprvé.

A pak to bylo den ode dne horší — chlapci jako by se s tím ptákem docela pomátli na rozumu. Od rána do večera o ničem jiném nemluvili a byli na ten svůj výmysl tak pyšní, jako by doopravdy v přírodě odhalili dosud neznámý zázrak. V jejich rozmluvách však nebylo nic, co by mělo na rodiče zapůsobit a získat je pro nějakou hru. Nestarali se o to, zda je někdo poslouchá nebo ne. Mluvili jen spolu, a otce až zarážela vážnost této jejich hry s otevřenými kartami. Měl pocit, že je v ní něco nebezpečného, nenormálního.

Zelený pták postupně ovládl celý život dvojčat. Jen přiběhli ze školy, už utíkali do lesa a vraceli se za tmy. Otec z jejich rozmluv pochopil, že pták má velmi neustálené zvyky: jednou na sebe nechá chlapce dlouho čekat a pak se kolem nich jen mihne, podruhé zvolna poletuje z větve na větev Přilétal vždycky od polí a potom kroužil v prostoru mezi ohořelou borovicí a tou, pod níž chlapci jednou spatřili lišku a od té doby jí říkali „liščina”. Ty dvě borovice stály po krajích remízku s rezavým mraveništěm a jeřabinou. A sem tedy měl přilétat neobyčejný pták, zelený pták s červenou hlavou. Byl to důvěřivý a hodný pták a asi měl i jiné krásné vlastnosti: velkorysost, bezstarostnost a smělost. Nikoho se nebál — ani vran, ani strak, ani lišek. A ačkoli byl tak vábný ve svém barevném kabátku, přece odvážně dovoloval lidem, aby se k němu přiblížili na dosah ruky.

Zdravý praktický smysl, který chlapci zdědili po matce, jak se otec domníval, je přiměl dát všem těm trampotám a bájným tvorům nějaký reálný základ. Rozhodli se, že budou ptáka krmit.

Suchý podzim bez dešťů se zvolna chýlil ke konci. Všechny lesní plody dávno opadaly, jen jeřabiny ještě ne, a seschlé zlaté listí čekalo jen na závan větru, aby slétlo ze stromů na zem. Jitřní mrazíky ožehly půdu, všichni broučci se zavrtali do kůry stromů a zalezli do tlejícího listí. Příroda už vyčerpala zásoby své potravy. Zelený pták prý neměl silný zoban, aby si uměl vyklepávat potravu z kůry stromů jako datel, nebyl tak nevybíravý jako vrabci, kteří si ji dovedou najít i na polní cestě, neuměl krást jako straky, nebyl dravý jako sovy ani silný a drzý jako vrány, a nebyl ani prosebníčkem jako sýkorka, která věčně škemrá ve vsi o něco k snědku. Byl to hrdý pták, a ještě k tomu zřejmě cizinec. Chlapci prý tohle všechno vyčíhli, a začali ho krmit. Nelitovali na to námahy ani trpělivosti. Nejdřív se muselo vyzkoumat, co rád jí. A tak do lesa postupně nosili pohanku, jáhly, slunečnicová semínka, drobty chleba, hrách, ovesné vločky. Záhy se ukázalo, že zelený bájný pták. má nejraději semínka. Smůla byla v tom, že semínka měli rádi taky vrabci, straky a sýkorky. Kluci museli hlídkovat a odhánět příživníky, a to nebylo nijak snadné. Snažili se plašit zloděje křikem, pískáním a divokým poskakováním, ale zelený pták, který sem měl tiše přilétat, vztahoval všechen ten rámus na sebe a obcházel krmítko zpovzdálí.

Všechna denní pravidelnost a všechny ostatní zájmy chlapců teď vzaly za své. Nezbýval jim čas ani na čtení, ani na šachy, ani na rozebírání starého přijímače. Škola, úkoly, zelený pták — to bylo všechno, čím teď žili, a samozřejmě škola a úkoly patřily mezi nenáviděné povinnosti, kdežto zelený pták s červenou hlavou byl záležitosti jejich srdce.

„Kdybyste aspoň toho vašeho ptáka ukázali tatínkovi,” řekla jednou matka se svým neochvějným klidem, ale otec dobře vycítil, že si dělá starosti.

„Prosím,” pravil na to starší syn docela prostě.

V tu chvíli otec div neuvěřil, že zelený pták s červenou hlavou skutečně existuje. Ale když se pak husím pochodem zvolna plížili lesní stezkou a když se postavili na pozorovací stanoviště pod borovicemi, to už si byl zase jist, že je to všechno výmysl. A přesto každá straka, která kolem nich přelétla, každé hrdelní zavolání sojky, signalizující lesu vetřelce i třepetání modřinek v holém křoví a i šustot spadlého listí při závanu větru — to všechno mu bralo klid a vyvolávalo netrpělivost i naději.

Tak tu zbytečně prostáli několik hodin. Chlapci nevěděli, čím si to vysvětlit, a byli rozmrzelí, ale rozhodně ne rozpačití. Ač se obvykle chovali slušně, tentokrát přehnali svou nerozumnou hru na zeleného ptáka až k hrubosti.

„No tak, máte, co jste chtěli,” řekl Pavlov příkře, „donutili jste i mne, abych začal věřit na toho vašeho ptáka. Ale teď už dost hraní, teď už je to nesmyslná lež.”

„Ty jsi ale hloupej,” řekl starší, celý bledý. „Ty jsi ale hloupej, tati,” opakoval po něm mladší a dal se do pláče.

Ještě teď otce píchlo u srdce, když si na to vzpomněl. A píchnuti bylo o to silnější, že šel po stejné pěšině, na níž ztratil důvěru svých dětí. Tady je ten palouk, tuhle ta ohořelá borovice a tady mraveniště, tamhle druhá borovice a tam jeřabina. Jíní plulo v ostrém slunci a všechno zvlhle jiskřilo — jehličí na borovicích, kořeny stromů i zelená neživá tráva. Na větvi seděl načepýřený brkoslávek, šedohnědá kulička s vysokou špičatou chocholkou …

…otec koupil v Kurynově mléko a vracel se zpět. Když přešel kolem stožárů vedeni a měl už v dohledu les, najednou cítil, že nějak nemůže jít zase tou cestou, a zamířil oklikou do protáhlé březinky. Z vlahé kůry bříz táhla vůně čerstvě vypraného prádla, v tichém vzduchu už nekroužil jediný lístek — celý hájek byl postlán tlustou vrstvou žlutého listí. U ztrouchnivělého pařezu se něco ostře zazelenalo. Otec Pavlov došel až k tomu a špičkou boty nadzvedl měkkou hromádku peříček, ostře zelených a tak lehkých, že dotekem boty několik pírek vzlétlo do vzduchu. V této nápadně barevné hromádce se jako kapičky krve červenalo několik úzkých protáhlých pírek. Dravec, který dostihl zeleného ptáka s červenou hlavou, z něho nenechal ani kostičku, ani ždibeček masa, jen celý pernatý fráček, který se nedal jíst, z něho strhl a složil vedle pařezu; ale možná že to vítr svál k pařezu peří, poházené po tlejícím listí.

Otec Pavlov měl radost a současně ho pálily výčitky. Poprvé nyní uvěřil, že jeho děti jsou zdraví kluci, kteří snadno překonají malé onemocněni plic a vyrostou v silné, spolehlivé a dobré lidi. Ale proč ani on, ani jeho žena nedokázali prostě uvěřit v zázrak, který jejich děti objevily? Proč se matka jednoduše odtáhla a on, protože neuměl věřit jako jeho děti v zázrak, potrápil sám sebe a je urazil?

Chlapci se mohli při hledání ptáka dostat i do této části lesa. Otec Pavlov proto našel špičatou větev, vykopal mělkou jamku a shora ji zaházel listím. Jedno červené pírko vzal s sebou — nakazil už chlapce svou nedůvěrou, a proto potřeboval usvědčující důkaz.

„Viděl jsem vašeho ptáka,” řekl chlapcům po návratu domů. „Letěl na jih a ztratil pírko. Tady je.”

Starší z chlapců opatrně pírko vzal, pohladil se jím po tváři a odevzdal je bratrovi; ten udělal totéž.

„A doletí?” zeptal se zamyšleně mladší.

„Letěl vysoko a krásně mával křídly — určitě doletí.”

Přeložil a upravil Jan Beránek

ARTHUR CONAN DOYLE

DOBRODRUŽSTVÍ

S TANČÍCÍMI FIGURKAMI

Už po několik hodin seděl Holmes mlčky a dlouhá štíhlá záda skláněl nad chemickou retortou, v níž vařil nějakou obzvlášť páchnoucí zplodinu. Měl hlavu skleslou na hruď a z místa, kde jsem byl, mi připomínal prapodivného vychrtlého ptáka s šedým peřím a černou chocholkou.

„Nuže, Watsone,” řekl náhle, „nezamýšlíte vložit peníze do jihoafrických cenných papírů?”

Překvapeně jsem sebou trhl. Třebaže jsem si už zvykl na Holmesovy podivuhodné schopnosti, vůbec jsem si nedovedl vysvětlit jak mohl tak znenadání odhalit mé nejskrytější myšlenky.

„Jak to víte, u všech všudy?” otázal jsem se.

Otočil se na sedátku s dýmající zkumavkou v ruce a v jeho hluboce vpadlých očích vesele zablýskalo.

„Watsone, teď se přiznejte, že jsem vás naprosto ohromil,” řekl.

„Ovšem.”

„Měl byste mi to dát písemně.”

„Proč?”

„Za pět minut prohlásíte, že je to dětská hříčka.”

„Určitě nic podobného neřeknu.”

„Víte, milý Watsone,” dal zkumavku do stojánku a připravil se k přednášce jako profesor, když mluví k žákům, „není nijak obtížné vytvořit řadu uzávěrů, celkem jednoduchých, které vzájemně na sebe navazují. Jestli prostě zamlčíte všechny příčinné souvislosti a posluchačům sdělíte jen začátek a závěr, uděláte na ně ohromující, i když snad poněkud demagogický dojem. Opravdu, po prohlédnutí rýhy mezi vaším levým ukazovákem a palcem nebylo obtížné usoudit, že nemáte v úmyslu investovat kapitál do zlatých dolů.”

„Žádnou souvislost tu nevidím.”

„Mohu vám ji snadno ukázat. Prozradím vám chybějící články tohoto jednoduchého řetězce. Za prvé, když jste se včera večer vrátil z klubu, mezi levým ukazovákem a palcem jste byl umazán od křídy. Za druhé, křídu berete do ruky při kulečníku, abyste natřel tágo. Za třetí, kulečník hrajete pouze s Thurstonem. Za čtvrté, před čtyřmi týdny jste mi řekl, že Thurston má po jeden měsíc předkupní právo na nějaký majetek v Jižní Africe a chce, abyste se stal jeho společníkem. Za páté, vaše šeková knížka je zamčena u mne v zásuvce, a vy jste mě nežádal o klíč. Za šesté, nemáte tedy v úmyslu peníze tímto způsobem investovat.”

„Jak je to jednoduché,” zvolal jsem.

„Přesně tak!” řekl Holmes poněkud podrážděně. „Každý problém se vám zdá dětinsky snadný, jakmile znáte vy světlení. A teď jeden dosud nevysvětlitelný problém. Povězte mi, jak se díváte na toto, příteli Watsone.” Hodil na stůl list papíru a věnoval se zase chemickému rozboru.

Udiveně jsem pohlížel na podivné hieroglyfy na papíře.

„Ale Holmesi, vždyť je to dětská kresba!” zvolal jsem.

„No, to si myslíte vy.”

„A co jiného by to mělo být?”

„To právě by chtěl velmi rád vědět pan Hilton Cubitt z Ridling Thorpe Manoru v Norfolku. Tato šaráda nám došla ranní poštou a její odesílatel přijede nejbližším vlakem. Někdo zvoní, Watsone. Příliš bych se nedivil, kdyby to byl už on.”

Zaslechli jsme těžké kroky na schodech a chvíli nato vstoupil vysoký, osmahlý, hladce oholený muž, jehož jasné oči a tváře kvetoucí zdravím prozrazovaly, že muž žije daleko od londýnských mlh. Zdálo se, že při svém příchodu vnesl do pokoje závan tohoto čerstvého vzduchu z východního pobřeží. Podal nám ruku a chystal se dosednout, když zahlédl ten papír, který jsem si právě prohlížel a nechal ležet na stole.

„Tak co tomu říkáte, pane Holmesi,” zvolal. „Slyšel jsem, že rád luštíte podivné záhady a myslím, že prapodivnější záhadu sotva najdete. Poslal jsem vám ten papír předem, abyste ho mohl v klidu před mým příjezdem prostudovat.”

„Je to rozhodně prapodivný výtvor,” řekl Holmes. „Na první pohled se zdá, že jde o nějaký dětinský žert. Na papíře je namalována celá řada drobných figurek v tanečních postojích. Proč vůbec přikládáte důležitost tak groteskní věci?”

„Já ne, pane Holmesi, ale moje žena je na smrt vyděšena. Nemluví, ale v očích má hrůzu. A proto chci celé věci přijít na kloub.”

Holmes zvedl list papíru do výše tak, že na něj plně svítilo slunce. List byl vytržen ze zápisníku. Figurky nakreslené tužkou vypadaly takto:

Holmes si je chvíli prohlížel — potom papír pozorně složil a zastrčil do zápisníku.

„To slibuje nanejvýš zajímavý a neobvyklý případ,” řekl. „Několik podrobnosti jste mi naznačil v dopise, pane Hiltone Cubitte, byl bych vám však velmi zavázán, kdybyste celou záležitost laskavě zopakoval, aby i můj přítel Watson věděl to co já.”

„Neumím dobře vyprávět,” řekl náš návštěvník a nervózně si přitom pohrával velkýma silnýma rukama. „Když vám něco nebude jasné, tak se mě prostě zeptejte. Začnu od svého sňatku loňského roku, ale nejdřív bych rád předeslal, že i když nejsem člověk bohatý, již pět století žije naše rodina v Ridling Thorpe a že ji znají po celém norfolském hrabství.

Jel jsem loni do Londýna na oslavy padesátého výročí vlády královny Viktorie a ubytoval jsem se v penziónu na Russel Square, poněvadž tam bydlel Parker, vikář naší farnosti. Byla tam i mladá Američanka — jmenovala se Patricková — Elsie Patricková. Spřátelili jsme se, a než uplynul měsíc, byl jsem do ní zamilován až po uši. Uzavřeli jsme tichý sňatek a do Norfolku jsme se vrátili už jako manželé. Budete to asi považovat za pošetilé, pane Holmesi, že muž z dobré staré rodiny jako já se ožení tak náhle a neví nic o minulosti své ženy ani o její rodině. Kdybyste ji viděl a poznal, pak byste pochopil.

Elsa se ke mně chovala velmi upřímně. Poskytla mi úplnou volnost v jednání, takže jsem mohl odejít, kdybych chtěl. ,Měla jsem několik nepříjemných známostí, řekla mi, ,a přála bych si na ně zapomenout. Nejraději bych se do té minulosti nevracela, protože každá vzpomínka je pro mne velmi bolestná. Když si mne vezmete, Hiltone, vezmete si ženu, která se osobně nemá za co stydět, ale budete se muset spokojit mým slovem a dovolit mi, abych pomlčela o všem, co se stalo, než jsme se my dva sešli.

Jestli se vám ty podmínky zdají příliš tvrdé, pak se vraťte do Norfolku a nechte mě i nadále žít tak osaměle, jak jsem žila dosud. Tato slova mi řekla den před svatbou. Odpověděl jsem, že si ji vezmu za podmínek, které mi řekla, a slib jsem dodržel. Jsme už rok svoji a naše manželství bylo velmi šťastné. Právě před měsícem, koncem června, jsem zpozoroval první známky nesnází. Jednoho dne obdržela moje žena dopis z Ameriky. Zahlédl jsem americkou poštovní známku. Moje žena smrtelně zbledla, dopis přečetla a hodila do ohně. Později se již o dopise nezmínila a já rovněž ne, protože slib je slib. Žena však od té chvíle ztratila klid. Hledí ustrašeně a v obličeji má výraz neustálého napětí, jako kdyby na něco čekala. Udělala by lépe, kdyby se mi svěřila. Přesvědčila by se, že jsem její nejlepší přítel. Ale dokud nepromluví, já jí nemůžu nijak poradit. Moje žena, pane Holmesi, je skutečně pravdomluvná, a ať měla v minulosti jakékoli nepříjemnosti, jistě je sama nezavinila.

A teď se dostávám k té podivné části celého příběhu. Asi před týdnem — minulý čtvrtek — jsem našel na okenní římse celou řadu křídou nakreslených tančících figurek, stejných jako tyto zde na papíře. Domníval jsem se, že to udělal čeledín, ale ten mládenec se zapřísáhl, že o tom nic neví. Ale rozhodně se tam ta kresba objevila během noci. Smyl jsem tu čmáranici a později jsem se o ní zmínil ženě. Překvapilo mě, že tu celou věc brala velmi vážně a prosila mě, abych jí ty kresby ukázal, kdyby se opět někde objevily. Celý týden se nic nestalo, až teprve včera ráno jsem našel ležet tento papír na slunečních hodinách v zahradě. Ukázal jsem ten papír Else a ona omdlela. Od té chvíle chodí jako ve snách, zpola omámená, a z očí jí zírá strach. Tak jsem vám napsal, pane Holmesi, a přiložil tu kresbu. Nemohl jsem se s touto věcí obrátit na policii, protože by se mi vysmáli, ale vy mi jistě poradíte. Nejsem člověk bohatý, ale jestliže hrozí nějaké nebezpečí mé ženě, obětuji poslední penny, abych ji uchránil.”

Byl to příjemný člověk, muž ze staré anglické krve, prostý, přímý a ušlechtilý. Láska k jeho ženě a důvěra k ní přímo vyzařovaly z každého rysu jeho tváře. Holmes naslouchal neobyčejně pozorně jeho vyprávění a teď chvíli mlčky přemítal.

„Pane Cubitte,” řekl posléze, „nemyslíte, že byste nejlépe učinil, kdybyste vaši ženu přímo požádal, aby vám svěřila to tajemství?”

Hilton Cubitt zavrtěl hlavou.

„Slib je slib, pane Holmesi. Kdyby mi to Elsa chtěla povědět, jistě by tak učinila. A když to neudělala, nemůžu na ni naléhat. Ale mám právo jednat samostatně — a to činím.”

„Pak vám přispěji ze všech sil. Nejdřív mi řekněte, jestli jste slyšel o nějakých cizích lidech, kteří se objevili v okolí?”

„Neslyšel.”

„Soudím, že žijete v místě velmi klidném. Každá nová tvář by tam jistě vzbudila pozornost, že?”

„V nejbližším sousedství jistě. Ale nedaleko od nás je několik menších letovisek a farmáři pronajímají pokoje.”

„Ty hieroglyfy rozhodně něco znamenají. Jestliže jsou značky napsány podle určitého systému, nepochybuji o tom, že se celé té věci dostaneme na kloub. Tato jediná ukázka je příliš krátká, než abych s ní mohl něco dělat, a fakta, která jste mi sdělil, jsou tak neurčitá, že nestačí jako základ pro naše pátrání. Navrhuji vám, abyste se vrátil do Norfolku a pečlivě sledoval všechno co se bude dít a pořídil přesnou kopii každé nové kresby s těmi tančícími figurkami. Je věčná škoda, že nemáme kopii té kresby na okenní římse. A opatrně zjistěte, jestli se v okolí neobjevili nějací cizí lidé. To je nejlepší rada, kterou vám mohu dát, pane Hiltone Cubitte. A kdyby snad se objevily nějaké nepředvídané nové okolnosti, jsem připraven se rozjet hned za vámi do Norfolku.”

Po tomto rozhovoru Holmes chodil hluboce zamyšlen a několikrát jsem ho v příštích dnech zastihl, jak ze zápisníku vytáhl ten papír a dlouho a zkoumavě si prohlížel podivné kresby. O celé záležitosti nepadlo ani slovo, až jednou odpoledne, asi o čtrnáct dní později. Právě jsem se chvstl odejít, když mě Holmes zavolal zpátky.

„Watsone, zůstaňte raději doma.”

„Proč?”

„Protože dnes ráno jsem dostal telegram od Hiltona Cubitta. V jednu dvacet má přijet do Liverpool Street. Může být tady každou chvíli. Podle jeho telegramu soudím, že se přihodily asi další důležité věci.”

Dlouho jsme čekat nemuseli. Návštěvník vypadal ustaraně a sklíčeně, měl unavené oči a hluboké vrásky na čele.

„Už mi celá ta záležitost jde na nervy, pane Holmesi,” řekl a klesl do křesla celý zmožený. „Je dost zlé cítit, že vás obklopují neviditelní neznámí lidé, kteří proti vám chystají cosi nekalého, ale vědět ještě k tomu, že vaše žena den ze dne víc a více chřadne.”

„Už vám něco řekla?”

„Ne, pane Holmesi, neřekla. Několikrát se už už chystala promluvit, ale přece jen se k tomu nakonec neodhodlala. Pokoušel jsem se jí být nápomocný, ale patrně jsem to dělal dost neohrabaně, a spíše jsem ji odradil. Hovořila o naší staré rodině, o tom, jakou požívá v hrabství pověst, jak jsme pyšni, že máme čistý štít, a já cítil, že směřuje k jednomu cíli. Ale nějak jsme k němu nikdy nedošli.”

„Ale vy jste snad na něco přišel sám?”

„Na mnoho věcí, pane Holmesi Mám pro vás několik dalších tančících figurek, ba co je nejdůležitější, viděl jsem toho chlapíka.”

„Cože, člověka, který to kreslí?”

„Ano, já ho viděl při práci. Ale řeknu vám všechno po pořádku. Když jsem se od vás vrátil domů, první, co jsem nazítří ráno uviděl, byla nová řada tančících figurek. Byly namalovány křídou na černá vrata kůlny, která stojí na trávníku, přímo proti průčelním oknům domu. Přesně jsem si je obkreslil a tady je máte.” Narovnal složený papír a položil ho na stůl. Hieroglyfy vypadaly takto:

„Výborně!” řekl Holmes. „Výborně! Prosím, pokračujte.”

Hdmes si mnul ruce a radostně se zasmál. „Materiál se nám rychle shromažďuje,” řekl.

„Když jsem udělal kopii, smazal jsem kresbu, ale dva dny na to se objevil nový nápis. Tady ho máte.”

„O tři dny později jsem našel další zprávu. Byla načmáraná na papír, který byl zatížen obláskem, a ležel na slunečních hodinách. Tady je ten papír. Jak vidíte, jsou ty značky stejné jako v předešlé zprávě. Rozhodl jsem se tedy být na číhané. Vzal jsem si revolver a usedl u okna pracovny, odkud je vidět na trávník a zahradu.

Asi ve dvě hodiny v noci, když už byla tma a venku svítil měsíc, uslyšel jsem za sebou kroky. Byla to moje žena v županu a prosila mne, abych si šel lehnout. Řekl jsem jí rovnou, že chci vidět toho chlapíka, který provádí ty zlovolné kousky. Nato mi odpověděla, že tu jde jen o nějaké nesmyslné žerty, kterých si nemusím všímat.

Ještě nedomluvila, když náhle její beztak bledý obličej ještě více zbledl a rukou mi pevně stiskla rameno. Ve stínu kůlny se cosi pohybovalo. Viděl jsem tmavou postavu, která se přikradla kolem rohu kůlny a usedla na bobek u dveří kůlny. Uchopil jsem pistoli a chystal se vyběhnout, když se mi vrhla manželka kolem krku a křečovitě mě objímala. Snažil jsem se ji setřást, ale držela se mne tím víc. Konečně jsem se vyprostil z jejího objetí, ale než jsem otevřel domovní dveře a doběhl ke kůlně, neznámý již zmizel. Nicméně zanechal po sobě důkaz své přítomnosti, protože na dveřích kůlny byly nakresleny tančící figurky. Vůbec se nelišily od dvou předešlých kreseb. Po vetřelci nebylo nikde ani vidu ani slechu, ač jsem prohledal celý pozemek. Ale kupodivu se tam někde celou tu dobu jistě skrýval, protože když jsem ráno ty dveře znovu prohlížel, našel jsem tam pod tou původní ještě další kresbu.”

„Máte tu novou kresbu?”

„Ano, je velmi stručná, ale já jsem ji obkreslil a přinesl.”

A opět vytáhl další papír. Nový tanec vypadal takto:

„Povězte mi,” řekl Holmes, — podle jeho očí jsem poznal, jak je vzrušen — „byl to pouze dodatek ke kresbě původní, či se zdálo, že jde o oddělený vzkaz?”

„Ta druhá kresba byla na jiné výplni dveří.”

„Výborně! To je pro nás neobyčejně významné zjištění. Naplňuje mě to novou nadějí. Nuže, pane Hiltone Cubitte, pokračujte.”

„Už nemám, co bych řekl, pane Holmesi, leda to, že jsem se od té noci zlobil na ženu, že mě zadržela, abych nemohl toho padoucha dopadnout. Řekla mi, že měla strach, aby mi neublížil.”

„Jak dlouho můžete setrvat v Londýně?” zeptal se Holmes.

„Musím dnes zpátky. Nechci ženu ponechat přes noc samotnou. Sama mě prosila, abych se vrátil.”

„Soudím, že máte pravdu. Ale kdybyste se zdržel, patrně bych se za jeden či dva dny mohl vrátit s vámi. Zatím mi tu nechejte ty papíry, a já předpokládám, že vás co nejdříve navštívím, a pomohu vám tu záhadu vysvětlit.”

Sherlock Holmes zachoval svůj profesionální klid až do odchodu návštěvníka, ale já jsem poznal, že je vzrušen. Jakmile se za širokými zády Hiltona Cubitta zavřely dveře, spěchal ke stolu, rozložil tam všechny papíry s kresbami tančících figurek a zahloubal se do luštění. Pracoval celé dvě hodiny. Nakonec vyskočil ze židle, začal přecházet po místnosti a radostně si mnout ruce. Potom napsal na tiskopis kabelogramu dlouhý telegram.

„Když odpověď splní mé očekávání, přibude vám velmi pěkný případ do vaší sbírky, Watsone,” řekl Holmes. „Předpokládám, že se do Norfolku můžeme vydat již zítra a našemu příteli podáme obšírné informace, které vysvětlí příčiny všech mrzutostí.”

Přiznám se, že jsem přímo hořel zvědavostí, věděl jsem však, že si Holmes rád ponechává vysvětlení na chvíli, kterou pokládá za nejvhodnější.

Odpověď na telegram se zdržela, a tak následovaly dva dny netrpělivého čekání, kdy Holmes napínal uši pokaždé, jakmile se ozval zvonek. Večer druhého dne přišel dopis od Hiltona Cubitta. Klid nebyl porušen, jen toho rána objevil dlouhý nápis na podstavci slunečních hodin. Cubitt přiložil kopii:

Holmes se několik minut skláněl nad tou groteskní kresbou a pak náhle vyskočil s výkřikem překvapení a údivu. V jeho tváři se zračily obavy.

„Nechali jsme dojít věci příliš daleko,” řekl. „Jede ještě dnes večer vlak do North Walshamu?”

Zalistoval jsem v jízdním řádu. Poslední vlak už byl pryč.

„Časně ráno posnídáme a pojedem prvním ranním vlakem,” řekl Holmes. „Naše přítomnost na místě je velmi nutná. Aha, tady máme konečně ten kabelogram. Je to přesně tak, jak jsem předpokládal. Ta zpráva jen potvrzuje, že nesmíme ztrácet ani hodinu. Hilton Cubitt se musí co nejdřív dovědět, jak se věci mají, neboť se zapletl do neobyčejně nebezpečné situace.”

A tak tomu také vskutku bylo a já sám, když nyní přicházím k pochmurnému vyvrcholení příběhu, který mi zpočátku připadal groteskní a dětinský, znovu prožívám to znepokojení a hrůzu, jež jsem tehdy zakoušel. Kéž bych mohl čtenářům slíbit radostnější zakončení. Jenže já zaznamenávám pouze fakta.

Sotva jsme v North Walshamu vystoupili z vlaku a řekli, kam máme namířeno, již k nám přiběhl přednosta stanice. „Myslím, že pánové jsou ti detektivové z Londýna?” otázal se.

Přes Holmesovu tvář přelétl podrážděný výraz.

„Co vás přimělo k takové domněnce?”

„Protože tudy právě projel inspektor Martin z Norwiche. Ale snad jsou pánové lékaři. Ona není mrtva — či podle posledních zpráv ještě nebyla. Snad ještě přijedete včas, abyste ji zachránili — i když jen pro šibenici.”

Holmes úzkostlivě svraštil obočí.

„Jedeme do Rídling Thorpe Manor,” řekl, „ale neslyšeli jsme nic o tom, co se tam přihodilo.”

„Strašná věc,” řekl přednosta stanice. „Jsou oba postřeleni, pan Hilton Cubitt i jeho žena. Střelila nejdřív jeho a pak sebe — tak se to říká mezi služebnictvem. On je mrtev a její život visí na vlásku. Kdo by to byl řekl, jedna z nejstarších a nejpočetnějších rodin v Norfolku!”

Bez jediného slova spěchal Holmes ke kočáru a během celé, sedm mil dlouhé cesty neotevřel ústa. Zřídkakdy jsem Holmese viděl tak sklíčeného. Už ve vlaku se choval velmi neklidně a pozoroval jsem ho, jak listuje v ranních novinách, a teď, když se tak nenadále jeho nejhorší obavy splnily, vypadal zachmuřeně.

Když jsme přijížděli k hlavnímu vchodu, všiml jsem si kromě tenisového dvorce i tmavé kůlny a slunečních hodin na podstavci, k nimž jsme měli již tak podivné vztahy. Obratný muž s hbitými pohyby a navoskovaným knírem zrovna sestupoval z dvoukolové bryčky. Představil se jako inspektor Martin z norfolské policejní stanice a jméno mého přítele ho ohromilo.

„Jakže, pane Holmesi, zločin byl spáchán teprve dnes ve tři hodiny ráno. Jak jste se mohl v Londýně o něm tak záhy dovědět a být na místě současně se mnou?”

„Ten zločin jsem předvídal. Přišel jsem, abych mu zabránil.”

„Pak tedy máte důležité stopy, o kterých my nevíme, poněvadž toto manželství bylo považováno za vzorné.”

„Mám pouze svědectví tančících figurek,” řekl Holmes. „Vysvětlím vám tuto věc později. Jelikož tragédii už zabránit nemůžeme, pokusím se zatím svých znalostí použít k tomu, aby spravedlnosti bylo učiněno zadost. Budeme postupovat společně, či si přejete vést vyšetřování nezávisle na mně?”

„Budu pyšný, když budu moci s vámi spolupracovat, pane Holmesi,” řekl inspektor vážně.

„V tom případě bych rád vyslechl svědky a prozkoumal místo činu.”

Inspektor Martin byl tak rozumný, že dovolil mému příteli, aby jednal podle vlastního uváženi, a sám se spokojil úlohou pozorovatele. Místní lékař, starý, bělovlasý muž, právě přišel z pokoje paní Cubittové a řekl nám, že její zranění je sice vážné, ale nemusí být smrtelné. V místnosti se našel pouze jeden revolver se dvěma prázdnými nábojnicemi. Pan Cubitt měl prostřelené srdce. Dalo se rovněž soudit, že postřelil ženu a pak se sám zastřelil, anebo že čin spáchala jeho žena, neboť revolver ležel na podlaze stejně daleko od obou manželů.

„Ničeho jsme se nedotkli. Jen paní Cubittová byla přenesena. Nemohli jsme zraněnou nechat ležet na podlaze.”

„Jak dlouho jste zde, pane doktore?”

„Od čtyř hodin ráno.”

„Byl tu ještě někdo jiný?”

„Ano, strážník.”

„A ničeho jste se nedotkli?”

„Ne.”

„Pak jste se chovali rozvážně. Kdo pro vás poslal?”

„Saundersová, služebná.”

„Ona udělala poplach?”

„Ona a kuchařka, paní Kingová.”

„Kde jsou teď?”

„V kuchyni, myslím.”

„Domnívám se, že bychom je měli hned vyslechnout.”

Stará hala s vysokými okny a dubovým táflováním se proměnila ve vyšetřovnu. Holmes seděl ve vysokém staromódním křesle. Uhlazený inspektor Martin, bělovlasý obvodní lékař, já a vesnický strážník, jsme tvořili zbytek té podivné společnosti.

Obě ženy podaly svědectví celkem souvisle. Ze spánku je probudil výstřel a asi o minutu později následoval další. Jejich ložnice sousedí a paní Kingová běžela okamžitě k Saundersové. Se schodů sešly společně. Dveře pracovny byly dokořán a na stole hořela svíce. Uprostřed pokoje ležel jejich pán obličejem k zemi. Blíže k oknu s hlavou opřenou o zeď, byla zhroucena jeho žena, hrozně zraněná, se zkrvaveným obličejem. Těžce dýchala a nebyla schopna promluvit. V chodbě stejně jako v pokoji bylo plno kouře a pachu po střelném prachu. Okno bylo určitě zavřeno a zajištěno zevnitř. V tomto bodě se obě ženy naprosto shodovaly. Přivolaly okamžitě lékaře a strážníka. S pomocí čeledína a podkoního odnesly pak zraněnou paní do jejího pokoje. Manželské postele byly rozestlány. Paní byla ustrojena a její manžel měl župan přes noční úbor. V pracovně se ničeho nedotkly. Obě souhlasně tvrdily, že mezi manžely nikdy neslyšely hádku. Podle jejich názoru to bylo šťastné manželství.

Tak zněly nejdůležitější body výpovědi obou služebných. Na inspektorovu otázku odpověděly, že všechny dveře byly zevnitř zamčeny, takže nikdo z domu nemohl odejit. Znovu opakovaly, že když vyběhly z pokojů v horním poschodí, ucítily pach střelného prachu. „Doporučuji tento fakt vaší bedlivé pozornosti,” obrátil se Holmes na inspektora. „Domnívám se, že bychom se teď měli vydat na prohlídku tohoto pokoje.”

Pracovna byla malá místnost, kde stály regály s knihami a psací stůl, obrácený k oknu do zahrady. Nejdřív jsme věnovali pozornost mrtvole nešťastného pána, jehož mohutné tělo leželo uprostřed místnosti. Jeho neuspořádaný oděv svědčil o tom, že byl vyburcován ze spánku. Střelná rána byla vypálena zepředu, prošla srdcem a zůstala v těle. Smrt nastala okamžitě a byla jistě bezbolestná. Na županu, ani na rukou nebyly stopy po střelném prachu. Podle zprávy lékaře měla paní na obličeji stopy po střelném prachu, ne však na rukou.

„To, že stopa chybí, nic neznamená, třebaže její přítomnost mohla by znamenat vše,” řekl Holmes. „Pokud není některá nábojnice uvolněná, můžete vypálit řadu ran a nezůstane na vás stopa střelného prachu. Navrhuji, aby mrtvola pana Cubitta byla odvezena do márnice. Doktore, soudím, že jste nevytáhl tu střelu, která paní Cubittovou zranila, že?”

„To by vyžadovalo dosti obtížný operativní výkon. V bubínku revolveru jsou dosud čtyři náboje. Dva náboje byly vypáleny a zranily dvě osoby, takže víme, co se se všemi střelami stalo.”

„Mohli bychom to vědět,” řekl Holmes. „Snad mi tedy vysvětlíte, odkud se vzala střela, která zasáhla okenní rám?”

Znenadání se otočil a dlouhým, štíhlým prstem ukázal na otvor, který byl v okenním rámu asi tři centimetry od dolního okraje.

„U všech všudy!” zvolal inspektor. „Jak jste si toho jen všiml?”

„Protože jsem se po tom díval.”

„Výborně!” řekl lékař. „Máte úplně pravdu, pane. Musel být vypálen třetí výstřel, a tudíž byla přítomna ještě třetí osoba. Ale kdo to byl a jak se odsud dostal?”

„Tento problém musíme nyní vyřešit,” řekl Sherlock Holmes. „Pamatujete se, pane inspektore, že když služebné prohlásily, že ucítily pach střelného prachu, jakmile vyšly ze dveří ložnice, podotkl jsem, že jde o velmi závažný fakt?”

„Ano, pane, ale přiznám se, že nechápu, proč jde o fakt významný.”

„Podle toho lze soudit, že ve chvíli, kdy rány padly, okno i dveře pracovny byly otevřeny. Jinak by se dým střelného prachu tak rychle nemohl rozšířit po celém domě. K tomu bylo třeba průvanu v místnosti. Dveře a okno byly ovšem otevřeny jen krátce.”

„Jak to chcete dokázat?”

„Poněvadž svíčka neohořela.”

„Ohromné!” zvolal inspektor. „Ohromné!”

„Došel jsem k přesvědčení, že v okamžiku tragédie bylo okno otevřeno, a předpokládal jsem tedy, že patrně tu byla ještě třetí osoba, která zvenčí střílela otevřeným oknem. Výstřel na tu osobu namířený mohl zasáhnout okenní rám. Přesvědčil jsem se a skutečně jsem tam našel stopu po střele.”

„Žena mohla to okno instinktivně zavřít a zajistit. Podívejme se! Co je tohle?”

Byla to dámská kabelka, která stála na stole pracovny — hezká kabelka z krokodýlí kůže, zdobená stříbrem. Holmes ji otevřel a její obsah vysypal na stůl. Vypadl svazek dvaceti padesátilibrových bankovek stažený gumovou páskou — a to bylo všechno.

„Uschovejte to jako doličný předmět,” řekl Holmes a podal kabelku s obsahem inspektorovi. „Je třeba, abychom objasnili i ten třetí výstřel, který, jak lze soudit podle roztříštěného dřeva, byl vypálen zevnitř. Rád bych si znovu promluvil s kuchařkou Kingovou … Paní Kingová, říkala jste, že vás probudila hlučná rána. Když jste to řekla, myslela jste, že se vám tato rána zdála hlasitější než ta druhá.”

„Inu, pane, probudilo mě to ze spaní, a tak to můžu těžko posoudit. Zdála se mi velmi silná.”

„Nemohly to být dva výstřely vypálené současně?”

„To nemůžu prohlásit určitě, pane!”

„Já věřím, že tomu tak bezpochyby bylo. Myslím, inspektore, že se v tomto pokoji již nic nového nedozvíme. Doprovoďte mne laskavě do zahrady, podíváme se, jaké stopy tam najdeme.”

Pod oknem studovny byl květinový záhon a všichni jsme vykřikli, jakmile jsme se k němu přiblížili. Květiny byly rozšlapány a všude kolem byly v měkké půdě stopy mužských bot se zvlášť dlouhými úzkými špičkami. Holmes hledal v trávě a listí, jako když honící pes pátrá po zraněném ptákovi. Nakonec zvedl se země mosazný váleček.

„To jsem si myslel,” řekl. „Revolver měl vyhazovač a zde máme tu nábojnici. Opravdu si myslím, inspektore Martine, že náš případ je téměř uzavřen.”

Inspektorův obličej prozrazoval jen údiv. „Koho podezíráte?” otázal se.

„O tom se zmíním později. V celé té záhadě je několik bodů, které jsem vám zatím nemohl vysvětlit. Nyní, když jsem došel již tak daleko, chtěl bych pokračovat sám a pak vám všechno obšírně vylíčit.”

„Jak si přejete, pane Holmesi, hlavně, že se zmocníme pachatele.”

Holmes pokývl hlavou: „Předně bych rád věděl, zda se tady někde v sousedství vyskytuje hostinec zvaný Elrige?”

Služebný personál byl vyslechnut, ale žádný toto místo neznal. Záležitost objasnil až podkoní, když si vzpomněl, že kdesi směrem na East Ruston žije farmář toho jména.

„Je to osamělá usedlost?”

„Úplně osamělá, pane”.

„Sotva tedy slyšeli, co se tady v noci přihodilo?”

„Sotva, pane.”

Holmes se na chvilku zamyslel a potom mu na rtech zahrál zvláštní úsměv.

„Mládenče, osedlej koně,” řekl. „Chci, abys odjel na tu usedlost se vzkazem.”

Z kapsy vytáhl rozmanité proužky papíru s kresbami tančících figurek. Položil je před sebe na stůl a chvíli psal. Nakonec podal chlapci dopis s tím, aby ho odevzdal do rukou adresáta a nezmiňoval se o ničem, co se tady děje. Na vnější straně dopisu stála adresa napsaná roztřeseným rukopisem, naprosto odlišná od Holmesova obvyklého úhledného písma. Adresa zněla na pana Abe Slaneye, farma Elrige, East Ruston, Norfolk.

„Domnívám se, inspektore, že bude rozumné telegrafovat pro posilu,” poznamenal Holmes, „protože jestli jsou mé předpoklady správné, budete mít na starostí velmi nebezpečného vězně. Chlapec, který dopis veze, muže podat i váš telegram.”

Když mladík odejel s dopisem, vydal Sherlock Holmes příkazy služebnictvu. Kdyby se někdo ptal po paní Cubittové, návštěvníkovi nesmi být poskytnuta žádná zpráva o jejím zdravotním stavu, a příchozí má být ihned uveden do salónu. Holmes zdůraznil, že se tento příkaz musí přesně dodržet. Pak nás dovedl do přijímacího pokoje s tím, že zatím musíme čekat. Lékař odešel za svými pacienty a zůstali jsme s ním pouze inspektor a já.

„Myslím, že vám pomohu tu hodinu čekání užitečně a zajímavě strávit,” řekl Holmes, přitáhl židli ke stolu a na něm rozložil papíry s kresbami skupin tančících figurek. „Vám, příteli Watsone, jsem dlužen omluvu za to, že jsem tak dlouho napínal vaši zvědavost. A pro vás, inspektore, bude tento případ zajímavý z odborného hlediska. Úvodem vás musím seznámit se všemi těmi pozoruhodnými okolnostmi, které vyšly najevo při návštěvách pana Hiltona Cubitta v Baker Street.” Holmes potom stručně shrnul všechna fakta, která už čtenáři znají.

„Před sebou mám tyto zvláštní kresby, jimž by se mohl člověk smát, kdyby se později neukázalo, že byly předzvěstí této hrozné tragédie. Jsem dosti zběhlý ve všech druzích tajného písma a napsal jsem o tomto předmětu menší monografii, ve které jsem probral sto šedesát způsobů šifer, ale přiznávám se, že toto pro mne bylo novinkou. Lidé, kteří tento systém vynalezli, měli zřejmě v úmyslu zakrýt pravý charakter tohoto písma a chtěli vzbudit dojem, že jde pouze o bezvýznamné dětské čmáranice.

Jakmile jsem pochopil, že figurky nahrazují písmena, a postupoval podle metody, která nám slouží jako pomůcka při řešení všech tajných písem, nebylo obtížné přijít věci na kloub. První vzkaz, který mi byl předložen, byl příliš stručný, než abych vyčetl něco jiného než to, že znamená E.

Jak jistě víte, E je písmeno anglické abecedy, které natolik převládá, že je najdeme i v zcela krátké větě. Z patnácti znaků první zprávy čtyři vypadaly stejně, takže bylo na místě dosadit na tento znak písmeno E. Je pravda, že figurka někdy držela vlajku, ale podle toho, jak často se tyto vlajky vyskytovaly, dalo se soudit, že oddělovaly slova ve větě. Přijal jsem to jako pracovní hypotézu a poznamenal jsem si, že E zastupuje znak

Ale teď nastala opravdu obtížná práce. Frekvence dalších písmen není v angličtině už tak výrazná a četnost výskytu nemusí platit pro krátkou větu. Zhruba řečeno se nejčastěji vyskytují písmena T, A, O, I, N, S, H, R, D a L — jejich pořadí je ovšem jen málo rozlišeno. Zejména to platí o T, A, O, I, takže ověřovat všechny ty kombinace by byla práce opravdu mravenčí. Čekal jsem proto na čerstvý materiál. Při druhé návštěvě mi pan Hilton Cubitt donesl dvě krátké věty a jeden vzkaz — šlo patrně o jedno slovo, poněvadž tam nebyl žádný praporek. Zde jsou ty znaky. V tom jediném slově mám dvě E — druhé a čtvrté písmeno ve slově o pěti písmenech. Mohlo to být SEVER (přerušit) či LEVER (páka) nebo NEVER (nikdy). Je nesporné, že to poslední se zdálo nejpřijatelnější jako odpověď na nějakou výzvu, a okolnosti nasvědčovaly, že tu odpověď napsala žena.

Když vyjdeme z tohoto předpokladu, můžeme prohlásit, že symboly znamenají N, V a R.

I tak jsem stál před obtížným úkolem, ale šťastný nápad mi pomohl rozluštit několik dalších písmen. Napadlo mi, že když tyto vzkazy pocházejí od člověka, jenž dříve paní Cubittovou dobře znal, pak slovo o pěti písmenech, které má na začátku i na konci E, znamená ELSIE! Při dalším zkoumání jsem zjistil, že taková kombinace znaků tvořila zakončení zprávy, která se třikrát opakovala. Šlo tedy rozhodně o nějakou výzvu k Elsii. Tak jsem přišel na to, který znak zastupuje L a S a I. Ale o jakou výzvu vlastně šlo? Slovo před Elsií sestávalo pouze ze čtyř písmen a končilo na E. To slovo bylo podle všeho COME (přijď). Vyzkoušel jsem všechny ostatní kombinace slov o čtyřech písmenech, která končí na E, ale nenašel jsem žádnou, jež by se hodila. Teď jsem měl již C, O a M a mohl jsem se tedy znovu pustit do řešení té první zprávy, rozdělit ji ve slova a místo neznámých znaků napsat tečku. Potom vypadala zpráva takto:

. M . ERE . . E SL . NE .

První písmeno mohlo být jedině A. Byl to významný pokrok, neboť ve zprávě se tento znak opakuje celkem třikrát, a je rovněž jasné, že k druhému slovu patří H. Vychází nám:

AM HERE A. E SLANÉ.

Čili když mezeru ve jméně doplníme —

AM HERE ABE SLANEY. (Jsem tady, Abe Slaney.)

Znal jsem teď již dost písmen, abych mohl s dostatečnou důvěrou pokračovat k další zprávě. Vyšlo mi toto:

A . ELRI . E

To mohlo mít smysl jedině tak, když jsem doplnil T a vyšlo AT (u, v), a místo druhé tečky jsem dosadil G, neboť jistě šlo o jméno domu nebo hostince, v němž se pisatel zdržuje.”

Já i inspektor Martin jsme naslouchali s největším zaujetím.

„Co jste pak dělal, pane?” otázal se inspektor.

„Měl jsem dostatečné důvody k tomu, abych předpokládal, že Abe Slaney je Američan, neboť Abe je americká zkratka jména Abraham, a protože všechny ty nesnáze začaly, když přišel dopis z Ameriky. A měl jsem rovněž důvod myslit si, že v celé té věci se tají něco zločinného. Narážky té dámy na její minulost a to, že se zdráhala svěřit manželovi, o tom rovněž svědčily. Proto jsem poslal kabelogram Wilsonu Hargreaveovi z newyorské policie, který nejednou využil mé znalosti londýnského podsvětí. Ptal jsem se ho, zda zná jméno Abe Slaney. Odpověděl: ,Nejnebezpečnější zločinec v Chicagu´. Toho večera, kdy jsem obdržel tuto odpověď, Hilton Cubitt mi poslal poslední Slaneyovu zprávu. Použil jsem již známých písmen a vyšlo mi toto:

ELSIE . RE . ARE TO MEET THE GO .

Doplnil jsem P a D, takže věta zněla: Elsie, prepare to meet the God! (Elsie, chystej se na cestu k Pánu!). Ten padouch přešel od přemlouvání k hrozbám. Znám mentalitu chicagských zločinců, takže jsem tušil, že může záhy přejít od slov k činu. Okamžitě jsem se odebral do Norfolku se svým přítelem a kolegou Watsonem, ale naneštěstí už došlo k nejhoršímu.”

„Jsem skutečně poctěn, že s vámi mohu spolupracovat,” řekl inspektor vřele. „Ale prosím, abyste mě omluvil, když k vám budu upřímný. Vy odpovídáte jen za sebe, ale já se musím zodpovídat svým nadřízeným. Jestliže ten Abe Slanye, který bydlí v Elrige, je skutečně vrahem, a jestliže uprchne, zatímco si já tady sedím, budu mít z toho jistě vážné nepříjemnosti.”

„Nemusíte si dělat starosti. Nepokusí se uprchnout.”

„Jste si tím jist?”

„Jestli se nemýlím,” řekl Sherlock Holmes, „očekávaný host právě přichází.”

Po zahradní cestě kráčel muž. Byl to vysoký, hezký, osmahlý chlapík v šedém flanelovém obleku se slamákem na hlavě, s naježeným černým plnovousem. Při chůzi si pohrával s vycházkovou holí. Vykračoval si, jako by mu dům patřil a za chvíli jsme zaslechli, jak dlouze a sebevědomě zvoní.

„Pánové, myslím,” řekl klidně Holmes, „že bude nejlépe, abychom se postavili za dveře. Když jednáme s chlapíkem takového zrna, musíme učinit všechna potřebná opatření. Vy, inspektore, si připravte pouta. Rozhovor, s ním povedu já.”

Minutu jsme mlčky čekali. Byla to jedna z těch chvil, na které člověk nikdy nezapomene. Pak se otevřely dveře a muž vešel. V tom okamžiku mu Holmes přitiskl k hlavě pistoli a Martin mu nasadil pouta. Všechno se odehrálo tak rychle a obratně, že chlapík stál bezmocný ještě dříve, než si uvědomil, co se děje. Díval se planoucíma černýma očima z jednoho na druhého a pak propukl v hořký smích.

„Vážení, tentokrát jste mě doběhli. Asi jsem se přepočítal. Přicházím na výzvu paní Cubittové. Neříkejte mi, že ona v tom má prsty.”

„Paní Cubittová je vážně zraněna a stojí na prahu smrti.”

„Zbláznil jste se!” volal divoce. „Zraněn byl on, a ne ona. Mohl jsem jí vyhrožovat. Bůh mi odpusť, ale nikdy bych jí nezkřivil ani vlas! Odvolejte to — vy!”

„Ležela těžce zraněna vedle mrtvého manžela.”

Muž klesl na sedátko a spoutanýma rukama si zakryl obličej. Pět minut mlčel. Pak zvedl hlavu a promluvil v chladném zoufalství.

„Vážení, nemám před vámi co skrývat,” řekl. „Když jsem toho chlapa zastřelil, bylo to proto, že on střílel po mně, a není to tedy vražda. Ale jestli myslíte, že bych mohl ublížit Elsii, neznáte mne ani ji. Říkám vám, že žádný muž nemiloval ženu tak jako já miloval ji. Mám na ni právo. Zaslíbila se mi už před lety. Proč se ten Angličan mezi nás stavěl? Říkám vám, že právo na ni mám já, a že jsem se jen dožadoval svého.”

„Když poznala, co jste zač, unikla vašemu vlivu,” řekl přísně Holmes. „Utekla z Ameriky, aby se vás zbavila, a vdala se za počestného anglického gentlemana. Vy jste ji sledoval a změnil její život v utrpení. Chtěl jste, aby utekla s vámi, s člověkem, kterého se bála a nenáviděla. A nakonec jste zavinil smrt ušlechtilého muže a dohnal jeho ženu k sebevraždě. To je bilance vašeho snažení, pane Abe Slaney, a před zákonem se z toho budete odpovídat.”

„Když Elsie zemře, je mi jedno, co se se mnou stane,” řekl Američan. Rozevřel dlaň a podíval se na zmačkaný lístek. „Koukejte, pane,” vzkřikl a v očích mu blýsklo podezření, „nechcete mě náhodou jen vystrašit, co? Jestli ta dáma je tak vážně zraněna, jak říkáte, kdo tedy psal tenhle lístek?” Mrštil papír na stůl.

„Napsal jsem to já, abych vás dostal sem.”

„Že jste to psal vy? Kromě Sdružení nikdo na světě nezná tajemství tančících figurek. Jak jste to mohl napsat?”

„Co jeden člověk vymyslí, to může jiný odhalit,” řekl Holmes. „Na cestě je drožka, která vás dopraví do Norwiche, pane Slaney. Zatím vám zbývá čas, abyste poněkud napravil to, co jste způsobil. Uvědomte si, že paní Hilton Cubittová upadla do vážného podezření, že manžela zavraždila. To nejmenší, co můžete pro ni učinit je, že před celým světem prohlásíte, že ona není ani přímo ani nepřímo zodpovědná za manželův tragický konec.”

„Nic lepšího si nepřeji,” řekl Američan. „Vím, že nejlepší, co můžu udělat, je povědět holou pravdu.”

„Je mou povinností, abych vás varoval, že všechno, co řeknete, bude použito proti vám,” pronesl inspektor s oním smyslem pro fair play, kterým je nesen britský trestní zákoník.

Slaney pokrčil rameny.

„Budu to riskovvat,” řekl. „Vážení, předem vězte, že jsem tu dámu znal ještě jako mladé děvče. Tehdy v Chicagu nás bylo sedm v tlupě, kterou vedl Elsiin otec. Patrick byl mazaný chlap. On vynalezl tohle písmo, které každý, kdo k němu nemá klíč, bude považovat za čmáranici. Elsie něco od nás pochytila, ale nelíbilo se jí, co jsme udolali, a poněvadž měla sama nějaké počestně získané peníze, dala nám kvinde a odjela do Londýna. Byli jsme zasnoubeni a myslím, že by si mě byla vzala, kdybych změnil zaměstnání. Až po její svatbě s tím Angličanem se mi podařilo zjistit, kde vůbec je. Napsal jsem jí, ale nedostal jsem odpověď. Tak jsem přijel sem, a poněvadž dopisy k ničemu nebyly, nechával jsem zprávy tam, kde je mohla číst. Věděl jsem, že moje vzkazy četla, protože jednou připsala odpověď. Povolily mi nervy a začal jsem jí vyhrožovat. Pak mi poslala dopis, prosila mě, abych odešel. Zároveň mě pozvala na schůzku, ve tři ráno přijde dolů k oknu, kde si promluvíme, jen když potom odtud odejdu a nechám ji na pokoji. Také přišla, s penězi, a chtěla mě podplatit Rozzlobil jsem se, chytil ji za ruku a snažil jsem se ji vytáhnout oknem ven. V té chvíli se objevil její manžel s revolverem v ruce. Elsie klesla na podlahu a my dva stáli tváří v tvář. Byl jsem taky ozbrojen a namířil jsem na něho bouchačku, aby se lekl a já zatím zmizel. Vystřelil, ale chybil. Já jsem stiskl kohoutek skoro zároveň a on klesl k zemi. Prchal jsem přes zahradu, a když jsem běžel, slyšel jsem, jak se za mnou zavřelo okno.

Každé slovo, které vám říkám, je svatá pravda, nic více jsem neslyšel, až přijel ten mládenec na koni s dopisem, který mě sem vlákal, a já jako hlupák naletěl.”

Zatímco Američan mluvil, dorazila drožka. Uvnitř seděli dva uniformovaní strážníci. Inspektor Martin povstal a položil vězni ruku na rameno.

„Je načase, abychom šli.”

„Mohl bych ji ještě vidět?”

„Ne, ještě nenabyla vědomí.”

Stáli jsme u okna a dívali se za odjíždějící drožkou. Když jsem se obrátil, padl můj pohled na zmačkaný papír na stole. Byla to zpráva, kterou mu Holmes podvrhl.

„Zkuste to přečíst, Watsone,” řekl Holmes s úsměvem. Zpráva neobsahovala jediné slovo, ale tuto řádku tančících figurek:

„Když použijete klíče, který jsem vám vysvětlil, poznáte, že zpráva prostě říká Come here at once! (Hned sem přijď!). Byl jsem přesvědčen, že pozvání neodmítne. A tak, můj drahý Watsone, tančící figurky posloužily jednou spravedlivé věci, když tolikrát předtím pomáhaly zlu, a já myslím, že jsem svůj slib splnil a i vám poskytl zajímavý příběh pro vaše zápisky. Náš vlak jede ve tři čtyřicet a večeřet budeme už v Baker Street.

Ještě pár slov závěrem. Američan Abe Slaney byl při podzimním zasedání poroty norwichského hrabství odsouzen k smrti, jeho trest však byl změněn na doživotní žalář vzhledem k polehčujícím okolnostem a prokázané skutečnosti, že Hilton Cubitt vystřelil první. O paní Cubittové víme jen tolik, že se uzdravila, zůstala vdovou a zasvětila život správě majetku svého manžela a péči o chudé.