Stanislav Šusta

Návštěva z onoho světa

I. STARÝ ZNÁMÝ

„Je tu někdo? Haló! Je tu někdo?“

Franta Svátek marně obcházel benzínovou stanici.

To se může stát, jen když má člověk tak naspěch! Přistoupil ke dveřím kanceláře. Na lepenkové tabulce bylo jasně napsáno:

PROVOZNÍ DOBA 8.00 – 23.00

ZAVÍRACÍ DEN: NEDĚLE

Dnes byla středa a hodinky na Frantově zápěstí ukazovaly půl desáté.

Ostatně také hodiny zavěšené v kanceláři ukazovaly, že do zavírací hodiny zbývá ještě devadesát minut.

A v kanceláři se svítilo a na čerpacích stojanech byly hadice. Vypadalo to, že čerpadlo je v provozu.

Franta vzal za kliku. Dveře kanceláře byly odemčené.

Dodal si odvahy a opatrně otevřel dveře a nahlédl do kanceláře. Byla prázdná. Na stole ležela rozevřená knížka a vedle ní stál šálek černé kávy. Franta se dotkl šálku. Byl teplý.

„Je tady někdo?“ vykřikl znovu. Čerpadlář přece nemůže být daleko. Snad si odskočil. Ale všude ticho.

Frantu popadla zvědavost. Vzal knihu do ruky a dřív, než se stačil podívat na název, vypadla na zem fotografie. Franta položil knihu zpět na stůl a zvedl obrázek ze země. Kdyby ten chlapík teď přišel, myslel by si, že se mu hrabu ve věcech…

Namátkou otevřel knihu a chtěl snímek ukrýt. Ale zvědavost ho neopustila ani tentokrát.

Nebylo to nic zvláštního. Tři mužští se drželi kolem ramen a zubili se na fotografa.

Franta zabručel, a už chtěl knihu zavřít, když mu jakési varovné světélko blesklo v hlavě.

Podíval se na snímek pozorněji.

Tvář jednoho ze tří mužů mu byla povědomá. Kde ji jenom viděl?

„Co tady děláte?“ ozval se od dveří čerpadlář nevlídně.

„Aha, dnes máte službu vy, pane Knapp,“ řekl Franta a založil obrázek do knihy. „Volal jsem a křičel, ale nikdo se neozýval.“

„Nesmysl,“ odsekl čerpadlář. „Kdybyste byl křičel, musel bych vás slyšet. Byl jsem jen vzadu ve skladu. V mé kanceláři nemáte co dělat!“

„Nekřičte na mne,“ řekl Franta, ale hněv v něm pomalu vzrůstal. „Křičel jsem, div jsem si hlasivky nepotrhal. Kdo ví, kde jste byl!“

„Co tím chcete říct?“

„Je to od vás nezodpovědné! Co kdybych byl zloděj? Kancelář byla otevřená.“

„A co jste tady dělal?“ zeptal se Knapp jedovatě.

„Dovolte!“

„Jaképak dovolte? Když jsem přišel, byl jste v mé kanceláři a vrtal jste se v mých věcech. Přistihl jsem vás.“

Přistoupil k zásuvce a prudce ji otevřel. Franta zahlédl štůsek zelených stokorun. Cítil, že hněv se v něm zvolna mění ve vztek.

„Tak vy mne budete ještě obviňovat?“

„Teď ještě ne, pane Svátek. Začnu, až spočítám peníze a něco mi bude chybět.“

Franta zaťal pěsti, až mu klouby bělely.

„Snad byste mě nepraštil? To by bylo přepadení,“ prohodil Knapp výsměšně.

Ten chlap je úplně klidný, uvědomil si Franta. Vyprovokoval mne, abych se choval jako malý hloupý kluk.

V hlavě se mu náhle vyjasnilo.

Ta fotografie… Kdo je ten muž? Kde jenom ho viděl?

Knapp přepočítal peníze s obratností bankovního pokladníka. Srovnal bankovky do balíčku, prohnul je do obloučku, takže vznikly drobné papírové schůdky. Kráčel pak po nich hbitě ukazovákem a prostředníkem a šeptem počítal: „Dva… čtyři… šest… osm…“ a občas blýskl po Frantovi očima.

Franta se už ale ovládl. V duchu probíral tváře mužů, s nimiž se v posledních letech setkal, kteří ale zmizeli někde za obzorem. V posledních letech cestoval hodně po celé republice. Stal se jedním z nejvýznamnějších odborníků v oblasti odvodňování. Získal několik desítek patentu a přihlásil už osm vynálezů. Když přeci patnácti lety přijel sem, do Doubravy, do vesnice na západním pomezí, měl strach, že zde zůstane navěky zahrabaný. Podařilo se mu však odvodnit zdejší močály tak úspěšně, že se jeho jméno stalo známé v odborných kruzích. Pomáhal při odvodňování dalších šumavských slatin, účastnil se rozsáhlých odvodňovacích prací v okolí Hodonína, založil skupinu techniků, kteří pracovali na nových typech vodních čerpadel, a jeho vědecká práce o spodní vodě byla otištěna už v pěti jazycích.

S kolika lidmi se setkal na svých toulkách? Nedokázal to ani odhadnout. Musely jich být tisíce. Ale ta tvář muže na snímku byla jaksi mimořádná, zvláštní. Ačkoli si naprosto nemohl vzpomenout, kdo to je, uvědomoval si dobře, že se s tímto člověkem setkal za obzvlášť pohnutých okolností.

Třeba vypadal trochu jinak, blesklo Frantovi myslí.

Kdy to ale bylo – tehdy? Bylo to za fašistické okupace, kdy Franta působil jako mladý chlapec v odbojové skupině? Bylo to ve dnech Pražského povstání? Anebo to bylo na začátku padesátých let,– kdy Doubrava byla doslova pohraniční vesnice… Ladislav Fišer.

To jméno vyskočilo Frantovi před očima s palčivou jasností. Naposledy ho viděl před patnácti lety. Byl štíhlejší, také vlasů měl více. Pul druhého desetiletí zanechá své stopy na tváři každého člověka.

Ale Franta se nemohl zmýlit. Byl to docela jistě Ladislav Fišer. Byl to on, a přece to nemohl být on. Byl to válečný zločinec Ladislav Fišer, někdejší udavač ve službách gestapa, který prozradil desítky českých vlastenců. V době Pražského povstání se mu podařilo uniknout na Západ a stal se agentem cizí rozvědky. V. jejích službách znovu přešel hranici a Franta se s ním před patnácti lety střetl právě zde, v Doubravě.

Ale to nemohl být přece Ladislav Fišer! Někdejší udavač gestapa a pozdější vyzvědač byl zabit v doubravských slatinách. Franta byl u toho.

„Osmačtyřicet… padesát… dvaapadesát…,“ počítal Knapp své bankovky.

Franta se na něho pozorně díval.

Kdo byl ten muž na snímku? Byl to opravdu Fišer, nebo nějaký jeho dvojník?

Podařilo se Fišerovi uniknout? Jeho tělo se nikdy nenašlo. Zmizel v neprostupném močále. Zavřela se nad ním voda. Nebyla to ale obratná lest.

Franta přísně sevřel rty.

Dokud zbývá sebemenší možnost, že Fišer žije a je na svobodě, je nutno ověřit všechny skutečnosti a prozkoumat každou stopu. Fišer byl jeden z nejhorších gestapáckých zločinců. Jeho vina je nesmírná. Žije-li dosud, musí být za každou cenu potrestán.

„Máte štěstí, pane Svátek. Bankovky souhlasí,“ řekl Knapp.

„Jaképak štěstí, o čem to mluvíte? Ničeho jsem se nedotkl,“ řekl Franta, ale snažil se mluvit co nejpřirozeněji, bez stopy napětí v hlase.

„Dobrá, dobrá, nebudeme se o tom bavit. Ale teď už jděte odsud. Tady nemá nikdo co dělat.“

Franta vyšel z kanceláře a otevřel nádrž své oktávie.

„Pětadvacet litrů, pane Knapp. Jsem úplně na suchu.“

„Nemáte čerpání odkládat na poslední chvíli,“ řekl Knapp nevlídně a sňal čerpací pistoli ze stojanu.

„Poslyšte, tam na stole ležela fotografie. Mám pocit, že znám toho chlapíka uprostřed…“

Knapp vrazil pistoli zpět do stojanu a vybuchl:

„Teď už toho mám dost! Vy nepřestanete? Lezete mi do kanceláře, strkáte nos do mých věcí a ještě se hloupě vyptáváte. Plavte odsud! Zmizte! Už vás tady nechci vidět!“

Jen klid, jen klid, opakoval si Franta v duchu. Nesmíš se rozčilit, nesmíš se nechat vyprovokovat. Zatni zuby… tuhle stopu nesmíš pustit z rukou!

„Nerozčilujte se, pane Knapp, já to nemyslel zle. Co je na tom špatného? Podíval jsem se náhodou na stůl, to je všechno. Bylo odemčeno!“

Knapp ale trval na svém. Svátkovi nenatankuje.

„Můžete si na mne třeba stěžovat v Praze na hlavním nádraží. Mně je to jedno, já si všechno zodpovím.“

„Musím ale do práce! Jak tam dojedu, když nemám, benzín?“

„Co je mi do toho.“

„Mějte rozum, jedu na letiště! Máme tem havárku čerpací stanice!“

„Neměl jste se mi hrabat ve věcech. A basta!“ vykřikl Knapp a dal pohybem ruky najevo, že je to jeho poslední slovo.

Franta se dostal na letiště až za tři čtvrtě hodiny. Strážný Matějka huboval, když mu otevíral vrata.

„Měl jsem potíže s benzínem,“ bránil se Franta. „Musel jsem stopovat auta, než mi někdo přenechal deset litrů.“

„Pumpa je přece otevřená,“ řekl Matějka.

„Došel jim benzín,“ zalhal Franta a ani se nezačervenal.

„Štěstí že letiště není ještě v provozu,“ bručel Matějka. „Čerpadlo stojí už tři hodiny. Víte, co by to znamenalo, kdyby tu už byly všechny přístroje?“

Franta pokrčil rameny. Matějka ho nemusel poučovat o významu čerpací stanice pro provoz budoucího letiště. Spodní vody ohrožovaly zejména velitelské stanoviště a řídící a naváděcí ústřednu. V budoucnu bude v čerpací stanici pracovat dvojice čerpadel a další dvě budou v záloze. Kdyby jedno jediné čerpadlo vynechala, okamžitě začne pracovat druhé. Čerpadla byla spojena hřídelem, k němuž byl připojen veliký setrvačník. Toto prosté zařízení by samočinně uvedlo do chodu záložní čerpadlo.

„Až tu budou vojáci, stanice bude mít obsluhu,“ řekl Franta. „Zatím je letiště ve stavbě a musíme si pomáhat sami, jak jen to jde.“

Dalo se do deště. Franta cítil déšť ve vzduchu už několik hodin. Přicházel z hlubokých šumavských lesů, studený, dotěrný. Drobounké kapičky proniknou do látky oděvu, snad dokonce až pod kůži. Práce na letišti se ale nezastaví. Z dálky se deštivou nocí ozývalo bublání výkonných vznětových motorů. Déšť šuměl v korunách stromů. Milióny drobných potůčku teď stékají z listů, dopadají na zem, pronikají do půdy a hladina spodní vody stoupá… Ne, Franta nedovedl a už nikdy se nenaučí vnímat déšť jinak, než osobní útok přírody na jeho vlastní osobu! Je to nekonečný zápas: voda v jednom koutě zápasiště a v druhém koutě Franta se svými čerpadly a odvodňovacími příkopy.

Dnes v noci ale Franta pracoval méně soustředěně než obvykle. Znovu a znovu se vracel k Fišerovi, k příhodám starým více než dvacet let.

Oprava trvala o mnoho déle než obyčejně.

Strážný Matějka, kterému zřejmě leželo dobro čerpací stanice na srdci, se tvářil starostlivě, když se Franta konečně vracel ke své oktávii.

Na jeho otázky však Franta ani neodpověděl. Mávl rukou a těžce se vsoukal za volant. Startér zařehtal jako utahaná drožkářská kobyla. Franta se nemohl rozjet, kola klouzala v řídkém blátě. Když se konečně dostal na pevnou půdu, studený motor jen neochotně zabíral.

Jen stírače pracovaly hbitě a věrně jako vždycky.

Musím to oznámit Bezpečnosti, uvědomil si. Ale pak se zarazil.

Co má komu oznámit?

Nemá jediný důkaz. Zahlédl na zlomek okamžiku fotografii, na které byl zachycen muž, který byl už dávno mrtev… Je to přece nesmysl, s něčím takovým Franta nemůže na Bezpečnost přijít.

Řeknu to tedy tátovi.

Otec Svátek byl už v důchodu. Pracoval u kontrarozvědky až do začátku šedesátých let, ale pak musel ze zdravotních důvodů odejít. Krutá léta války, kdy působil jako rozvědčík přímo v nepřátelském týlu, zanechala na jeho zdraví stopy. Už téměř nemohl spát – probouzel se po dvou, třech hodinách spánku. Nápadně zhubl, uzavřel se do sebe a téměř s nikým nemluvil. Kamarádi o něho měli starosti. Marně jim tvrdil, že dvě hodiny spánku mu stačí. Nakonec ho přemluvili. Otec Svátek odešel do důchodu.

Ano, to bude to pravé, rozhodl se Franta. Obrátím se na otce a všechno mu řeknu.

Bylo mu ovšem jasné, co na to otec řekne. Podívá se na něho svýma hlubokýma očima a řekne:

„Ukaž mi tu fotografii!“

„Fišer žije, Fišer žije,“ broukaly stírače jednotvárnou píseň.

Kdyby byl duchapřítomnější, strčil by ji do kapsy v té chvíli, kdy se Knapp objevil na prahu kanceláře. Nechal se však zaskočit.

Paprsky reflektorů se s námahou prodíraly clonou deště. Franta byl unavený. Měl pocit, že podél silnice v posledních dvou hodinách, vyrostly nové domy, nové ulice s jasně osvětlenými výklady obchodů. Otevřel okénko, aby se osvěžil čerstvým vzduchem. Ostrá pryskyřičná vůně provlhlého lesa mu okamžitě vyjasnila mozek. Projel kolem benzínového čerpadla. Tentokrát už bylo temné, v kanceláři se nesvítilo, stojany už neměly hadice. Franta zvolnil. Podařilo se mu přijít nu stopu tajemství, anebo to byla pouhá náhoda, bezvýznamná podoba lidí, kteří spolu neměli nic společného?

Franta zastavil, zhasl motor a vystoupil z vozu. Z přihrádky v palubní desce vytáhl baterku. Přejel světelným kuželem po skleněných dveřích kanceláře. Uvnitř se strašidelně hýbaly temné stíny.

Přistoupil až těsně ke dveřím a namířil proud světla dovnitř. Když tu byl poprvé, neměl důvod, proč si bedlivě všímat zařízení místnosti. Teď se ale díval pozorně.

Psací stůl, jehož deska byla přikryta tabulí skla, otáčecí židle ze světlého dřeva, s plstěným polštářkem na sedátku, dvě šedivé plechové skříně a jedna malá trezorová skříňka. Stůl byl přiražen ke zdi. Stěna byla pokryta pohlednicemi a fotografiemi vystřiženými z novin a časopisů. Franta se na obrázky pozorně podíval. Asi polovina obrázků se týkala automobilových závodů. Fotografie úspěšných lotusu, ferrari a BRM se střídaly s portréty Clarka, Brabhama, Hilla, Stewarta. Druhá polovina se týkala kosmu: velký snímek Gagarína, mapa odvrácené strany Měsíce, obrázek „létajícího talíře“, kosmonaut Glenn. Franta si uvědomil, že Knapp se střídá ve službě s Říhou. No ovšem, každý z nich má jiného koníčka, jeden je automobilový fanoušek, druhý se zajímá o kosmonautiku.

A v té chvíli Franta ten snímek spatřil. Byl pověšený na stěně, hned vedle obrázku „létajícího talíře“. Franta napínal zrak, jak nejvíce mohl, ale tváře nerozeznal. Byl si však jist, že je to právě ten snímek, který držel před čtyřmi hodinami v ruce.

Na silnici se ozval motor. Franta se ohlédl. Od Doubravy přijížděl tmavomodrý sedan s bílým pruhem. Zastavil u čerpadla a strážmistr Vobruba otevřel okénko.

„To jste vy, soudruhu inženýre? Tady nemají celonoční provoz…“

„Zapomněl jsem na to, máte pravdu,“, zabručel Franta.

„Potřebujete pomoc? Mám s sebou kanystr s deseti litry…“

„Kdepak, nepotřebuji!… Chtěl jsem brzy ráno vyrazit a řekl jsem si, že doplním nádrž. Ale není to nutné. Děkuju vám.“

V osm hodin ráno byl Franta před čerpací stanicí. Říha už obsluhoval první vozy. Franta chvilku přešlapoval kolem stojanů, a když Říha otevřel víko motorového prostoru černé volhy, aby zkontroloval olej, nepozorovaně vklouzl do kanceláře.

Obrázek létajícího talíře nalezl snadno. Ale fotografie tří mužů, z nichž jeden byl pravděpodobně Fišer, tam už nevisela.

II. PODIVNÁ NÁVŠTĚVA

Franta zazvonil u vrátek starého domku v Horním Újezdě, ale nikdo neotvíral.

Bezradně se rozhlédl kolem sebe. Ulička vypadala stejně jako kdysi, když se tudy proháněl s ostatními kluky. Ale stačilo podívat se nad střechy a člověk spatřil bělostné budovy nového sídliště! Za Frantova dětství byl Horní Újezd vesnice za pražskými humny. Dnes to byla velká čtvrť hlavního města, kde byl i obchodní dům a velké širokoúhlé kino a veřejná knihovna.

To všechno je hezké, povzdechl Franta, ale v této chvíli je mi to k ničemu. Táta není doma a já jsem jel do Prahy zbytečně. Cesta z Doubravy do Prahy trvala necelé tři hodiny. Za tu dobu stačil Franta celý problém promyslet a dospěl k závěru, že pravděpodobně jde jen o pouhou podobu. Fišer neměl nijak výjimečnou tvář a na světě žijí jistě stovky mužů, kteří vypadají zhruba jako on. Ostatně podle fotografie nelze bezpečně usuzovat. Tentýž člověk často vypadá na dvou snímcích zcela jinak, a naopak, dva vzájemně si zcela nepodobní lidé mohou mít některé rysy podobné a fotografický přístroj za určitého osvětlení podobu zvýrazní.

Kdyby byl Fišer živ, přemýšlel Franta po cestě, naše kontrarozvědka by docela určitě přišla na jeho stopu. Člověk s jeho minulostí se nemůže jen tak ve světě ztratit. Pokud by Fišer byl živ, jeho činnost by se někde projevila. Není pravděpodobné, že by se mu podařilo na patnáct let zcela prostě zmizet.

Proč tedy Franta neobrátil vůz a nevrátil se do Doubravy, kde na něho čekalo tolik práce?

Jednak proto, že byl tvrdohlavý a nechtěl pustit z ruky tak důležitou věc, dokud se neujistí, že je opravdu na klamné stopě, jednak chtěl opět vidět svého tátu. V posledních letech ho viděl zřídkakdy. Jeho služební povinnosti ho přiváděly do různých koutů republiky, ale Praze se jaksi vyhýbal: asi proto, že v hlavním městě je věru pramálo močálů, jež by bylo nutno odvodnit, a hladina spodní vody je udržována na žádoucí výši…

Franta ještě jednou zazvonil a zkusmo vzal za kliku. Vrátka byla otevřena, přestože otec měl ve zvyku pečlivě při odchodu zamykat. Přistoupil až k domovním dveřím, ale ty byly zamčené.

„Á, mladý pán,“ ozvala se od vrátek sousedka, paní Potměšilova. „To je dost, že jste se na tatínka přijel podívat.“

„Není doma,“ řekl Franta zachmuřeně. „Mám málo času. Nemohu na něho čekat.“

„Není doma? Ale to máte smůlu… Je doma celé dny. Včera večer měl dokonce návštěvu. Nějací páni z ciziny.“

„Z ciziny? A odkud?“

„Nevím. Měli nějaké cizí auto. Já se v autech nevyznám. Vím jenom, že mělo nějakou špičatou značku. Nebo byla snad kulatá?“

Paní Potměšilové se zamyslela.

„Tak co, paní Potměšilova: byla špičatá, nebo kulatá?“ zeptal se Franta posměšně.

„Nevím. Možná že byla i kulatá, i špičatá. Ano, tak to asi bylo.“

„Zdrželi se dlouho?“

„To já nevím, pane inženýre. Jak to mám vědět? Já nepatřím mezi ty, kteří strkají nos do cizích věci. Ale řekla bych, že tu zůstali jaksi celou noc a odjeli někdy kolem půl osmé.“

„Na to, že nestrkáte nos do cizích věcí, jste informovaná docela slušně,“ podotkl s úsměvem Franta.

„Mně je jedno, kdo je u vašeho otce přes noc. Může si tu otevřít třeba hotel, pro mne za mne. Myslela jsem, že vás to bude zajímat. Sám jste se na to ptal.“

„Dobrá, vždyť nemusí být hned zle. Kolik bylo těch pánů?“

„Dva,“ řekla sousedka smířlivě. „Byli už v letech. Jeden byl plešatý, ale ten druhý byl fešák. Vysoký, šedovlasý. Měl takové pěkné držení těla. Jakoby to byl voják.“

„Ten plešatý, jak vypadal? Byl při těle?“

„Kdepak, suchý jako křížala. Tvářil se jako kakabus. Ale ten druhý, to byl už na první pohled příjemný pán.“

Franta pokrčil rameny. Hlavou mu totiž bleskla bláznivá myšlenka, že ten plešatý by mohl být Fišer: na Knappově fotografii byl totiž Fišer úplně holohlavý. Jak by ne, vždyť by mu dnes mělo být kolem pětašedesáti. Rozhodně však nebyl suchý jako křížala…

Jsem to ale blázen, pomyslel si. Fišer je přece mrtvý, proč mi má strašit v hlavě?

„Jak se tak na to dívám, pan otec by ale měl být doma,“ řekla sousedka.

„Proč myslíte?“

„Podívejte, jak se kouří z komína. Pan Svátek je šetrný člověk. Když odchází, vždycky přivře klapku do komína. Ale teď se z komína hulí, jako kdyby tam někdo roztápěl lokomotivu!“

„Třeba zapomněl. Nebo si jen tak odskočil.“

„Váš otec nezapomíná. A kdyby si odskočil, musela bych ho vidět.“

„Přestože nestrkáte nos do cizích věcí…“

„Chci vám pomoct, a vy na mne takhle! Už se nedovíte ani slůvko! Jdu domu a nehnu pro vás ani prstem,“ řekla paní Potměšilová a vzdálila se na dva tři krůčky od vrátek. Tam se zastavila a rozhlížela se kolem selte jako člověk, který jde na ranní procházku a nemá naspěch. Franta přiložil ucho k dveřím a zaklepal.

V domě ale bylo ticho.

Obešel celou budovu, nahlížel oknem, ale v kuchyni, ve spíži a v takzvaném parádním pokoji byla tma. Ani nahoře, v oknech ložnice a otcovy pracovny, se nekmitlo ani světélko. Kdyby otec byl doma, jistě by si rozsvítil. Ačkoli bylo bezmála poledne, hubené březnové sluníčko nedokázalo prorazit clonu hustých tmavých mračen.

Třeba se mu něco stalo, napadlo Frantu. Anebo mu někdo ublížil. To je přece nesmysl. Píše se rok devatenáct set šedesát šest. Všude je klid – kdo by měl zájem na nějakých násilných činech? Teď už není rok jedenapadesátý…

Zadíval se na komín. Opravdu, kouře se z něho valilo dost a dost.

Teď už Franta neváhal. Kamenem rozbil okno, otvorem prostrčil ruku a otevře! uzávěr.

„Co to děláte? Nemůžete počkat, až se pan otec vrátí?“ křičela sousedka nevlídně. „To jsou dnes lidi! Jako by do něho vjel čert!“

V tu chvíli už Franta pádil vzhůru po dřevěných schodech. Nahlédl do ložnice, ale ta byla prázdná. Vzal za kliku otcovy pracovny. Bylo zamčeno. Přitiskl ucho k dřevěné výplni. Uslyšel nejasné kovové zvuky.

„Táto! Tatínku!“ vykřikl zoufale.

Zabušil do dřevěné výplně dveří. Odpověděl mu stou.

Ustoupil o několik kroků a plnou silou udeřil do dveří. Ale jen v románech hrdinové vyrážejí ramenem dveře. Hromová rána a bolavé rameno – to byly jediné výsledky Frantova pokusu.

Ucítil silný zápach benzínu. Hryzl se do spodního rtu, aby překonal paniku. Vběhl do ložnice. Otec spal na starodávné důkladné posteli. Jediným pohybem vytrhl postranici postele z dřevěných čel. Stačily jen dvě rány postranicí a výplň dveří praskla. Jako zběsilý mlátil Franta do dveřního zámku. Konečně šrouby zapraštěly a vytrhly se ze dřevěné zárubně. Poslední rána a dveře se rozletěly dokořán. Franta ztratil rovnováhu, pustil postranici, bezmocně vykřikl a už se rozplácl jak široký, tak dlouhý na podlaze.

V témže okamžiku zvedl hlavu. Otec ležel vedle něho, svázaný bílým obinadlem, ústa přelepená zdravotnickou lepicí páskou. Pokusil se ho uvolnit. Všiml si ale jeho zoufalého pohledu. Otec něco očima naznačoval – stáčel je kamsi do kouta, za Frantova záda.

Fronta se ohlédl. Neviděl nic podezřelého, jen kamna a na kamnech nějaký hrnec.

Ne, nebyl to hrnec, ale propan-butanové ocelová láhev!

V mžiku pochopil celé nebezpečí. Nedbaje bolesti popadl láhev holýma rukama a vyhodil ji zavřeným oknem ven. Sklo za řinčelo, ale cinkání střepů zaniklo v burácení výbuchu.

Franta hleděl vyjeveně na otevřené okno a bolestně máchal popálenýma rukama ve vzduchu.

„Pomoc! Pomoc! Vražda!“ ječela venku sousedka.

Ano, to měla být vražda, uvědomil si Franta a otočil se k otci. Jediným trhnutím mu osvobodil ústa.

„Přišel jsi…,“ a otec omdlel.

Franta chvilku zápasil s pouty, ale pak ztratil trpělivost a přeřezal je kapesním nožem.

Pak popadl otce pod oběma pažema a odvlekl ho do ložnice. Teprve tam si uvědomil, že postel je v troskách. Nakonec ho uložil do peřin, rozložených na podlaze. Opatrně mu zul boty. Otcova chodidla byla rudá, plná bolavých puchýřů.

„Bestie,“ ulevil si Franta.

Studený obklad přivedl otce k životu.

„Kdo ti to udělal?“ zeptal se Franta.

„Nevím, asi HIAG.“

„Co?“

„Organizace bývalých esesáků. V NSR se tihle pánové mohou docela svobodně spolčovat. Pro veřejnost je to spolek bývalých účastníků války, kteří neškodně vzpomínají na staré časy. Ale ve skutečnosti je to tajná organizace. Pomáhá uprchlým válečným zločincům a podporuje všude na světě síly, které by si přály návrat fašismu. Mají své pobočky v Itálii, ve Španělsku, v Portugalsku a v některých zemích Latinské Ameriky, zejména v Paraguayi. Je mi jasné, že jsem na jejich černé listině.“

„Nikdy ti nezapomenou, že jsi za války bojoval proti nim přímo v jejich řadách!“

„Ano. Bylo málo rozvědčíků, kterým se podařilo proniknout až do řad SS.“

Otec řekl ta slova skromně, prostě, ačkoli jeho činnost za války tvořila vskutku mimořádnou kapitolu v dějinách tajného boje proti fašismu: zpravodajský pracovník působil jako důstojník SS a pomohl v zárodku zmařit nejednu nebezpečnou akci léto strašlivé organizace. Za své zásluhy byl otec po válce odměněn vysokými vyznamenáními. Kromě několika jeho nejbližších spolupracovníku však o jeho hrdinství nikdo nevěděl.

„Nechápu, jak se HIAG mohl o tvé činnosti dovědět,“ řekl Franta přemýšlivě. „Důstojník SS Klaus Menzel padl v Praze v květnu 1945. Ani esesmani, ani gestapáci se nikdy nemohli přesvědčit, že Klaus Menzel byl ve skutečnosti sovětský rozvědčík.“

„To si také nedovedu vysvětlit.“

„Proč tě nezabili hned? Byli tady celou noc.“

„Vyslýchali mne podle osvědčených gestapáckých pravidel. Chtěli znát přesné místo, kde za války byl uložen archiv zvláštní vyšetřovací skupiny pražského gestapa.“

„O takovém archivu jsem nikdy neslyšel,“ řekl Franta.

„Já ano. Po válce jsme dostali do rukou neúplné archivy. Víme, že část listin a dalších materiálů fašisté stačili zničit. Významné listiny byly ukryty ve skalní skrýši ve Štěchovicích. Brzy po skončení války se o této skrýši dověděli Američané. Vyslali zvláštní přepadovou jednotku, násilím otevřeli skalní skrýš a v noci celý archiv odvezli do svého okupačního pásma. Naše vláda samozřejmě ostře protestovala proti takovému porušení mezinárodních úmluv a po několika letech Američané část takzvaného štěchovického archivu vrátili. Víme však bezpečně, že listiny zvláštní vyšetřovací skupiny gestapa ve Štěchovicích nebyly.“

„Co to byla ta zvláštní vyšetřovací skupina?“

„Vím o ní jen málo,“ přiznal otec. „Její činnost patřila mezi nejtajnější akce nacistů na sklonku války. Vím jenom to, že hitlerovci připravovali síť agentů a záškodníků, kteří budou operovat na našem území po skončení války. V archivu byl mimo jiné úplný seznam těch lidí, kteří měli pro Hitlerovy dědice po válce pracovat.“

„Takový seznam by byl poklad k nezaplacení pro nepřátelské tajné služby,“ řekl Franta s údivem. „Mohly by ty lidi převzít…“

„Ano, mohly by využít někdejších hitlerovských agentů pro svoje cíle. Háček je v tom, že archiv se nikomu nepodařilo najít. My jsme samozřejmě věnovali velké úsilí, abychom ho objevili, ale marně. Víme také o několika pokusech západních rozvědek rozluštit to tajemství. K poslednímu došlo nedlouho před tím, než jsem odešel do důchodu. Nu a nyní tu došlo ještě k jednomu. Nikdy bych netušil, že se mne ta záležitost bude týkat tak úzce, mohl bych říci – palčivě,“ řekl otec, ušklíbl se a dotkl se bolavé nohy.

„Štěchovický archiv byl ve skále,“ řekl Franta zamyšleně. „Tajná skrýš esesácké pevnosti Berla byla také zatavena do skály… Možná že i tento archiv je dodnes ukryt někde v nějakém lomu.“

„Máš pravdu,“ řekl otec. „Většina odborníků se domnívá, že pokud archiv nebyl zničen a je někde ukryt, je v neznámé skalní skrýši. Konec konců, i ti dva členové HIAG se neustále vyplavali na skalní skrýš. Byli přesvědčeni, že vím o místě, kde archiv je ukryt. Nejdřív jsem se jim vysmál a řekl jsem jim, že kdybych o skrýši věděl, okamžitě bych o ní řekl našim orgánům. Naznačovali, že bych o skrýši mohl vědět, aniž bych si to uvědomoval.“

„Tomu nerozumím,“ přiznal Franta. „Buď něco vím, nebo to nevím.“

„Ve hře tajných služeb toto pravidlo vždycky neplatí. Jednotlivec často zná jenom část tajemství. Pamatuje si nějaký údaj a neví, co vlastně znamená. Dělá se to proto, aby odhalený agent nemohl prozradit celek. Někdy pět, šest agentů, kteří se vzájemně neznají a nikdy se spolu nesetkají, sdílí určité tajemství. Pouze v případě nutnosti nějaký další agent dá celou skupinu dohromady, a tajemství od ní převezme. Zdá se ti to složité, viď?“ zasmál se, když viděl, jak se Franta překvapeně tváří.

„Je tedy možné, že ty sám jsi takový agent, aniž bys to tušil?“ divil se Franta.

„Když o tom přemýšlím, říkám si, že zcela vyloučené to není,“ řekl otec. „Ale neuvědomuji si nic, co by tomu nasvědčovalo. Poslední válečné městce jsem prožil ve velkém napětí. Musel jsem plnit důležité úkoly Ústředí a přitom se chovat tak, abych dokonale hrál roli esesáckého důstojníka Klause Menzela. Od té doby uplynulo víc než dvacet let, Františku. Člověk zapomíná… Ti novodobí gestapáci se činili, aby mi paměť osvěžili.“

Franta se otřásl při pomyšlení, jak asi otci osvěžovali paměť.

„Máš alespoň nějaké tušení; kde by archiv měl být?“

„Ani to nejmenší.“

„Proč si ti chlapi mysleli, že o skrýši víš?“

„Nemám tušení.“

„Co chceš teď dělat?“

„Udělám všechno, pro to, abych si s těmi pány mohl ještě jednou popovídat. Ovšem za jiných okolnosti.“

III. DOCELA NEVINNÁ ZÁBAVA

Major Šváb si u Svátků zapálil viržinko ze silně aromatického brazilského tabáku, jemuž stručně říkal brazilko, uhasil sirku a rozpačitě se rozhlédl kolem sebe. Popelník nikde nenašel. Vsunul proto ohořelou zápalku zpátky do krabičky. Dělal to nerad. Až si příště bude chtít zapálit brazilko, určitě vytáhne z krabičky právě tuhle ohořelou zápalku a několikrát marně škrtne, než přijde na omyl. Vzdychl a schoval krabičku do kapsy.

„Tak tedy dva západní Němci s mercedesem,“ řekl pomalu.

Táta se synem se na něho pozorně dívali. A byli přesvědčeni, že major Šváb vyloví odkudsi ty vypečené gestapáky jako eskamotér vytáhne z klobouku králíky. Když starý Svátek odcházel na odpočinek, Šváb byl teprve nadporučík. Všichni mu předpovídali skvělou budoucnost. Upozornil na sebe úspěchy v kriminální službě, a když přešel ke kontrarozvědce do Svátkova oddělení, měl už pověst mimořádně zdatného pracovníka. Jeho podřízeni, zejména ti mladší, mu tajně říkali Krakatoe: připomínal jim nehybnou horu, nenápadně dýmající sopku, která v nejneočekávanějším okamžiku vybuchne. V praxi to vypadalo tak, že Šváb dlouhé dny vysedával v pracovně, pokuřoval svá brazilka a pak náhle rozjel velkorysou akci, důkladně připravenou a ze všech stran zajištěnou a důmyslně propracovanou. O síle výbuchu Krakatoe se přesvědčilo ke své škodě už mnoho lidí, kteří se tu a tam pokoušeli škodit naší zemi.

„V této chvíli je na území naší republiky několik tisíc turistů, obchodníků a techniku z NSR. Mercedesů se západoněmeckou poznávací značkou jezdí po našich silnicích hezkých pár desítek.“

„Pár set nápadných automobilů snadno zvládnete, soudruhu majore,“ podotkl Franta. „Veřejná bezpečnost je může zkontrolovat během jednoho odpoledne.“

Otec Svátek se pousmál. Major Šváb nehnul ani brvou a nedal najevo, že považuje takovou poznámku za žvatlání.

„Musíme ty lidi najít, to je jasné,“ řekl rozvážně. „Musíme je vzít pod kontrolu. Ale v žádném případě je nesmíme vyplašit. Dokud nám nebude zcela jasno, proč se dopustili činu tak nehorázného, kdo je sem poslal, proč a co tím chtěl získat, do té doby na ně nevztáhneme ruku.“

Franta si připomněl otcovo utrpení a zaťal pěsti.

„Já bych je…“

„Já také. Ale ještě než k tomu dojde, musíte být trpělivý. Všichni musíme být trpěliví.“

Otec se na Frantu usmál. Věděl, jak mu při těch slovech je. Bylo to něco takového, jako kdyby major řekl: musíme se naučit baletit na špičkách. Musíme chodit po provaze. Ne, Franta se nikdy, nenaučí špičkovému baletu, nenaučí se chodit po provaze a nenaučí se trpělivosti. Major se na Frantu díval svýma klidnýma, moudrýma očima. Znal ho, už několikrát se s ním setkal. Když otec Svátek byl ještě v aktivní službě, často mu o Frantovi vyprávěl. Major si ho vážil. Jeho horkokrevnost se mu líbila. On sám také dovedl být prudký, energický. V mládí se musel často krotit, aby svou letoru zvládl. Musel se naučit trpělivosti, jako jiní se učí hrát na klavír nebo mluvit italsky. Naučil se to. Franta se to nenaučil a už nikdy nenaučí.

Franta vstal a rychle přecházel po pokoji. „Kdyby se aspoň něco dělo…“

„V tuto chvíli se děje mnoho věcí. Divil byste se, kdybyste věděl, co se všechno děje. Váš starý přítel Standa Štěpán například probírá všechny nedávné žádosti o vstupní československé vízum. Hledá jehlu v kupce sena. Ti chlapi se nějak museli do Československa dostat. Museli udat nějaký důvod cesty. Museli napsat, proč k nám jedou, co tady budou dělat a kde budou bydlet. Je to mravenčí práce. Je nutno ověřit všechny údaje ve všech žádostech. Je třeba vyloučit mylné údaje. Mnoho lidí k nám přijede a na poslední chvíli změní své úmysly Bydlí třeba jinde, než původně zamýšleli. Rozmysleli si plán cesty. Náhodou se s někým seznámili. Nebo se setkali s nějakým starým známým. Musíme je všechny najít a nenápadně si je prověřit.“

„To všechno dělá Standa Štěpán sám?“

„Kdepak, co vás nemá! Nebyl by hotový ani za sto let. Ale nevyprávím vám to jen proto, abych vás pobavil.“

„Proč tedy?“

„Mám s vámi jisté úmysly. Vašeho otce teď odvezeme do nemocnice…“

„To ne!“ ozval se otec Svátek. „Proč do nemocnice?, Jsem zdravý jako ryba!“

„Odvezeme tě do nemocnice. František tady zatím zůstane a bude hlídat dům. Všechno musí vypadat přirozeně. Copak není přirozené, že popáleného člověka odvezou do nemocnice? Není snad přirozené, že jeho syn se zatím stará o opuštěný dům?“

„Ty snad myslíš, že se ti chlapi sem vrátí?“ otázal se otec Svátek pochybovačně. „Jsou přesvědčeni, že mne zabili. Ani se nesnažili předstírat nešťastnou náhodu: vědí, že kriminálka teď vyšetřuje vraždu.“

„Je pramalá pravděpodobnost, že se vrátí, ale vyloučit to nemůžeme. Budeme tvůj dům nenápadně střežit. František zůstane tady, aby všechno vypadalo úplně normálně. I když je pravděpodobnost, že se vrazi vrátí, sebemenší, nesmíme nic zanedbat.“

„Máš pravdu,“ připustil otec Svátek. „Já bych na tvém místě nejednal jinak.“

„Co to ode mne chcete? Mám tady sedět v kuchyni s rukama v klíně a točit palci mlýnek?“ řekl Franta nakvašeně.

„To od vás nežádám. Můžete sedět v obýváku a luštit křížovku. Teď půjdeme,“ obrátil se k otci a vstal.

Franta se s nimi zamračeně rozloučil. Když osaměl, chodil chvilku po pokoji, pak si sedl ke stolu. Všiml si, že major Šváb nechal na stole ležet poslední číslo Květů s nevyluštěnou křížovkou. Krakatoe opravdu nenechával nic náhodě. Franta popadl časopis a vztekle jím hodil do kouta. Měl důvod k rozmrzelosti.

Dopodrobna vyprávěl otci, jak našel Fišerovu fotografii, jak se Knapp podezřele choval, jak fotografie zmizela. Otec měl pro Frantu jen výsměch.

„Fišer je patnáct let mrtvý. Zmizel v doubravských mokřinách. Viděl jsi to na vlastní oči, Františku,“ řekl. Frantu štval ten laskavý, otcovsky moudrý tón hlasu, jehož při těchto slovech použil. Proč se mnou jedná jako s pitomcem? Je snad náhoda, že Fišerova fotografie se objevila téměř ve stejné době, kdy za otcem přišli ti zločinci? Je to všechno přelud? Fotografie a ta hrůzná noční návštěva? Proč jen se mi nepodařilo získat tu fotografii hned, když jsem ji poprvé uviděl! Přesvědčil bych je, že mám pravdu!

Nejvíc Frantu mrzelo, že otec ho má za blázna.

Sice neřekl nic, ale Franta mu to poznal na očích. A také na koutcích rtů. Kdo by otce neznal tak dobře, jako Franta, nepoznal by nic. Ale Franta dobře viděl, že se otec potutelně usmívá.

Jak se může usmívat v takové chvíli! To Franta prostě nechápal.

„Majorovi ani slovo,“ řekl otec. „Vysmál by se ti.“

Dobrá, nebudu o Fišerovi mluvit s nikým, řekl si Franta.

Sebral ze země časopis, vytáhl z kapsy tužku a sklonil se nad křížovkou.

Norské město – to je přece Oslo. Ba ne, to nemůže být Oslo. Tak snadná ta křížovka asi není. Ale přece – město na čtyři písmena.

Ne, nebudu mařit čas takovou hloupostí! Časopis znovu letěl na zem.

Kdo ví, kolikrát by ještě putoval ze země na stůl a naopak, kdyby někdo nezaklepal na dveře.

Franta se příliš rychle vžil do svých představ, popadl pohrabáč, zprudka otevřel a současně uskočil ke zdi.

Skutečnost byla prostší. Za dveřmi stála paní Potměšilová.

„Huš, to jsem se lekla. To vždycky vítáte návštěvu s pohrabáčem v ruce, pane Svátek? Jezuskote, to jsou mi ale způsoby! Budu z toho mít snad smrt!“

A už se hrnula do obývacího pokoje a klesla do křesla, zřejmě vysílena leknutím.

Franta se chabě omlouval a nabídl jí sklenici vody.

„Ale kdepak, nic se neomlouvejte, já to chápu. Po tom všem, co se stalo… Přišla jsem vám říct něco zajímavého. Víte, já se občas něco dozvím. Ne, že bych chtěla strkat nos do cizích věcí, samozřejmě, ale jsem ženská zvědavá, víte?“

„Vím,“ řekl Franta velmi upřímně.

Podívala se na něho podezíravě, jestli to náhodou nemyslí nějak špatně. Koneckonců, Franta ji dnes už jednou smrtelně urazil. Její protějšek se ale tvářil andělsky nevinně, takže se uklidnila a pokračovala.

„Mám chlapce Pepíka, však to znáte, je mu čtrnáct, to je hrozný věk. Kluk je samá ruka, samá noha. Věřil byste, že za poslední rok vyrostl o dvanáct centimetrů?“

„To snad není možné, paní Potměšilové.“

„Vážně. Navíc je úplně nesnesitelný. Vůbec už mu nerozumím. Jednak říká pořád taková slovíčka, jako normálka, bájo, éňo něňo a trapas, jednak se stará o věci, o které by se normální člověk neměl starat.“

Franta se podíval lítostivě po časopise. Luštění křížovky koneckonců není tak marná zábava, zvláště pak ve srovnání s rozhovorem s paní Potměšilovou.

„Představte si, že on sbírá reklamy na auta. Má už jich plný štos. A jak se v nich vyzná, panečku! Jednou jsem mu vytáhla pár těch sešitků a hodila je do popelnice. Myslela jsem, že to nepozná a že to takhle pomaloučku polehoučku všechno zlikviduju. Ale kdepak! Kluk to poznal na první pohled a nepřála bych vám slyšet, jaký kravál ztropil. Řekla jsem mu: Jsem tvoje máma, tak na mě neřvi. A co myslíte, že ten mizera odpověděl? Nejseš moje máma, protože takovou věc by mi udělal jen ten nejhorší nepřítel. Tak co tomu říkáte?“

„To jsou věci, člověk by tomu nevěřil.“

„Ještě že v tom nejsem sama! Má spoustu kamarádů a ti všichni sbírají ty sešitky. Píše si s jedním dokonce až do Prešova. Těch peněz, co vyhodí na známky. Pošťák k nám chodí a směje se, že nosí k nám víc pošty než k nějakému ministerskému radovi. On to myslí z legrace, víte? Nechodí k nějakému ministerskému radovi, on jenom…“

„Paní Potměšilové, vy jste Pikala, že jste mi přišla něco zajímavého říct. Já teď nemám zrovna moc času, co kdybych za vámi večer zaskočil?“

„Už se k tomu dostanu, jen chvilečku strpení. On Pepa kamarádí s jedním Havlíčkem Jaroslavem z Vysočan a dnes byl zrovna u něho. Já vám teda řeknu, ona ta máma toho Havlíčka by zasloužila, kluk roste jak dříví v lese… Já vím, já vím. Mám mluvit k věci. Zkrátka – ten Havlíček řekl Pepovi, že u něho byli včera odpoledne dva páni až z Německa a přivezli mu hromadu těch sešitků. A přijeli v tom autě, co se jmenuje jako ta opera. Carmen.“

„Carmen? Snad Mercedes, paní Potměšilové?“

„Kdepak, Carmen,“ trvala na svém.

Franta ji při tom nechal. Ale najednou jím projel impuls.

„Kde bydlí ten Havlíček Jaroslav?“ zeptal se opatrně.

Dlouho trvalo, než paní Potměšilová všechno vypovídala o Pepovi a těch sakramentských sešitcích a o Havlíčkově nepořádné mámě. Ale všechno má svůj konec, potopa světa i vyprávění paní Potměšilové. A protože Franta byl zvyklý jednat rychle, netrvalo dlouho a zastavil svou oktávii před domem, kde bydlel Havlíček Jaroslav a jeho nepořádná máma.

Oba byli kupodivu doma.

„Vy taky sbíráte ty prospekty?“ zeptala se paní Havlíčková, když se Franta zeptal, jestli je její syn doma. Bylo jí asi pětatřicet, celkem pohledná a Franta na ní nic nepořádného neviděl. Neměl ovšem orlí zrak paní Potměšilové. Zdálo se mu však, že ta paní je unavená.

„Pojďte tedy dál,“ když Franta zabručel něco neurčitého, co by se dalo vyložit i tak, že prospekty sbírá.

Záhy Franta pochopil, proč je paní Havlíčková unavená.

Její byt vypadal jako reklamní kancelář, specializovaná na propagaci automobilu všech značek a typů. Stěny byly pokryty propagačními plakáty tak dokonale, že se pod nimi ztrácely jako pod tapetou. Ani nábytek nebyl vidět, protože byl zavalen stohy propagačních brožurek a prospektů.

Jeden plakát se náhle odchlípl a ve štěrbině se objevila klukovská hlava.

Teprve v příštím okamžiku Franta pochopil, že kluk docela obyčejně otevřel dveře.

„Vy jste ten pán z Jindřichova Hradce? Máte pro mě to Monteverdi?“

„Je mi líto. Nemám Monteverdi a nejsem z Jindřichova Hradce,“ vypravil ze sebe Franta smutně.

„Aha. Odkud tedy jste?“

„Z Doubravy. Nesbírám prospekty. Ty jsi Jarda?“

„Jsem. Co sbíráte? Já sbírám jenom prospekty, plakáty, instrukční knížky a katalogy náhradních dílů.“

„Jděte k Jardovi do pokoje, já tady zatím trochu uklidím,“ řekla paní Havlíčková.

„Mámo, ale nesahej mi na prospekty! Už bych se v nich nikdy nevyznal.“

Paní Havlíčková slíbila, a Franta se v duchu ptal sám sebe, co že bude uklízet, když v pokoji nic jiného než prospekty nebylo.

Jardův pokoj byl zařízen výhradně automobilisticky. Místo židlí tam byla křesla z aut, místo stolu odříznutá střecha z auta a policová stěna byla zhotovena ze starého automobilového rámu.

Franta byl už tak tumpachový z rozhovoru s paní Potměšilovou, ale naštěstí Jarda okamžitě pochopil, o co příchozímu jde.

„Ti dva Němci? Ano, byli tu včera. Plešoun a hubeňour. Ano, ten hubený měl šedivé vlasy. Vypadal jako automobilový závodník, připomínal mi von Brauchitsche.“

„Copak ty můžeš vědět o Brauchitschovi?“ podivil se Franta.

„Ten pán tak opravdu vypadal! O Brauchitschovi vím všechno, nedávno vyšla knížka, kterou on napsal!“

„Prý ti přivezli prospekty.“

„Velký štos. Bavoráky, mercedesy a oply. Celkem běžné věci. Já sháním nejvíc speciály. Ve světě je spousta malých firem na výrobu speciálů. To jsou zakázkové vozy, úžasně drahé. Ty prospekty jsou nejkrásnější, ale dají se těžko sehnat. Stejně jich mám asi pět set kusů.“

„Prý měli auto Carmen,“ nadhodil Franta, zvědav, co tomu Jarda řekne.

„Blbost,“ odtušil chlapec stručně a jasně. „Byl to měďák, stará šunka. Ale paráda, to vám můžu říct. Poprvé ho Mercedesové předváděli v Paříži. Je to napůl bezpečnostní auto, šestiválec, dva litry osmdesát obsah. Přední náprava je z céčka sto jedenáctky. Mám na to prospekt, chcete ho vidět?“

Franta přikývl, protože si opravdu chtěl to auto pořádně prohlédnout.

„Co jste to říkal o tom carmenu! O takovém autě jsem jakživ neslyšel.“

„Taky neuslyšíš,“ ujistil ho Franta. „To byl jen žert.“

Jarda mu předložil prospekt a Franta si vštípil do paměti oblé, poněkud těžké linie luxusního šestiválce.

„Jak se stalo, že za tebou ti Němci přijeli?“

„Za mnou někdy jezdí cizinci. Já si píšu s fabrikama ve světě. Píšu i do Ameriky, do Japonska, do Austrálie. Mám adresy všech automobilek na světě a nacyklostylované dopisy. Podívejte, tady je mám!“

Chlapec ukázal Frantovi dopisy v deseti různých jazycích, včetně japonštiny. Obsah byl zřejmě shodný, pokud Franta dovedl posoudit: Jsem sběratel prospektů a rád bych doplnil svou sbírku o propagační materiál vaší firmy.

„Automobilky ti odpovídají?“ divil se Franta. „Je přece jasné, že ty si nikdy nekoupíš mercedes!“

„Tak pozor: jednak člověk nikdy neví. Možná že si mercedes koupím. Jednak ty firmy nevědí, že si mercedes nekoupím. A navíc by mi prospekty poslaly, i kdyby to věděly. Od toho je tisknou!“

„Není ti trochu trapné takhle škemrat o prospekty?“

„Trapné?“

Chlapec se upřímně podivil, stejně jako se divil, že je na světě nějaký auto, co se jmenuje Carmen.

„Proč by mi to mělo být trapné? Jsem přece sběratel!“

„Prohlédl sis to auto důkladně?“

„Jasně. Vy jste detektiv, viďte? Tak dávejte pozor: ti chlapíci jsou v hotelu Ostaš na Žižkově.“

„Jak tohleto víš?“

„Mám na to oko, víte? Jak je nad řidičem sluneční clona, tak v ní měli odznak hotelu Ostaš. Já odznaky nesbírám, ale beru je taky, protože je měním za prospekty. Sběratel musí někdy dělat kšefty. Spoustu prospektů dostanu například za kaktusy. Nevíte o kaktusech?“

„Co mi ještě povíš o těch lidech?“

„Najdete je možná u jednoho sběratele. Jmenuje se Jaroslav Svátek.“

Tohle vzalo Frantovi dech.

„Jak to víš?“

„Vykládali mi, že jsou sběratelé prospektů a že jim nějaký Jaroslav Svátek slíbil předválečné prospekty Škodovky a Waltrovky. Tyhle staré věci se taky špatně sbírají. Neznali adresu. Tak jsem jim ji sehnal.“

„Jak, prosím tě?“

„Nejdřív jsem se díval do telefonního seznamu. Ti páni se určitě taky dívali do seznamu, ale člověk nikdy neví. V seznamu ten Svátek není. Zatelefonoval jsem tedy na poštu. Mám tam známého pošťáka. To je ten, který k nám pořád chodí a začal taky sbírat prospekty. Dal jsem mu jich pár do začátku, takže mi jde na ruku. Svátka neznal, ale měl jméno známého na PNS. To je ten úřad, který posílá noviny, víte?“

Franta mlčky přikývl. Musím ale vypadat přitrouble, pomyslel si, když mi ten kluk vysvětluje, i co je to PNS. Není divu. Chlapcovo vyprávění ho věru překvapilo.

„Každý sběratel odebírá nějaké noviny. Kvůli inzerátům, víte? A tak jsme se dostali na toho Svátka. Je mi to divné, protože on asi nesbírá prospekty. Hned jsem si říkal, že je to podezřelé.“

„Jak víš, že ten Svátek nesbírá prospekty?“

„To je přece jasné! Nebere ani Svět motorů, ani Motoristickou současnost, ani Automobil. Odebírá Zahrádkáře. Prosím vás, Zahrádkáře!“

A frkl na znamení nejhlubšího opovržení.

Ty kluku jeden šišatá, letělo Frantovi hlavou. Ty kluku jeden sběratelská. Ty si píšeš o prospekty do ciziny a nemáš ani tušení, komu se dostane tvoje adresa do rukou a k čemu ji ten někdo zneužije. Kvůli prospektům jsi poslal na mého tátu párek prvotřídních vrahounů.

„Nechcete sbírat prospekty? Prodal bych vám do začátku pár set. Už to by mohla být slušná sbírka.“

„Kdepak, já mám raději zahrádku,“ řekl Franta.

Chlapec už nenaléhal, předal Frantu své unavené matce a ukryl se za plakátovou stěnou, aby se tam věnoval své docela nevinné zábavě, která v téhle chvíli se nezdála už tak zcela nevinná.

IV. VĚRNÍ PŘÁTELÉ

Franta Svátek vyšel z domu s hlavou jakoby omámenou. Rozhlédl se kolem sebe. Ulice byla pustá, žádný mercedes nejel kolem.

Vrátil se pomalu k autu. Kdyby nějaký pozorovatel sledoval jeho cestu z výšin, třeba z vrtulníku, kroutil by hlavou nad tím, jakou Franta volil trasu. Jednou mířil k centru, na Václavské náměstí, Národní třídu a do Bartolomějské ulice, kde major Šváb měl svou kancelář, ale vzápětí se vůz stočil jinam a mířil svými reflektory na jiný kout Prahy, jemuž vévodí vrch Vítkov s velkolepým pomníkem Jana Žižky z Trocnova a Památníkem národního osvobození. Ten řidič buď nezná Prahu a bloudí, nebo se prostě nemůže rozhodnout, kam má vlastně jet. Do Bartolomějské ulice, nebo na Žižkov, přesněji řečeno k hotelu Ostaš?

Franta se vyznal v Praze velmi dobře, takže pravdivá mohla být jen ta druhá možnost.

Mohla, a také vskutku byla: Frantův smysl pro povinnost a odpovědnost byl právě podrobován kruté zkoušce.

Nesmíš se plést kontrarozvědce do řemesla. Jsi inženýr, odborník na zavodňování suché půdy a odvodňováni mokré půdy. Zločince chytají jiní odborníci. A ti sídlí v Bartolomějské ulici. V těchto okamžicích oktávie směřovala k Václavskému náměstí.

Ale vzápětí jiný hlásek zašeptal do Frantova levého ucha: copak ses už beztak nezapletl do celé šlamastiky až po uši? Koneckonců, za Jardou Havlíčkem jsi také jel osobně. Proč jsi nezavolal hned majoru Švábovi a neřekl mu o mladém sběrateli prospektů a jeho podivných návštěvnících? Copak ti major nezakázal opustit otcův domek třeba jen na krok? Ostatně, nechceš se v hotelu Ostaš ubytoval. Projedeš kolem, podíváš se a pak horempádem Hybernskou ulicí přes Příkopy na Národní a do Bartolomějské. Je to pohodlná přímá trasa. Zdržíš se o pět, deset minut.

Není to nejlepší hotel v Praze. S hotelem International nebo s Alcronem ho nelze ani srovnat. Cizinci tu bydlí jen v krajním případě, kdy místa v lepších hotelích jsou beznadějně obsazená. Mercedesy před ním parkují zřídka. Když Franta k hotelu dojel, parkovalo před ním mnoho aut, ale mercedes žádný.

Tak vidíš, řekl hlas svému rozumu vyčítavě. Teď sjedeš způsobně na Koněvovu třídu a namíříš si to přímo k Bartolomějské.

Franta dělal, že neslyší, a zaparkoval u chodníku Chvilku seděl za volantem, pak vystoupil z vozu a vypravil se do hotelu.

Recepční se podobal daleko víc vychovateli v polepšovně než komukoli jinému. Tvářil se nevlídně, a Frantu napadlo, že si každý večer cvičí před zrcadlem mračení, loupání očima a křivení úst.

„Nemáme. Nemáme volnou ani židli, natož lůžko. Neubytuju vás, ani kdybyste chtěl spát vstoje v koutě,“ pravil ten muž, sotva Franta vstoupil. A otočil se k němu zády.

„Hledám přátele z Německa,“ řekl Franta.

„Tady nejsou přátelé z Německa. Ujišťuju vás, že v tomhle hotelu nemáte ani jednoho přítele,“ řekl recepční. Stál stále zády k Frantovi, takže jeho slova vlastně platila klíčům, zavěšeným na hřebíčcích na oprýskané dřevěné desce.

„Jsou dva. Mají mercedesa.“

„Informace nepodáváme. Jestli si chcete jít stěžovat, můžete jít. Hlavní nádraží je za rohem.“

Frantovi se rozbušilo srdce hněvem. Zrudl a byl by řekl něco politováníhodného, kdyby byl s to promluvit. Ale nešlo to, protože vztek mu sevřel hrdlo, takže ze sebe vypravil jen jakési zasípění.

Díval se na mužova záda tak zuřivě, že byla jen otázka času, kdy mu tam vypálí díru.

V hlavě mu vířila jedna děsnější kletba vedle druhé. Počkej, chlape, však on ti major Šváb zvedne mandle.

Vsadím se s tebou o všechno zlato světa, že s ním budeš mluvit jinak.

Ani si nevšiml, že se za ním ozvaly nějaké hlasy. Vzpamatoval se až za několik vteřin. Otočil se a spatřil dva muže, jednoho holohlavého, druhého šedovlasého. Nápadně se podobal Manfredu von Brauchitschovi: tytéž vlnité vlasy, široké lícní kosti, modré oči daleko od sebe posazené, hluboké vrásky v koutcích úst, klasický rovný nos. Holohlavý muž nesl aktovku. Mířili k východu.

„Hej!“ vykřikl recepční. „Hej, vy dva. Zaplatit.“

Mluvil rachotivou němčinou. Velmi dobře věděl, že u něho bydlí dva Němci. Věděl dokonce, že jsou oba na pokoji. Muži se zastavili mezi dveřmi a vyměnili spolu krátký pohled. Holohlavec zmizel a šedovlasý se pomalu vrátil k recepci.

„Promiňte, nechtěli jsme odejít bez zaplacení.“

„To známe. Já vás dobře viděl, že jste si vynesli kufry.“

Významně se podíval na Frantu.

Franta odstoupli od recepčního pultu a usedl do rozviklaného křesla. Před ním leželo na stolku zasmušilé číslo časopisu Zdraví. Bylo to únorové číslo předloňského ročníku. Zběžně v něm listoval.

„No dovolte, jakým tónem to se mnou mluvíte?“

„Zaplaťte a budu vám třeba zpívat serenádu. Ale nejdřív chci vidět peníze.“

„Já už tak asi vypadám na to, že chci utéct bez zaplacení. Víte, kdo jsem?“

„Pro mne za mne můžete být třeba Krupp. Ale já chci peníze.“

Mezitím se holohlavec vrátil. Franta si všiml, že nemá v ruce aktovku. Hodil časopis na stolek a spěšně vyšel z hotelu. Ne, nezmýlil se, mercedes tady opravdu nestál. Kam ale ten plešoun hodil aktovku? No ovšem, kam jsem dal oči, zaláteřil Franta v duchu. Z pozarohu vyčuhoval masivní zadek stříbrošedého mercedesu.

Přešel ulicí a ohlédl se. Vchod hotelu Ostaš byl tmavý, pustý. Franta zmizel za rohem, ještě jednou se rozhlédl a vzal za kliku vozu. Dvířka se otevřela. Holohlavý pán byl zřejmě nervózní a zapomněl zamknout.

Aktovka ležela na předním sedadle.

Nech ji na pokojil Zavři dvířka, běž za Švábem! Tak křičel vnitřní hlas, hlas rozumu, naléhavě, vemlouvavě.

Franta ale někdy dovede být hluchý jako pařez.

Srdce cítil až v hrdle a záda měl propocená, ruce se mu třásly, ale nedovedl zabránit sám sobě, aby sáhl do vozu, uchopil aktovku a otevřel ji.

Uvnitř bylo několik listin. Franta pohlédl na první z nich. Znal tu listinu.

Byl to plánek lomu bývalé firmy Prastav, toho lomu, kde Franta před dvěma desítkami let sledoval gestapáckého udavače Fišera. Němci mapu sebrali otci.

„Copak to tu děláte?“ ozval se za Frantou čísi jadrný hlas.

Franta se napřímil a otočil se na podpatku.

Před ním stál příslušník Veřejné bezpečnosti a díval se na Frantu jako člověk, který čeká na odpověď.

„Prohlížím si tu papíry,“ řekl Franta tiše. „Všechno vám vysvětlím. Musím nutně mluvit s…“

„Nepochybujte o tom, že všechno vysvětlíte. Teď například mně.“

Na rohu se objevily dvě postavy, i „To jsou pánové, co jim to auto patří.“

Franta ukázal na ty dva. Chtěl vykřiknout: zadržte je, [jsou to zločinci. Podíval se příslušníkovi do očí a nenašel tam ani špetku porozumění. Není se co divit: co (jiného si příslušník měl o Frantovi myslet, než že je to prachsprostý zloděj?

„Budou z vás mít radost,“ řekl příslušník, otočil se k Němcům a vojensky je pozdravil.

Zarazili se, zaváhali a pak oba vykročili stejnou nohou jako na přehlídce k naší dvojici.

V tu chvíli Frantu osvítil spásný nápad.

Ti dva pánové nemají nejmenší zájem o jakési potyčky s Bezpečností. Pravděpodobně chtěli z hotelu proklouznout, protože mají oprávněný pocit, že jim půda hoří pod nohama. Franta musí vsadit na jedinou kartu.

Křečovitě se usmál na přicházející Němce a řekl německy:

„Servus, Franz, servus, Hansi Došlo k směšnému nedorozumění. Tady ten pán od policie si myslí, že jsem se vám vloupal do vozu…“

Němci chvilku na Frantu nechápavě zírali a pak se přidali k jeho nucenému smíchu.

„To je opravdu dobré…“

Muž, podobný Brauchitschovi, se obrátil k příslušníkovi a spustil lámanou češtinou:

„Tady omyl… náš pšítel ten pán. My poslali ho pro taška… on ne zloděj.“

„Hlavně že se všechno vysvětlilo,“ řekl Franta. „Musel jsem ale vypadat podezřele, viďte?“

„To si pište, že jste vypadal podezřele,“ řekl příslušník a zadumaně hleděl na Frantu a na oba Němce. „Tak vy jste přátelé?“

„No ovšem, jsme staří, dobří přátelé, nicht wahr, Franz?“

Šedovlasý rozuměl trochu česky a horlivě přikyvoval.

„Ano, toprá pšítel, já taky toprá pšítel… Hanz taky toprá pšítel. Všichni toprá pšítel… ové.“

„Tak už jeďte, já pojedu za vámi,“ řekl Franta. „Mám auto za rohem.“

„Tak zatím servus,“ řekl nepravý Franz a rychle vklouzl do vozu.

Příslušník proti tomu nic nenamítal. Vytáhl z náprsní kapsy notes a pečlivě si zapsal číslo mercedesu.

Fr anta Němcům zamával a spěchal ke svému autu. Příslušník šel za ním a zapsal si také číslo oktávie. „Tak jeďte už, nebo vám ujedou, ti… pšítelové.“ I Franta nastartoval a rychle se rozjel. Když ale dojel na Koněvovu třídu, po mercedesu už nebylo ani vidu, ani slechu.

Konečně se tedy rozjel tím směrem, kterým měl jet už dávno, po trase, která končila v Bartolomějské ulici.

Budiž řečeno ještě jednou, že Franta měl právem malou dušičku, když v Bartolomějské zastavil. Major Šváb vyslechl jeho příběh beze slova, ale pak začal hovořit. Byl to ten druh slovního projevu, o kterém se říká, že si ho nikdo „nedá za rámeček“.

Když byl v nejlepším, vyrušil ho telefon. Zvedl sluchátko a pozorně naslouchal.

„Ano, vím o tom. Ano, vím. Neptejte se mě, jak to vím! Je to docela jednoduché. Právě teď stojí přede mnou ten člověk, který vyvolal ten incident. Věřte mi, že váš šéf taky občas něco ví.“

To řekl a praštil sluchátkem do vidlice.

Pak pomalu obešel stůl a usedl do křesla. Chvilku si unaveně třel spánky a pak sáhl do kapsy pro brazilka. Vytáhl krabičku, ale byla prázdná. Nevrle ji zmačkal a hodil do koše. Trefil se přímo do prostředka a to mu zřejmě poněkud zlepšilo náladu, protože spustil už mírnějším tónem.

„Pěkně jste nám to zavařil, jen co je pravda. Je to moje vina. Měl jsem posadit do vaší kuchyně nějakého člověka, aby vás ohlídal. Někoho laskavého a přitom přísného, chápete? Aby byl jako chůva od malých, nerozumných dětí.“

Znovu zvedl sluchátko a vytočil číslo.

Klidným, suchým tónem vydal rozkazy: stříbřitě šedý mercedes západoněmecké poznávací značky. Dva muži. Pravděpodobně míří k Radotínu. Okamžitě hlásit. Konec.

Pak vytočil ještě jedno číslo.

„Je tam Jaroslav? Ať sem okamžitě přijde.“

Při vyslovení toho jména ve Frantovi zatrnulo a zkoprněl ještě víc, když se otec skutečně objevil na prahu.

„Myslel jsem, že jsi v nemocnici!“

„Chtěli mě tam šoupnout, ale nedal jsem se. Copak se děje? Máš přece být u mne v bytě. Stalo se něco?“

„Jakpak by ne? Stalo se. Však ti to synáček všechno vyloží sám. Rád bych, abys to s ním vyřídil ty. Patří to jaksi do otcovské pravomoci. Nemohu přece dát cizímu dítěti výprask. Mohl bych z toho mít oplétačky.“

Vstal a zamířil ke dveřím. Na prahu se otočil a řekl:

„Kdyby něco, šel jsem si pro brazilka do kantýny.“

A zaklapl za sebou dveře.

„Tak ven s tím,“ řekl otec.

Stalo se podle jeho přání.

„Nezlob se na mne, táto. Myslel jsem to dobře. Nemohl jsem udělat nic jiného. Od té chvíle, kdy jsem uviděl Fišerovu fotografii, žiju v napětí. Vím, že mi nevěříš, ale já ji opravdu viděl. Není náhoda, že ti chlapi za tebou přišli zrovna v tuhle dobu. Má to nějakou souvislost. Proč to všechno nechceš Švábovi říct?“

„Mám svůj důvod,“ odsekl otec. „Nemusíš všechno vědět. Vezmi na vědomí, že nechci Švábovi o Fišerovi nic říct. Třeba by mi nevěřil. Třeba by se mí vysmál, stejně jako jsem se já vysmál tobě.“

„To znamená…“

„Nic to neznamená. Možná že měním na tu věc názor, možná že ho změním. A je také možné, že ho nezměním. Zatím nevidím žádný fakt, který by ukazoval na souvislost těch dvou s fotografií Fišera, o kterém jsem přesvědčen, že už je patnáct let po smrti. Kromě toho…“

Nedořekl, protože se rozlétly dveře a objevil se Šváb, s dýmajícím brazilkem mezi zuby.

„Naši chlapci už zahlédli toho mercedesa, jel Kirovovou třídou ven z města. Pořád na Radotín. Tak co, vy, dva, už jste si to všechno pověděli?“

„Skoro všechno,“ řekl otec.

„Dobře, můžeme celou tu věc uzavřít. Čeká nás vážnější práce. Za půl hodiny, nejdéle za hodinku budeme mít ty dva ptáčky pod dohledem. Nespustíme je z očí. Snad nás zavedou ke svému hnízdu. Přemýšlel jsem o tom, co jste vyvedl,“ obrátil se k Frantovi. „Dostal jsem nějaký nápad, zatím to není nic určitého. Je ale možné, že vám v nastávající partii přidělím nějakou roli.“

„To snad ne,“ vložil se mu do řeči otec. „Nerad bych, aby František…“

„Neboj se, nic se mu nestane. Dnes jsou jiné doby, než byly za tvých časů. Tys pracoval především za války…“

„… a patnáct let po válce, na to nezapomeň. A kdyby tě bolely nohy tak jako mne, přestal bys mít iluze o tom, že v dnešních časech ti pánové pracují v rukavičkách!“

„Dávám ti slovo, že Františka pošlu do boje pořádně vyzbrojeného a ze všech stran zajištěného.“

„Je otázka, jestli tam bude chtít jít,“ zabručel otec.

Franta na to neřekl nic. Major se zazubil.

„Pokud jsem si stačil všimnout, tvůj syn se do bitvy žene. Až je to nezdravé, jak je horlivý!“

„Jenom z nerozumu…,“ potřásl otec hlavou.

Ale brzy měly nastat dramatické události, které zcela změnily plány, jež major Šváb snad s Františkem Svátkem měl.

Začalo to tím, že docela obyčejně zazvonil telefon.

Major zvedl sluchátko.

„Cože? Ztratili jste ho? Jak je to možné? No ovšem, nařídil jsem sledovat skrytě, ale taky jsem nařídil, že ho nesmíte ztratit. Že je to těžké? To se odvážíte vykládat mně? Kdybych měl pro své lidi lehké úkoly, mohl bych zaměstnat batolata z jeslí, a ne chlapy! Okamžitě mi připravte vůz. Jedu tam sám.“

Zadýmal z viržinka a pak ho vyňal z úst a starostlivě ho prohlížel.

„Chlap jeden… Říká mi tak nehorázné věci, že jsem si málem zapařil brazilko. Vy dva pojedete se mnou. Myslím, že vás budu potřebovat. Pokud ovšem nemáte nic proti tomu.“

Neměli a nasedli do majorovy volhy bez odporu, ba dokonce s určitým pocitem radostného napětí.

„Do Radotína,“ zabručel major. Řidič nastartoval a těžký vůz se rozjel. Brzy projeli místem, kde byl naposled spatřen stříbrošedý mercedes, a za několik okamžiků uháněli po široké dvouproudové silnici ven z města. Oběma Svátkům táhly hlavou vzpomínky. Zadumali se, takže sebou oba trhli, když k nim major promluvil:

„Vzpamatujte se, vy dva pamětníci. Jsme na místě.“

V. NA VLASTNÍ PĚST

Franta nenavštívil lomy bývalé firmy Prastav už dvacet let od doby, kdy se zde utkal s udavačem gestapa Fišerem a kdy prožíval napínavé hodiny v betonových kobkách tajného objektu výzkumných laboratoří SS.

Na první pohled se tu nic nezměnilo: do kopců se zahryzl lom, obnažil skálu a po jeho obřích zubech zůstaly v kameni táhlé stopy. Stejně jako před dvaceti lety i dnes lom připomínal velké schodiště, po jehož stupních by mohl kráčet jen obr. Postavičky dělníků se hemžily na jednom z těch obrovitých schodů, z veliké dálky doléhalo lomození jejich vrtaček. Připravovali další odstřel.

Budova, kde kdysi Fišer sídlil, samozřejmě zmizela. Na jejím místě stály tři moderní budovy s velikými okny. V jedné byla ubytovna, v druhé správní místnosti podniku a ve třetí pracoval kompresor. Před ubytovnou stály zaparkované vozy dělníků.

Ale to nebyla jediná změna, která se tu udála za dvacet let.

Lom postoupil do nitra kopců o dobrých sto padesát metrů. Na první pohled se to nezdá mnoho. Chodec ujde tu vzdálenost za minutu. Ale kolik tisíc tun kamene bylo rozerváno na kusy a odvezeno, aby lom postoupil o sto padesát metrů na frontě, široké dvě stě metrů a vysoké přes osmdesát! Kolik desítek tisíc výbuchů perunitových náloží plašilo ptáky v slivenských lesích, kolik námahy bylo vynaloženo, kolik potu prolito!

Otec stál vedle něho. Nohy ho stále bolely, ale nikdo by ho nepřinutil, aby zůstal doma. Po jeho boku stál major Šváb, někdejší otcův spolupracovník, nyní vedoucí důstojník důležitého oddělení kontrarozvědky. Vzadu, u další černé volhy, stáli dva mladí muži. Všichni hleděli vzhůru po cestě, odkud sjížděl červený moskvič.

Auto zastavilo a z něho vyskočil muž v civilních šatech. „Soudruhu majore, prohledali jsme celý lom. ale nikoho jsme nenašli. Po mercedesu ani stopa.“

„Mercedes není brouček, který se ztratí v trávě,“ řekl major Šváb a zamračil se. „Ptali jste se dělníků?“

„Samozřejmě. Byli jsme až nahoře, tam na té galerii. Celý lom je odtud vidět jako na dlani. Všechno je vidět.

Mercedes by se tu ztratil asi tak jako šicí stroj na hokejovém hřišti.“

„Nu, šicí stroj bychom na hokejovém hřišti vskutku těžko schovávali. Ale my jsme kdysi udělali i onačejší kousky, vid, Jaroslave?“

„Ti chlapi sem určitě jeli,“ řekl otec přísně. „Vzal bych na to jed. Bylo jasné, že jim na archivu hrozně záleží.“

„Jak by ne,“ ušklíbl se Šváb. „Ani se tomu nedivím, když si vzpomenu, co všechno v archivu je ukryto. Nezapomínejte na to, že jisté kruhy v západním Německu usilují o to, aby válečné zločiny byly promlčeny. Vrazi by pak mohli bez ohav vylézt ze svých úkrytů.“

„I Fišer,“ podotkl Franta.

Šváb se ušklíbl.

„Ten z té mokřiny bohudík už nevyleze,“ řekl uštěpačně. Franta pohlédl po očku na otce. Ten nepatrně přivřel oči. Co to mělo znamenat? Nechce, aby Franta o Fišerovi hovořil?

„Vy věříte, že ten archiv je někde ukrytý?“ zeptal se Franta majora, aby ožehavý „problém Fišer“ nějak zamluvil…

„S otcem jsme o této otázce často hovořili,“ řekl major Svál) Františkovi najednou důvěrně. „Podle mého názoru není vyloučeno, že nacisté opravdu ukryli své tajné listiny tak šikovně, že se nám je nepodařilo nalézt. Otec to vždycky považoval za vyloučené. Věří, že by se o takovém archivu musel dovědět.“

„Velký archiv se neutají. To není jedna obložka, nebo jedna krabice s listinami. Musí na to být skupina nákladních automobilů, zvlášť vycvičení lidé se starají o přepravu a úkryt, někdo musí akci velet, kontrolovat průběh Něco takového nelze dokonale utajit, zvlášť za takových zmatených okolností, jaké panovaly zde na sklonku války.“

Majorův spolupracovník se zeptal:

„Jaké máte rozkazy, soudruhu majore?“

„Jaké bych mohl mít? Musíme mercedes najít. Spojte se s Veřejnou bezpečností. Škoda že nevíme o voze nic bližšího. V tuhle dobu je v Československu jistě několik desítek mercedesů se západoněmeckou poznávací značkou.“

„Neměl jsem příležitost, abych se na značku podíval,“ řekl otec. „Přijeli v noci a sotva jsem jim otevřel, vrhli se na mne a odvlekli mne nahoru.“

„Byla to od tebe neopatrnost,“ řekl major Šváb přísně. „Ostatně často jsem ti říkal, aby ses přestěhoval někam blíž do města.“

„Město se přestěhovalo za mnou,“ usmál se Svátek.

„Poslyšte,“ skočil jim do řeči Franta, „mám dojem, že tady někde vedla ještě jedna cesta. Vzpomínám si jasně, jak jsem pozoroval gestapácké auto, které jelo k tajnému objektu.“

„Cesta k objektu vedla z druhé strany,“ namítl major.

„Ovšem, ale tudy jezdily těžké nákladní vozy. Cesta byla často rozbitá a ke konci války byla sjízdná jen pro důkladná vojenská vozidla. Gestapáci ale používali pohodlné vozy, mercedesy a horchy. Nechtěli jezdit obvyklou cestou, protože by se jim tam polámala pera. Jezdili proto oklikou, po cestě, kterou jim museli prorazit lesem dělníci z lomu.“

„Kudy vedla?“

„Nemohu si vzpomenout. Tehdy to tu vypadalo všechno jinak. Musím si připomenout, kde asi tehdy lom začínal.“

„Začínal tam,“ ukázal otec prstem. „Tam, kde teď roste ta vysoká jedle. Vidíte ten napůl rozpadlý domeček? Býval to úkryt z dubových trámů. Za ta léta samozřejmě zchátral. Také si vzpomínám na tu zkratku. I já jsem tudy jezdil v gestapáckém autě…“

„No ovšem,“ zasmál se major. „Vždyť vy jste tady válčili společně – a nevěděli jeden o druhém. Nu tak, vzpomínejte, váleční veteráni!“

Otec si mnul přemýšlivě bradu. Pak namáhavě vykročil. Jeho nohy ovázané obinadlem byly obuty do plátěnek. Kožené polobotky by na opuchlé nohy nemohl obout.

„Tohle mlází tady tehdy nebylo,“ podotkl Franta.

„Ti dva z HIAG museli tu cestu znát. Vůbec se mne na cestu k tajnému objektu neptali. Chtěli jenom vědět, kde přesně se nalézá úkryt dokumentů.“

Franta rozhrnul mlází. Nohy mu klouzaly ve shnilém listí a z holých větví na něho padaly spršky studených kapek.

„Březen není ta správná doba na procházky po lese,“ křikl na otce. „Ani sem nechoď, prohlídnu to sám!“

Ale otec nedbal a belhal se po Frantových stopách.

Za nějakou chvilku major Šváb uslyšel Frantův tlumený výkřik:

„Myslím, že jsem tu cestu našel! Podívejte, nedávno tudy muselo projet auto,“ ukazoval jim Franta.

„To se divím, že cesta za tu dobu nezarostla,“ řekl řidič.

„Nemohla zarůst. Je vylámaná do skály. Jen tu a tam se ve skulince něco zachytilo.“

„Podívejte, tam dokonce rostla břízka, ale auto ji povalilo.“

„Je vidět, že jeli najisto,“ řekl otec. „Není vyloučeno, že za války sloužili právě zde, v tajném objektu Berta.“

„To by ovšem věděli, kde je úkryt dokumentů,“ namítl Šváb.

„Nemuseli o tom vědět. Ne všichni esesáci byli do tajemství zasvěceni. Věděli jsme o tom jen my, důstojníci, a několik vybraných mužů,“ řekl otec.

„Tiše,“ ozval se zepředu Franta. „Myslím, že vidím ten vůz. Pojďte opatrně za mnou.“

Muži se přikrčili a pomalu postupovali vpřed. Co chvíli uklouzli a všichni už měli promáčené kalhoty a špinavé ruce, protože se občas měnili ve čtvernožce…

„To jsi nás pozval na hezkou procházku,“ zašeptal Svátkovi major Šváb. „Cítíš, jak to tu pěkně voní?“

„Samé konvalinky,“ přisvědčil Svátek a s líčenou rozkoši nasál do nozder pach shnilého listí.

U záhybu cesty se krčil za velikým balvanem Franta. Vepředu, mezi zčernalými kmeny akátů, se něco kovově lesklo.

„Půjdu já,“ zašeptal řidič moskviče. V jeho pravičce se zčista jasna objevila pistole.

Několika hbitými přískoky se dostal až ke skupině keřů, která kryla ostatním výhled na neznámý předmět.

Chvilku tam strnul a pak se stejnou cestou vrátil.

„Stoji tam ten mercedes,“ šeptal vzrušeně. „A někde vepředu jsem zaslechl hlasy. Dva muži tam hovoří německy!“

„Vrať se k ostatním,“ nařídil mu major. „Ať se stáhnou kolem mlází a opatrně postupují kupředu. Nemá smysl zbytečně riskovat. Teď už nám nemohou uniknout. V žádném případě nepoužijete zbraně.“

„Ani tehdy, když budeme napadeni?“

„Počínejte si tak, abyste nebyli napadeni,“ odsekl major uštěpačně. „Nebudu vás přece poučovat o tom, co máte dělat, poručíku!“

Řidič moskviče přikývl a neslyšně zmizel v mlází.

Major Šváb vytáhl svou osobní zbraň z podpažního pouzdra.

„To jen pro jistotu,“ podotkl, když se na něho Svátek tázavě podíval.

„Co uděláme?“ ptal se Franta. Major odpověděl:

„Počkáme tady, až se budou vracet. Zadržíme je, až budou těsně u vozu. Kdybychom je napadli hned, mohli by podlehnout panice. Dali by se na útěk. Nerad bych budil zbytečnou pozornost. Chci, aby celá akce proběhla pěkně v tichosti.“

První se plížil major s pistolí v ruce. Následoval Svátek a na konci byl Franta.

Proč otec nechtěl, abych hovořil o Fišerovi? Teď už je téměř jisté, že se Fišer tehdy zachránil! Žije a je nutno ho dopadnout a potrestat! Někdy tátovi nerozumím, uvažoval Franta.

V korunách akátů poletovali kosové a vydávali varovné výkřiky. Franta jim vztekle zahrozil. Mohli by je prozradit! Od pohraničníků věděl, že ptáci často prozradí člověka, který se ukrývá v lese. Poletují mu nad hlavou a pokřikují, jako kdyby to byl nějaký veliký kocour, který dostal zálusk na hnízdo plné mláďátek.

Oba neznámí si ale mohli myslet, že kosové křičí kvůli nim. Vždyť i oni byli vetřelci v tomto lesíku!

Před akátovou houštinou se zastavili. Cesta ostře zahýbala vlevo. Major opatrně vyhlédl. Necelých deset metrů před sebou spatřil bachratou záď těžkého mercedesu. Hlasy už neslyšel. Také Franta se přiblížil až na okraj houštiny. Tázavě se na majora podíval.

„Čekat…,“ sykl Šváb.

Franta strnul, ale pak ho napadla klukovská myšlenka. Mimoděk se musel pousmát, ale vzápětí si uvědomil, že major mu nedovolí nápad realizovat.

Ale co… řekl si Franta. Major není můj nadřízený!

Přísně sevřel rty a s hbitostí lasičky vyrazil kupředu.

„Stůj…,“ sykl major. Otec Svátek bolestně zavřel oči.

Franta se pohyboval víc po břiše než po kolenou a opatrně nahlédl dovnitř vozu.

Byl prázdný. Na zadním sedadle ležela aktovka, kterou už měl dnes v rukou. Ohlédl se. Major a otec vykukovali za keřem. Otec na něho hrozil. Vesele se na ně zazubil. Vypadali legračně, jak tam pokukovali za křovím jako nějací přestárlí kluci. Ovšem i já si počínám jako kluk, to se musí uznat, připustil Franta v duchu.

Poklekl u zadního kola mercedesu, vytáhl z kapsy sklapovací nůž a otevřel jeho kratší čepel tak, aby se střenkou tvořila pravý úhel. Střenku pak zaklesl do štěrbiny v kamenité cestě a hrot čepele opřel o pneumatiku vozu.

Šváb pozoroval Frantovo počínání hněvivě, ale pak si uvědomil, že nápad není špatně vymyšlen.

I on sám měl starosti, jak oba cizince zadrží. Na dokonalé obklíčení místa měl málo lidí – čtyři muže, kteří postupovali mlázím až k nim, mohl považovat jen za nezbytnou zálohu. Chtěl cizince zadržet u vozu. Počítal s tím, že budou překvapeni a že zůstanou u auta, protože je budou považovat zcela podvědomě za poslední útočiště, za záchranu. Co když ale jsou ozbrojeni? Major se chtěl vyhnout násilnostem stůj co stůj.

Frantův nápad problém vyřešil: muži usednou do vozu, rozjedou se a čepel jim rozřízne pravou zadní pneumatiku. Na tak kluzké cestě, jaká je zde, nemají s jedním prázdným kolem naději. Zůstanou v autě jako v pasti.

Franta se opatrně vrátil do skrýše.

„Ty bys zasloužil…,“ spustil otec. Major ho ale přerušil.

„Teď už si na oba ptáčky počkáme.“

Nečekali dlouho.

Nejdříve uslyšeli vzrušenou německou debatu.

Muži se blížili. Oba Svátkové i major jim dokonale rozuměli.

„Starý nás obelhal, věř mi!“

„Proč by to dělal? Byl s nervy na dně. Tak starý se už nedovede ovládat. Mluvil pravdu, ale my jsme se špatně dívali.“

„Vypadá to tady všechno úplně jinak. Budovy objektu Berta jsou zbourané, to člověka plete.“

„Starý nás na to upozorňoval. Řek nám dokonce, kde máme hledat betonové základy zbořených budov.“

Svátek se podíval na syna a na majora a lišácky mrkl. Oba vážně přikývli: dobře jsi to s nimi provedl!

„Neměli bychom se vrátit?“

„Ne, už na to není čas. Starý už je jistě po smrti a všude je plno hasičů a policistů. Možná že nás někdo v noci viděl. Policie po nás třeba už pátrá. Kdepak, v téhle zemi se mi nelíbí. Zrádce jsme oddělali, tak proč bychom dál riskovali? Pro dokumenty pošleme někoho jiného!“

Oba muži se objevili v zákrutu cesty. Také oni byli řádně urousaní a umazaní. Svátek je zřejmě prohnal krkolomnými cestami po opuštěné části lomu.

„Máš asi pravdu. Jedem!“

Nasedli do vozu. Motor se takřka neslyšně rozběhl. Bílá couvací světla zazářila v šeru. Zetlelé listí zablesklo v jejich svitu. Muž několikrát zkusmo sešlápl brzdu. Kamení i kmeny stromů se na okamžik krvavě zbarvily.

Vůz se měkce rozjel.

Nůž kovově skřípl po kamenech. Muži v úkrytu jasně zaslechli dutou ránu a pak jasné svištění unikajícího vzduchu. Záď mercedesu se opile zapotácela ze strany na stranu.

„Vpřed,“ velel major a s pistolí napřaženou kupředu vyběhl. Oba Svátkové nezůstali pozadu.

Řidič mercedesu spatřil ozbrojeného muže a o několik metrů dále další dva. Domníval se, že také oni mají zbraně. Zoufale zaklel a přidal plyn. Záď vozu sjela do strany a hřmotně narazila do balvanu. Rudé a čiré sklo skupinové svítilny s třeskotem prasklo a rozstřiklo se na všechny strany.

„Dejte ruce za hlavu!“ velel major německy.

Otevřel dveře a pokynul Frantovi, aby otevřel dveře na druhé straně.

Seděli vyjeveně na sedadlech, strnulí, jako by spolkli násadu od smetáku.

Konečně si jeden z nich všiml Svátka.

„Donnerwetter! Starý je tu!“ uniklo z jeho úst.

„Jen polezte ven, rychle,“ nařizoval major. „Máme o čem si spolu vyprávět.“

Neochotně poslechli. Major pokynul bradou Svátkovi. Ten beze slova oba muže prohledal. Zbraně u sebe neměli.

„Můžete dát ruce dolů. Hej, chlapci, akce je skončená,“ křikl major do mlází, kde se ukrývali ostatní muži.

„Jdeme,“ obrátil se k zajatcům. „Tady po té cestě dolů.“

Zajatci vykročili. Jeden zakolísal, zamával rukama ve vzduchu a upadl na tvář.

„Dejte pozor, klouže to tu!“ zvolal major. Ale v tu chvíli i druhý zajatec upadl.

Major pochopil, co se děje.

„Pozor,“ vykřikl a uskočil do mlází. Oba Svátkové ho následovali. Dokonce i otec projevil nečekanou hbitost, přestože ho bolela poraněná chodidla.

Muži leželi tváří k zemi a nehýbali se. „Tady jsme!“ ozval se poručík, vylézaje z houštiny.

„Zůstaňte tam. Stříleli jste?“

„My? Samozřejmě ne, soudruhu majore. Dal jste rozkaz, abychom…“

„Já vím… Zůstaňte na místě!“

Major se opatrně přiblížil k muži, který ležel na kraji cesty a obrátil ho na záda. V mužově čele zel okrouhlý otvor. Franta vyjekl leknutím.

I druhý muž byl mrtev. V jeho těle nalezli dokonce dvě rány.

Muži majora Švába pročesali les, ale nikoho nenašli. Teprve důkladné kriminalistické pátrání odhalilo místo, odkud neznámý vrah vypálil tři osudné rány z pušky, opatřené tlumičem.

Při tělesné prohlídce obětí se našla mapa, kterou ukradli otci Svátkovi. Major mu ji podal:

„Je to ona?“

„Naprosto jistě. Ale podívej, tady je něco napsáno. To tu dřív nebylo.“

„Pro… ky… on,“ četl major nejasný rukopis. „Prokyon. Co to je?“

„To je hvězda alfa, souhvězdí Malého psa,“ ozval se poručík, který se ve svých volných chvílích zabýval astronomií, aniž by někdy mohl tušit, jak se mu jeho vědomosti nyní hodí.

„Co to má znamenat?“ pokračoval major. „Je to asi nějaké heslo,“ podotkl otec zamyšleně.

„Teď není čas na to, abychom si s ním lámali hlavu,“ řekl major už rozhodně. „Ti dva hledali gestapácký archiv, o tom není pochyb. Ale kdo je zabil?“

Vytáhl z krabičky viržinko a dlouze je zapaloval. Byla to známka toho, že se soustřeďuje…

„Není dokonce vyloučeno, že vražda nemá s archivem nic společného. Může jít o vyrovnávání účtů uvnitř esesácké organizace HIAG. Nedivil bych se ani, kdyby se ukázalo, že jen náhodou došlo ke zločinu na našem území, že vrah nebo vrazi připravovali likvidaci těch dvou mužů už dlouho a zvolili Československo jako místo akce jen shodou okolností, jedno je jisté: soudruh Svátek neprožívá léta důchodu tak klidně, jak by si zasloužil…“

Po celou dobu vyšetřování se Svátek ani jednou nezmínil o Fišerovi. Také Franta mlčel. Dohodl se o tom s otcem.

Když se totiž vrátili z lomu do domku v Horním Újezdě a byli na okamžik samí, Franta se otce zeptal:

„Proč jsi majorovi neřekl nic o Fišerovi ani teď?“

„Tak znovu: mám k tomu dva důvody. Především jde zatím o pouhou domněnku. Nemáme žádný důkaz, že Fišer žije. Nerad bych se zesměšnil před starými spolupracovníky. A ten druhý důvod? Cítím, že jde o osobní souboj mezi mnou a tebou na jedné straně a někým neznámým – nebo nějakými neznámými – na druhé straně. Ať už ten neznámý je kdokoli. Třeba i Fišer.“

„Ale táto, tenhle souboj není naše soukromá věc! Nemáme právo si nechávat jakoukoli Informaci nebo stopu pro sebe!“

Ale otec byl neoblomný.

„Jsem zvyklý pracovat sám. A chci majorovi dokázat, že ještě dávno nepatřím do starého železa. Kdepak, neměj starost, Františku. Nechci si nic nechávat pro sebe. Až budeme mít jistotu, že Fišer žije, až budeme mít v ruce nějaký hmatatelný důkaz, nějakou jasnou stopu, půjdu za majorem a řeknu mu: tady to máš a pokračuj!“

Otec zvedl ukazovák a dodal:

„Dokud ale nebudeme mít důkazy v ruce, budeme pátrat sami. A jestli se ti do toho nechce, budu pátrat sám.“

VI. DIVNÝ PAVOUK

Pátrání po pachateli nebo pachatelích dvojnásobné vraždy v radotínském lomu uvázlo na mrtvém bodě. Vyšetřování zdrželo Frantu v Praze na několik dní. Nezatajil nic z toho, co věděl, s výjimkou domněnky, že Fišer žije, a podařilo se mu vydolovat z paměti několik podrobností, o nichž neměl tušení, že tam jsou. Vzpomněl si na podivný pocit, jaký měl v tu osudnou hodinu na opuštěné cestě ke zbořeništi tajného objektu Berta: zdálo se mu, že slyší šramot v houštinách, ale domníval se, že to jsou muži majora Švába. Teď ovšem bylo jasné, že původcem podivnýcH zvuků nebyl nikdo jiný než vrah.

Nejrozsáhlejší protokol obsahoval výpověď paní Potměšilové. Zaplnila plných osmnáct stran bustě popsaného strojopisu a dokázala si vybavit v paměti zlověstný třpyt v očích jednoho z obou Němců, neobvyklý způsob chůze toho druhého (napadal na nohu, tvrdila paní Potměšilova, trochu jako pirát nebo čert). A nejen to, tušila, nebo dokonce věděla, kdo je vrah. Kdo jiný než ten darebák Hromádka, který shodou neblahých okolností bydlí v domku právě naproti paní Potměšilové, chová se neurvale, sype vlastní smetí do cizích popelnic, pije černé pivo a nikdy si nečistí boty! Od takového člověka je možno čekat všechno, tvrdila paní Potměšilové. A co horšího: v clen, který předcházel osudné noci, ho potkala přímo před Svátkovým domkem, slušně ho pozdravila dobrý den a on odpověděl: „Dohřej“. Jestli toto není stopa, pak paní Potměšilová opravdu neví, co páni kriminalisté za stopu považují.

Když se Franta vrátil do Doubravy, shledal ke svému nemilému překvapení, že čerpadlo je opět pokaženo a staveniště velitelských místností je opět pod vodou. Vrátný Matějka trpce vyčítal Frantovi jeho nepřítomnost.

„Sotva jste odjel, všechno se nám tu začalo sypat na hlavu. Stavbyvedoucí chtěl zavolat elektrikáře z města, ale já jsem mu to rozmluvil. Řekl jsem mu: k mašinám nepustím nikoho jiného než našeho inženýra. Já tady odpovídám za bezpečnost stavby! Věřil byste, že se ten stavbyvedoucí urazil?“

„Věřil,“ přiznal se Franta. „Asi si myslel, že se pletete do věcí, do kterých vám nic není.“

„Vy si to taky myslíte?“

„Někdy si myslím, že byste lépe udělal, kdybyste víc hleděl na to, aby se z boudy ztrácelo míň cementu,“ odsekl Franta. Matějka mu byl protivný svou podlézavostí a přehnanou a současně i naprosto neúčelnou ochotou.

Trvalo to plných osmačtyřicet hodin, než Franta zkrotil vzpurnou hladinu spodní vody. Kdyby tu tak bylo celé zařízení! Co si mám počít s jedním čerpadlem? myslel si trpce. Za ty dva dny a dvě noci spal snad jen dvě tři hodinky. Vrátil se domů polomrtvý a usnul dřív, než dosedl na postel.

Franta bydlel ve stejné místnůstce, do jaké se nastěhoval před patnácti lety, kdy přijel do Doubravy. Tehdy to byl nájemní pokoj hostince U vysloužilce. Hostinec byl už osm let zrušen a rekreanti, kteří v létě chtěli užívat krás šumavské přírody, obývali nový hotel Boubín v sousedním Rašpachu, anebo zcela prostě tábořili v nedalekém kempinku. Franta bydlel v celém domě sám. Když byl hostinec zrušen, celou budovu koupil, protože nebyla drahá. Sousedé mu pomohli opravit krov, natřít okenní rámy a vyspravit omítku.

„Tady budete žít jako v ráji,“ říkali mu. Byli rádi, že pan inženýr z Prahy mezi nimi zůstal. Tehdy, na začátku padesátých let, to vyžadovalo velkou odvahu a sebezapření.

Franta Svátek žil v Doubravě sám. Co se dřív maminka nazlobila, ale všechno bylo marné.

„Já bych se rád oženil, maminko, ale nemám na to prostě čas. Moje žena by byla chudák. Pořád někam jezdím a domů se někdy nepodívám půl roku. Však já se ožením, až se usadím!“

Tak Frantovi už začalo táhnout na čtyřicítku, ale pořád ne a ne se usadit. Na své staromládenecké živobytí si zvykl a nevadilo mu, že je večer doma ticho, že ho nikdo nehubuje kvůli zabláceným botám a že nemá s kým se poradit při luštění křížovky.

Když se Franta po desetihodinovém spánku probudil, posadil se na posteli a upřeně se zadíval na skobu, která docela zbytečně trčela ze zeli.

„Proč tam je ta skoba?“ zabručel a zatřásl hlavou. „Ba ne, to nechci vědět, nezajímá mě to.“

Kdyby měl Franta manželku, jistě by se podivila, proč znenadání vyskočil z postele s výkřikem: „Fotografie!“

Rychle se umyl a oblékl, napil se zkyslého mléka rovnou z láhve, popadl tvrdou housku, s námahou ukousl jedno sousto a znechuceně ji odložil na poličku pod zrcadlo, kam odkládal důležité věci, jako jsou klíče od auta, baterka, šroubovák a náhradní tkaničky k botám. Byl si jist, že za čtrnáct dní najde tu nakousnutou housku přesně na tom místě, kam ji odložil. I to patří ke staromládeneckému způsobu života.

Nastartoval oktávii, počkal půl minuty, aby se motor jakž takž ohřál, a vyrazil k doubravskému benzínovému čerpadlu. Knapp měl dnes službu.

Franta zastavil a pozdravil tak srdečně, jak jen uměl.

„Zdravíčko,“ odpověděl Knapp nevlídně. „Co to bude?“

„Patnáct litrů,“ řekl Franta a horečně přemýšlel jak navázat s Knappem přátelský hovor.

„Co říkáte té nové třílitrové formuli závodních aut?“ zeptal se nazdařbůh. Je přece možné, že obrázky aut a závodníku pověsil na stěnu právě Knapp.

„Nic. Mne to nezajímá. Patnáct litrů, šéfe. Ještě něco?“

„Jistě. Potřebuju olej.“

Knapp zavěsil hadici do stojanu, otevřel víko motorového prostoru a vytáhl měrnou tyčku.

„Oleje máte dost.“

„Tak mi dejte litr do zásoby,“ vyhrkl Franta rozpačitě. Knapp se na něho zkoumavě podíval a pak zašel za roh. Jde do skladu, pomyslel si Franta a opatrně nakoukl otevřenými dveřmi do kanceláře. Měl na to jen vteřinku. Za žádnou cenu nechtěl, aby ho Knapp přistihl. Pokud si toho stačil všimnout, Fišerova fotografie tu nebyla.

„Myslíte, že bude pršet?“ zeptal se nešťastně, když se Knapp vrátil ze skladu.

Čerpadlář se podíval znechuceně na olověně šedou oblohu a řekl:

„To není zrovna chytrá otázka, nemyslíte?“

Franta pokrčil rameny. Pochopil, že s tímto mužem přátelský hovor nenaváže. Je to tak: někteří lidé jsou mluvkové a jiní raději mlčí. Knapp patřil do té druhé skupiny.

Franta zaplatil a odjel nazdařbůh do vesnice, nyní městečka Doubrava, jehož severní okraj se už dotýkal jižního okraje Rašpachu. Dokonce se proslýchalo, že obě někdejší vesnice budou spojeny do jednoho správního celku. Nebylo rozhodnuto, zda nová obec se bude jmenovat Doubrava nebo Rašpach. jak lze předpokládat, obyvatelé dosud samostatných obcí se přikláněli k jedné nebo druhé možnosti podle toho, zda sami pocházeli z Doubravy, nebo Rašpachu. Zastavil na náměstí, nejistě se rozhlédl a pak zamířil k budově poštovního úřadu.

„Á, to je náš František!“ uvítal ho srdečně listonoš Hořějš. „To je dost, že sis vzpomněl na kamaráda.“

„Přišel jsem se s tebou poradit,“ řekl Franta. „Znáš toho Knappa?“

„Myslíš Knappa od pumpy? jakpak by ne. Je to takovej divnej pavouk.“

„Jak to?“

„Samotář. Uzavřený člověk.“

„Já jsem taky samotář a uzavřený člověk a nejsem divnej pavouk!“

„To si myslíš ty!“ zachechtal se listonoš. „Ale vážně: ten Knapp je nepříjemný člověk. Proč se na něho ptáš?“

„Nedávno jsem s ním měl nepříjemný výstup,“ řekl Franta a stručně listonošovi vyprávěl, jak se s Knappem tehdy v noci v kanceláři pohádal. O tajemné fotografii ovšem pomlčel.

Listonoš se tomu jenom smál.

„Z toho si nic nedělej a klidně to pusť z hlavy. S Knappem se pohádá každý. Kdyby tu byla Alenka, naše doručovatelka, však ji znáš, ta by ti mohla vyprávět!“

„Taky se s ním pohádala?“

„Hádá se s ním pořád. Knapp dostává hodně pošly, ale pořád si myslí, že by dopisů mělo být víc. Každou chvilku si vyjede na Alenku, že mu sebrala dopis.“

„Proč by mu měla brát dopisy?“

„Knapp říká, že kvůli známkám.“

„To je divné. Říkáš, že je to uzavřený člověk a přitom dostává hodně dopisu!“

„Spoustu. A většinou z ciziny. To jsou někdy známky, jaké jsem nikdy neviděl. Z Austrálie, z Jižní Ameriky, z Islandu. Z celého světa. A taky hodně dopisů posílá. Ten asi utopí celý svůj plat ve známkách.“

„Komu píše?“

„Těžko říct. Na adresách jsou ženská i mužská jména. Taky jsou tam názvy nějakých úřadů, takže Knapp asi není členem žádného řetězu.“

„Copak je to řetěz?“ podivil se Franta.

„Je to taková bláznivina. Čas od času si někdo vzpomene a napíše pěti lidem dopis, aby napsali pěti lidem dopis, že mají napsat pěti lidem dopis. Už to chápeš?“

„Už v třetím pořadí by těch dopisů mělo být padesát.“

„To víc,“ řekl Franta, „v třetím pořadí by dopisů bylo pětasedmdesát. A ve čtvrtém skoro čtyři sta. Proč to všechno je?“

„Jsou v tom peníze. Ten člověk, který si to vymyslel, to zařídí tak, aby při pátém pořadí všichni ti lidé poslali na jeho adresu peníze. A namluví jim, že oni sami doslanou také spoustu peněz, až řetěz postoupí o dalších pět kroků. A tak že to půjde donekonečna a všichni lidé na celém světě ohromně zbohatnou.“

„Ty si myslíš, že Knapp něco takového dělá?“ zhrozil se Franta.

„Nemyslím! Říkám přece, že píše na adresu nějakých úřadů. Například tady, podívej: Jordell Bank Observátory. To je asi nějaká banka.“

„Kdepak,“ řekl Franta. „To je hvězdářská observatoř, jedna z největších a nejslavnějších na světě.“

„Vážně? Proč takový Knapp píše nejslavnější observatoři na světě?“

„Neřekl jsem, že je nejslavnější, ale že je jedna z nejslavnějších.“ řekl Franta a zadumaně pokyvoval hlavou. Pak vzal za kliku a otevřel nějaké dveře.

„Tam nechoď, tam je balíková pošta, jestli chceš jít ven, jeli tudy,“ řekl mu Hořejš. Franta se ani nerozloučil a kráčel ke svému vozu v hlubokém zadumání. Hořejš se za ním díval a pak pokrčil rameny a vrátil se ke své práci. Inženýr Svátek je muž svérázný a nemá cenu si lámat hlavu nad podivnostmi jeho chování, usoudil nakonec poštmistr rozumně, vytáhl ze zásuvky list bílého papíru a tužku a začal počítal, jak je to vlastně s tím řetězem, když pět lidí dostane dopis, aby poslali pěti dalším dopis, že mají poslat pět dopisů.

Podivný chlapík, přemýšlel o Knappovi Franta. Dopisuje si s Jordell Bank A na stěně mu visí snímek válečného zločince. Kde k němu přišel?

Franta náhle zabrzdil, až se kola smekla na vlhké asfaltově vozovce.

Třeba ho fotografoval sám. Třeba se s ním osobně zná. A není dokonce vyloučeno, že Fišer, je-li živ, navštívil pod cizím jménem Československo. V poslední době se tu potuluje tolik cizinců!

Tentokrát Franta zamířil do drogerie. Vedoucí paní Lysá vyhradila jednu skříň fotoamatérům: vystavila tu všechno, co amatér potřebuje ke štěstí, jednoduché fotoaparáty, zvětšovák, misky a vývojky. V zásuvce pak ukrývala filmy. A těm, kdo nechtěli riskovat obtíže samostatného vyvoláváni, zprostředkovala docela městskou službu: zřídila sběrnu amatérských prací a jednou týdně odesílala do Sušice k vyvolání filmy barevné i černobílé. Paní Lysá se dovedla ve svém obchodě dobře uhánět, jen co je pravda.

„Kdepak, pan Knapp si u mne nikdy nenechal vyvolat žádný film,“ odpověděla na Frantovu otázku paní Lysá „Pan Knapp si všechny filmy vyvolává sám.“

„Pan Knapp fotografuje?“

„Baže. Je to jeden z nejpilnějších amatérů v okolí. Myslím, že fotografuje víc než mladý Zvoníček.“

„Fotografuje dobře?“

„To nevím. Nikdy jsem žádný snímek neviděla. To je divné, viďte? Mladý Zvoníček nosí s sebou obrázky a ukazuje je na každém kroku. Všiml jste si, že založil v našem kulturním domě fotografický kroužek? Zatím má jednoho člena: mladého Zvoníčka. Ale už má vývěsní skříňku a v té visí fotografie. Samozřejmě od mladého Zvoníčka.“

Paní Lysá se smála. Mezi řečí prodávala prášek na prádlo, poradila Stejskalově nejmladší dceři, jaká barva očního stínu se nejlépe hodí k jejím zlatově hnědým očím a vysvětlila jednomu nezkušenému kutilovi, že latexová barva se neředí ani olejem, ani terpentýnem, ani trichlorem, ale docela prostě vodou. V krámku bylo hodně lidí, jeden mluvil přes druhého, ve vzduchu čpěla směsice vůní mýdla a pachu ředidel, ale paní Lysá neztrácela dobrou náladu, pro každého měla slůvko, pro každého úsměv. A co chvíli si našla vteřinku a přitočila se k Frantovi a vyprávěla o Knappovi.

„Víte, co je na tom jeho fotografování nejzvláštnější? Kupuje si spoustu filmu, ale jen málo papírů. Ano, dokonce si nepamatuju, kdy naposled si nějaké papíry koupil.“

„Třeba dělá tak špatné obrázky, že nestojí zato je kopírovat nebo zvětšovat.“

„Je to možné, ale co je moc, to je moc. Každý amatér ze začátku pokazí spoustu filmů. Vytáhne film z ustalovače a rovnou ho hodí do koše. Ale ono to vypadá tak, že Knapp vůbec nikdy nekopíruje žádné obrázky! A fotografuje už tak dlouho a spotřebuje tolik filmu, že by se to už dávno musel naučit. Je ale možné, že si kupuje papíry někde jinde. Třeba v Sušici. Nebo si je nechává posílat zásilkovou službou. Kdo ví, jak to s ním je. Vždyť on to je takovej divnej pavouk.“

Odběhla a nechala Frantu jeho úvahám. I tentokrát tedy odešel, aniž by se rozloučil. Zamířil rovnou přes náměstí ke kulturnímu domu. Skříňka s výtvory mladého Zvoníčka tu skutečně visela. Jako kdysi malíř Fuchs byl zdejším malířem bažin a bažina nalezla ve Fuchsovi svého Gaugina, mladý Zvoníček byl přední fotograf mlhy. Všechny jeho snímky vypadaly stejně: šedá plocha mlhy a v popředí se nejasně rýsoval strom, balvan, patník nebo nějaký člověk.

Co jiného tu má chudák fotografovat, když je tu mlha tak často, pomyslel si Franta a vstoupil dovnitř. V přízemi nalezl kancelář správce kulturního domu Hlinomaze. Byl to milý mladý muž, který snil o tom, že vybuduje z doubravského kulturního domu celostátně významné středisko. Litoval jen, že se v Doubravě nenarodil, nezemřel nebo tu aspoň nežil někdo významný. Takový Písek nebo Sobotka to mají dobré se svým Šrámkem, Lipnice s Haškem, Hrusice s Ladou, stěžoval si Hlinomaz přátelům. Ale co my v naší Doubravě? V poslední době se ale rozhodl, že po patnácti letech proslaví malíře Fuchse a jeho dílo a že založí tradici Fuchsovy Doubravy.

„Kdepak, do našeho fotografického kroužku Knapp nechodí, to měla paní Lysá pravdu,“ řekl Hlinomaz Frantovi. „Ale několikrát jsem ho u nás přece jen viděl. Ale kde to bylo? Aha, už vím. Navštívil našeho Koperníka.“

„Jak prosím?“ zbystřil Franta pozornost.

„Jarda Šálek zakládá astronomický kroužek, a proto mu říkáme Koperník,“ usmál se Hlinomaz. „Myslím ale, že nebude mít o nic větší úspěch, než Zvoníček se svým fotografováním.“

„Kdyby získal Knappa, měl by alespoň jednoho člena. Zvoníček nemá žádného, pokud vím.“

„Ale kdepak,“ řekl Hlinomaz. „Knapp není žádný vážný zájemce. Je to jen takový podivín, divný pavouk.“

„To mi zatím řekl každý,“ podotkl Franta zamyšleně. „Proč myslíte, že je to podivín?“

Otevřenými dveřmi vyhlédla Hlinomazova manželka.

„Pepo, nepomlouvej tady a vy, pane, se moc nevyptávejte. To se nedělá. Jak by to vypadalo, kdyby každý chtěl všechno vědět!“

„Nechci všechno vědět, jen něco. Například to, proč si váš manžel myslí, že Knapp je divný pavouk.“

Franta myslel, že si žertem získá nevlídnou paní Hlinomazovou, ale přepočítal se. Byla to žena přísná, žertům nepřístupná. Držela svého manžela zkrátka a přísně dbala, aby se nedostal do nežádoucí společnosti a neprováděl nic nevhodného.

„Pepa si musí připravit materiály do schůze,“ řekla jedovatě.

Hlinomaz schlíple zacouval do své kanceláře, která v době mimo úřední hodiny sloužila jako obývací pokoj jeho bytu. Když už zavíral dveře, mrkl na Frantu a loupl očima kamsi doleva. Franta se dovtípil a šel ke dveřím, které byly vlevo od vchodu do Hlinomazový kanceláře – bytu. Za nimi se otevírala krátká temná chodba.

Opatrně tápal kupředu a šátral rukama, aby nahmatal vypínač. Ale marně.

Kdesi vepředu vrzly dveře.

„Tady jsem, pane Svátek,“ zašeptal Hlinomaz. „Pojďte, nebojte se, cesta je volná.“

Franta ušel tři kroky, načež šlápl do prázdna a vzal pochopa kupředu. Bolestně vykřikl.

„Jejda! Právě jsem vám chtěl říct, že tu jsou dva docela malinké schůdky!“

Franta viděl před očima rudé a žluté kruhy. Bolest vystřelovala na všechny strany v kolenou, pažích a v pohmožděném hrudníku.

Já hlupák, do čeho se to vlastně pletu! Tady ten trouba si ze mne dělá vyloženou legraci, naletěl jsem jako malý kluk! Okamžitě pustím celou věc z hlavy. Fišer je patnáct let mrtvý a basta. Kdo ví, kdo na fotografii je. Knapp je mi lhostejný a radotínské vrahy ať si honí kriminálka a kontrarozvědka, vířilo Frantovi hlavou. Hlinomaz mu pomáhal vstát a šeptem ho konejšil.

„Tak hezky na nohy, pěkně, teď už víme, že tu jsou schůdky… Abych nezapomněl, pane Svátek, ptal jste se na toho Knappa. Představte si, on věří na létající talíře. Na UFO.“

„Cože?“ řekl Franta zbytečně nahlas a červená i žlutá kola před jeho očima zhasla.

„Vím to od Šálka. Knapp za ním byl a vyptával se ho na létající talíře. Šálek se mu vysmál. Knapp ho ale prosil, aby nikomu o talířích nevykládal. Šálek mu to slíbil. Řekl to jenom mně. To přece musel, když jsem tu vedoucí kulturního domu, nebo snad ne?“

Vedl Frantu k východu.

„Pepo! Kde vězíš?“ ozval se někde v hloubi budovy velitelský hlas paní Hlinomazové.

„Píše si prý s ufonisty na celém světě. Obtěžuje hvězdárny. Je členem nějakého talířového spolku. Je to divný pavouk.“

Šeptal stále rychleji a rychleji, až mu Franta přestal rozumět.

„Tak už běžte, pane Hlinomaz, nebo budete mít nepříjemnosti!“

„Jaké nepříjemnosti? Já mám nejhodnější ženu na světě. A na toho divného pavouka si dejte pozor.“

Franta vyšel před budovu a mimoděk pohlédl vzhůru.

Ale žádný létající talíř nespatřil.

VII. LÉTAJÍCÍ TALÍŘE

Franta zvedl oči od čtení. Všechno mu bylo jasné. Celé lidské dějiny, dokonce i příchod člověka na planetu Zemi, je dílem obyvatel vzdálených galaxií, kteří dovedou putovat prostorem rychlostmi vyššími rychlosti světla v létajících přístrojích.

Všude je létajících talířů plno. My, obyčejní smrtelníci, je nevidíme, protože piloti neoznačených létajících těles, anglickou zkratkou zvaných UFO, jsou tvorové mimořádně plaší a vyhýbají se lidské všetečnosti.

Neoznačených létajících těles UFO je desatero základních druhů.

Nejběžnější UFO je výzvědný létající talíř. Připomíná misku obrácenou dnem vzhůru. Zespodu jsou vidět tři kulové motory. Průměr disku je asi deset metrů.

Jednodušší typ létajícího talíře je okrouhlé těleso o průměru od půl do pěti metrů, pravděpodobně automaticky řízené. Výška tělesa je obvykle jedna třetina průměru.

Třetí typ je létající cylindr, útvar válcovitého tvaru. Někteří ufonisté však soudí, že jde o obyčejný talíř a že pozorovatel se špatně díval. Stejně soudí o létajících kornoutech, čtvrtém druhu UFO.

Pátý typ tvoří dvojité talíře, jakýsi kosmický tandem. Když jsou talíře tři, ufonisté je řadí k šestému typu.

Sedmý, důležitý a často pozorovatelný typ, je létající cigareta, těleso neobyčejně velkých rozměrů, připomínající svým vzhledem cigaretu nebo torpédo. Ufonisté jsou toho názoru, že létající cigareta je jakási mateřská loď či lépe řečeno létající základna pro menši tělesa UFO.

Méně známý je osmý typ, létající hvězda, jakýsi hrozen obvyklých létajících talířů. Kapitolu samu pro sebe tvoří devátý typ, létající koule. Jde ovšem možná o obyčejné talíře, letící na boku. Konečně se dostáváme k typu desátému, létajícímu kolu. Tyto stroje byly vídány už ve středověku a tehdejší kronikáři je neopomněli zobrazit je svých dílech. Mají obrovité rozměry a pohybují se neuvěřitelnou rychlostí. Všech deset typů UFO má jisté vlastnosti společné: stroje létají rychle, naprosto nehlučně, dovedou náhle zastavit nebo se rozjedou z klidu rovnou do špičkové rychlosti. Stejně překvapující je i jejich schopnost měnit náhle směr, aniž by byly poutány setrvačností, zemskou přitažlivostí, třením vzduchu a podobně.

„Úžasný nesmysl,“ povzdechl si Franta. „Co jsem komu udělal, že musím takové věci číst?“

V městské knihovně v Sušici měli dvě knihy o létajících talířích, jednu anglickou a jednu polskou. Pozoruhodné na nich bylo, že obě měly stejné obrázky a opíraly se o naprosto shodná fakta. Zřejmě autoři ufonistických děl čerpají jeden z druhého.

Rád bych viděl toho čaroděje, který napsal první knihu o létajících talířích. Jeho fantazii bych chtěl mít!

Už při prvním prolistování knih dospěl Franta k překvapivému poznání: na celém světě jsou statisíce, možná i milióny lidí, kteří upřímně věří na UFO a na soustavnou a cílevědomou činnost malých zelených mužiků na naší planetě. Ve Spojených státech, v japonsku a v západní Evropě působí velké spolky sdružující přátele UFO. Čerpadlář Knapp je nepochybně dopisujícím členem jedné, možná i více takových společností.

Franta dostal nápad. Přistoupil k telefonu a nechal se spojit s Prahou. Večer navázal spojení snadno, nečekal déle než deset minut.

„Štěpán,“ ozval se vzdálený hlas.

„Nazdar, Stando, tady Franta Svátek.“

Na druhém konci drátu bylo chvilku ticho. Pak Standa Štěpán začal radostně burácet, takže Franta musel odtáhnout sluchátko od ucha v obavě, aby mu nepraskl bubínek.

Na vzdálenost jednoho metru jasně slyšel, co všechno Standa Štěpán provolává:

„Franto, ty chlape bídná, jak to, že se nikdy neozveš, zapomeneš na kamaráda, ty kluku jeden, to jsem rád, že tě zase slyším, co pořád děláš, potvoro jedna, to byly časy, když jsme spolu táhli na hranici, kdepak, to je pryč, no to se podívejme…“

Ještě štěstí, že netelefonuju do Austrálie. Tohle povykování by mne stálo kupu peněz, pomyslel si Franta.

„Tak co se stalo,“ zeptal se po chvíli bouřlivého vítání na dálku Standa Štěpán věcně.

„Vidím, že jsi oběť povolání,“ zasmál se Franta. „Kamarád ti zavolá a ty se hned ptáš, co se stalo.“

Standa Štěpán už dlouho nepůsobil na hranici. Zvolil obtížnou dráhu kriminalisty. V uplynulých patnáctí letech se s ním Franta setkal snad jen třikrát, čtyřikrát.

„Kamarádi si na mne obvykle vzpomenou, až když jim leče do bot. Ukradl ti někdo auto? Vlezli ti chuligáni do chaty?“

„Nic takového. Poslyš, co víš o létajících talířích?“

„Nic. A co ty?“

„Všechno. Dal jsem ti špatnou otázku. Znáš v Praze nějakého člověka, který by se zajímal o létající talíře? Musel by to být zanícený fanoušek, fanatik.“

Povolání kriminalisty naučilo Standu Štěpána, že se nemá ničemu divit. Nekladl zbytečné otázky a zamyslel se. Po chvilce přemýšlení řekl:

„Neznám, ale mohu ti zítra dát zprávu. Co bys od něho potřeboval? Aby ti získal volnou jízdenku na cestu do mlhoviny Andromedy?“

Z otázky se dalo usuzovat, že Frantův kamarád Standa Štěpán přece jen o létajících talířích něco věděl.

„Nemuselo by to být ani tak daleko,“ zažertoval Franta. „Potřebuju ale jinou věc. Musím se dostat na kobylku jednomu zdejšímu člověku. Je to hrozný nemluva a kakabus. Musím na něho opatrně, od lesa. Bylo by báječné, kdyby nějaký astronom ufonista mu z Prahy napsal, že v Doubravě, nebo v Rašpachu, to už je jedno, žije jistý zakuklený ufonista Franta Svátek. Nic víc. Doufám, že ten chlapík mi skočí na špek.“

„Je mi to jasné. Až se setkáme osobně, povíš mi o tom blíž. Myslím, že tohle mohu pro tebe zařídit.“

Rozloučili se a Franta zavěsil. Znovu se ponořil do studia ufonistické literatury. Nemohl se soustředit. Jeho myšlenky stále kroužily kolem tohoto nápadu.

Uvěří Knapp, že Franta Svátek je skutečně vyznavač UFO? Franta doufal, že ano. Knapp nemá žádný důvod, proč Frantu podezírat z postranních úmyslů. Koneckonců, Franta nechce Knappovi ublížit – pokud ovšem Knapp není ve spojení s Fišerem, organizací HIAG a pány tohoto druhu. Po svých zkušenostech Franta nepochyboval. o tom, že záhadná smrt obou Němců v radotínském lesíku je součástí široce založeného spiknutí, které má rozhozené sítě po světě a jež je nutno zničit dřív, než napáchá další škody. Ostatně, v tomto smyslu hovořil i major Šváb. Kdyby ovšem Knapp byl spoluviník spiklenců, choval by se takto nápadně, vyměňoval by si dopisy s polovinou světa, obtěžoval by astronoma Šálka s létajícími talíři? Je pravděpodobnější, že by se snažil zůstat v pozadí, nepozorován, nenápadný. Jeho zaměstnání u benzinového čerpadla mu přece dávalo nepřebernou možnost nenápadných styků s nejrůznějšími lidmi. Kolik se tu denně vystřídá automobilů, kolik tváří takový čerpadlář denně spatří, s kolika lidmi denně hovoří!

Uplynulo deset dní.

Franta Svátek zajel do Prahy a navštívil Standu Štěpána. Starý kamarád ho uvítal opravdu srdečně. Ujistil ho, že skutečně toho správného ufonistu nalezl a že mu podstrčil ten náležitý tip na ufonistu Frantu Svátka z Doubravy.

„Neměl bych toho chlapíka navštívit?“

„Kdepak. To je kapacita. Představ si, že je to jediný Čech, který byl na palubě létajícího talíře,“ řekl Štěpán a zašklebil se. Franta vrtěl hlavou.

„Četl jsem o takových lidech. Většinou to jsou Američané. Že by někdo u nás nalezl tu drzost…“

„Ale ovšem, u nás žijí roztodivní lidé, divil by ses. Tento pán samozřejmě nechodí se svými báchorkami u nás na veřejnost. Pilně si dopisuje s ufonisty na celém světě, nechá se od nich zvát na ufonistické kongresy a vypráví tam, o čem si s malými zelenými mužíky povídal. Myslím ale, že teď to budou mít ufonisté čím dál tím horší. Jurij Gagarin rozhodně žádné UFO v kosmu nespatřil. Ve vesmíru začíná být živo. jak ufonisté vysvětlí, že kosmonauti ani automatické sondy žádné UFO nezaznamenali?“

„Co by vysvětlovali,“ odpověděl Franta prostě. „Kdo věří, nenechá se ve své víře zviklat. A kdo nevěří teď, neuvěří nikdy a ufonisté se o takového člověka nestarají. Svým způsobem to jsou šťastní lidé.“

„Nevidím v tom žádné štěstí. Dělat lidem hlupáka! To by se mi sotva líbilo,“ podotkl Standa Štěpán suše.

„Mně teď na ‚ufonistech‘ zajímá jen jedno: vezmou mne mezi sebe, nebo ne?“

Někdo zaklepal na dveře.

„Dále,“ řekl Štěpán.

Vstoupil major Šváb. Srdečně si s Frantou potřásl pravicí. Standa nervózně postával a pak řekl:

„Mám odejít, soudruhu majore?“

„Ne, zůstaňte, prosím. Jde o ten radotinský případ. Myslím, že na něm také děláte.“

„Něco jsem s tím měl společného,“ řekl Standa.

„Analyzovali jsme se soudruhy celý ten případ,“ začal major Šváb rozvážně. Vytáhl z kapsy krabičku svých viržinek, pečlivě vybíral cigárko vhodné právě pro tuto chvíli a rozhodl se pro to bachraté, tmavohnědé, s jemnými světlými žilkami. Vytáhl vycpávku ze slámky, která tvoří náustek cigárka, a dlouze a důkladně brazilko zažíhal. Standa s Frantou hleděli s úctou na tento posvátný obřad.

Konečně brazilko začalo správně žhnout a u stropu narostl obláček modravého dýmu. Major Šváb se pohodlně opřel a pokračoval:

„Řeknu vám stručně, k jakému závěru jsme dospěli. K žádnému.“

„Nějaké výsledky máme, soudruhu majore!“ namítl Standa. „Podařilo se nám prokázat, kde střelec stál. Našli jsme jeho stopy. Víme, že to byl muž vysoký asi stopětasedmdesát centimetrů, poněkud při těle, ale fyzicky velmi výkonný. Znamenitý střelec, pravděpodobně bývalý voják nebo výkonný agent tajné služby nějaké cizí země.“

„Vím, že jste podali dobrý výkon,“ řekl major Šváb. „Popis pachatele se ale hodí na kdekoho, například i na vás, soudruhu Štěpáne. Až na tu vynikající fyzickou výkonnost,“ dodal a přimhouřil oko. „My jsme se na to dívali Z jiné strany, z širšího zorného úhlu. Zopakujeme si, jak události šly za sebou. Soudruha Svátka napadli v noci dva muži. Znali jeho adresu a věděli o jeho činnosti za války, přestože se soudruhu Svátkovi podařilo svou pravou totožnost utajit. Oficiálně dodnes je jméno důstojníka SS Klause Menzela zaneseno v seznamu padlých. Vedení esesáckých organizací neví, že důstojník Menzel byl ve skutečnosti rozvědčík Svátek. A přece se ve Svátkové bytě objeví po dvaceti letech dva bývalí členové SS, brutálně ho vyslýchají, mučí a nakonec na něho nastraží smrtelnou past, do níž by jistě upadl, kdyby ho šťastnou náhodou nenavštívil syn.“

Franta jen povytáhl obočí. Šťastná náhoda? Ne, nebyla to jen šťastná náhoda. V pozadí je Fišer, ale otec si nepřeje, abych o něm mluvil, vážený soudruhu majore… Franta se cítil provinile. I mlčení je svým způsobem lež. Otec snad ví, co dělá… Vždycky to věděl. Syn je povinen svému otci věřit a spoléhal se na správnost jeho úsudku. Zní to snad starosvětsky, ale otec vždycky Frantovi dobře radil!

„Kdo byli ti muži? Ověřili jsme si, že opravdu patřili k esesácké organizaci HIAG. Víme dokonce i to, že byli příslušníky tak zvané styčné sekce HIAG.“

Odmlčel se a zadýmal brazilkem, které hrozilo, že zhasne, a přitom hleděl zpytavě na oba muže.

„Dovedete si jistě představit,“ pokračoval major, „že taková organizace, jako je HIAG, se nemůže udržet nad vodou bez pomoci zvenčí. Především pak bez pomoci americké tajné služby. Vedení organizace proto vyčlenilo zvláštní odbor, zaměřený na rozvíjení styků s tak zvanými pomocnými zdroji. Je to v podstatě špionážní odbor HIAG. Naši dva noční násilníci patřili k tomuto odboru. Měli tedy blízko k Američanům.“

„To je jen dohad,“ řekl Štěpán. Trochu ho mrzel majorův žert o fyzické kondici. Je pravda, že Standa Štěpán v posledních létech přibral několik zbytečných kilogramů, ale byl přesvědčen, že je stejně silný a svěží jako kdykoli předtím. „My, kriminalisté, jsme vám dodali fakta. Ale teď slyším samé domněnky.“

„Jsou to však velice pravděpodobné domněnky,“ namítl major. „Fakta o zařazení obou mužů jsme si ověřili s bezpečnou jistotou. Nemohu se však zbavit dojmu, že jejich noční nájezd na Svátkův domek v Horním Újezdě je jakási soukromá akce. Toto není styl HIAG.

František by nám mohl vyprávět o metodách tajných služeb Západu, používaných v padesátých letech. A když vy jste sloužil na hranici, užil jste si toho také dost a dost. Přestřelky, noční přepady, násilné přechody hranic. To už je za námi. Pánové ze zámoří oblékli rukavice z jemné kůže. Zbraně teď používají jinde, ve Vietnamu, na Středním východě, v Africe, v Bolívii. Evropu chtějí mít klidnou. Co tedy znamenal ten divoký podnik dvou mužů HIAG v hlavním městě republiky?“

Major vstal a začal přecházet po místnosti. Dým doutníku črtal za ním klikatou linku. Bylo patrno, že major si především chce sám sobě ujasnit myšlenky.

„A pak ten výlet do opuštěného lomu. Věřím, že Američané i vedení HIAG vědí, nebo aspoň tuší, že archiv je už dávno v našich rukách. Měli dost času na to, aby si to spočítali. Měli dost náznaků, ze kterých si mohli odvodit pravdu, a ti pánové nejsou hloupí. Počítat dovedou velice dobře. Řadoví členové organizace o tom však nemuseli vědět. Mohou být stále ještě přesvědčeni, že archiv leží dosud bezpečně ukryt v zatavené skále. Tam, kam ho prchající esesmani na jaře pětačtyřicátého roku ukryli. I tato akce svědčí o tom, že jde o soukromý podnik dvou nadšených aktivistů esesácké organizace.“

„Co tedy znamená ta vražda?“

„Nedává žádný smysl,“ připustil. „Ledaže… ledaže by…“

Zastavil se uprostřed místnosti a namířil na Standu Štěpána žhavý hrot brazilka.

„Ledaže by někdo třetí udělal jejich soukromému podniku náhlý konec. Ledaže by ta vražda nebyla ničím jiným než dokonalým odvoláním nešťastně započaté akce. Někdo neznámý byl na jejich podnikání upozorněn. Ozbrojil se a spěchal, aby jim zabránil v pokračování. Není dokonce vyloučeno, že je nechtěl zabít. Kdyby se k nim dostal dříve než my, snadno by se s nimi dohodl. Ale oni padli do našich rukou a hrozilo nebezpečí, že budou mluvit. Neznámému nezbylo nic jiného, než namířit a vystřelit.“

Při slově vystřelit vymrštil ruku s brazilkem kupředu. Standa mimoděk uhnul. Žhavý konec cigárka upadl na podlahu. Standa i Franta by rádi požár uhasili, ale neodvážili se pohnout, aby majora nerušili v jeho myšlenkách. Dívali se, jak vložil brazilko na správné místo do koutku úst a zamyšleně zatáhl.

„Z toho plyne jediný závěr,“ řekl major. „Akce v Horním Újezdě byla předčasná, byla soukromě vedená a organizace s ní nesouhlasila. Vedení HIAG, a mužná i Američané, připravovalo, a dosud připravuje jinou akci. Soukromý podnik těch dvou hromotluků jim zkřížil plány. Vzbudil naši ostražitost. Budou teď pokračovat velice obezřetně. Hrome, proč to sakramentské brazilko nehoří?“

„Hoři tady na zemi, soudruhu majore,“ ukázal Štěpán prstem.

Šváb zadupal žhavé očičko a vztekle vybafl:

„Proč to někdo nezašlápnete?“

„Nechtěli jsme…“

„Nechtěli! Potřebujete ke všemu rozkaz, ke všemu podrobné pokyny? Přál bych si od vás víc iniciativy, tak je to! No dobrá, dobrá, vím, že jde o maličkost a že nemám ani právo, ani důvod vám nic vytýkat. Soudruhu Svátku,“ obrátil se k Frantovi, „nestalo se ve vaší blízkosti v poslední době něco podezřelého?“

Franta pokrčil rameny a s vyzývavým úsměvem pokračoval:

„Špatně mi funguje startér u oktávie. Obvykle jednou, dvakrát do měsíce trucuje a nechce pracovat.“

Major se suše zasmál a zapálil si znovu brazilko.

„Takové světaborné události nemám samozřejmě na mysli. Uvědomil jsem si totiž, že vy jste člověk, o něhož by pánové ze zámoří mohli mít zájem. Odborník s evropskou pověstí. Váš podnik pracuje také na vojenských objektech a v současné době dokončuje nedaleko Doubravy vojenské letiště, nemám pravdu?“

„Ano, soudruhu majore. Doubravské močály byly po odvodnění zúrodněny. Ale zůstala rozsáhlá oblast, která se k zemědělskému zužitkování nehodí. Bylo rozhodnuto, že zde bude vybudováno předsunuté letiště. Hladina spodní vody v léto oblasti…“

Major netrpělivě mávl brazilkem jako kouzelnou bulkou.

„Hladina spodní vody není teď podstatná. Náš prvořadý zájem je nyní jiný: zjistit, jaké jsou záměry lidí, kteří vyslali vraha do Radotína. Musíme v nich vyvolat dojem, že se soustřeďujeme na vyšetřování vraždy a že ostatní stránky případu nebereme na zřetel. Nesmíte se divit, soudruhu inženýre, když vás teď budeme s tou vraždou obtěžovat víc, než je nutno. Nebude to příjemné, ale je to v zájmu dobré věci. Věřím, že někdo pozoruje naše počínání. Musíme ho přesvědčit, že se ženeme za pachatelem vraždy jako liška za zajícem a neohlížíme se ani vpravo, ani vlevo. Nepřítel je teď vyplašený. Pravděpodobně čeká, co se bude dít. Vyšetřování vraždy bude dobrá kouřová clona, která ukryje naše záměry.“

„A co moje práce na doubravském letišti? Nemohu si dovolit odjíždět každou chvilku do Prahy. Hladina spodní vody v této oblasti je totiž…“

„Dobrá. Abych uklidnil vlny na vaší hladině spodní vody, vyšlu vyšetřovací skupinu do Doubravy. Povede ji váš přítel Štěpán!“

Po těchto slovech major rozdrtil nedopalek brazilka v popelníku a dal tak najevo, že jeho rozhodnutí je konečné.

Zatra práce, pomyslel si Franta. Tady jde o vážné věci a já nedokážu pustit létající talíře z hlavy. Major by se divil, kdyby věděl, co mi straší v mozku!

Opatrně pohlédl na Standu. Zachytil jeho tázavý pohled. Vyčetl z něho: taky myslíš na ty létající talíře?

„Co to spolu máte, vy dva?“ podivil se major. Nic mu neušlo.

„Nic, soudruhu majore. Máme radost, že budeme spolu vojákovat jako za starých dobrých časů,“ řekl Standa.

Major se na ně zkoumavě podíval a řekl:

„Jen aby. Myslím, že přede mnou něco skrýváte.“

Prozkoumal krabičku, ale žádné brazilko už nenašel. Nevrle ji zmačkal a odhodil do koše.

VIII. MINULOST, PŘÍTOMNOST A BUDOUCNOST

Vyšetřovací skupinu tvořili tři lidé. jak major slíbil, vedl ji Standa Štěpán. Druzí dva vyšetřovatelé se jmenovali Stárek a Jeroným. Major splnil, co Frantovi slíbil: vyšetřování bylo nepříjemné. A naopak, nesplnilo se to jediné, na co se Franta těšil: okolnosti totiž nedovolily, aby válčil spolu se Standou Štěpánem.

Stárek a Jeroným vystupovali v Doubravě a Rašpachu jako pracovníci kriminální služby, pověření důležitým úkolem, o němž samozřejmě nikomu neřekli nic bližšího, ale který se zřejmě týkal inženýra Svátka.

Štěpán se objevil v Doubravě také. Nemohl se však s ním stýkat, protože Standa nastoupil jako mechanik v autodružstvu, a pracoval tam stejně usilovně jako kterýkoli z dalších Čtrnácti mechaniků. Nikdo by na něm nepoznal, že se stará o něco jiného než o pokažené rychlostní skříně, pokřivené kulové čepy a rozladěné karburátory. Frantovi to bylo dvojnásob nepříjemné. Jednak Standova role mu neumožňovala, aby se s Frantou pravidelně stýkal, jednak Standa pracoval nepříjemně blízko benzínového čerpadla, takže Franta si musel počínat obzvlášť opatrně při svém pátrání po tajemství čerpadláře Knappa.

Standa Štěpán se nastěhoval do svobodárny, kde bydleli řemeslníci od Vojenských staveb, kteří pracovali na letišti. Už prvního večera se s Frantou seznámil v kulturním domě. Setkali se tam jakoby náhodou, vzpomněli si, že před patnácti lety Standa sloužil ve zdejším okolí na hranici a zavzpomínali si na staré časy.

Nakonec se stáhli do koutka kavárny, která byla v přízemí kulturního domu.

„Co má znamenat ta maškaráda?“ divil se Franta.

„Je to nápad majora Švába,“ řekl Standa a pokrčil rameny na znamení, že podřízený nemusí za všech okolností bezvýhradně schvalovat nápady svého nadřízeného, ale musí je bezpodmínečně plnit.

„Myslel jsem, že povedeš vyšetřovací skupinu!“

„Já ji také vedu!“

„Ti dva mládenci mi dávají zabrat. Dnes odpoledne jsem byl u výslechu. Na národním výboru si vyhradili místnost, kde je archiv. Tři hodiny se mne tam vyptávali!“

„Měli se vyptávat čtyři hodiny,“ podotkl Standa suše.

„Děkuju pěkně! Už jsem si nakonec začal myslet, že jsem ty dva chlapy měl na mušce já sám! Tím to ale neskončilo. Dověděl jsem se, že chodí po městě a vyptávají se na mne kdekoho! Lidi se mi už začínají vyhýbal a děti si na mne už brzo budou ukazovat prstem.“

„I to je v pořádku,“ schválil jejich počínání Standa Štěpán. „Jen se podívej, jak si tě prohlíží pan vrchní!“

„Přemýšlí, jestli může kriminálníkovi donést šálek kávy,“ zavrčel Franta. „Proč to všechno je?“

„Jsi hlava zabedněná, stejně zabedněná, jako jsi byl vždycky.“

„Takhle jsem si vzpomínání na staré časy nepředstavoval… Já vím, nemusíš mi nic vysvětlovat. Major chce, aby všechno vypadalo zcela normálně. Možná že někdo mě má pod dohledem. Divil by se, kdyby mne Bezpečnost pustila jen tak ze zřetele, přestože jsem zapletený do tak podivné záležitosti. Víš, co je ale nejhorší?“

„Vím,“ řekl Standa Štěpán. „Vojenské bezpečnostní orgány tě pozvaly na pohovor.“

„Jak to víš?“

„Major Šváb je upozornil, aby rozhovor s tebou provedly. Možná že tě na nějaký čas odsunou stranou. Půjdeš od válu, jak se říkávalo u nás na vesnici, dají tě k ledu.“

Franta povyskočil na židli, ale Standa ho chlácholivě přiměl, aby se posadil a byl klidný jako bodný chlapeček.

„Měj rozum!“ pokračoval. „Pracuješ na vojenském letišti. Někdo tě možná pozoruje. Co by si řekl ten neznámý. kdyby tě vojenské orgány nechaly běhat po vojenském objektu? Nebylo by mu divné, že člověk zapletený do vraždy za velmi podezřelých okolností běhá nejenom na svobodě, ale dokonce pracuje na důležité vojenské stavbě?“

„To jsem si nepředstavoval, že la kouřová clona bude tak důkladná! Mně to už nepřipadá jako clona z kouře, ale z tlustého a dobře armovaného betonu.“

„Nebruč, kamaráde, musí to být. Doufám, že to nebude dlouho trvat. Major se do případu zakousl a on je jako buldog, já ho znám. Nepustí, dokud oříšek nerozlouskne.“

„Aby nerozlouskl přitom i mne.“

Standa Štěpán se na Frantu povzbudivě zašklebil.

„Přece nebudeš brát věci tak vážně, taková stará vojna! Mimochodem, jak to máš s těmi ufiky?“

„Jakými ufíky?“

„Měl jsi tady nějakého člověka, který věří na létající talíře. Už jsi se mu dostal na kobylku?“

Ve Frantovi hrklo. No ovšem, Standa se začne zajímat o Knappa. Přijde na to, že Franta zatajil podezřelou fotografii. Byla to možná neopatrnost, klukovina… Ba ne, táta si to tak přál. Musím zapírat, musím mlčet jako dub.

„Nedostal. A nevyptávej se mě na to. Nemusím ti všechno věšet na nos!“

„Nezapomínej, že jsem vedoucí vyšetřovací skupiny,“ zlobil se na oko Standa. „Musím všechno vědět. Když mi to nepovíš, řeknu mládencům, aby protřepali celou Doubravu, dokud v sítu nezůstane létající talíř.“

Brzy se rozloučili a šli po svých. Standa se obával, že neznámý je může pozorovat i zde, v kavárně kulturního domu. Je vůbec nějaký neznámý? Jak dlouho bude trvat toto podivné vyšetřování, vedené ne proto, aby vyšetřovatelé získali nějaká fakta, ale proto, aby zamlžili pravý stav věcí? Franta Svátek není nic jiného než vnadidlo a my nevíme, jestli ve zdejším rybníku nějaká ryba je, uzavřel Standa Štěpán své úvahy. Chudák Franta. Ten je na tom nejhůř!

Franta na tom byl opravdu zle. Standovi mládenci mu znepříjemňovali život, jen co je pravda. A napříště nemělo při tom zůstat – Franta měl být odstaven, měl být zbaven své práce. Jistě, bude to dočasné, jen po dobu vyšetřování, ale jak dlouho bude vyšetřování trvat?

Neměl by Franta povědět majoru Švábovi o Knappovi a jeho podezřelé fotografii?

Co by se ale na Frantově postavení zlepšilo? Pravděpodobně nic. Major by se utvrdil v podezření, že v Doubravě není všechno tak v pořádku, jak by mělo být.

Ten Knapp a jeho fotografie! Toho deštivého večera to všechno začalo. Že mne čerti k té pumpě nosili, láteřil Franta v duchu. Nemusel jsem si fotografie všimnout a byl by pokoj.

Byl by pokoj? Kdyby si Franta fotografie nevšiml, do Prahy by nejel, otec by byl mrtev a jeho mučitelé a vrazi by byli v bezpečí za horami, hýčkáni a oslavováni „spolubojovníky“ z esesácké organizace HIAG jako hrdinové.

U Knappa to všechno začalo, ale Franta nebyl ani o krůček blíže svému cíli. Standa Frantu ujistil, že pražský ufonista podal Knappovi zprávu a že všechno je tedy v pořádku. Knapp se ale stále neozýval. Franta ho několikrát viděl u benzínového čerpadla, nevlídného, mlčenlivého a nevšímavého. Pokud to jen šlo, aby nevzbudil pozornost, bral benzin výhradně od něho, ale Knapp nedal ani mžiknutím najevo, že Frantu považuje za někoho jiného než za obvyklého zákazníka.

Uplynulo čtrnáct dní od toho večera, kdy Franta telefonoval Standovi do Prahy. Obtěžování vyšetřovatelů bylo stále horší a dnes dopoledne oznámil příslušník vojenských bezpečnostních orgánů stavbyvedoucímu, že další pobyt inženýra Svátka na staveništi je „až na další“… nežádoucí.

Franta se jaksepatří rozčilil. Měl to ostatně v roli. Předcházejícího večera ho totiž Standa upozornil, že na příkaz majora Švába se toto přísné opatření chystá.

„To je nesmysl, to je šílenství!“ láteřil Franta v kanceláři stavbyvedoucího. „Tohle letiště stojí na vodě a vy to víte stejně dobře jako já. Koho sem chcete místo mě postavit? Strážného Matějku? Jen ho sem postavte, aby hlídal spodní vodu a křičel halt, až voda stoupne!“

„Uklidněte se, soudruhu inženýre. Opatření je dočasné. Všechno se jistě brzy vysvětlí a vy se vrátíte k práci. Věřte mi, jsem z toho stejně nešťastný jako vy. Termín už začíná hořet a bez vaší účasti budeme zdrženi jistě o čtrnáct dní, ne-li o měsíc.“

„Ten blázinec má trvat celý měsíc?“

„Není to vyloučeno, pokud mohu soudit z toho, co mi bylo řečeno,“ odpověděl stavbyvedoucí vyhýbavě a pozorně hleděl na prasklinu v desce psacího stolu.

„To je skandál! Pojedu na ministerstvo do Prahy a budu si stěžovat.“

„Myslím, že vám to nebude moc platné, soudruhu inženýre. Příkaz přišel z Prahy, jak už to vypadá. Nemyslete si, že soudruzi vám nedůvěřují. Výslovně mne ujistili, že sáhli k tomuto opatření jen proto, aby nenarušili váš pracovní program. Vyšetřování přece zabírá mnoho času, a kdyby vás museli odvolat pokaždé, kdy vás budou potřebovat, postup práce by tím velice trpěl. To musíte přece uznal!“

„To jsou důvody dobré pro děti v mateřské školce,“ vybuchl Franta, tentokrát upřímně. „Jako v Kocourkově: aby mne nemuseli odvolávat, odvolají mne.“

Vyběhl z kanceláře, práskl za sebou dveřmi a hnal se k autu. Vztekle čvachtal blátem a nedbal, že mu špinavé krůpěje stříkají na nohavice.

„Pane inženýr, pojďte se podívat, první lísteček! Ten je malinkej, bleďounkej, inu, miminko!“ volal na něho strážný Matějka.

Franta se na něho zuřivě podíval.

„Ty budeš hlídat spodní vodu,“ vybafl.

„Cože? Nerozuměl jsem vám.“

„Strčte si ten bleďounkej lísteček za tu vaši bleďounkou čepici!“

Skočil do vozu a prudce se rozjel. Matějka se za nim díval vyjeveně. Pak pomalu zvedl ruku a dotkl se pokrývky hlavy.

„Dyť mám klobouk. Žádnou čepici!“ zašeptal.

Hluboké rýhy po kolech Frantovy oktávie zalila voda.

Vůz se hnal po silnici nebezpečnou rychlostí. V zatáčkách lehký zadek auta uskakoval, tatata, skřehotala zadní náprava jako řehtačka. Franta proletěl kolem čerpadla. Službu měl Knapp. Ani nezvedl oči, když Franta jel kolem.

Je to všechno pitomost. Pojedu do Prahy, za majorem, a všechno mu vytmavím. Už toho mám po krk, rozhodl se Franta.

Před budovou někdejšího hostince U vysloužilce stála poštovní doručovatelka, známá po celé Doubravě jako Alenka. Málokdo, snad jen listonoš Hořejš, věděl, že se celým jménem jmenuje Ti kalová.

„Už na vás čekám,“ řekla Alenka, ačkoli nemohla tušit, že se Franta vrátí z práce tak brzy. „Dostal jste dopis. Z daleka. Z ciziny. Až z Japonska.“

„To bude omyl,“ zavrčel Franta. „Dopisy z ciziny dostává pan Knapp, pokud jsem slyšel.“

„Ten taky dostal dopis z Japonska. Ale tenhle je váš. Podívejte, to je přece vaše adresa,“ dodala, poněkud dotčena, že Franta pochybuje o její soudnosti.

Franta jí vytrhl dopis z ruky.

Byl to tak zvaný aerogram, lehounký jako peříčko. Je to jediný list leteckého papíru, zalepený jako obálka. Aerogramy mají v mezinárodním poštovním styku naprostou přednost. Adresa zněla:

Mr. FRANTIŠEK SVATEK

hostinec u vysluzilce

DOUBRAVA, CSSR, EUROPE

„Je tu chyba,“ podotkl Franta. „Napsali ‚u vysluzilce‘. Snad mají v Japonsku na psacím stroji ‚o‘, nebo snad ne?“

„Asi mají, když dovedli napsat ‚hostinec‘, nemyslíte?“ odsekla Alenka uštěpačně, hodila tašku na záda, otočila se na podpatku a rázovala pryč.

Co to tu holku chytlo? podivil se Franta. Snad jsem toho tolik neřekl. Ti dnešní pošťáci mají slabší nervy, než mívali dřív.

Otáčel obálku v rukou. Na zpáteční adrese bylo napsáno CBA, Tokio a hromada japonských písmen. Franta z toho moudrý nebyl.

Rozhlédl se kolem sebe. Několik občanů na něho zvědavě hledělo.

Prohlížejí si kriminálníka, vraha, uvědomil si Franta, tiše zaklel a zmizel ve dveřích domu.

Obsah obálky byl ještě záhadnější, než by se dalo čekat.

Opatrně odřízl okraje, aby aerogram nepoškodil, rozbalil list hedvábného papíru a četl velkou natištěnou bia vičku:

COSMIC BROTHERHOOD ASSOCIATION – Společnost kosmického bratrství.

Dear brother! stálo na první řádce. Drahý bratře!

Franta udiveně zakroutil hlavou a četl dále anglický text:

– Již se blíži chvíle, kdy Bratři vykonají své Posláni. Jsme šťastni, že dna Bratři se poznají. Dojde k tomu přesně tři sta let od chvíle, kdy loď navštívila tento kraj, na tom místě, v ten čas. –

Franta četl text několikrát a ověřil si ve slovníku, zda slovo ship znamená skutečně loď.

„Co je to za nesmysl?“ řekl Franta nahlas.

Bedlivě se zadíval na záhlaví. – Kosmické bratrství, to může mít spojitost jen s jedinou věcí: s létajícími talíři.

Franta si vzpomněl, co četl v jedné z knih pojednávající o UFO: že na světě jsou vážné a náležité vědecké společnosti, které se zabývají výzkumem nezjištěných kosmických těles. Společnost CBA je zřejmě jedna z nich. Kde získala Frantovu adresu? Bezpochyby od onoho pražského ufonisty. Proč ufonista psal do Japonska a nedal zprávu rovnou Knappovi?

Asi proto, že Knappovu adresu neznal! Franta byl pevně přesvědčen, že příslušníci tak podivného cechu se musejí navzájem znát, že ho nenapadlo, že se znát zcela prostě – nemusejí. Proč by měl pražský ufonista vědět o spoluvěřícím v šumavské Doubravě? Adresu neznal, a proto podal zprávu ufonistické ústředně v Tokiu. Tamní velitelé podivného bratrstva měli radost, že v Doubravě jsou dva bratři, a rozhodli se, že je seznámí. Proč ale napsali Frantovi tak podivný dopis?

Franta chvilku přemýšlel a pak dostal nápad: nemůže jít o nic jiného než o zkoušku. Japonská ústředna chce vyzkoušet Frantovy ufonistické znalosti. Franta, jak víme, určité znalosti měl, ale byly to vědomosti povrchní, získané letmou četbou několika knížek.

Tolik ale o UFO věděl, že pochopil základní myšlenku dopisu.

Kdysi v minulosti prý UFO navštívil Doubravu nebo její okolí. Tokijská ústředna má o tom zprávu. Brzy dojde k třístému výročí této události. A na tom místě se Franta setká s bratrem čili s Knappem.

Tak tedy roku 1666 zelení mužíci přistáli v létajícím talíři poblíž Doubravy, uvažoval Franta. Ufonističtí věřící jsou přesvědčeni, že létající talíře navštěvují naši planetu po staletí, ba po tisíciletí, a tajně řídí chod pozemských událostí. Proč by neměli navštívit Doubravu v roce 1666?

Třísté výročí… K setkání musí dojít v dohledné době, zřejmě tedy v dubnu. Musím se soustředit na duben roku 1666, rozhodl se Franta.

Neváhal a odjel autem do Sušice.

V archivu sušického muzea ho přijal nápadně břichatý muž s šedými vlasy, šedýma očima i šedými tvářemi. Seděl na židli a bylo na první pohled patrné, že zůstane sedět po celou dobu rozhovoru, jeho tělo bylo uzpůsobeno sezení tak dokonale, že jakákoli jiná poloha musela tomu muži působit utrpení: zadek byl od stálého sezení plochý a noha svírala v ohbí kolena pravý úhel.

„Co se stalo v dubnu 1666?“ opakoval ten muž Frantovu otázku. „To se moc ptáte, mladý muži. jak to mám vědět?“

„Myslel jsem, že snad v archivu…“

„V archivu je všechno,“ přisvědčil tlustý muž. „Nejvíc je toho v kronice. Taková kronika Rašpachu, to je pravý poklad: Psal ji učitel Skočdopole, moc pilný a všímavý pán. To je čtení! Přál bych vám, abyste se do ní mohl podívat.“

„Já bych si to taky přál,“ řekl Franta podrážděně. Cílil nutkání popadnout toho tlouštíka za ramena, postavit ho a vytřepat z něho několik metráků tuku.

„Já bych si to taky přál,“ mlaskl tlouštík. „Kronika ale tady není. Odvezli ji do Svídnice.“

„Proč?“

„Tam je depozitář. My tady máme kroniku z kouřimského kraje. Nechcete vědět, co se stalo v dubnu 1666 v Kouřimi?“

„Nechci,“ odsekl Franta. „Vy mi tedy nepomůžete?“

„Kdo říká, že nepomůžu?“ usmál se tlustý muž záhadně. „Podívejte se do novin.“

„V roce 1666 noviny nevycházely.“

„To byste se divil, kolik novin v té době už vycházelo! Tady v našem kraji působil jistý tiskař Růžička. Vydával letáky o mordech a nemocech a válkách. Byl pilný a vydával je často. Člověk se v nich poučí stejně dobře jako v novinách.“

„Kde najdu ty letáky? Taky ve Svídnici? Nebo mám jet do Kouřimi?“

„Podívejte se tam do té škatule. Ne, do té ne, v té jsou mučidla. Nevidíte, že je na ní napsáno MUČIDLA?“

Franta nicméně nahlédl do zmíněné krabice, spatřil strojek na drcení palců a s odporem víko zaklapl. Až v sousední krabici objevil stoh starých listů. Byly to malé listy papíru, potištěné kostrbatými písmeny. Často byly ozdobeny hrubými dřevořezy. Krev stříkala téměř z každého z nich. „O diwem mořdu“, „Newjesta bez hlawy“, „Lapkowe spálili piwowar“, četl Franta názory letáků.

„Na některých je datum,“ řekl tlustý muž. „Musíte si je přebrat po pořádku. Nejsou za sebou. Zatím jsem se nedostal k tomu, abych je složil. Mám moc práce.“

Opřel se o lenoch a na důkaz svých slov vyrazil z hrdla bručivý chropot.

Franta se k němu obrátil zády, aby se na to odporné těleso nemusel dívat.

Probral se bezmála až na samé dno. Zápach prachu a jedu proti červotoči mu už prosytil oblek.

Měl bych si sednout, napadlo ho, ale včas se zarazil: je v tom možná nějaké kouzlo. Kdo si tady sedne, už nikdy nevstane a ztloustne do netvornosti.

„O diwnem zjewu v powjetří“, četl Franta a bezmyšlenkovitě leták odložil. Zarazil se však a podíval se na datum: april 1666, na swatého Winzenze.

„Nevíte, kdy je svatého Vincence?“

„Vím, protože jsem sám Vincenc. Za dva dny budu mít svátek. To to zase roztočím!“

Dnes je dvanáctého, divný zjev se objevil v povětří čtrnáctého dubna 1666, uvědomil si Franta a četl.

„Koupím si dvacet jitrnic,“ hlásil tlustý Vincenc, „a všechny je sním bez chleba.“

Text zprávy byl místy nesrozumitelný, protože každé druhé slovo bylo podivný kříženec němčiny a latiny a kdovíčeho. To podstatné ale Franta pochopil:

Čtrnáctého dubna 1666 dopadl povětroň na temeno kopce zvaného Čerchmant a vyrazil do něho díru tak velkou, že by „wůz i s ořem ložírowati w něm moli!“. Stalo se to hodinu po slunce západu.

„Kdy bude pozítří zapadat slunce?“ vyhrkl Franta a srdce mu divoce tlouklo.

„To jsou otázky… Stejně jako dnes, ale o chvilku později. Vy se mne nakonec ještě zeptáte, kde je kopec Čerchmant.“

„Jak to víte?“

„Letos po Novém roce tu byl jeden a pořád se mne ptal na divné věci. I na toho Čerchmanta.“

„Jmenoval se Knapp…“

„Jak to víte?“ divil se tlustý Vincenc.

„Taky něco občas vím. Kde je ten kopec Čerchmant?“

IX. MISTER FISHER

„Dal bych za to deset let života, kdybych se mohl vrátit tři sta let nazpět. Postavil bych se tam k lesu a díval se, jak se Loď snáší z výšin. Polokoule jejích plasmových motorů zeleně září. Ozývá se vysoký tón, podobný svištícímu pískotu. Kdyby někde v okolí, ve vzdálenosti nanejvýš třiceti kilometrů, byl rozhlasový přijímač, z reproduktoru by se linuly chrčivé zvuky. Dvacet centimetrů nad zemí se Loď zastavila. V místech, kde jsou plasmové motory, je zem spálena na cihlu. Otevírá se poklop…“

„Nechci vás rušit, pane Knapp, ale pokud jsem rozuměl tomu letáku, žuchlo to sem, jako když spadne matrace ze střechy desetipatrového domu! O nějakém snášení shůry tam nebylo ani řeči!“

„Nedostatečný pozorovací smysl dobového kronikáře,“ odtušil Knapp stroze. „Co byste chtěl od takového zabedněného hlupáka ze sedmnáctého století, který neměl ani ponětí o plavbě vzduchem, natož pak o cestování kosmickým prostorem?“

Podíval se na Frantu poněkud nevlídně.

Na první pohled bylo patrné, že není Frantovou přítomností na tomto místě nadšen.

Franta si připomněl Knappovo chování při příchodu na místo schůzky a musel se kousnout do dásně, aby se nerozesmál.

Franta byl na místě schůzky včas. Vrch Čerchmant byl nedaleko Doubravy. Nevedla sem žádná silnice. Franta musel nechat auto v údolí a namáhavě se škrábal promočeným mlázím vzhůru. Na temeni kopce byla nevelká lysina. Na jednom místě byla zřetelná prohlubeň. Sem asi dopadl povětroň neboli meteorit, o němž tak pečlivě vyprávěl svým čtenářům tiskař Růžička. Onen podiwný zjew w powjetří byl samozřejmě meteor, žádný UFO. jak ale se Knapp dostal do archivu sušického muzea? Na to Franta nedovedl odpovědět.

Byl už celý uondaný a promočený. Co chvíli se díval na hodinky, ale druhý účastník schůzky se zatím nedostavil. Frantu napadlo, že Knapp možná nedostal aerogram z Tokia, ale pak si vzpomněl na slova doručovatelky Alenky, že „pan Knapp dostal stejný dopis“. Připomněl si podivné Alenčino chování a napadlo ho, jak asi se dívka jmenuje. O jménu Tikalová Franta nikdy neslyšel.

Z myšlenek ho vyrušilo zaharašení větví. Bleskurychle se ohlédl a spatřil temnou mužskou postavu. Byl to Knapp? Teprve teď ho napadlo, že celá schůzka mohla být léčka, dokonce smrtelná past. Opatrně se přikrčil a odplazil se pozpátku do mlází.

Několik minut byl klid, ničím nerušený. Z trávy dokonce vykoukl ušák a vhopkoval na posvátné místo, kam před třemi sty lety přistála loď. Někde ve větvích se rozkřičel nějaký ptáček, snad sýkorka, a už se hnal vzdušným prostorem mýtiny za kořistí jako stíhačka.

Mlází se zachvělo a na mýtinu vstoupil Knapp.

Také Franta opustil svůj úkryt.

Knapp sebou trhl, rozpačitě se na Frantu podíval, pozdravil a řekl:

„Také na houby? Také?“

Byla to opravdu zvláštní výmluva… Málokdo chodí na houby v dubnu, hodinu po slunce západu.

„Mám tu schůzku.“

„Promiňte,“ řekl Knapp rozpačitě, „nechtěl jsem vás rušit. Vyšel jste si s děvčetem na procházku, chápu… Kdepak ale ta slečna ráčí být?“

„Je třeba, aby se dva Bratři poznali.“ řekl Franta.

„Bratře…,“ řekl Knapp a otevřel údivem ústa. „Vy, pane inženýre…“

„Jsem překvapený stejně jako vy, pane Knapp. Dostal jsem z Tokia pozvání…“

Knapp se podobal dřevěnému panákovi, jen tak halabala sestavenému z dřevěných kousků, pospojovaných drátem. Klátil rukama v rozpacích, nevěděl, co má říkat, kam má jít, jak se chovat. Pak se rozhovořil o významu okamžiku a spustil projev o krásách, které nastávají, když přistává kosmický talíř.

„Jak jste přišel na to, že v těchto místech přistála Loď?“

„Zabývám se – mimo jiné – i otázkou historie styků lidstva s mimozemskými civilizacemi,“ odpověděl Knapp se strojenou skromností. Říkal to tak samozřejmě, jako kdyby povídal: mám doma cirkulárku a řežu si polínka, anebo: když zatápím v kamnech, používám pevný podpalovač PE-PO.

„To je zajímavý obor,“ řekl Franta opatrně. „Neměli bychom se vrátit do města? Brzy bude tma.“

Knapp souhlasil a oba muži sestupovali ze stráně, či přesněji řečeno klouzali, klopýtali a řítili se dolů, zachytávajíce se tenkých kmínků habrů. Za nimi zůstaly vyryly dvě hluboké brázdy. Na stopování těch dvou by stopař nemusel mít kvality Vinnetoua. Stačilo by, aby měl dostatečně ostrý zrak, aby nepřehlédl stodolu na vzdálenost dvaceti kroků.

Franta brzy poznal, že Knapp je skutečný zanícenec, protože nepřestával hovořit o svém oblíbeném předmětu i ve chvíli, kdy se koulel ze stráně dolů a spolu s nim padaly tři čtyři velké balvany.

„Víle například, že u počátku křesťanství jako státnímu náboženství je kosmická výprava z cizí galaxie? Přišel jsem na to pečlivým historickým studiem pramenů, zejména pak knihy Světové dějiny v kostce od A. B. Hrudky. Nuže, jak víme ze školy, křesťanskou církev uzákonil římský císař Konstantin v roce 313 takzvaným Milánským ediktem. Víme také, co ho přimělo k tomuto dalekosáhlému kroku. Bylo to vítězství nad vzdorocísařem Maxernisem, k němuž došlo předešlého roku. Císařův sok byl poražen nedaleko Říma a k dovršeni všeho se utopil v Tiberu. V předvečer bitvy spatřil Konstantin na nebi lesknoucí se kříž a nápis V tomto znamení zvítězíš. Což se i stalo.“

„A já myslel, že Milánský edikt je podvod.“

Knapp padal, ale zarazil sestup tím, že objal oběma rukama kmen břízky, a tajuplně ztlumil hlas.

Frantova poznámka ho nemohla vyvést z míry.

„Co byl ten lesknoucí se kříž? Křesťanské legendy hovoří o zázraku. To je ovšem nesmysl. Zázraky nejsou. Všechny jevy tohoto světa lze a je nutno vysvětlovat výhradně vědecky. Co tedy spatřil Konstantin na římském nebi? Co mu dodalo sílu k vítězství? Byla to formace lodi z jiných světů. Dodnes se často stává, že lodě se pohybují velkými rychlostmi v pravidelných geometrických útvarech, křížích, trojúhelnících nebo tvoří veliká kola.“

Dorazili až na silnici a pomalu se ubírali k Frantově oktávii. Zešeřilo se. Ptáci umlkli ve větvích, denní směna vrabců, sýkorek, modřinek a koni pásků zalezla do hnízd a nastoupila noční směna. Nad silnicí prolétl neslyšně nějaký velký pták, pravděpodobně výr.

Franta zaraženě mlčel. Měl nepříjemný pocit, že si z něho Knapp tropí žerty, přestože hovořil tak přesvědčivě.

„Je divné, že si té formace nevšiml ten Maxentis. Mohl vyhrát on, křesťanství by se nestalo státním náboženstvím a na Pražském hradě by nebyla katedrála svatého Vita, ale posvátný háj se sochami dědků, Morany a Svantovíta,“ podotkl Franta suše Knapp se na něho podíval vyčítavě.

„Nechápu, jak můžete zlehčovat tak vážnou věc. Je přece jasné, že Maxentis byl špatný pozorovatel. To chápe i malé dítě.“

„Maxentis a deset tisíc jeho bojovníků. Ano, chápu všechno. Mimochodem, Čechové porazili v desátém století Němce z radosti nad tím, že spatřili v oblacích viset praporec svatého Václava. Viděli ve skutečnosti čtvercovou formaci létajících talířů?“

„Lze tak soudit s největší pravděpodobností,“ odpověděl Knapp velmi vážně.

Cesta do Doubravy jim dobře ubíhala. Knapp hovořil a hovořil, zmínil se o proroku Ezechielovi a jeho vidině, zaznamenané v bibli, která není nic jiného než poměrně přesně popsané pozorování létajícího talíře desátého typu, takzvaného talíře obřího.

Po cestě se Franta dověděl leccos zajímavého o společnosti CBA. Knapp o ni hovořil zcela bez zábran, domnívaje se, že Franta je starý člen, zasvěcený do všech tajností. Franta se dost podivil, když se dověděl, že CBA sdružuje ufonisty na celém světě, udržuje čilé kontakty s posádkami mimozemských kosmických těles a je s nimi domluvena, že konec světa nastane v roce 1985. Polom tři milióny vybraných členů CBA nastoupí do létajících talířů a odlétnou kamsi do Galaxie a zanechají za sebou dýmající spáleniště.

Pěkná společnost, pomyslel si Franta. Získal jsem hezkou řádku dobrých kamarádů.

Nevěděl přesně, co ho na celé věci znechucuje. Vždyť to možná jsou docela neškodní blázni. Ale ty řeči o zkáze světa a třech miliónech vyvolených.

„Mohu vás pozvat do bytu?“ ptal se Knapp a Franta horlivě přisvědčil.

„Nemám tu uklizeno, jsem starý mládenec,“ omlouval se Knapp, uváděje hosta dovnitř.

Slova zdaleka nevystihovala skutečnost.

Nepořádek v bytě byl tak strašlivý, že se zachvělo i Frantovo staromládenecké srdce.

Především byly všude papíry. Na zemi a na všech kusech nábytku, na stole, na židlích, na skříni i na sporáku. Jak Franta poznal, byly to dopisy, pravděpodobně korespondence ufonistů z celého světa. Zahlédl i několik aerogramů s hlavičkou CBA. Knapp bude jistě mezi třemi milióny vyvolených, kteří odlétnou v pětaosmdesátém roce do mlhoviny Andromedy, pomyslel si Franta.

Mezi papíry se tu a tam blyštěly talíře se zbytky jakési potravy neurčitého vzhledu, barvy zelené. Jak se Franta později dověděl, byla to hrachová polévka, která Knappovi sloužila jako základ veškeré výživy. Dával do ní maso hovězí i vepřové, uzeniny, ale i sýr a pečivo. Neváhal přidávat do hrachové polévky rýži, kolínka a makaróny. Měl hrachovou polévku téměř tak rád jako UFO a Franta ho podezíral, že je mu sympatická pro svou zelenou barvu, neboť podle tvrzení CBA jsou piloti kosmických talířů zeleni jako brčál.

Okna byla zabedněna.

„Hojně fotografuji,“ hlásil Knapp, když se Franta tázavě podíval na bednění oken. „Konám fotografická pozorování noční oblohy. Zachytil jsem už osmatřicet unikátních záběrů UFO.“

Zavedl hosta k čtecímu stroji na mikrofilmy a zapnul žárovku. Na matnici se objevila temná oválná skvrna.

„To je můj poslední úlovek. Je to hezký exemplář talíře třetího typu, nemám pravdu?“

Franta si pomyslel, že pravděpodobně, je to otisk fotografova palce, ale nahlas řekl něco jiného:

„Není to druhý typ?“

„Že by?“ poznamenal Knapp váhavě, vytáhl ze zásuvky lupu a přitiskl nos až na sklo matnice. „Máte pravdu, ty emanátory energie by tomu nasvědčovaly… Máte skvělé oko, pane kolego. Je vidět, že jste zkušený pozorovatel. Ne nadarmo mne z Japonska upozornili, že v mé těsné blízkosti žije přední československý znalec UFO. Bylo to pro mne neobyčejné překvapení, když jsem nakonec spatřil na místě schůzky vás.“

Knapp usadil Frantu na židli, když z ní smetl závěj dopisů rovnou na zem.

„A jaké jsou vaše osobní zkušenosti s mimozemskými návštěvníky?“

„Značné,“ odpověděl Franta neurčitě. Jsem v tom po uši. Co mu teď povím? Knapp napjatě naslouchal. Ať se kočky pudrujou, vzpomněl si Franta na dávné válečné heslo svého mládí a řekl takřka bez rozmýšlení:

„Byl jsem na palubě létajícího talíře.“

„Cože?“ vykřikl Knapp. „Vy jste jeden z těch…“

„Ano, Newton a Adamski nejsou sami, kteří navštívili palubu létajícího talíře…“

Když Franta vyslovil ta jména, Knapp zálibně přivřel oči. Byla to jména dvou amerických publicistů, kteří rozšířili po celém světě zprávu, že byli uneseni mimozemšťany. Šťavnatě se rozepisovali o tom, co jim mimozemšťané říkali, jak je povozili kosmem a nakonec v pořádku vrátili na povrch rodné planety. Drtivá většina lidí odsoudila oba muže jako blázny a podvodníky. Ale ta menšina jim slepě věřila, a co hlavní – mezi lidmi obou táborů nalezli oba muži dost posluchačů a hlavně kupců knih a brožurek, které se v krátké době dočkaly mnoha desítek vydání a vynesly oběma „cestovatelům“ okrouhlou sumu peněz.

„Kdyby nebylo doporučení CBA, které musím vzít jako příkaz, hleděl bych na vaše tvrzení s podezřením,“ řekl Knapp pomalu. „Vypravujte.“

„Došlo k tomu na jaře roku 1945. Byl jsem tehdy ještě téměř dítě. Pracoval jsem jako mechanik v kompresorně kamenolomu firmy Prastav, mezi Radotínem a Slivencem.“

Franta se na okamžik odmlčel a pozorně hleděl na Knappa. Na něho však zmínka o kamenolomu neudělala žádný dojem, jak se dalo soudit. Franta pokračoval.

„Byl to malý lom a často jsem v něm byl sám. Ke konci války se v něm téměř žádný kámen už netěžil. Vzpomínám si jasně, že to bylo v dubnu, možná že právě čtrnáctého jako dnes. Byl jsem v místnosti, kde byl umístěn kompresor, když mne vyrušil podivný svištivý zvuk. Vyběhl jsem před dům a na nebi jsem spatřil letoun okrouhlého tvaru, s trojicí velkých bílých koulí umístěných ve spodní části. Díval jsem se na letadlo zvědavě a pátral jsem po výsostných znacích. V té době fašistické noviny neustále vyhrožovaly takzvanými zázračnými zbraněmi. Fašisté ostřelovali Anglii raketami a ve vzduchu se objevily první tryskové letouny. Myslel jsem si, že jde o nějakou novou zázračnou zbraň, tím spíš, že nedaleko našeho lomu byl tajný nacistický objekt.“

„Vy jste ho viděl zblízka…,“ vydechl Knapp.

„Nejen to. Objekt přistál na malé plošince nedaleko budovy, nějakých dvacet třicet metrů ode mne. Cílil jsem neodolatelné nutkání přistoupit blíže. Měl jsem pocit, že si mne někdo prohlíží. Musel jsem se otáčet jako před zrcadlem, aby si mne mohly neviditelné oči dobře prohlédnout. Potom se otevřela malá dvířka na boku stroje a já vstoupil dovnitř.“

„Co jste tam spatřil?“

„Nevím. Od toho okamžiku si na nic nepamatuji. Mám jen pocit, že jsem tam byl velice dlouho a že jsme někam letěli. Nevylučuji ani to, že jsem byl první pozemšťan, který navštívil mimozemský prostor, možné že i jinou galaxii.“

„To jistě ne,“ odpověděl Knapp živě. „Historie nás učí o několika dávno minulých cestách do kosmu. Už jsem. mluvil o proroku Ezechielovi, který…“

„Chtěl jsem říct, že jsem patrně první pozemšťan, který navštívil kosmos v poslední době, přesněji řečeno, v dubnu 1945,“ opravil se Franta zdvořile.

„Mimozemšťané s vámi nemluvili?“

„Možná že ano, ale nepamatuji se na to.“

„Nechápu, proč považovali za nutné, zbavit vás paměti. S Georgem Adamskim komunikovali docela bez zábran. Jistě víte o tom případu z 12. listopadu 1952, kdy cestovatel z Venuše navázal styk s americkým občanem Adamskim?“

„Kdo by o tom nevěděl,“ odpověděl Franta.

„Hlásil jste ten případ v ústředí? Ví o tom mister Fisher?“

Knapp řekl ta slova tak samozřejmě, že Franta se překvapením zakuckal.

„Kdo?“

Knapp opakoval to jméno a pokračoval:

„Vy neznáte Mr. Fishera? To je předseda ověřovací komise CBA. Američan, pokud vím. Jezdí po celém světě a shromažďuje fakta o výskytu létajících talířů. Takových komisí je mnoho, samozřejmě, protože létající talíře se vyskytují velice často a jediná komise by nestačila všechny případy ani zaznamenat, natož pak prozkoumat, ověřit a oddělit zrno od plev.“

Ztišil hlas, naklonil se k Frantovi a zašeptal:

„Nevěřil byste, pane inženýre, kolik je mezi námi podvodníků. Víte, že se dokonce našli i tací, kteří předstírali, že navštívili palubu talíře, a nebyla to pravda?“

„Neříkejte!“ vykřikl Franta. „Je to vůbec možné?!“

Knapp vážně pokýval hlavou.

„Někteří lidé necouvnou před žádnou špatností. Počkejte, mám tady vzácnou památku. Je to snímek představenstva ověřovací komise. Mister Fisher je na tom snímku vyfotografovaný.“

Otevřel zásuvku jídelního stolu a vytahoval ven stohy papírů, nůžky, dřevěný model létajícího talíře, provázky, barevné brožurky vydávané CBA, klubka negativů s vyfotografovanými létajícími talíři.

„Konečně jsem ji nalezl. Byla pořádně zahrabaná, mrška!“

Vít6zně podal obrázek Frantovi.

Ano, je to ta tvář, i jméno souhlasí. Prokletá bytost se vynořila ze zapomnění jako fantom, myslel si Franta. Přichází z druhého konce světa.

„Ne, nikomu jsem nic neoznámil. Tehdy byla ještě válka a pak přišly jiné starosti. Nikdo se o létající talíře nezajímal. Později to byla už stará záležitost. Před několika lety jsem navázal styk s CBA a případ jim oznámil. To je vše,“ řekl Franta.

„Nevadí, máme velkou naději. Bytosti s vámi navázaly styk a věřte, pozorují vás stálé. Možná že i teď. Koneckonců, útok na Zemi začne za pouhých devatenáct let. Bytosti musí ověřit chování vyvolených, které zasvětí do tajemství života ve čtvrtém rozměru. Věřím, že brzy se na vás obrátí znovu. Naučím vás fotografovat, pane inženýre!“ jásal Knapp. „A pak pošleme Mr. Fisherovi snímky a on přijede v čele komise a my mu tady uspořádáme takové uvítání, na jaké nikdy nezapomene. Uvidí, co to znamená česká pohostinnost.“

Kdepak, chlapče, pomyslel si Franta. Sem mister Fisher nikdy nepřijede, i kdyby tu UFO dělaly letecký den. Jestli se něčeho obává, tak je to česká pohostinnost!

X. SMRT ČÍHÁ VE TMĚ

„Je tu někde Standa?“

Paní Hellerová, správcová ubikace Vojenských staveb, se podívala na Frantu pátravě, jako by zvažovala, zda mu má tak závažné tajemství prozradit.

„Myslíte Standu Štěpána?“ odpověděla vyhýbavě, aby měla víc času na rozmyšlení.

„Paní Hellerová, z vás by člověk výrost.“

„Tak ten tu není a ani tu nemůže být.“

„Proč? Nikde jsem ho nenašel a v servisu je zavřeno.“

„Protože jel za vámi, pane inženýre. Proč si děláte legraci ze staré babky, jako jsem já? To od vás není pěkné.“

„Mám pocit, že si děláte legraci vy ze mne,“ odpověděl Franta netrpělivě. Rozhodl se totiž, že nemá právo ponechat si tajemství záhadného Fishera pro sebe. Řekne všechno Standovi.

„Teď už toho mám dost!“ Do paní Hellerové vjel ďas. „Před pěti minutami jste se mnou telefonoval a vzkazoval jste Štěpánovi, aby za vámi přijel na Čerchmant. Divila jsem se, že má jet teď v noci někam do horoucích pekel, ale vy jste mne okřikl, ať se nepletu do věcí, kterým nerozumím. Nejsem zvyklá na takové zacházení, pane inženýre. Jste študovaný člověk a já mám pět obecných, to je pravda, ale stejně nemáte právo takhle se mnou mluvit!“

„Promiňte, paní Hellerová, ale jste si jistá, že jsem to byl já?“

„Jen se nedělejte, panáčku. Když jsem jela večer autobusem do služby, moc dobře jsem viděla vaše auto zaparkované pod Čerchmantem. Jenom je mi divné, odkud jste tam mohl telefonovat?“ Franta uznal, že nemá smysl se hádat se starou paní, a řekl omluvně:

„My inženýři dovedeme telefonovat i bez telefonu, paní Hellerová.“

„Vážně? To je ale výhoda!“

„Někdy je to k nezaplacení. Povězte mi, paní Hellerová, jak je to dlouho, co Standa odjel?“

„Hned, jak jsem praštila sluchátkem.“

„Tak už se nezlobte, já vám koupím bonbony, abych si vás udobřil…“

„Vážně? Mohlo by to být mléčné tuffé, to já nejradši.“ Srdce se mu sevřelo. Kdo mohl Standovi telefonovat? Knapp? To sotva, protože ještě před dvěma třemi minutami byl Franta u něho. Než by se Knapp dostal k telefonu, uplynula by jistě dobrá čtvrthodinka, ne-li dvacet minut. Musel to tedy být někdo jiný. Kdo ale ještě věděl o tom, že Franta má něco společného s Čerchmantem?

Když to mohla věděl paní Hellerová, mohl se to dovědět kdekdo, uvědomil si Franta. To už motor jeho oktávie zpíval ve vysokých obrátkách.

Poslední doubravské domky zůstaly za jeho zády. Minul odbočku do Rašpachu a už se pustil serpentinami do strmého stoupání. Projede údolím zvaném Liberda, sjede serpentinou dolů a bude pod Čerchmantem. Co Standa udělá, až Frantovu oktávii pod Čerchmantem nenajde? Poleze snad do toho kopce teď, v noci?

Přeřadil na dvojku a citlivě vyrovnával řízení. Zadek jeho vozu stále ujížděl ze zatáček ven.

V záři jeho reflektorů se něco kovově zalesklo. Podvědomě šlápl na brzdu. Vůz dostal smyk, ale Franta vyrovnal řízení a zastavil na samém okraji silnice. Vyskočil z vozu a vrátil se o deset metrů nazpět. Dole pod silnicí, snad pět šest metrů od okraje vozovky, spatřil nějaký temný obrys. „Pomoc!“ zaslechl zoufalý hlas. Franta poznal hlas Standy Štěpána. „To jsem já, Franta! Co se stalo?“

„Posviť sem… rychle!“

Franta skočil do vozu, otočil na úzké silnici a vjel na krajnici tak, aby světelný kužel dopadl na obrys.

Nad propastí visel tmavočervený Standův trabant. Zachytil se o tenký kmen javoru a snad jen zázrakem se ještě nezřítil dolů.

Franta opatrně sestupoval k rozbitému trabantu. „Proč nevylezeš? Stalo se něco?“

„Když se pohnu, ten zatracený strom se viklá…“ Vůz uvízl tak nešťastně, že levými dvířky se opíral o svah a pravými o kmen javoru. Franta se dostal až na metr k vozu. Standa seděl strnule za volantem a upíral na něj vyděšené oči.

„Jel jsem a najednou mi zhasla elektrika. Tma jako v ranci. Jen po paměti jsem projel zatáčkou, sešlápl jsem brzdy, ozvala se rána a už jsem letěl. Myslel jsem, že je se mnou konec. Naštěstí jsem se zachytil tady o ten strom.“

„Mám ve voze lano,“ řekl Franta. „Přivážu tě za nápravu a vytáhnu ven.“

„To je nesmysl,“ protestoval Standa. „Trabant je moc těžký…“

„Mlč a nehýbej se!“ zvolal Franta a už se šplhal nahoru do stráně.

Popojel oktávií tak, aby se opřel nárazníkem o patník a vytáhl z auta lano. Přivázal ho za přední nápravu, přesvědčil se, že uzel dobře drží, a spustil se po něm dolci. Provaz však byl krátký, k trabantu chybělo dobrého pul metru.

„Zpropadená práce,“ zabručel. Standa neříkal nic, jen se vyděšeně díval okénkem ven.

Franta se vrátil ke svému vozu a po krátkém váhání ho postavil napříč silnice a pak jel centimetr po centimetru kupředu. Reflektory mířily do temnoty, jen větve holých stromů se kývaly v černotě jako ruce zlověstných příšer, které lákají nerozvážného automobilistu k pádu do propasti. Kdesi ve větvích se zableskly oči nějakého ptáka. Mánie tu diváky, pomyslel si Franta.

Přední kola vozu se dostala na krajnici, ale Franta jel dál. Už pustil pedál plynu a stál na brzdě, fen opatrně popouštěl auto kupředu. Uvědomoval si, že stačí ještě metr a i jeho vůz se zřítí dolů. Bude to tím horší, že při pádu narazí na Standova trabanta a smete ho s sebou.

Ozvalo se temné drcnutí a auto znehybnělo.

Oktávie spočinula spodkem na zemi. Přední kola byla téměř ve vzduchu.

Franta si oddechl a vyskočil ven. Natáhl lano – tentokrát k trabantu dosáhlo.

„Opatrně, Franto, opatrně,“ jektal Standa zuby. Byla to zbytečná rada. Franta se přibližoval k trabantu, jako kdyby to byl sud nitroglycerinu nebo klec s jedovatými pavouky. Světla teď už nesvítila na Standův vůz, ale přece jen se nějaká záře odrážela od větví stromů, takže Franta nemusel pracovat poslepu. Připevnil lano k zadní nápravě trabanta a utáhl námořnický uzel.

„Tak. Teď dej ruku na kliku a při první příležitosti vyskoč,“ nařídil Standovi. Pak už zbývalo jen jediné: sedl si na stráň, oběma nohama se opřel o bok trabantu a zatlačil ze všech sil.

Ozval se hlasitý třesk a javor se vyvrátil z kořenů. V témž okamžiku se rozlétly dveře vozu a Standa vyskočil ven.

„Stranou, Stando, kutálej se stranou! Padá to všechno!“

Sotva to dořekl, vrhl se po hlavě kamsi vlevo do tmy. Prudce se udeřil do. hlavy a už se valil z kopce dolů. Jen koutkem oka zahlédl oktávii, jak se kymácí nad propastí, sklání předek, svítí na trabanta. Lano bíle zářilo ve tmě. Franta se zachytil nějakého keře; zůstal ležet a hleděl jako omámený na to podivné divadlo. Dva vozy byly spojeny tenkou nitkou. Trabant teď už visel jen na předku oktávie.

Jsou dvě možnosti. Buď lano nevydrží a trabant spadne dolů. Nebo lano vydrží a pak budou další dvě možnosti. Trabant zůstane viset a vytáhneme ho jeřábem. Nebo stáhne oktávii dolů.

Splnilo se to poslední… Lano bylo pevné a vydrželo zátěž. Trabant vlekl oktávii ze silnice. Zpod podvozku se řinuly kaskády hlíny a kamení. Na chvilku se podivná dvojice zastavila, stměla, ale pak se něco, v krajnici silnice utrhlo a oba vozy se daly do pohybu, nejdřív pomalého, pak stále rychlejšího.

Reflektory oktávie se divoce zazmítaly, pak Franta spatřil rudá koncová světla a neslyšel už nic než hukot a burácení a temné rány, jak karosérie aut narážely na kmeny stromů. Trvalo to nekonečně dlouho.

Franta nevěděl, jak dlouho musel čekat, než ta podivná bouře ustala. Najednou bylo ticho.

Kde je Standa?

„Stando!“

„Pst! Pojď sem, ale tiše!“ zašeptal někde ve tmě Standa. „Našel jsem tady zaječí pelíšek. Jsou v něm mláďátka. Jak jsem padal, hmatal jsem kolem sebe, nahmátnu stromek a pod kořeny je ten pelíšek. Mohli bychom si je vzít domů a krmit je mlíčkem, nemyslíš?“

Franta usedl na mokrou zem a hmatal kolem sebe. Zaječí pelíšek nenašel, zato nahmátl těžkou jedlovou šišku a hodil ji tím směrem, odkud zaslechl Standu Šťěpána.

„Ty chlape jeden,“ zašeptal a usmál se.

Nebyl to takzvaný vítězný návrat domů. Oba muži byli pomlácení, Franta měl modřinu pod okem a Standa kulhal, jejich obleky by se hodily nanejvýš na utírání podlahy, ale předtím by se musely několik hodin prát. Belhali se pomalu a stále se divili, jak daleko je do Doubravy. Když se tudy jede autem, do městečka zbývá už jen minutka, dvě minutky cesty.

„Když si pomyslím, že před půl hodinou jsme oba byli sebejistí kriminalisté, kteří se hnali po horké stopě. Oba jsme měli auta a taky pěkné šaty.“

„Až já ho chytím…“

„Koho chceš chytat, Stando?“

„Toho chlapa, který mi tak hezky upravil auto.“

„Já ti nerozumím. Pokud vím, upravil sis ho sám.“

„Milý kamaráde, nevěř prvnímu dojmu. Už jsem ti přece řekl, že mi najednou zhasla světla. Myslíš, že to bylo náhodou? Kdepak, někdo mi něco provedl s elektrikou.“

„Vždycky jsem si myslel, že trabant žádnou elektriku ani nemá.“

„Teď vážně, Franto. Byla to zcela zřejmá sabotáž. Někdo mne vylákal sem do těch serpentin a zařídil to tak; aby mi v těch nejhorších místech zhaslá elektrika. Byla by to dokonalá vražda… Kdo by prozkoumal zbytky trabanta tak dokonale, aby našel místo, kde byl hlavní kabel porušen?“

„Jak by to mohl udělat?“

„Nevím. Nejspíš kyselinou. Vyzkoušel, jak dlouho to trvá, než kyselina prožere izolaci. Na tom není žádná záhada.“

„Proč by to ten neznámý dělal?“

„Dověděl se, že jsem kriminalista…“

„Pokud vím, jsi vedoucí pátrací skupiny, která pátrá po mně,“ řekl Franta. „Kromě tebe jsou v Doubravě ještě dva vyšetřovatelé!“

„Vysvětlit si to nedovedu, ale dej mi lepší nápad a já ho přijmu. Dokud to neuděláš, budu se držet své teorie.“

„Musím ti něco říct, Stando,“ začal Franta z jiného konce a vyklopil mu všechno, co věděl o Knappovi a Fišerovi.

„No nazdar,“ řekl Standa. „To je hezká historie. Nechápu, jak jsi mohl být tak neopatrný. Proč jsi nám to neřekl hned?“

„Myslel jsem, že je to nějaká hloupost. Vždyť přece jsme si všichni mysleli, že Fišer je mrtvý už patnáct let!“

„Takových mrtvých, kteří se najednou objevili setsakramentsky živí, jsem už viděl hezkou řádku. Nezapomeň, že se nikdy nenašlo Fišerovo tělo!“

„Vysvětli mi tedy, co Fišer těch patnáct let dělal!“

„Zmizel a žil někde v ústraní a bál se, aby na něj naši chlapci nepřišli.“

„Proč tedy vylezl po patnácti letech z úkrytu, nechává se fotografovat, a ani se nenamáhá, aby si změnil jméno?“

„Nevím. Jak to mám vědět? Ale na toho ptáčka Knappa si posvítíme. A to hned!“

Po dvaceti minutách bolestné chůze se dostali na kraj Doubravy.

Franta se zastavil.

„Poslyš, neměli bychom to vzít někudy zadem? Podívej se, jak vypadáme…“

Standa se rozhlédl a pak hbitě přeskočil plot velkého sadu, který se táhl podél okraje městečka.

„Máš pravdu. Kdyby nás někdo potkal, mohl by udělat zbytečný poprask.“

„Polez za mnou, vezmeme to jako pytláci, pěkně přes ploty!“

Trvalo to dlouho, ale vyhnuli se všem neblahým setkáním a nemuseli odpovídat na otázky typu: „Jéje, vy vypadáte, co se vám, mládenci, stalo?“

„Jdeme na to,“ šeptal Standa, když se ocitli před temným průčelím domu, kde bydlel Knapp.

„Poslyš, neměl bych tam jít sám? Co když je doma…“

„Kdepak, nenechám tě s tím mordýřem samotného,“ odporoval Standa. Franta ale nepovolil a nakonec prosadil svou. Vydal se ke svému kosmickému bratrovi sám. Zvonil a klepal marně. Přiložil ucho k výplni dveří, ale neuslyšel ani hlásek.

Poodstoupil o několik kroků, výbojně vystrčil rameno a prudce se rozběhl proti dveřím.

V tom okamžiku Knapp otevřel a Franta prolétl rovnou do předsíně a zastavil se až o věšák.

„Copak se děje, pane inženýre?“

Franta se zvedal ze země, potřásaje hlavou.

„Zapomněl jsem si tady… kapesník,“ řekl velmi rozpačitě.

„Nic jsem tu nenašel. Vždycky vyrážíte dveře bytů, kde jste si zapomněl kapesník?“

„Obyčejně kapesník nezapomínám.“

Knapp si prohlížel podivného návštěvníka od hlavy až k patě, vrtěl hlavou, nabídl mu, aby se umyl a upravil si oděv, ale Franta zdvořile odmítl a s mnoha omluvami se odporoučel.

„Fiasko. Byl doma, vyvolával filmy. Málem jsem mu vyrazil dveře,“ hlásil Franta. „Buď rád, že jsi nešel se mnou.“

„Co uděláme? Musím všechno ohlásit majorovi!“

Vydali se ke svobodárně, která byla blíž než bývaly hostinec U vysloužilce.

Nad vchodem se povzbudivě svítilo, ale když vešli do chodby, nikde nespatřili paní Hellerovou, která zde obyčejně seděla na židli a hlídala, aby chlapci netropili výtržnosti, nehráli na chodbě hokej a podobně.

„Kde je ta bába?“ podivil se Standa.

„Tiše, nebo budeš také muset koupit pytlík mléčného toffé…,“ varoval ho Franta.

Paní Hellerovou našli až v místnosti, vyhrazené správci objektu.

Byla důkladně svázaná a ústa měla zalepená náplasti. Bylo to zbytečné opatření, protože ubohá paní byla v bezvědomí. Standa ji sáhl na hlavu a ucítil na temeni velikou bouli.

„Rozvaž ji,“ poručil Frantovi a už se hnal ke svému pokojíku. Franta vytáhl kapesní nůž a vysvobodil ženu z pout. Chvilku zápasil s náplastí, nemohl ji odtrhnout, takže musel řádně škubnout. Kdyby paní Hellerová byla při vědomí, asi by protestovala, protože operace musela velmi bolet. Franta ji šetrně uložil na pohovku a rozběhl se za Standou.

Nalezl ho uprostřed pokojíku, kde byl nepořádek tak velký, že nepořádek pana Knappa byl ve srovnání s tím zcela bezvýznamný.

„Někdo si to tu pořádně prohlídl,“ bručel Standa. „Rád bych věděl, co tu hledal.“

„Ztratilo se ti něco?“

„Zatím nic nepostrádám, já jsem tady totiž nic neměl. Žádné listiny, žádné cenné věci, prostě nic. Jen několik svršků a osobních věci. Jako například tenhle budík.“

Přiložil si budík k uchu. Netikal.

„Jak by měl tikat, když z něho někdo vyrval strojek. Asi se díval, jestli uvnitř není nic schovaného.“

Oba otrhánci stáli proti sobě uprostřed zničeného pokoje a dívali se na sebe jako dva lidé, kteří mají mnoho práce, ale nevědí, z kterého konce začít.

XI. KOSMICKÉ BRATRSTVO

Kdyby byl Standa Štěpán pověrčivý a věřil na dobré a špatné dny, byl by přesvědčen, že žije v údobí, kdy jeho osud je ovlivněn mimořádně špatným postavením planet. Z noční léčky vyvázl jen o vlas, zato jeho ubohý trabant se změnil v cosi, co se podobalo podle úsudku odborníků hromadě trsátek na kytaru. Jen jedna součástka tohoto nešťastného vozu zůstala bez úhony: byla tu plyšová opička Miki, zavěšená pro štěstí na zpětném zrcátku.

Ještě větší nesnáze čekaly na Standu v Praze, kam se dostavil hned nazítří, aby podal zprávu majorovi Švábovi.

Co by Standa za to dal, kdyby major křičel, rozčiloval se. divoce mával rukama, jak to obvykle dělávají nadřízeni. když chtějí dát svým podřízeným najevo nelibost.

Major však neměl ve zvyku dávat hněvu volný průchod.

Vyslechl Standovu zprávu mlčky, pak si zapálil brazilko a celé ho vykouřil. Standa zatím strnule seděl na židli a pozoroval, jak roste šedivý sloupeček popela na konci doutníčku, jak ho major oklepává, ke stropu stoupá pramínek modravého dýmu a červené ohnivé očko se mží novou vrstvou popela.

Major se díval na Standu pozorně, jako kdyby hleděl na nějaké zvláštní nepěkné zvíře, na zeleného plže nebo na stonožku s křidélky. Standa měl tolik rozumu, že majora nevyrušoval nevhodnými poznámkami typu – byla to nešťastná shoda okolností, anebo – nebylo v mých silách tomu zabránit.

Nakonec major promluvil.

„Rozumím-li tomu dohře, váš přítel Svátek zase podnikal na vlastní pěst nevhodné pátrání, přestože je pod dohledem tří zkušených kriminalistů. Vy a vaši lidé jste se s nim denně stýkali, kladli jste mu otázky, dělali mu špatnou pověst po celém městě a on si zatím hraje na Sherlocka Holmese. Postupovali jste tak zdatně, že nešťastná paní Hellerová má následkem vaší činnosti otřes mozku a vy sám jste mohl být v této chvíli zanesen v seznamu příslušníků, kteří zahynuli při výkonu služby. Jediný výsledek vašeho pátrání je ten nesmysl o Fišerovi. Ano, nesmysl, protože ten případ je už patnáct let uzavřen.“

„To je výsledek pátrání soudruha Svátka,“ podotkl Standa nesměle.

„Soudruh Svátek nemá právo po čemkoli pátrat, je to inženýr, odborník na odvodňování bažinatých oblastí. To si, prosím, zapamatujte jednou provždy. Promluvím si o tom s ním osobně, až přijde vhodná chvíle. Zatím se zabývám vaši činností.“

Zatelefonoval do archivu a požádal, aby mu přinesli materiály, týkající se případu Fišer. Usedl za psací stůl a nepromluvil ani slova, dokud nepřišel pracovník archivu s objemnou složkou, nadepsanou LADISLAV FIŠER.

Byl to velký útok na Standovy nervy.

Major si dával načas. Listoval pomalu, důkladně pročítal protokoly a Standa měl pocit, že je opékán ze všech stran na pomalém ohni. Konečně major zavřel desky a obrátil pozornost znovu ke Standovi.

„To, co se včera přihodilo, nelze hodnotit jinak než jako neúspěch. Uvědomujete si to, soudruhu Štěpáne?“

„Úspěch to nebyl,“ připustil Standa opatrně. „Nejsem si však vědom žádného špatného kroku, který bych udělal. Budu vám vděčen, když mne na něj upozorníte.“

„Tak?“ řekl major. „Nejste si vědom. Domníval jsem se, že jste zkušený pracovník, který dovede volit své kroky tak, aby vedly k dobrým výsledkům. Ty zatím nejsou žádné, pokud za výsledek nepovažujete bouli na hlavě paní Hellerové a zdemolované vozy, které v této chvíli havarijní služba tahá z rokle pod kopcem Čerchmantem.“

„Myslím, že i to je jistý výsledek,“ stál Standa na svém. „Donutili jsme protivníka, aby opustil úkryt a zahájil akci. Naše takzvané pátrání v případu Svátek jste vy sám nazval klamnou operací. Předpokládal jste, že budeme pod dohledem. Zřejmě došlo k něčemu, co protivníka vyplašilo natolik, že se pokusil ohrozit můj život. Ještě v noci, okamžitě potom, kdy jsem vám podal první telefonickou zprávu, jsme se odebrali se soudruhem Svátkem na místo neštěstí a prozkoumali zbytky mého trabanta. Přesvědčil jsem se, že šlo o záměrnou sabotáž. Kabel od startéru byl násilně přemístěn tak, aby se dostal mezi rám přední nápravy a motorový blok. Chvění motoru porušilo izolaci a nastal okamžitě zkrat. Pokusil jsem se vymezit seznam podezřelých. Po zralé úvaze jsem vyloučil Knappa. Ten člověk to opravdu nemohl udělat. Soudruh Svátek s ním hovořil ještě ve chvíli, kdy jsem dostal vzkaz od paní Hellerové, že se mám dostavit na údajnou schůzku se Svátkem na silnici pod Čerchmantem. Ve hře je zřejmě ještě jiný člověk. Domnívám se, že sabotáž má souvislost s případem Fišer.“

„Proč?“ zeptal se major ostře.

„Od chvíle, kdy soudruh Svátek spatřil fotografii Fišera v kanceláři čerpadláře Knappa, došlo k několika mimořádným násilným událostem: noční výslech starého Svátka, dvojnásobná vražda v lomu, schůzka na kopci Čerchmantu s Knappem a konečně sabotáž mého vozu.“

„Uvažujete unáhleně,“ řekl major a zapálil si nové brazilko. „Vycházíte z předpokladu, že jednotlivé události na sebe navazují, protože se týkají stále stejných osob. Nemáte však jediný důkaz vzájemné spojitosti.“

„Žádám, abych se mohl vrátit do Doubravy a vyhledat lam chybějící spojitosti,“ řekl Standa a poněkud se mu zachvěl hlas. Byl si vědom, jak špatnou náladu major Šváb má, a obával se, že bude z případu odvolán.

„Vy žádáte? Soudruhu Štěpáne, já vám nařizuji, abyste se vrátil do Doubravy! Nechápu, proč pochybujete o tak samozřejmé věci! Cílem včerejšího útoku jste byl vy. Někdo vás chtěl odstranit a díky šťastné shodě okolností a také vynalézavosti soudruha Svátka jste vyvázl jen s několika odřeninami. Kdybych vás odvolal, pomohl bych pachateli, ať už je to kdokoli. A teď mi zavolejte soudruha Svátka.“

„Jak víte, že je v Praze?“ zeptal se Standa překvapeně.

„Myslíte, že vás tak špatně znám? Bezpochyby čeká někde poblíž, abyste mu pěkně zateplá mohl říct, jak jste pochodil. Tak kdepak ho máte?“

„V jedné kavárně,“ zabrebtal Standa nešťastně.

Major přikývl a pokynul na telefon. Standa vytočil číslo a nechal si Frantu zavolat k telefonu.

„Máš sem přijít. Ano, okamžitě,“ řekl mu stručně.

Franta se dostavil v několika minutách.

„Tak tady vás mám,“ řekl major Šváb. „Konečně mohu uvítat člena kosmického bratrstva.“

„Soudruhu majore,“ ozval se Franta, ale Šváb ho přerušil.

„Udělal jste velkou chybu, že jste mne neinformoval o svém podezření hned na začátku, soudruhu Svátku! Chápu všechny vaše důvody, ale ověřovat různá podezření patří mezi moje povinnosti, a ne mezi vaše. Nemá však smysl v této chvíli někomu vyčítat to, co se stala, nebo dokonce to, co se mohlo stát. Nuže, vy jste navázal styk s organizací CBA. Víte, co je to za organizaci?“

„Samozřejmě,“ řekl Franta pramálo samozřejmě. „Je to spolek poblázněných fanoušků létajících talířů se sídlem v Tokiu.“

„To je jen část pravdy. CBA projevuje různorodou aktivitu a udržuje čilé styky politické. Mezi organizace, s nimiž váží CBA úzké vztahy, patří společnost Zeleného draka, společnost Thule, společnost Zlatého úsvitu. Kdybyste se hlouběji zajímal o činnost těchto organizací, shledal byste ke svému údivu, čím vším se zabývají. Tak například taková Thule sdružuje přívržence nauky o kosmickém ledu.“

„Co to je?“

„Je to teorie, jejímž duchovním otcem byl vynálezce a metalurgický odborník Hörbinger. Učil, že vesmír je ve skutečnosti neskonale menší, než se domnívali astronomové. Je prý omezen rozsahem naší sluneční soustavy, která není nic jiného než dutinou v mase kosmického ledu. Takzvané hvězdy jsou podle Hörbingera ledové koule, od nichž se odráží světlo Slunce. Někdy se kusy ledu odtrhnou od mateřských koulí a letí prostorem jako komety. Když zapadnou do Slunce, vznikají sluneční skvrny.“

Franta pozorně naslouchal a usmíval se.

„Hörbinger je už dlouho mrtev, zemřel v jedenatřicátém roce, dva roky před nástupem nacistů k moci nad Německem. Jeho teorie však nezapadla. Zmocnili se ji nacisté a předním zastáncem nauky o světovém ledu, takzvané Welteislehre, jak tomu říkali, byl Adolf Hitler. Tento muž miloval jednoduché teorie, které bez okolků vysvětlovaly všechny záhady světa. Ani smrtí Adolfa Hitlera v berlínském bunkru historie Welteislehre neskončila. Hitlerovi dědici se jí zabývají dosud. A podobnou minulost mají i jiné organizace typu společnosti Zeleného draka. Členové těchto spolků jsou roztroušeni po celém světě. Je to prapodivné, na první pohled nenápadné podhoubí moderního fašismu. A vaše společnost CBA hraje v této světové rodině také svou roli.“

Franta se přestal usmívat. Tyto souvislosti si neuvědomoval a ani nemohl uvědomovat. Jak byl pošetilý, když se domníval, že v létajících talířích nemůže být žádné čertovo kopýtko.

„Soustřeďme se na vaši CBA. Organizuje tak zvaný výzkum výskytu létajících talířů po celém světě. Podařilo se jí získat spolupráci velkých leteckých společností, například PAN AMERICAN. Piloti Panamu dostali dotazník, který vám mohu ukázat.“

Vytáhl ze zásuvky list papíru a podal ho Frantovi. Byl tištěný na tenkém papíře a v záhlaví byla značka CBA.

ZPRÁVA O POZOROVÁNI UFO LÉTAJÍCÍM PERSONÁLEM

PANAMU

1. Kde se letadlo Panamu nacházelo v okamžiku pozorování?

2. Přesný čas pozorování objektu:… hodin,… minut,… vteřin.

3. Atmosférické podmínky:

a) bezmračný den d) rozptýlené světlo

b) oblačno e) ostré světlo

c) soumrak f) nepamatuji se

4. Pokud byl objekt pozorován v noci, za soumraku nebo východu Slunce, jak vypadaly hvězdy a Měsíc?

Hvězdy: Měsíc:

1) žádné a) čistý

2) mnoho b) zahalený

3) několik (kolik) c) nebyl Měsíc

4) nepamatuji se d) nepamatuji se

5. Objekt byl pozorován:

a) prostým okem e) dalekohledem

b) brýlemi f) teodolitem

c) oknem letadla g) jinak

d) kukátkem

6. Stručně o podrobnostech objektu:

a) tvar b) barva

7. Nakreslete laskavě objekt. Zahrňte všechny podrobnosti, zejména motorovou část, spálené plyny apod. Naznačte směr pohybu.

8. Co dělal pozorovatel v okamžiku, kdy se objekt objevil, a jak byl na něj upozorněn?

9. Uveďte další svědky pozorování, pokud možno s přesnou adresou.

10. Viděl už někdy dříve pozorovatel podobný objekt? Pokud ano, kdy, za jakých okolností, komu hlášeno?

11. Jakou rychlostí se objekt pohyboval a jak rychle se pohybovalo letadlo Panamu?

V následující části dotazníku bylo jedenáct hlavních otázek dále rozvedeno. Franta vrátil papír majorovi.

„Jak se vám to líbí?“

„Zajímavé,“ odpověděl Franta.

„Podobné formuláře dostaly obsluhy radarových stanic a některých vojenských objektu po celém světě. Je to docela šikovně vymyšlená forma špionáže, nemyslíte?“

„To nechápu… Vždyť všechny otázky se týkají létajících talířů…“

„Zajisté. Ale ve špionážní praxi je nejdůležitější ten okamžik, kdy centrála naváže s někým poprvé styk. Takový člověk uvázne drápkem, a ani si neuvědomuje, jaké se propůjčil činnosti. Zdaleka netvrdím, že všichni členové, a dokonce ani ne všichni funkcionáři CBA jsou ve službách nějaké špionážní agentury. Máme ale důkazy o tom, že jisté agentury jsou v CBA zastoupeny.“

„Doubravský Knapp přece nemůže…“

„Každý člověk může být zajímavý. Za určitých okolnosti a pro určitou agenturu. Nezapomeňte, že Knapp pracuje u benzínového čerpadla a má možnost neomezeného styku s cizími státními příslušníky. Pro určité lidi je to nedocenitelná výhoda. Naprosto netvrdím, že ten váš Knapp je agent cizí rozvědky. O jeho stycích s CBA samozřejmě víme a prověřili jsme si je. Určitým způsobem je Knapp pod naším dohledem. Zdá se, že je to skutečně neškodný člověk. Nicméně špionáž – i kontrarozvědka – je řemeslo trpělivých lidí.“

„Přeruším s Knappem styky!“

„To nesmíte udělat. Není pro to nejmenší důvod. Máte naši naprostou důvěru. Přeji si jen jedno: abyste mne neprodleně informoval o každém kroku, který uděláte. Nechci, abyste nadále dělal cokoliv na vlastní pěst. Oklamal jste dokonce i pozornost mých skvělých spolupracovníků,“ dodal a zamračil se na Standu Štěpána.

„A co s Fišerem?“ vyhrkl Franta.

„Nepochybně jde o shodu jmen.“

„Také o shodu podob?“

„Od Fišerovy smrti uplynulo patnáct let. Fišer by dnes už byl pán v pokročilém věku.“

„Fišer není žádný mladík, pokud mohu soudit podle fotografie.“

„Jste tvrdohlavý a umíněný člověk, jako býval váš otec,“ podotkl major s úsměvem. „Ten také nikdy nepustil kořist, do které se zakousl. Víte co? Já vám případ Fišer dávám.“

„Jak to myslíte?“

„Tak, jak říkám. Hrajte si dál na svém písečku. Pokuste se dostat pana Fišera do Československa. Pak si ho prohlédneme.“

„Co když nebude chtít sem přijet.“

„Tak si ho prohlédneme v cizině. Uděláme si malý výlet. Ale věřím, že Fišer ochotně navštíví Prahu, ubytuje se v Alcronu a stráví příjemný večer u Fleků. Naši českoslovenští ufonisté se kolem něho seběhnou jako kuřátka kolem kvočny. Předpokládám, že i vy budete mezi nimi.“

„Na to se můžete spolehnout. Ale,“ dodal Franta a pohlédl po očku na Standu.

„Nebojte se, váš přítel se vrátí do Doubravy. Má tam své úkoly. Především musí zjistit, kdo byl tak obratný v zacházení s elektrickou výbavou jeho trabantu.“

Franta si oddychl. – Když se rozloučil s majorem, odjel do Horního Újezdu za otcem. Otec se divil, proč Franta přijel autobusem a kde nechal auto. Franta mu vyprávěl, co se včera seběhlo, a zopakoval mu vše, co slyšel od majora Švába.

„Myslím, že nemůžeme brát věci tak na lehkou váhu,“ řekl otec zamyšleně. „Jak znám Švába, má něco za lubem. Nevěřím, že by byl schopen nad záhadným Fišerem jen tak mávnout rukou a dát li ho na hraní. Ale to je jeho věc a my se mu do ní nebudeme plést.“

„Jak to myslíš? Mám pustit Fišera z hlavy?“

„Kdepak, nic takového! Major ti ho dal a musíš vykonat jeho příkaz! Mám pramálo chuti se té věci vzdát. Ještě dnes mne bolí chodidla a ty jsi přišel o auto. Jak vidíš, máme oba s těmi pány osobní účty.“

„Major si myslí, že oba případy nemají spolu nic společného.“

„Na to se dá říct jen jedno: kdo ví? Ale teď pojď a vymyslíme si něco šikovného jak se dostat Fišerovi na kobylku. Ještě nedávno jsme vymýšleli jak se přiblížit ke Knappovi, a teď už útočíme na baštu protivníka v Tokiu. Kdo chce tvrdit, že tohle není báječný úspěch?“ rozohnil se otec. Franta se na něho překvapeně podíval. Už dlouho neviděl tak živé plaménky v jeho očích. Starý pán měl radost, že je znovu ve středu událostí.

Událostí! Jsou to skutečně události, nebo jenom hra, jak to nazval major Šváb?

Franta si ale připomněl scény v radotínském lomu. Jestli je tohle lira, pak je to hra pro dospělé!

XII. HRA PRO DOSPĚLÉ

Franta Svátek se posadil na posteli a vytřeštil oči do tmy.

Bylo ticho, dokonce víc než ticho. Doubravské ticho byla obyčejně směs šumotu deště, hvízdání větru, klepání větve jilmu o střechu bývalého hostince U vysloužilce. Tentokrát se šumavská příroda docela mimořádně utišila, vítr ulehl někam za bavorské kopce, voda uvízla v nebeských nádržích a větve jilmu spokojeně usnuly hlubokým spánkem, jakým spali obyvatelé Doubravy – a před chvilkou ještě i Franta.

Bylo ticho, jaké vám působí bolest, když ho posloucháte příliš napjatě. Rádi byste zachytili alespoň nějaký zvuk, sebemenší šelest, ale neslyšíte nic než hučení krve ve vlastních cévách.

Co ale Frantu probudilo? Ticho to nebyl o, tím si byl jist.

Ozval se zvuk, výrazný, docela blízký. Jako kdyby někdo zabubnoval prsty rovnou na okno. Franta vyskočil z postele, opatrně se přesunul k oknu a vyhlédl ven. Ulice byla prázdná, jen na rohu svítila výbojková žárovka.

Bosky seběhl po schodech a tiše proklouzl do klenutého průjezdu, kudy kdysi projížděly pivovarské vozy, vrchovatě naložené sudy budějovického ležáku. Měl živočišný pocit, že kdesi nablízku je nějaká bytost, tvor bdělý a čilý. Neodvážil se rozsvítit. Po paměti šátral podél stěny, až nahmatal rukojeť škrabky na sníh. Nechával ji tam po celý rok, protože v Doubravě sníh často padal už v polovině listopadu a nezřídka se stávalo, že bylo nutno s ním bojovat ještě v prvním májovém týdnu.

Ozbrojil se škrabkou jako halapartnou, dodal si odvahy a jediným pohybem otočil klíčem a otevřel dveře.

Tak nějak si asi počínal dávný majitel hostince U vysloužilce, který postavil tuto budovu někdy na sklonku sedmnáctého století. Ten dobrý muž se jmenoval Knechtl a pravděpodobně otevíral s halapartnou v ruce svým nenadálým nočním návštěvníkům.

Ulice byla však stále ještě pustá, Frantovi se dokonce zdálo, že výbojková zářivka na něho posměšně mrká. „Franto,“ zašeptal odkudsi ze stínu známý hlas. „Kde jsi, táto?“

„Otevři mi zadní vchod!“

O minutu později už Franta mohl obejmout tátu kolem ramen.

„Proč se ke mně plížíš jako duch?“

„Nechtěl jsem, aby někdo viděl, že jdu k tobě.“

„Všichni spí.“

„Všichni ne. Tvůj přítel Knapp jistě pozoruje noční oblohu.“

„Ten se stará víc o UFO než o mé noční návštěvníky!“

„Nezapomeň, že z jeho střechy je určitě vidět na vchod do tvého domu.“

„To mě nenapadlo. Nikdy jsem si to neuvědomil.“

„Musíš si všímat i maličkostí, když chceš úspěšně hrát tuhle hru pro dospělé.“

„Co to s sebou vlečeš v tom kufru?“

„Pojď, ukážu ti to. Připravil jsem pro tvého přítele Knappa malé překvapení.“

Franta zavedl otce do bývalé kuchyně, místnosti v zadní části budovy, která neměla okna.

Otec otevřel víko zavazadla a Franta nahlédl dovnitř. „Ty ses dal na stará kolena na potápění?“

„Co tě to napadá?“ divil se otec.

„Vždyť je to potápěčská výstroj. Gumový oblek, láhev na stlačený vzduch. Na co je ta plechovka, a proč máš s sebou štětce?“

„Podívej se pořádně. Neboj se, vytáhni ty věci z kufru.“

„To vypadá jako nějaký balón!“

„Nejen že vypadá. To je meteorologický balón, typ RB 30. Co znamenají ta písmena, nevím, ale to číslo značí, že ho lze nafouknout do průměru třiceti metrů.“

„To není možné. Je tak malý!“

„Je to vývojový typ. Až bude nahuštěný, jeho stěny budou tenké několik desetin milimetru. Je to zvláštní druh balónu. Podle toho, jakým tlakem ho nafoukneš, zvětší svůj objem. Když ho vypustíš, stoupá až do chvíle, kdy venkovní tlak poklesne a balón praskne. Pukne v místech, kde vidíš ty zvláštní rýhy. Tím se změní v padák a přístroje, které nese, klesnou neporušené k zemi.“

„Chytře vymyšlené,“ pochválil Franta balón typu RB 30. „Nechápu ale, proč ho s sebou taháš na cesty?“

„Přivezl jsem ho, protože to je to nejufovatější UFO, které kdy jaký ufonista uviděl a uvidí!“

Franta na otce překvapeně zíral. Pak teprve se mu rozbřesklo.

„Ty chceš nachytat Knappa?“

„Hlavně Fišera. Předvedeme Knappovi vesmírnou návštěvu. Bude mít příležitost k báječnému pozorování a fotografování. Pak uvidíme, jak se Fišer zachová.“

Otec vytahoval ze zavazadla jeden předmět za druhým.

„Toto je láhev se stlačeným vodíkem. Dej na to pozor! Tady mám náhradní láhev, kdyby se první pokus nepodařil. Tady jsou štětce a v té plechovce je světélkující barva.“

„Máš pravdu! Taková návštěva z kosmu musí světélkovat jako svatojánský brouček!“

„Četl jsem v knihách, že to tak musí být,“ odpověděl otec a tvářil se při tom smrtelně vážně.

Radili se až do rána, jak to šikovně navléct, aby byl efekt co nejlepší. Ráno nasedl Franta na kolo, na svůj náhradní dopravní prostředek, a spěchal k benzínovému čerpadlu, kde měl Knapp ranní službu. Podařilo se mu sehrát dokonalé vzrušení.

„Pane Knapp, pozoroval jste dnes v noci?“

„Samozřejmě. Proč se ptáte?“

„Viděl jsem objekt. Myslím, že to byla loď.“

„Nesmysl. Musel bych ji vidět.“

„Mohlo to být kolem čtvrté hodiny ranní. Objekt se pohyboval od jihozápadu na sever rychlostí asi osmnácti nebo devatenácti uzlů. Několikrát prudce změnil směr, zastavil se na místě, a pak zmizel obrovskou rychlostí, jakou nedovedu odhadnout.“

Oba muže z vážného rozhovoru vyrušilo silné zatroubení fanfárové houkačky velkého nákladního vozu.

K benzínce přijel osminápravový tahač bedford. Řidič otevřel dvířka kabiny a slézal po schůdkách, jako by sestupoval z věže. Vykročil Knappovi vstříc. Čerpadlář se rozpačitě ohlédl po Frantovi. Franta přikývl, že chápe, a ustoupil stranou a čekal, až Knapp doplní bedfordu nádrž. Byla zřejmě bezedná a trvalo nekonečně dlouho, než se pistole samočinně vypnula.

Franta si všiml, že na dvoře přilehlé opravny automobilů se objevil Standa Štěpán.

Pokynul mu a spěchal k němu.

„Tak co, pane Štěpán, kdy bude moje auto hotové?“

„Myslím, že si ještě dlouho počkáte, pane Svátek,“ odpověděl Standa velice hlasitě. Když se k sobě přiblížili, ztlumil hlas.

„Co tu děláš? Nevěděl jsem, že tvůj velocipéd má benzínový pohon.“

„Major mi dal Knappa na hraní,“ ušklíbl se Franta.

„Ta hra začíná být ostrá,“ řekl Standa. „Radím ti, abys tu moc nezacláněl.“

„Co se stalo?“

„To ti nemůžu teď říct,“ odpověděl Standa. „Služební tajemství.“

„Ty toho najednou naděláš,“ řekl Franta, trochu dotčen.

„Nezlob se, ale tohle ti opravdu nemůžu říct. Nerad bych riskoval další průšvih. Myslím, že jsem se dostal na kořínek pěkné syčárny.“

„Co tím chceš říct? Že za tvoje průšvihy můžu já?“

„Nemusíš se hned štětit pro každé slůvko,“ uklidňoval Frantu kriminalista. „Brzy budeš vědět totéž co já.“

Franta pokrčil rameny, chladně se rozloučil a vrátil se k čerpadlu.

Bedford odjel.

„Rád bych vám věřil, pane Svátku,“ navázal Knapp na předešlý rozhovor, „ale dokud neuvidím, neuvěřím.“

„Kdyby mezi členy CBA panovala taková nedůvěra, nikdy bychom nenavázali s mimozemšťany styk,“ odpověděl Franta vyčítavě. „Čas letí kvapem a osudný rok 1985 bude už brzy!“

Ještě chvilku si povídali a pak se Franta vyšvihl do sedla svého kola. Byl přesvědčen, že vykonal úkol na výbornou: Knappova zvědavost byla napnuta k prasknutí.

Otce našel v kuchyni, zasmušilého, nevrlého.

„Jak to zařídíme, aby ten sakramentský balón letěl ve stejné výšce?“

„Myslel jsem, že to máš vymyšlené, táto,“ řekl Franta poněkud překvapen.

„Vymyšlené, vymyšlené… Co kdybys někdy i ty napínal mozek? Neuškodilo by ti to.“

„Snad nějaký ventil… Dáme tam atmosférický měřič tlaku a ventil. Bude to taková zpětná vazba, rozumíš?“

„Nerozumím, je to složité a vím ze zkušenosti, že fungují jen jednoduché věci.“

„To se všechno uvidí až na místě,“ řekl Franta, který byl povahy netrpělivé a rád se vrhal do akce po hlavě, bez valné přípravy. Otec ale vrtěl hlavou.

„Musíme to vymyslet dopředu,“ řekl rozhodně. Vymýšleli celý den, ale nevymysleli nic. Venku už se sešeřilo a Franta už byl zoufalý jako malý chlapec, který se těší na vánoční stromeček a jehož rodiče se pořád ještě dohadují, co vlastně bude maminka vařit ke štědrovečerní večeři.

Když se setmělo, otec uložil všechny ufonistické potřeby do tlumoku.

„Snad mne něco napadne cestou,“ řekl smutně. „Nerad bych, aby balón vyletěl do výšky jako střela. Knapp by rychle pojal podezření.“

Opakoval Frantovi všechny pokyny, kterými se měl řídit. Zkontroloval, jestli syn správně připravil fotografický přístroj. Museli počítat i s tím, že Knapp pokazí snímky. V tom případě by obrázky dodal Franta, aby důkazy pro Fišera byly přesvědčivější.

Byla už dokonalá tma. Franta se oblékl do vatované bundy a uvelebil se ve vikýři svého domu. Doubrava mu ležela u nohou. Někde v temné změti střech tušil obrys domu, kde bydlel Knapp. Byl si jist, že i tam je otevřený vikýř a další ufonista žádostivě střeží černou oblohu.

Doubrava pomalu usínala. Výbojky modře zářily. Vzduch byl prosycen vodními parami. Nejpozději zítra bude znovu pršet. Kolem luceren se tvořila světelná kola a zdálo se, že nad městečkem visí průzračný zvon modrého světla. Po ulici hřmotně projel motocykl. Kdesi v dálce někdo pouštěl na celé kolo rozhlasový přijímač. Z druhého konce městečka odpovídal pes, uvázaný u boudy.

Je to napůl vesnice, napůl město. Když jsem sem přijel, byla to jenom vesnice, uvažoval Franta a s hrdostí si uvědomil, že je to částečně i jeho dílo. To on vypracoval projekt, jak odvodnit mokřiny, on přispěl k lomu, že orná půda v okolí Doubravy zdesateronásobila svůj výměr. Ale takový pocit hrdosti může mít každý, kdo zde prožil těch posledních patnáct dvacet let, všichni ti traktoristé a dřevaři a zedníci a chlapi od černého řemesla. Ti všichni vykonali obrovský kus práce.

Vzpomněl si na CBA, na Fišera a na všechny ty, kteří chtěli hatit dílo miliónů poctivých, pracovitých lidí, kteří cely život věnovali společnému dílu, aniž by doufali, že jejich práce bude někdy oslavována, že jejich jméno bude v novinách, že jim někdo bude stavět pomníky. Ti lidé pracovali a svou práci měli rádi, toť vše. Může být něco víc?

Franta si náhle připadal poněkud směšný. Není to opravdu jen hra? On sám zanedbává své vlastni dílo – ne ovšem ze své vůle. Dosud platil příkaz bezpečnostních orgánů, že inženýr Svátek nesmí na staveniště, dokud nebude uzavřen celý případ.

Kdesi nad lesy se objevilo světlo. Franta uchopil kukátko a přiložil je k očím. V zorném poli se objevil světélkující předmět. Byl to plochý kotouč a zvolna se pohyboval vzduchem, aniž by vydával sebemenší zvuk. Plul plavně, rovnoměrně. Pak se na okamžik zastavil a náhle změnil směr.

Létající talíř, vydechl Franta a vzápětí si uvědomil: jak to ten táta udělal, že balón letí vodorovně, že ani nestoupá, ani neklesá?

Dojem byl dokonalý. Vyplatila se péče, kterou věnovali přípravám: z tuhého drátu Franta zhotovil kostru, která dala balónu plochý tvar. Z povrchu balónu vyrůstaly pravidelné kulovité útvary, přesně takové, o nichž píše ufonistická literatura. Nátěr fosforeskující barvou vyvolal dojem poněkud příšerný.

Kdybych nevěděl, že je to model, stal by se ze mne zanícený ufonista, myslel si Franta.

Objekt se blížil. Franta uchopil zrcadlovku praktika s teleobjektivem sonnar, s ohniskem osmnáct centimetrů. Připravil si vysoce citlivý film, ale přece si nebyl jist, že se mu podaří objekt dokonale zachytit. Světélkování bylo velmi zřetelné, ale přece jen to bylo příliš málo světla, aby na citlivé vrstvě filmu vznikl dokonalý obraz.

To nevadí, téměř všechny obrázky UFO jsou nezřetelné. Snad jen Adamskimu se podařilo zachytit UFO věrně, tak věrně a s tolika podrobnostmi, že to budilo podezřeni.

Objekt se blížil a Franta několikrát zmáčkl spoušť přístroje. Opřel si těžké těleso objektivu o hranu vikýře, aby nepřenesl chvění ruky

na přístroj. Exponoval osminou vteřiny při plné světelnosti. Pak změnil expozici na čtvrtinu a odvážil se až na polovinu vteřiny.

Obrázky byly hotovy.

Franta opatrně zavřel vikýř, uložil kukátko i fotopřístroj na židli, na níž až dosud seděl, a vyběhl z domu.

Spěchal za Knappem.

Domovní dveře byly otevřeny. Zaklepal na dveře bytu, ale nikdo neodpověděl. Vyběhl proto po úzkých dřevěných schodech na půdu.

Byla tam tma.

„Pane Knapp,“ zavolal tiše.

Nedočkal se odpovědi.

Vytáhl z kapsy baterku. Přejel kuželem světla popraskané a začernalé krovy. Opatrně postupoval kupředu. Na tváři cítil závan čerstvého vzduchu. Někde vepředu byl otevřený vikýř.

„Pane Knapp!“ zvolal hlasitěji.

Našel vikýř i Knappa.

Ležel na zádech, paže rozhozené, s prostřelenou hlavou. Opodál ležel fotoaparát zenit s teleobjektivem. Na skobě visel myslivecký triedr. Pomalu se houpal. Byl to pomalý, příšerný pravidelný pohyb. Franta se dotkl Knappovy ruky. Byla ještě teplá jako jeho. Knapp žil ještě před několika minutami.

Franta vyhlédl vikýřem.

UFO se vzdaloval, několikrát změnil prudce směr a pak náhle zhasl, jako kdyby někdo vypnul elektrické světlo.

Franta zhasl baterku a zatajil clech. Kde se skrývá ten zákeřný střelec, ozbrojený bezhlučnou puškou? Knapp zahynul stejně nehlučnou smrtí, jako ti dva muži v radotínském lomu. Franta by bezpochyby uslyšel výstřel, kdyby vrah vypálil z obyčejné zbraně.

Franta pocítil, že v ústech se mu rozlévá olovo.

Přinutil se k opatrnému krůčku. Překročil Knappovu ruku. Tíže z něho spadla. Vyrazil kupředu, kde tušil východ z půdy. Jeho kroky zabubnovaly po dřevěných schodech. Vyběhl před clům a popadl kolo, které si předtím opřel o stěnu.

Hnal se bezhlavě doubravskými ulicemi.

Musím za tátou, ano, jenom táta mi pomůže!

Nikdy předtím by neuvěřil, že strach může být tak výkonný motor. Necítil námahu, necítil únavu, šlapal a šlapal, vítr mu dul do tváří, nevnímal nerovnosti vozovky, nevšímal si, jestli jede vlevo nebo vpravo. Hnal se zdánlivě nazdařbůh, ale kdesi v hlavě mu zářilo světélko: musí jet tam, kde naposledy viděl UFO.

Temná postava se před ním náhle vynořila, jako když v pohádce čert vyskočí z dutého stromu.

Franta se opřel do pedálů a zabrzdil.

„Fuj, tys mne polekal,“ řekl otec Svátek. „Byla to pěkná podívaná? Že jsem to pěkně vymyslel, viď? Byl to docela jednoduchý nápad. Přivázal jsem balení na silonový vlasec a táhl jsem ho za sebou, jako když děti pouštějí draka. Krásně jsem měnil směr, vid? Fišer bude mít radost. A co říkáš tomu závěrečnému efektu! Připevnil jsem na vrchol balónu černé plátno a zvláštním silonovým vlascem jsem ho uvolnil, takže Spadlo přeš celý balón a zakrylo plochu, potřenou světélkující barvou. Vypadalo to, že UFO zhasnul, viď? Co tomu říkáš?“

Starý pán mluvil a mluvil a Franta si představoval, jak má pěkně červené líce a jak se mu oči blýskají radostným vzrušením.

„Knapp je mrtev. Má díru v hlavě.“

Otec chvilku mlčel, než řekl:

„Chci to vidět.“

„Musíme za Standou Štěpánem. Nemůžeme…“

„Chci to vidět,“ řekl otec a teď v něm promluvil muž, který prošel válkou na jednom z nejnebezpečnějších míst a po válče se účastnil desítek akcí, kdy šlo o život. Byl to hlas muže, který byl zvyklý dávat rozkazy a někdy musel dát i takový rozkaz, jímž poslal svého nejbližšího spolupracovníka do smrtelného nebezpečí.

Po dřevěných schodech kráčel první Franta, otec o dva schody za ním.

Franta rozsvítil baterku a vedl otce k vikýři.

Po několika krocích si uvědomil, že už necítí ten čerstvý vánek na tváři.

Vikýř byl zavřený.

Fotoaparát s teleobjektivem zmizel. A Knapp také.

„To není možné,“ vydechl Franta. „Tady ležel. A byl mrtev!“

„Věřím ti, Františku. Ty teď půjdeš a oznámíš to Štěpánovi. Já půjdu k tobě domů a vyvolám film. A ty se vrátíš a společně napíšeme dopis.“

„Jaký dopis?“

„Aerogram do Tokia. Pozveme Fišera.“

„Jak to? Vždyť…“

„Hra neskončila. Je jenom o jednoho herce méně.“

Otec byl opravdu jako buldog. Nikdy nepouštěl protivníka, když už se do něho jednou zakousl.

„Dřív, než zmizíme, podíváme se po domě. Stopa je příliš horká. Nesmíme ztratit ani minutu.“

„Šváb říkal…“

„Byl jsem dost dlouho nadřízeným majora Švába, abych si mohl dovolit vzít odpovědnost na sebe.“

Byl to opravdový buldog.

XIII. V PASTI

Knapp bydlel v nevelkém jednopatrovém domku. Do ulice vedlo úzké průčelí, tak úzké, že se na něj vešla jen dvě okna vedle sebe.

V prvním patře bydlel Knapp, v přízemí jakási paní Klihavcová, která však velkou část roku žila u své provdané dcery v Rožmitálu.

Otec vylovil z kapsy několik ohnutých drátků a po chvilce práce zámek klapl a dveře Knappova bytu se otevřely dokořán. Franta sáhl po vypínači, ale otec mu varovně zadržel ruku. Svítili si kapesní svítilnou. Franta si bedlivě prohlížel obývací pokoj i kuchyň, ale všechno zde bylo, jak se zdálo, takové jako při Frantově první návštěvě. Pravda je, že byl takového nepořádníka, jako byl Knapp, byl značně nepřehledný a že nebylo možné na první pohled poznat, jestli tam něco chybí. Franta by si jistě všiml takových změn, jako například kdyby někdo odnesl stůl, zbořil v kuchyni kamna nebo zazdil okna v obývacím pokoji. Anebo vyklidil všechny papíry a brožurky o létajících talířích. Ty se však všude povalovaly v závějích stejně mohutných jako dříve.

Opatrně nahlédli do skříně, ale mrtvola odtud nevypadla. Na ramínku visel kabát a v koutě byl opřený deštník. Kabát slabě voněl benzinem.

„Knapp ho nosil do práce,“ podotkl otec a Franta přikývl. Neobjevili nic zajímavého, leda to, že ve spížni skříňce v kuchyni našli několik desítek konzerv s lečem. Knapp se kromě hrachové polévky zřejmě živil výhradně těmito pokrmy.

„Mně už se začíná zdát, že jsem se zbláznil,“ zašeptal Franta. „Nikde není ani nejmenší stopa! Jako kdyby to všechno byl jenom sen.“

„Viděl jsi tu mrtvolu?“

„Tak jasně. Jako tebe.“

„Nebyl to tedy sen.“

Vyšli na schodiště a otec znovu zamkl byt. Sestoupili do přízemí. Franta se zastavil před dveřmi bytu paní Klihavcové a tázavě se na otce podíval.

Starý pán pokrčil rameny, zručně dveře odemkl a otevřel.

Vzal Frantovi z rukou baterku a posvítil na zem.

Paní Klihavcová zřejmě nebyla už řadu týdnů doma. Na dlaždicích byla souvislá vrstvička prachu.

„V tom bytě nikdo nebyl,“ podotkl otec.

„Půjdeme za Standou!“

„Jsou tu ještě jedny dveře,“ řekl otec. „Kam vedou?“

„Asi do sklepa,“ řekl Franta.

Otec je otevřel a posvítil na vlhké kamenné schody.

„Jdeme,“ řekl.

Schody byly vyšlapané. Museli se držet stěny, aby neuklouzli a nezřítili se do hlubiny. Pod schody byly další dveře, zasazené do kamenné klenuté zárubně. Otec vzal za kliku a opatrně je zkusil otevřít. Bylo odemčeno. Veřeje strašidelně zaskřípěly. Jejich kovové skřehotání se odráželo od klenby sklepa.

Vstoupili dovnitř. Veřeje znovu zaskřípěly a dveře se za nimi zavřely.

„Co je to?“ vyjekl Franta vylekaně.

„Nebuď takový strašpytel.“

„Ty jsi ale neslyšel to kovové klapnutí?“

„Ty slyšíš trávu růst,“ řekl otec. „Nic neklaplo. Pojď, podíváme se dál.“

Byl to velký sklep s třemi klenutými místnostmi spojenými klenutými průchody. V první místnosti byla hromada uhlí, v druhé se válely bedny se starými papíry a novinami a ve třetí bylo uskladněno obvyklé sklepní haraburdí, staré skříně, trosky jízdního kola, zbytky jakéhosi zemědělského stroje. Všude byly nánosy černého prachu.

„Vypadá to, že tu nic nenajdeme. Šli jsme sem asi zbytečně,“ řekl otec.

„Říkej si, co chceš, ale já to klapnutí slyšel docela jasně. Půjč mi baterku,“ řekl Franta.

Otec pokrčil rameny a podal mu svítilnu. Franta prošel celým sklepem a pečlivě svítil do všech temných koutů. Náhle se zastavil.

„Podívej, tady vedou nějaké dráty.“

„Ukaž? Máš pravdu. Počkej, nesahej na ně.“

„Proč? Je to nějaký telefon, nebo…“

„Telefon ve sklepě? Proč by měl být telefon ve sklepě? Podíváme se, odkud vedou.“

„Já je utrhnu,“ navrhl Franta, ale otec mu v tom zabránil.

„Nedělej to. Připomíná mi to…,“ nedořekl.

Franta ukázal ke dveřím.

„Vedou z té dřevěné bedny!“

U dveří stála nevelká dřevěná bedna, mela tvar krychle o hraně asi padesáti centimetrů. Byla jen tak narychlo sbitá z prkének. Hlavičky hřebíků se leskly ve světle baterky. Bedna tady nestála dlouho. Ve sklepním vlhku by hřebíky musely zrezavět během krátké doby.

„Z bedny čouhá nějaké prkénko,“ podotkl Franta.

„To je zvláštní, prkénko přesahuje zárubeň,“ řekl otec. „Kdybychom chtěli otevřít, zavadíme o to prkénko.“

„Proč nad tím tak přemýšlíš? Je to snad tvoje bedna?“

„Co když je to mina?“ řekl otec podivně jasným hlasem.

„Ty jsi se zbláznil,“ řekl Franta. „Kde by se tady vzala mina?“

„Kde by se vzala na půdě mrtvola? Kde by se v Radotíně vzal střelec vyzbrojený bezhlučnou puškou? Kde by se v Horním Újezdě vzali příslušníci esesácké organizace?“

„To je nesmysl. Pusť mě, já do toho kopnu.“

„Neblázni! To je ten nejnebezpečnější způsob, jak se přesvědčit, jestli to je mina, nebo ne.“

Otec poklekl k bedně, vzal Frantovi z ruky baterku a svítil na bednu docela zblízka.

Objevil otvor, jimž drátky vcházely dovnitř. Byly čtyři a každý měl jinou barvu. Na jednom místě byla štěrbina. Otec posvítil dovnitř. Když přiložil ke škvíře oko, z jeho hrdla se vydral drsný vzdech.

„Je to mina… a pořádná! Vidím nálož. A vedle ní se lesknou mosazné elektrody.“

„Kdybychom otevřeli dveře, zavadíme o roznětku a mina vybouchne…,“ zašeptal Franta. „Můžeme ji posunout!“

„Nesmysl,“ řekl otec. „Chtěl bych se vsadit, že je zakotvená v zemi. Viděl jsem takové miny za války. Mají několik roznětek, jedna je na jejím spodku. Kdo by chtěl minu zvednout, uvolní roznětku a nálož mu vybuchne v rukou.“

„Jsme tedy uvěznění…,“ řekl Franta tiše.

Otec přiložil k bedně ucho.

„Slyšíš? Uvnitř něco slabě tiká. Je tam zřejmě hodinový stroj. Tím, že jsme vstoupili do sklepa, uvolnili jsme časový spínač. Rád bych věděl, na jak dloubou dobu je nastavený.“

„Je to časovaná nálož?“

„Jsem si tím jist. Pojď se podívat.“

„Nemám chuť, táto. Proč někdo nastražil tak složitou past?“

„Máš pravdu, proč tak složité přípravy? Mohl to udělat docela jednoduše. Mohl minu nastražit tak, aby vybuchla ve chvíli, kdy někdo otevřel dveře. Ledaže by, chtěl získat čas. Chtěl, aby nálož vybuchla ve chvíli, kdy pachatel bude daleko odsud a bude mimo podezření. Rád bych věděl, kde pachatel teď je. Jak dlouho mu trvá, než se do bezpečí dostane?“

„Půjdeme do zadní místnosti…“

„Tam je jistě další nálož. Vedou k ni ty čtyři drátky.“

„Přerušíme vědění, a tím nálož zneškodníme.“

„To není tak jednoduché. Nálož má zřejmě zpětné jištění, proto je těch drátků tolik. Kdybychom přerušili ten nesprávný drátek, nálož vybuchne. Ten chlapík rozuměl svému řemeslu a myslel opravdu na všechno.“

Vrátili se k místu, kde poprvé spatřili čtyři zrádné drátky. Vedení mizelo pod hromadou haraburdí. Otec svítil a Franta opatrně odstraňoval jeden předmět za druhým. Cítil, že se mu ruce chvějí. Hrdlo měl sevřené úzkostí. Napadlo ho, jak je rád, že otec je s ním, ale vzápětí si uvědomil, že zahynou oba. Kdybych otce do celé věci nezatahoval, byl by mimo nebezpečí, uvědomil si hořce. Chudák táta!

„Dělej. Jsi jako ve zpomaleném filmu,“ napomenul otec ostře.

Franta zaťal zuby. Zápasil s hromadou starého haraburdí statečně. Odstranil dvě bedny se starými čísly Vlasty, konev s vyjetým olejem, starou drátěnku do postele. Pak spatřil drátky znovu. Plazily se podél stěny jako čtveřice tenounkých jedovatých hádků.

„Je to jasné,“ řekl otec. „Nálož je v téhle skříni. Nemusíš už hledat dál.“

„Co budeme dělat? Sedneme si tu a budeme čekat se založenýma rukama, až poletíme s celým domem do oblak? Připravte se k odletu směr všichni svatí,“ napodobil Franta posměšně místní rozhlas ruzyňského letiště.

„Kdepak. Nejdřív vyřídíme ten hodinový stroj.“

Otec ukázal na konev s olejem.

„To je naše spása. Do téhle krabice nasbírej hromádku uhelného mouru.“

V první místnosti bylo mouru dost a dost. Pracoval poslepu, protože otec si svítil baterkou ve třetí místnosti. Co asi má za lubem? Franta ale věřil, že otec si dovede poradit i v té nejhorší chvíli.

„Už mám dvě tři kila mouru,“ oznámil mu.

„Dobře, pojď sem,“ odpověděl otec.

Našel ho, jak klečí na zemi a soustředěně nalévá olej do prázdné pětilitrové láhve od okurek. Naplnil ji do poloviny.

„Nasyp do toho mour,“ řekl Frantovi. Uchopil drát z rozbitého deštníku, a zatímco Franta sypal do láhve mour, pečlivě míchal olejem.

„Musí na nás být hezký pohled,“ řekl Franta suše. „Jako dva alchymisté si tu hrajeme v čarodějné kuchyni.“

Otec smísil mour s olejem, takže vznikla hustá kaše.

„Moc pěkná omáčka,“ pochválil výsledek společné práce. „Sviť mi, Franto. Teď to pěkně naleju rovnou do nálože.“

„Vybouchneme, táto!“

„Nemusíš se bát. Olejová kaše zalepí hodinový strojek a zablokuje tak časové rozněcovací zařízení. Tím budeme mít napůl vyhráno.“

Nalili kaši do bedny škvírou. Štěrbina byla úzká a kaše vnikala dovnitř jen neochotně. Franta trnul, jestli otcovy výpočty jsou správné. Co když je kaše vodivá a spoji kontakty baterií? Nastane zkrat a potom – šťastnou cestu, na shledanou v oblacích!

Nic nevybouchlo, bedna pozřela celý obsah sklenice a tikot utichl.

„V blátě ještě jsme, ale v louži už ne,“ řekl otec a Franta namítl:

„Nejraději bych byl na suchu, když už bych si mohl vybrat“

„Zatím nemáme z čeho vybírat. Co dál? Tohle je zajímavá maličkost: roznětka, která má být uvedena k činnosti pohybem, je ovládána prkénkem. Neříká ti to nic?“

„Je to zařízení účinné, i když vypadá na první pohled, až příliš jednoduše,“ odpověděl Franta.

„Když spálíme prkénko, dostaneme se na svobodu. Je ti to jasné?“

„Není mi jasné, jak zapálit dřevo, když nemáme zápalky,“ řekl Franta nešťastně.

Ještě jednou prošli sklepem. Otec se tu a tam shýbl a sebral nějaký předmět. Franta nic nechápal. Na co potřebuje šňůru od stahovací lampy, násadu od deštníku a rozbitý dětský penál na tužky?

„Rozděláme oheň, jako to dělali kdysi Indiáni,“ řekl otec na vysvětlenou. „Z ocelového rámu pily a elektrické šňůry uděláme, luk. Tady z toho zlomku cihly zhotovíme ložisko, násada od deštníku poslouží jako třecí dřívko a do penálu dáme papírovou drť, která hned chytne, jak aspoň doufám.“

Franta luk udělal velice jednoduše a rychle. Násadu od deštníku obtočil dvakrát šňůrou a rezavou skobou vydloubal do úlomku cihly důlek. Otec pak vzal cihlové ložisko, jeden konec násady opřel o dno penálu, obložil jej papírovou drtí a druhý konec nasadil do ložiska. Franta popadl luk oběma rukama, prudce zatáhl a násada se roztočila kolem své osy.

„Funguje to!“ zajásal otec. „Když budeš dvě tři hodinky tahat, možná že se to podaří.“

„Hlavně s tvými vtipy,“ zabručel Franta, ale tahal tak silně, jak jen dovedl.

Netrvalo dlouho a z papírové drtě začal stoupat úzký sloupeček dýmu. Otec cítil, jak se cihla v jeho rukou zahřívá, je to ale zapeklitá historie, nejdřív mám popálené nohy a teď si popálím i ruce, pomyslel si.

Rozdělávání ohně netrvalo ani tři, ani dvě hodiny. Po deseti minutách usilovné práce se papírová drť vzňala. Otec rychle přiložil do ohně několik papírů zmačkaných do kotle. Na násadu od deštníku připevnil drátem chuchvalec staré pytloviny, namočil ho do oleje a zapálil. Vznikla čadivá pochodeň.

„Kdyby nechytla drť, vzňala by se na mně košile,“ řekl Franta. „Už dlouho jsem se tak nezahřál.“

„Aspoň víš, proč Indiáni nenosili košile,“ řekl otec.

Přiložil pochodeň k dřevu. Plamen chvilku olizoval dřevo. Zdálo se, že nemá nejmenší chuť zakousnout se do nové pochoutky. Chvilku vzdoroval, ale pak neodolal. Konec prkénka rezavě zasvítil a konečně se vzňal jasným žlutým plamenem.

Franta se rozkašlal. „Uspořádali jsme pěkný večírek s táborákem. Když nevyletíme do povětří, tak se aspoň udusíme. To také není k zahozeni.“

Z prkénka zbyl už jenom ohořelý pahýl, ale stále ještě zasahoval několika centimetry do prostoru, kudy se musely pohnout dveře, kdyby je někdo chtěl otevřít. Byl to jen zuhelnatělý zbytek, který by malé děcko zlomilo mezi prsty. Kdo mohl ale odhadnout, jak citlivá je roznětka miny? Jen ten člověk, kdo ji nastražil, věděl, jakou zátěž snese. Každá mina je seřízena na určitou váhu. Protitanková mina snese váhu dospělého muže a vybuchne teprve, když její roznětka je stlačena vahou tanku.

„Pyrotechnik musí být trpělivý,“ řekl otec. „Netrpěliví pyrotechnici se brzy dočkají pohřbu s vojenskými poctami.“

Sklepem bylo už plné štiplavého kouře. Oběma mužům slzely oči a v hrdle je nesnesitelně pálilo. Měli pocit, že během několika minut se začnou dusit. Pro dým už ani neviděli. Ulehli na zem, protože horký kouř se vznášel v hustých kotoučích u stropu. V úzké vrstvě nad chladnou cihlovou podlahou zbylo ještě několik litrů čerstvého vzduchu. Oba se potili a v uších pociťovali sotva snesitelný tlak.

„Myslím, že za několik minut budeme u cíle,“ řekl otec. Franta najednou s hrůzou spatřil, jak otcova hlava poklesla a udeřila o zem. Pochodeň vypadla z jeho ruky.

„Táto,“ vykřikl. Nahmatal otcovo zápěstí. Srdce ještě tlouklo, ale starý pán ztratil vědomí. Franta ho otočil na záda a už se chystal, že zavede umělé dýchání, když si uvědomil nesmyslnost takového počínání. Nejdřív se musejí dostat z tohoto prokletého sklepa, pak bude čas na lékařské zákroky!

Vzal pochodeň a znovu ji přiložil k ohořelému zbytku prkénka. Zmocňovalo se ho zoufalství. Otec je v bezvědomí, uvažoval. Kdyby nálož teď vybuchla, nic by to pro něh o neznamenalo. Prostě by se neprobudil, to by bylo vše. A já – mně už je všechno jedno. Pociťoval neodolatelné nutkání vrazit hořící pochodeň do prkénka a skoncovat s tím vším.

Hleděl jako omámený do plamenů a přikládal pochodeň blíž a blíž k prkénku. Plameny se pitvorně kroutily a braly na sebe roztodivné podoby. V jednom okamžiku se Frantovi zdálo, že mezi nimi spatřil známou tvář.

Vzpomněl si na Fišera.

Musím žít, musím se zachránit, protože nemám právo na smrt, dokud je sebemenší naděje, že Fišer se před patnácti lety zachránil. Několikrát prudce zamrkal. Uvědomil si, že prkénko už téměř zmizelo, stráveno čadivým plamenem. Potácivě vstal a opatrně otevíral dveře.

Okraj dveří prošel volně kritickým místem. Dovnitř vnikl svěží vzduch.

Franta popadl otce pod pažemi a odtáhl ho o několik kroků, aby dveře měly volnou cestu.

Potom ho vytáhl po schodech nahoru.

Chtěl ho položit na dlaždice a zavést umělé dýchání, když otec otevřel oči a zašeptal něco nesrozumitelného.

„Co říkáš, tatínku?“

„Musíme pryč. Pryč!“ opakoval otec. S nadlidským vypětím vůle se posadil a vstal. Franta popadl otcovu aktovku. podepřel otře pravou rukou a vyvedl ho před dům.

„Pryč!“ opakoval starý muž.

Ulice byla liduprázdná. Domy hleděly na podivnou dvojici zřítelnicemi svých temných oken jakoby v údivu: kde se vzali takoví lidé v našem poklidném městečku? Co tu dělají? Proč se tak zvláštně chovají!

Ušli deset dvacet metrů, když se za jejich zády ozval výbuch. Tlaková vlna je srazila na vozovku. Franta otočil na záda a zvedl hlavu právě včas, aby spatřil, jak se hroutí úzké průčelí Knappova domu.

„Co se to stalo?“ zasípěl.

Otec šeptem odpověděl:

„Ten hodinový stroj zřejmě fungoval, i když jsme ho neslyšeli.“

V ulici se rozsvěcovala okna, jedno po druhém.

„Když skála pláče…,“ zašeptal otec. Franta sebou trhl. Otec blouzní?

„Co to povídáš?“

„Když skála pláče – to bylo heslo fašistů. Šifra. Vzpomínám si, že…“

„Pojď rychle, táto, musíme jít pro pomoc!“

Ale otec se zastavil a přitiskl dlaň k čelu a usilovně přemýšlel. Franta ho netrpělivě zatahal za loket a rychle ho vlekl k ubytovně Standy Štěpána. Pro tohle řešení se rozhodl ve chvíli, když ve sklepě s otcem objevili nastraženou minu. S takovými hračkami nejsou žádné žerty. Tady si nemůže hrát na osamoceného hrdinu.

Standu potkali oblečeného na schodech. Výbuch ho zřejmě probudil a teď spěchal ven. Franta ho rychle seznámil s připravenou pastí, z níž právě unikli. Starý kamarád nebyl vůbec překvapen a jeho rozhodnutí jít okamžitě za druhým čerpadlářem Frantu v prvé chvíli šokovalo. Ale Standova rozhodnost nepřipouštěla žádné námitky.

XIV. PRONÁSLEDOVÁNÍ

Dům, kde bydlel Říha, byl otevřen. Trojice vpadla dovnitř se Standou Štěpánem v čele. Na schodech potkali nějakou paní. Výhrůžné se ptala, kdo jsou a co tu chtějí, ale bez okolků ji odstrčili a hnali se nahoru.

„Přepadení!“ ječela ta paní a její křik zaslechl hlouček shromážděný před poštou.

„Hoři taky u Holubů!“ zvolal někdo a už všichni běželi k domu, kam před okamžikem vběhla ta podivná trojice.

Nevšímali si, co se děje za jejich zády. Zastavili se až přede dveřmi, na nichž byl štítek z umělé hmoty se jménem V. ŘÍHA.

Štěpán stisk! tlačítko, ale zvonek se neozval. Zabušil na dveře. Otec Svátek vytáhl z kapsy své kouzelné klíčky, jemně Standu odstrčil stranou a chvilku harašil v zámku. Západka klapla a dveře se rozlétly.

V bytě se svítilo.

Muži se na prahu zastavili a vydechli překvapením.

Byt byl doslova přecpán elektronickým zařízením hi-fi, převážně cizího původu. Zesilovače, tunery, magnetofony, gramofony špičkové jakosti, to vše bylo nashromážděno v malém bytě, kde žil čerpadlář Vojtěch Říha.

Uprostřed místnosti stála jakási žena. Měla rozcuchané vlasy, oči napůl zalepené spánkem a choulila se do vyrudlého županu.

„Co se děje?“ zajektala.

Standa vytáhl z kapsy služební průkaz a ukázal jí ho.

„Kde je váš muž, paní Říhová?“

„Já tomu nerozumím… Venku se ozval nějaký křik, že prý u pana Knappa hoří, nebo že dům spadl, sama nevím, co jsem to slyšela. Muž vyskočil z postele a začal se rychle oblékat. Když uslyšel bouchání na dveře, vyskočil oknem ven.“

Standa se první vyhoupl na okno a bez váháni skočil do tmy.

Venku se ozvalo zarachocení.

Franta vyhlédl oknem ven.

Všude kolem se svítilo, takže na dvorku bylo šero a Franta jasně spatřil vetchou kůlnu na dříví. Standa vězel zabořen po pás do střechy, snažil se vyprostit a spílal na celé kolo.

Franta se posadil na rám okna, spustil se na svých pažích tak hluboko, jak jen to šlo, a skočil, aby dopadl co nejměkčeji. Otec pozoroval jeho výkon, chvilku váhal a pak se rozhodl, že půjde dolů, jak to dělávají spořádaní občané.

Standa zapadl do střechy tak nešťastně, že se přelámaná prkna vzpříčila a uzavřela ho jako žraloci čelisti. Franta bez okolků přerazil mocným dupnutím dvě prkna, která Standu tísnila nejvíce, podal mu ruku a vytáhl ho ven

„Vidíš, co děláš,“ řekl mu vyčítavě. „Kdybys mi řekl…“

„Za ním!“ zvolal Standa. „Všechno se dovíš v pravý čas!“

„Dobrá, za ním, ale kam?“ zeptal se Franta věcně.

Na dvoře už byl také starý Svátek a za nim několik občanů. Otec jim vysvětlil, že je nutno zadržet Vojtěcha Říhu, ačkoli neměl tušení proč. Důvěřoval jen Standovi, ví, co dělá.

Standa se posadil na plochou střechu, vzdychl a řekl Frantovi:

„Myslel jsem, že dnes zaklapnu nad Říhou pěknou pastičku. Je to povedený ptáček. U té pumpy si udělal vedlejší živnost a spolu s Knappem obchodovali na černo s valutami, s naftou a benzinem a zřejmě i dalšími věcmi, pašovaným zbožím, a není vyloučeno, že i s drogami. Měl jsem tu dvojici už dlouho na mušce a na dnešek jsem si připravil malé představení. Mám nachystanou filmovací kameru s dálkovým ovládáním, která by přesně zachytila celou tu obchodní akci. Ostatně, ty sám jsi byl jednou svědkem, jak to dělali.“

„Já?“ divil se Franta. „Nemám o tom tušení!“

„Jen si vzpomeň, když jsme spolu posledně mluvili. Nemohl jsem ti říct přesně, o co běží. Možná že to byla chyba, že jsem se do toho chtěl pustit sám. Mohl bys mi pomoci. Všiml sis, jak to má Říha uvnitř zařízené? Věř mi, takové hi-fi zařízení stojí tolik peněz, že si to obyčejný čerpadlář nemůže dovolit, ani kdyby šetřil bůhví jak dlouho. Jsem opravdu zvědavý na tu domovní prohlídku.“

„Jen aby neměl prsty namočené i ve vraždě,“ podotkl Franta suše a několika slovy vyložil Standovi další podrobnosti toho, co se stalo v Knappově domě.

„Tak už slezte, hoši,“ volal na ně otec. „Zatímco se bavíte, dal jsem dohromady pátrací hlídku. Pročešeme pěkně okolí a do rána Říhu máme!“

Seskočili na zem. Prošli domem a na náměstí shromáždili všechny občany, kteří byli ochotni akce se zúčastnit. Rozdělili je do pěti skupin. Každý z nich se postavil do čela jedné z nich, zbývajících dvou se ujali strážmistr Havlíček a rotný Kubelka z místního oddělení Veřejné bezpečnosti.

Několik mužů přivedlo psy a téměř všichni byli ozbrojeni silnými baterkami. Říha nemohl být daleko.

Franta vedl svou skupinu do míst, která tak důvěrně znal, směrem k hranici, kde se kdysi rozprostíraly slatiny. Skupina se roztáhla do řetězu dlouhého více než dvě stě metrů. Mezi jednotlivými muži byla tak velká mezera, aby ji stačili pokrýt světlem elektrické svítilny. Šlo se jim špatně. Jako naschvál se dalo do mrholení a studený deštík jim brzy pronikl pod oděv. Někteří vyběhli jen tak nalehko a nyní se styděli se vrátit. V duchu si představovali, jak se chlad zakusuje do jejich nohem a průdušek a jak velkou budou mít rýmu a kašel a chřipku.

Doubravu nechali daleko za sebou. Někde vpravo svítila světla Rašpachu. Poplach zřejmě pronikl až tam, možná že listonoš Hořejš dal zprávu svému rašpachskému kolegovi. To bylo dobře, Říha tamtudy neprojde.

Ušli několik kilometrů a někteří muži začali reptat, aby se vrátili, že to nemá cenu, protože Říha určitě tak daleko nemohl utéct.

„Ten je zalezlý někde ve křoví za Doubravou a čeká, až se bouře přežene!“ neslo se od úst k ústům.

„Dojdeme až k letišti a tam se obrátíme,“ rozhodl Franta.

Reptalové zmlkli. Uklidnilo je, že je Franta nechce vést nekonečně daleko. Franta měl dobrý důvod, proč se chtěl zastavit u letiště. Dále už začínalo hraniční pásmo. Zpráva o poplachu se jistě dostala až k pohraniční jednotce a chlapci led už pročesávají svoje úseky. Do rána Říhu dostanou, pokud byl tak pošetilý a vydal se k hranici.

Vpředu ve tmě zaplála silná lampa, osvětlující vjezd na staveniště letiště. Franta rozeznal mohutnou postavu strážného Matějky.

„Haló, pane Matějka, nemáte návštěvu?“

„Á, to je pan inženýr, to jsou k nám hosti! Koho to vedete s sebou?“

„Hledáme jednoho uprchlíka,“ vysvětloval Franta.

Někde vlevo se sípavě rozštěkal pes a brzy se k němu přidal další.

Baterky, které zářily jako pravidelně rozmístěné světelné body, se rozkmitaly jako rozčilené svatojánské mušky. Řetězem hlídek proběhla vlna vzrušení.

„Někoho viděli…“

Ta slova letěla zleva doprava. V tu chvíli ze všech spadla únava a zapomněli na chlad. To by byla sláva, kdyby se právě jim podařilo chytit Říhu!

„Co to?“ zvolal Matějka. „Tam někdo běží!“

Franta vzal nohy na ramena a nasadil nejprudší běh, jakého byl schopen. Brzy Matějku dostihl. Strážný vytáhl z pouzdra osobní zbraň.

„Stůj, nebo střelím!“ vykřikl.

Ze tmy vyběhl pes, letěl, takřka se nedotýkaje nohama země, a hnal se kamsi kupředu.

„Pomoc!“ zvolal kdesi nějaký vyděšený hlas.

„Tabak! Tabak, drž ho!“ ozýval se jiný hlas, jak volal na psa jeho majitel.

Světlušky se slétaly k jednomu bodu.

Světelné kužele baterek vylouply z noci bílý hranol stavebního dříví. Na bobku u něho seděl Říha, ruce přitisknuté k hrudi a vyděšeně zíral na velkého kaštanového ohaře, který stál přeci ním, bojovně rozkročen, a cenil své tesáky.

„Tabak, hlídej!“

„Stůj, nebo střelím!“ opakoval strážný Matějka.

„Nemůžu stát, ta potvora by mne kousla,“ zakňoural Vojtěch Říhá.

Strážný Matějka na svou zodpovědnost otevřel kůlnu, kde garážoval služební gazík, a svěřil auto Frantovi. Říhu posadili na zadní sedadlo a na gazík se navěsil hrožen mužů. Přednost měli ti, kdo byli jen nalehko oblečení. Teď, když už dobrodružství bylo skončeno, jektali nepokrytě zuby, ale přece jen je hřála myšlenka, že právě jim připadne sláva za to, že Říhu dopadli.

Odvezli ho rovnou na VB na doubravském náměstí. Rotný Kubelka postavil na vařič konvici a uvařil čaj. Říha byl promrzlý, že téměř nemohl mluvit. Cvakal zuby, ať už rozčilením, nebo zimou. Strážmistr Havlíček se posadil k psacímu stroji a Standa se zatím spojil s Prahou a podal hlášení o tom, co se této noci v Doubravě stalo. Požádal o posilu a dostalo se mu ujištění, že zvláštní vyšetřovací skupina bude během krátké doby na cestě.

Standa předběžně Říhu vyslechl. Rotný Kubelka přivedl paní Říhovou. Plakala a neustále opakovala, že neměla o ničem tušeni. Když se jí ale Standa zeptal, co si myslela o drahých nákupech svého muže, nedovedla odpovědět.

Oba manželé byli zajištěni a Standa se odebral s Frantou a otcem Svátkem do Říhova bytu.

Byla ještě noc, ale celá Doubrava vřela ruchem, který zde snad neměl pamětníka. Z Rašpachu přijeli požárníci a uhasili trosky Knappova domu. Rozestavili kolem spáleniště silné reflektory a do trosek se odvážili pyrotechnici, aby ohledali zbytky sklepení a zjistili, jaká byla příčina výbuchu. Během krátké doby se dostavila i výjezdová hlídka Pohraniční stráže a velitel nabídl pomoc při likvidaci pohromy. Bylo na něm vidět, že je trochu zklamán, když mu řekli, že ve zříceném domě nikdo nebyl a že tedy není třeba starat se o vyhořelé a i jinak zbědované lidi.

Největší pozdvižení však ztropili doubravští psi.

Zejména na okraji městečka byl téměř u každého domku nějaký ten voříšek a všichni dohromady spustili neslýchaný koncert.

Standa a jeho dva věrní průvodci ale měli jiné starosti, než aby poslouchali ten psí koncert.

Tanula jim na mysli otázka: Co se stalo s Knappem?

Byl opravdu mrtev? Pokud byl, kde je jeho tělo? A ještě: Kdo ho zabil?

„Viděl jsem ho na vlastní oči. Byl mrtev. Nemohl jsem se splést.“

Spěšně prohledali Říhův byt, zapečetili dveře a vrátili se na Veřejnou bezpečnost.

Říha seděl na židli, pil čaj a byl až po bradu zabalený do zelené vojenské deky.

„Kde je Knapp?“ obořil se na něho Standa Štěpán, když vešel do služebny.

„Kde by byl? Doma. Prý vyhořel. Nevím.“

„Nezapírejte, Řího. Chci vědět, kde je!“

„Neviděl jsem ho od včerejška, kdy jsme si předali službu.“

„V noci jste u něho nebyl?“

„Nikdy jsem nechodil k němu do bytu.“

„Aha, domlouvali jste se jenom na pracovišti, nemám pravdu?“

Říha neřekl nic, jenom sklopil oči.

„Řího, vy přece víte, že už nemá smysl zapírat. Když se všechno provalilo, máte jen jednu možnost: zpívat jako slavík. Snad jste slyšel o tom, že výška trestu je závislá na tom, jak se budete chovat při vyšetřování.“

„Mně je to jasné, pane inspektore! Co mám tedy dělat?“

„Především mi neříkejte pane inspektore.“

„Ano, pane insp… pane vyšetřovateli.“

„Za druhé: Kdy jste navštívil Knappa!“

„Nikdy, nepamatuju se. Rozhodně jsem ho nenavštívil za posledního půl roku ani jednou.“

„Řího, já vás varuju. Vy jste ho navštívil, a nejen to, vy jste ho zabil.“

Říha shodil deku z ramen a vyskočil. Rotný Kubelka ho chytil za rameno.

„Nedělejte hlouposti, Řího, nebo vám nasadím pouta,“ varoval ho. Říha poslechl a rozhodil ruce v zoufalém gestu.

„Já ani nevím, že je mrtvý. Jak bych to mohl vědět? Byl jsem doma, když začalo hořet. Slyšel jsem, že venku nějací lidé křičí jméno Knapp. Byl jsem jako opařený a pak mne napadlo, že uteču. Znám to tady.“

„Chtěl jste utéct do Bavorska?“

„Nemyslel jsem na to, kam uteču,“ vytáčel se Říha. „Rychle jsem se oblékl, obul a to už jste bouchali na dveře. Vyskočil jsem oknem a utíkal jsem za humna a pak přes bývalé mokřiny k lesu.“

„Směrem k hranici.“

„Ano, prosím, ale ne proto, že to bylo k hranici, ale proto, že to je jaksi nejblíž. Když člověk utíká, běží tam, kde je to nejblíž, vždyť to znáte, pane insp… pane vyšetřovateli. Vůbec nevím, že Knapp je mrtvý. Co se mu stalo? Jak se to stalo?“

„Nedělejte hloupého, vy to víte moc dobře.“

„Nevím, přísahám vám!“

„Vaše žena to ví, kde jste byl dnes v noci?“

„Samozřejmě, jen se ji zeptejte. Byli jsme celý večer spolu. Poslouchali jsme hudbu. Zeptejte se souseda Hubáčka, bouchal na nás, protože ho to rušilo.“

„Poslouchal jste hudbu na hi-fi zařízení, které jste vyšmelil, nemám pravdu?“

„Prosím, hudba je můj koníček. Já jsem strašně chtěl mít bezvadný magnetofon… Stýkal jsem se s těmi šoféry od dálkové dopravy. Občas člověku dají nějakou tu bankovčičku za nějakou službičku. Jsou to chlapi, kteří znají svět… Věřte mi, moje žena o tom vůbec nevěděla.“

„Proč jste zabil Knappa?“

„Nezabil jsem ho, vždyť vám říkám, že jsem byl celý večer doma.“

„Jak víte, že Knapp byl zabit večer?“

„Já… já nevím… vy jste to říkali. Vy jste mne spletli.“

„Proč jste ho zabil?“

„Nevím. Nezabil jsem ho.“

„Jak se dostal Knappův aparát do vašeho bytu?“ vypálil Štěpán na Říhu poslední otázku. Přistrčil mu fotoaparát až pod nos. Říha vytřeštil oči.

„Nevím. Nikdy jsem ten aparát neviděl. Nevím, kde jste ho našil?“

„Ležel na stole ve vaší kuchyni. Je to Knappův aparát. Máme svědka, který viděl ten přístroj ležet vedle mrtvoly. Vy nám teď povíte, proč jste ho zabil, jak jste ho zabil a kam jste dal Knappovo tělo.“

Říha zabořil tvář do dlaní a rozplakal se.

„Nevim… Nezabil jsem ho.“

Standa se podíval na Frantu a na otce Svátka a pokrčil rameny. Otec Svátek si přemýšlivě mnul bradu a Franta, ten nedělal nic. Jen se snažil si všechno srovnat v hlavě. Ale nedařilo se mu to.

XV. KDYŽ SKÁLY PLAKALY

„Musím do Prahy,“ řekl otec.

Konečně se ocitl s Frantou o samotě.

„Ty jsi se zbláznil.“

„Zatím ne, ale zblázním se, když do Prahy nepojedu. Když jsem tam ležel ve sklepě, dusil jsem se a život se mi tetelil na špičce jazyka, v jednom koutku mysli se mi rozjasnilo.“

Franta se rozpomněl.

„Když skála pláče… To jsi říkal, když jsme se ocitli na ulici.“

„Pamatuješ se, co to bylo za heslo?“

„Vzpomínám si dobře,“ řekl Franta. „Bylo to krycí označení tajné operace hitlerovců. Koncem dubna 1945 se pokusili ukrýt do skály radotínského lomu nějaké dokumenty. Aby skrýš dokonale zamaskovali, roztavili na jednom místě skálu a otvor zavařili. Tu skrýš jsme ale spolu objevili ještě za revoluce!“

„Správně. Jsi si ale jistý, že to byla jediná skrýš tohoto druhu? Vzpomněl jsem si totiž, že jsem to heslo tehdy slyšel i jinak. Říkali tomu Operace – Když skály plakaly.“

„Znamená to, že plakajících skal bylo víc? Že fašisté zatavili vchod do několika jeskyní?“

„Začínám si tím být jist. Všechno tomu nasvědčuje. Víme, co ve skrýší má být – významná část archivu pražského gestapa. Víme, že fašistická organizace HIAG po něm pátrá a má zprávy o tom, že držitelem tajemství jsem já. A dnes večer, když mne už opouštěly smysly, vzpomněl jsem si ještě na jednu okolnost. V akci Když skály plakaly jsem měl krycí jméno Prokyon.“

„To je docela hezké jméno, chtěl bych ho mít. Takový Prokyon Svátek zní mnohem exotičtěji než Franta Svátek“

„Prokyon je jméno hvězdy v souhvězdí Malého psa,“ řekl otec. „Fašisté to jméno nevybrali náhodou. Musí mít nějaký smysl. V té době bylo všelijakých tajných akci a krycích jmen tolik, že jsem Prokyonovi nevěnoval mimořádnou pozornost. Ale teď bych opravdu rád věděl, proč to byl zrovna Prokyon.“

„Velitel akce byl v civilu hvězdář, nebo to byl astronom amatér,“ řekl Franta. „Jaké jméno ti měl dát? Měl si vybrat v telefonním seznamu? Vymyslet vhodné krycí jméno je těžká věc!“

„Nesmysl,“ zavrčel rozzlobeně otec. „Na náhody nevěřím už dlouho a mám pro to své důvody. Rád bych věděl, kde ten Prokyon právě svítí.“

„Tak se pojď podívat,“ řekl Franta, otevřel okno a vpustil dovnitř sychravý vzduch. „Můžeš se podívat, když si nasadíš rentgenové brýle a prokoukneš tu vrstvu oblaků nad námi.“

„Myslím, že Prokyon má smysl jen v Radotině,“ řekl otec záhadně. „Ty jsi tehdy viděl nacisty, jak svařuji skálu?“

„Ano, bylo to touhle dobou, někdy v dubnu pětačtyřicátého roku. Viděl jsem je, jak pracují nedaleko tajného objektu Berta v takzvaném Sýkorově lomu v Radotině. Měli nějaký přístroj, ke kterému vedlo několik barevných kabelů. Přístroj zřejmě vyzařoval ohromné množství tepla, protože skála byla pod jeho vlivem červená, pak bílá a tavila se jako vosk.“

„Sýkorův lom už je vytěžen?“

„Už dávno, nezbyla po něm ani stopa. Dnes se pracuje o několik desítek metrů dál ve skalách.“

„Myslím, že někde jsou plány toho, jak vypadal Sýkorův lom v pětačtyřicátém roce.“

Přistoupil k zrcadlu a zručně si uvázal kravatu.

„Jdeme, pospěš si, nebudu na tebe dlouho čekat.“

„Ty opravdu chceš jet do Prahy? Standa přece nařídil, abychom odpočívali až do rána.“

„Standa mi nemá co nařizovat, protože jsem důchodce, a jakožto takový si můžu dělat ve volném čase co chci. S tebou je to jiné, ty si musíš rozmyslet, jestli se tu budeš válet na posteli, nebo doprovodíš svého starého otce na dalekou cestu!“

„Ty bys mne ale dovedl namíchnout, táto,“ řekl Franta s uznáním. „Jak se do Prahy dostaneme?“

„To nevím, ale něco si vymyslíme. Na ulici budeme blíž Praze než tady v ložnici. Jdeme!“

Doubrava se už uklidnila z rozčilení. Zbořeniště syčelo a prskalo jako rozzlobená kočka. Na protějším chodníku postávalo několik vytrvalců. Choulili se do ohrnutých límců svých kabátů a dávali celým postojem najevo, že jsou odhodláni stát tu a okukovat místo neštěstí, jak se na správného čumila sluší.

„Ty chceš jít do Prahy pěšky? Pokud vím, nejbližší autobus jede do Sušice v půl šesté a ze Sušice do Prahy.“

Za jejich zády zavrčel motor automobilu, zaskřípěly brzdy a vesele zatroubila houkačka.

Otočili se a spatřili gazík. Z okénka na ně hleděl Matějka. Usmíval se od ucha k uchu.

„Vám tak něco půjčit, pane inženýre!“ volal. „Slíbil jste mi, že mi auto v pořádku vrátíte! Nic ve zlém, já to chápu, měl jste jiné starosti. Nic se nestalo, na letišti jsou teď pohraničníci a já tam vlastně nemám co dělat. Vzal jsem si kolo a dojel jsem si pro auto sám.“

Franta stál jako opařený. Už dlouho se tak nehanbil jako teď.

„Pane Matějka, nezlobte se na mne… já vám koupím mléčné toffé… nebo co budete chtít, lahvičku něčeho pro zahřátí.“

„Ani vás nesmí napadnout. Matějka nepije, nekouří, na tancovačky nechodí. Kam se oba ženete, teď v noci?“

„Ale jedeme do…“

„… do Sušice,“ přerušil Frantu otec. „Na náměstí je lékárna s celonočním provozem. Potřebuju jeden lék na srdce“

„Jaký? Mám dost velkou zásobu,“ nabídl Matějka své služby.

„Trifutrobenzol,“ řekl otec bez zaváhání. Matějka chvilku přemýšlel a pak zavrtěl rozhodně hlavou.

„O takovém léku jsem nikdy neslyšel. Ale co se o tom budeme dlouho dohadovat. Nasedněte a já vás do Sušice dovezu.“

„To nemůžeme od vás chtít, pane Matějka,“ bránil se otec. „Takovou laskavost zneužívat? Kdepak, to nejde, opravdu, nenaléhejte.“

„Pane Svátku,“ řekl Matějka obřadně, „vím, co vás postihlo, a bylo by ode mne nelidské, kdybych vás po tom všem nechal trpět bez trifutrobenzolu. Ujišťuju vás, že ta cesta, zkrátka, žádné řeči a jede se!“

Svátkové ještě chvilku protestovali, ale nakonec je Matějka přemluvil. Franta nasedl dozadu a otec se uvelebil na vedlejším sedadle.

Sotva se rozjeli, otec udělal nějaký neopatrný pohyb a čepice mu vypadla z vozu ven.

„Sáně borový, moje rádiovka!“ vykřikl zoufale, jako kdyby upustil perlový náhrdelník. „Co si počnu bez čepice? Nastydnou mi dutiny!“

Dobrý muž Matějka bez řeči zabrzdil, zacouval, a když otec chtěl vystoupit, zadržel ho rukou a řekl:

„Počkejte, přinesu vám ji.“

Usmál se ale poněkud křečovitě.

Sotva vylezl z vozu, otec se přesmekl na jeho sedadlo a rychle se rozjel. Motor zaburácel tak silně, že nerozuměli, co na ně Matějka křičí.

„Zbláznil jsi se? Vždyť Matějka…,“ zvolal Franta, ale otec ho nenechal domluvit.

„Je to člověk od vás z podniku. Dávám ti důležitý bojový úkol: až se vrátíme, uchlácholíš Matějku. Koupíš mu mléčné toffé. Mimochodem, co je to vlastně mléčné toffé?“

„Takové bonbóny,“ řekl Franta nešťastně. „Má je ráda paní Hellerová.“

„Že jsem ale toho Matějku vyšplouch, mizeru!“

„Táto, já se za tebe stydím. Ten člověk nám bezelstně nabídl své služby a tys ho takhle hanebně oklamal.“

„Oklamal, ale ne hanebně. Ten chlapík se mi vůbec nelíbí. Je sladký jako sirup. Koneckonců, nejedeme za zábavou. Máme důležité tajné poslání a Matějkovi jsme nesebrali soukromý vůz, ale vypůjčili jsme si služební vozidlo. Tím mne tvůj Matějka přestává zajímat a starám se jen a jen o Prokyon.“

Když dojeli do Prahy, už svítalo. Ze strakonické silnice uhnuli rovnou na Radotín. Otec zastavil gazíku před budovami ředitelství lomu. V oknech už se svítilo.

„Tady nám povědí, kde byl Sýkorův lom v dubnu 1945.“

Bylo jasné, že zdejší ředitelství nemá pochopení pro jejich soukromé pátrání. Sekretářka je nechtěla vpustit k vedoucímu. Otec Svátek sehrál roli rozzlobeného podivínského staříka a Franta hrál na strunu porozumění a všelidské vzájemnosti. Teprve po této spojené ofenzívě sekretářka podlehla a otevřela jim dveře. Vedoucí byl z tvrdšího kamene, jak se na vedoucího kamenolomu sluší.

„Do archivu nemá nikdo přístup, rozumíte?“

Vtom sekretářka přiběhla a něco mu pošeptala. Kamenná tvář roztála.

„No ovšem, to jste měli říct hned! Maruška mi připomíná, že vy jste ti soudruzi, kteří tu tenkrát byli, když… Ovšem, dobře si vzpomínám. Jak vidíte, utajení, to je naše silná stránka. Nikdo nepovolaný nemá právo znát postaveni Sýkorova lomu v pětačtyřicátém. Zvláště ve světle posledních událostí, kdy došlo k té politováníhodné tragédii..“

„Byl byste tak laskav a ukázal nám ty plány? My totiž spěcháme,“ řekl otec Svátek.

„No ovšem, jen pojďte se mnou.“

Ukázalo se, že v rámci utajení vládne v archivu zmatek, jako kdyby archivářem zde byla nějaká zvlášť zuřivá kočka. Na obložku, obsahující plány Sýkorova lomu, přišli až po půl druhé hodině usilovné práce, ke všemu ještě náhodou. Byla totiž zařazena omylem do skříně s podklady pro výpočet přesčasových hodin zaměstnanců bez kvalifikace.

Svátkové rozložili plány na stole a otec je láskyplně přejel dlaní.

Na spodním okraji byla houština razítek.

„Dobře si na ně vzpomínám,“ řekl otec. „V šestačtyřicátém jsem je měl často v rukou. Tehdy jsme tady pátrali po tajných chodbách v objektu Berta.“

„Potřebujete ještě něco?“

„Ano. Potřeboval bych teodolit a takovou tu tyč s těmi proužky.“

„Nechcete, abych vám přidělil geodeta?“ zeptal se vedoucí. Zřejmě usoudil, že otec není geodet vrcholné světové úrovně, když ani neví, jak se „té tyči s proužky“ správně říká.

„Kdepak, vystačíme si sami.“

Poděkovali a vyzbrojeni plánem a přístroji vyrazili do terénu.

Dubnové počasí nasadilo svou vlídnější tvář. Sluníčko roztrhalo mraky na cucky a hodilo je někam do kouta. Obnažená skála jasně zářila proti modrému nebi. Přestože bylo ještě ráno, paprsky začaly mile hřát. Franta se vesele zazubil, ale jeho úsměv zmrzl.

„Co je ti? Co se tak tváříš?“

„Podívej,“ ukázal Franta na gazík.

Za volantem seděl Matějka a velmi zle se mračil.

Otec se k němu rozběhl.

„Pane Matějka, já jsem zdrcen tím, co se stalo, a hluboce se vám omlouvám. Okamžitě vše vysvětlím: jakmile jste vystoupil, uvolnil jsem ruční brzdu mimovolným pohybem, auto se rozjelo a já ho už nedokázal zastavit. Místo na brzdu jsem šlápl na plyn. Syn mi vysvětloval, jak se auto zastaví, ale když se nám to podařilo, nedovedli jsme tak velké auto otočit, jel jsem a jel a stále hledal nějaké širší místo, kde bych to stačil vyrejdovat. Nakonec jsme dojeli až sem.“

Otec se díval na Matějku jako vtělená nevinnost. Franta se trochu krčil za jeho zády.

„To se odvažujete říct mi do očí?“ zeptal se Matějka chladně.

„Pane Matějko, někdy se dějí opravdu hrozné věci.“

Pan Matějka zařadil zpátečku, otočil vůz a beze slova odjel.

„Tys nám to zavařil. Jsi netrpělivý starý podivín!“

„No dovol, přece jsi nechtěl, abych nečinně čekal po celou noc na autobus.“

„Do rána zbývalo už jen několik hodin. Ten tvůj Prokyon beztak uvidíme až večer, pokud ho uvidíme. Možná že budou mraky.“

„Několik hodin! Kdybych měl ležet na posteli a myslet na Prokyon, našel bys ráno pod peřinou šílence. Už na Matějku nemysli a pojď měřit!“

Za několik minut už pobíhali po kamenité pláni. Otec se oháněl teodolitem a Franta si hrál na figuranta. Otec mával rukou doleva a doprava, nahoru a dolů, zapisoval do zápisníčku zjištěné údaje a říkal si, že v mládí se neměl stát rozvědčíkem, ale geodetem.

Za půl hodiny stanuli na kamenité pláni, vyvýšené asi o deset metrů nad terénem, kde stály budovy ředitelství lomu.

Stěna lomu byla od nich vzdálena ještě asi osmdesát nebo sto metrů. Za zády měli les. Tudy vedla cesta, na které zahynuli oba příslušníci HIAG střelou zákeřného zabijáka. Franta si na tu děsivou příhodu vzpomněl a otřásl se při pomyšlení, že vrah se tam možná skrývá i v této chvíli a má oba Svátky na mušce své bezhlučné zbraně.

„Všechno zmizelo,“ šeptal otec. „Betonové baráky, podzemní chodby.“

Také Franta vzpomínal. Zmizel i skalní hřeben, přes nějž se plížil, když poprvé pronikl k tajnému objektu Berta; Dvacet let změnilo tvář této končiny k nepoznání, jak rád by Franta zapomněl na válku a na strašné události, které provázely její konec! Ve světě ale žiji lidé, kteří na válku nezapomínají a nechtějí zapomínat.

„Kde byla skrýš?“ ptal se Franta.

„Teď uděláme poslední měření. Postav se tam k tomu kamenu. Ne, víc vlevo! Ano, tam. Teď výš… výš… dej výš ten klacek!“

„Už nemůžu,“ volal Franta. „Výš to nejde!“

„Když lámali kámen, dostali se v těchto místech hodně hluboko. Tajný objekt Berta byl ve výšce asi deseti metrů nad našimi hlavami. Už vím, co potřebujeme: pořádný žebřík!“

Tentokrát už měli u vedoucího dveře otevřené. Otec Svátek oznámil, jako by šlo o docela obyčejnou věc, že je nutno, aby svá měření prováděli na žebříku.

„To je skutečně neobvyklý způsob geodetického měření,“ řekl vedoucí zdvořile. „Jste si jisti, že vaše měření je správné?“

„Naprosto jisti. Máte takový žebřík?“

Vedoucí už dlouho nepřemýšlel a dal příkaz skladníkovi, aby vyprostil ze skladu nejdelší štafle, které tam najde.

„Jsou desetimetrové?“ zajímal se otec.

„Desetimetrové nejsou, ale šest metrů prý mají. Ty čtyři další metry si musíte domyslet.“

Otec Svátek byl ale umíněný starý pán.

„Máte lešení?“ otázal se přísně.

Brzy následoval další telefonát do skladu a rozmrzelý skladník musel připravit soupravu lešenářských trubek a spojovacích dílců, skob a kotevních lan.

„Postavíte si ale lešení sami! Žádné lidi vám nedám!“ řekl skladník výhrůžné, jako kdyby to byl právě on, kdo může někomu dávat lidi.

Otec Svátek velebně pokývl svou stříbrnou hlavou. Stavba lešení jim trvala až do pozdního odpoledne. V některých chvilkách se těžba kamene široko daleko zastavila: dělníci se šlí dívat na dva podivíny, kteří stavějí lešení, přestože nemají žádný dům.

Stavěli pomalu, ale důkladně. Pětikilovou palicí zatloukli skoby a kotevní lana napnuli až k prasknutí. Nahoře postavili důkladnou podlahu z tlustých překližkových desek. Na podlahu postavili největší štafle v lomu a okolí.

„Nahoru polezeš ovšem ty,“ řekl otec Svátek vážně. „Jsi mladík a máš pevnější nervy než my, staří vojáci.“

„To říkáš ty. Já si myslím něco jiného, ale budiž, když jinak nedáš.“

V kantýně si nakoupili potraviny a několik lahví limonády a uvelebili se u úpatí podivné stavby, kterou vybudovali.

„Jak asi ta naše boudička z dálky vypadá,“ podotkl otec. „Jestlipak se mu líbí.“

„Komu?“ divil se Franta.

„Cítím ve všech kostech, že odněkud na nás hledí zvědavé oči. Vsadil bych se, že majitel těch očí je zvyklý dívat se zaměřovačem odstřelovačské pušky.“

„Brrr!“ otřásl se Franta. „Ty mě strašíš!“

„Nemáme se čeho bát, protože naše svědomí je čisté,“ řekl otec posměšně. „Kromě toho ten pán nás potřebuje. My ho máme zavést k tajemství, které hledá. A naší povinností je zavést ho od něj tak daleko, jak jen to dokážeme!“

Franta si pomyslel, že toho asi moc nedokážou, ale pak si uvědomil, že už leccos dokázali: ještě v noci byli v Doubravě a mezitím si stačili vypůjčit auto, tak trochu ošidit vedoucího lomu a dřít do úpadu před očima několika desítek pobavených lamačů kamene.

Sluníčko hřálo po celý den a zdálo se, že i noční obloha bude jasná. Odpočívali po namáhavé práci a dívali se, jak se šeří. Slunce zapadlo, obloha fialověla a někde v prostoru se vyhoupla první hvězdička.

XVI. PROKYON

Nebe naposledy zaplálo barvou červánků a hvězdný ohňostroj zaplál plným jasem.

„Vidíš ho? Tam září Prokyon,“ zašeptal otec vzrušeně.

Franta se v hvězdách nevyznal. Poznal Velký vůz, vyjeveně na něj hleděl a snad už po tisící ve svém životě si kladl otázku, proč se to souhvězdí tak podivně jmenuje, když nevypadá jako vůz. Spíš připomíná hrneček, přesněji řečeno vojenskou plechovou misku zvanou ešus.

„Tam je souhvězdí Lva,“ ukazoval otec prstem. „Lev leží na předních tlapách a výhružně vrčí na Blížence. Ty dvě hvězdy planoucí nad sebou jsou Castor a Pollux A pod nimi pobíhá Malý pes. Ta větší hvězda je náš Prokyon.“

Otec nakonec musel namířit paži jako pušku a Franta mu přiložil tvář k lokti, zamhouřil oko a zíral přes napřažený ukazovák do nebe.

Souhvězdí Lva se mu náhle vylouplo z temnoty s naprostou jasností. Uviděl tlamu a tlapy i mohutné tělo nebeského zvířete.

„To je přece jasné,“ vydechl okouzleně. „Souhvězdí vypadá skutečně jako lev!“

„Je to něco podobného, jako když mraky vytvoří obrys zvířete nebo lidské tváře. Malíři si v mracích cvičí obrazotvornost. Leonardo v nich prý viděl celé veliké bitvy, s bojovníky, koňmi, hrady a horami na obzoru. Vidíš už taky Malého psa?“

Posunul paži a umístil Prokyon na hrot ukazováku.

„Vidím!“ zajásal Franta.

Otec sklonil ruku, ale Franta ho za ni rozčileně chytil.

„Už zase nevidím!“

„Přece tady nebudu stát Celou noc s rukou nataženou do nebe,“ bručel otec. „Zapamatuj si konečně, kde ta hvězda je!“

Franta svraštil čelo, třeštil oči do hvězdného soukolí a po nějaké chvíli byl přesvědčen, že by dovedl namaloval mapu hvězdné oblohy zpaměti.

Otec se podíval na hodinky.

„Za chvilku přijde náš okamžik. Vylezeme nahoru a prohlédneme si Prokyon z výšky.“

„Jak víš, kdy přijde ta pravá chvíle?“ zajímal se Franta. „Prokyon přece bude svítit celou noc.“

„Co vím, to vím, nemusím ti všechno věšet na nos,“ odpověděl otec neochotně. „Můžeš mi věřit, že náš oka mžik nastane půl hodiny před půlnocí.“

„Za tak dlouho? Vždyť ty hvězdy se nepohybují!“

„Pohybují se. Země se za hodinu otočí o patnáct stupňů. V půl deváté by Prokyon měl být někde nad skalami.“

„A nešlo by vypočítal, kde Prokyon bude?“

„Samozřejmě, ale potřebovali bychom k tomu přesné přístroje. Ty nemáme, a proto tady musíme čekat.“

„Nemuseli jsme tady utrácet čas. Mohl jsem zajít na petřínskou hvězdárnu a tam by…“

„Tam by měli spoustu dotazů. Vyptával by se, na co ten přístroj chceš. Kdepak, já nestojím o žádné otázky.“

Čekání bylo nekonečné. Frantovi se zdálo, že čas se vleče stále pomaleji. Ale když už se rozhodl, že půl deváté nikdy nebude, že čas se zastavil, otec mrkl na hodinky:

„Lezeme nahoru.“

Ve dne to šlo poměrně snadno, ale v noci to bylo obtížnější. Měli pocit, že se vznášejí v obrovské výšce a země, ta černá masa, je kdesi v hlubinách pod nimi. Hvězdy byly snad blíž než ta pevná zem. kde ještě před chvilkou seděli.

Franta se nakonec: rozhodl, že se nebude dívat dolů, nýbrž jen vzhůru, na Prokyon…

„Myslel jsem si to…,“ zašeptal otec, když se dostali až nahoru. „Podívej, teď vidíme druhé pásmo skal. Když jsme byli dole, bylo zakryto nejvyšším patrem lomu.“

Krajina se poněkud změnila. Výškový rozdíl pouhých deseti metrů vyčaroval nové černavé kulisy na obzoru.

„Musíme si zapamatovat místo, kde Prokyon je,“ řekl Franta a mimoděk ztlumil hlas.

„Myslím, že si ho zapamatujeme snadno. Vidíš tu homolovitou skálu? Vedle ní je nějaký starý strom, vypadá na lípu. Podle mého odhadu by to místo mělo ležet asi patnáct metrů vlevo od. stromu. Na světě nenajdeš přesnější orientační bod, než je hvězda. Stromy vyvrátí vichřice nebo je vykácí člověk. Domy mohou být zbourány a tvar kopců změněn k nepoznání. Jenom ty hvězdy jsou věčné.“

Otec hleděl upřeně na lípu a na skálu. Mohl je jen tušit na jasném hvězdném obzoru jako dva černavé stíny. Čím déle na ně hleděl, tím ostřeji se rýsovaly proti nebi.

„Jdeme,“ řekl konečně otec.

„Kam?“

„K lípě. Snad si nemyslíš, že budu čekat až do rána?“

Když slezli ze své rozhledny, skála i lípa se znovu ukryly za vrcholkem lomu.

„Co uděláme s lešením?“

„Žebřík sundáme a lešení rozebereme zítra,“ rozhodl otec.

Cesta je vedla vzhůru do lomu. Klikatila se vzhůru a při každé obrátce se zahryzávala hluboko do skály.

Z dálky lom vypadá jako malý zářez ve stráni, ale zblízka je obrovský. Když se Franta otočil, viděl pod sebou žlutavá světélka nejbližších domů a v dálce na obzoru mléčnou dráhu pražské galaxie: sídliště Novodvorská, Braník a Modřany. Pohled na centrální čtvrti města jim zakrýval zalesněný kopec, ale jasně viděli světelný zvon, který visí nad každým velkým městem: odlesk od tisíců pouličních světel, rozsvícených oken i automobilových reflektorů.

Měli pocit, že uvázli někde mezi nebem a zemí. Horní poschodí lomu jim stále ještě připadalo nedosažitelné, zatímco jeho přízemí zmizelo v temné hlubině.

„Teď už bych Prokyon nenašel,“ přiznal se Franta. „Ale Lva vidím docela jasně.“

Otec neodpověděl, jen ukázal prstem nad obzor. Tam ho Franta uviděl znovu, Prokyon, jejich vůdčí hvězdu.

Náhle se Franta zarazil.

„Co se děje?“ zeptal se otec.

„Myslím, že se tam ve skalách mihl nějaký stín.“

„Jdi tiše dál, neotáčej se a nemluv o tom.“

„Tys ho viděl také?“

„Myslím, že jsem něco zahlédl.“

„Táto, není to neopatrné, co děláme? Vraťme se. Půjdeme sem ráno a lípu najdeme pohodlně. Oznámíme to majoru Švábovi…“

„Ani nápad,“ řekl otec. „Jestli nás někdo sleduje, mohl vytušit, kam se díváme. Tajemství Prokyonu zná víc lidí, například ten muž, kterého tu zastřelili. Jde nám o čas. Musíme se na to místo dostat dřív než oni.“

Franta se nenápadně rozhlížel, ale stín už nezahlédl. Nakonec přesvědčil sám sebe, že to opravdu bylo pouhé zdání.

V nejhořejším patře lomu se silnice rozšiřovala. Nahoře stálo několik zděných budov. V jedné byly zřejmě umístěny kompresory a v druhé byl stroj, kde se zhotovovaly kostky k dláždění chodníků.

Homolovitý kopec a rozložitá lípa se před nimi objevily s nečekanou jasností.

„Jak to může být daleko?“ šeptal Franta.

„Snad půl kilometru, možná kilometr. Tma klame. Tady je plot!“

Lom byl samozřejmě oplocen důkladným ocelovým pletivem. Na ocelových špičkách sloupů byl napnut pěti řadami ostnatý drát, aby odradil všetečky od pokusů zkoumat lom.

„Jsme jako ve vězeni,“ zabručel Franta.

„Kabát! Dej sem kabát!“ zavelel otec.

„Je ti snad zima?“

„Hodím ho přes ostnaté dráty a přelezeme. Takovým způsobem prchali na konci války vězňové z hitlerovských koncentračních táborů.“

„Proč můj kabát?“ vrčel Franta nespokojeně, ale poslušně vykonal otcův rozkaz.

„Protože by mi byla zima,“ odsekl otec a Franta by se byl chtěl vsadit, že se zlomyslně ušklíbl do tmy.

Musel otci pomoci nahoru. Starý pán šplhal docela obstojně, až na to, že někde v polovině plotu mu uvízla polobotka v drátěném oku. Otec se chvilku pokoušel vyprostit se z pasti, ale nakonec přece jen musel požádat Frantu o pomoc.

Společnými silami se dostali na druhou stranu. Franta jen s obtížemi sňal kabát z ostnatých drátu. Podšívka byla potrhaná…

„Buď rád, že máš roztrhanou podšívku a kůže na tvém zadku je zdravá,“ poznamenal otec suše a tím zarazil proud Frantovy výmluvnosti.

„Slyšíš?“ zašeptal Franta a zarazil otce. Chvilku naslouchali, ale neslyšeli nic, jenom ruch vzdáleného smíchovského nádraží. Přestože bylo několik kilometrů od nich, slyšeli jasně, jak dispečer dává pokyny posunovačům pomocí rozhlasového zařízení.

Dispečer se odmlčel a v tom uslyšeli jasný kovový zvuk.

„Někdo štípe dráty,“ poznamenal otec.

„Tak to tedy nebyl stín!“

„Ještě jsem neviděl stín, který by dovedl přeštípnout dvoumilimetrový ocelový drát.“

„Nevrátíme se?“

„Ne. Musíme jít dál.“

Vlevo od nich byl les. Otec najednou zahnul a ostrým krokem se vydal k nejbližším stromům.

„Budeme postupovat lesem. Tady na pláni jsme jasně vidět. Nesmíme našemu příteli zjednodušovat situaci.“

„Připadám si, jako když jsem se skrýval před hitlerovskými strážemi. Ani bych neřekl, že jsme doma, v naší republice,“ řek! Franta.

Museli zpomalit, protože les byl provlhlý a co chvíli zapadali do bláta nebo do koberce mokrého mechu. Klopýtali přes suché větve a někdy se zamotali tak dokonale do malin a ostružin, že měli oba plné ruce práce – a trnů.

Když se dostali na úroveň lípy, zastavili se.

„To místo by mělo být někde mezi námi a tím stromem. Rozdělíme se. Já půjdu o padesát metrů dál. Setkáme se u stromu. Budeme postupovat klikatou cestou, abychom propátrali celý ten padesátimetrový pruh země. Když náhodou narazíš na nějaký nápadný objekt, nezastavuj se a jdi dál.“

„A co pak?“

„Pokusíme se ptáčka nachytat.“

„Jak to uděláme?“

„Nech se překvapit.“

Franta počkal, až se otec dostane k výchozímu bodu. Když viděl, že vyšel z lesa, rozhrnul křoví a vykročil. Našlápl do prázdna a bolestivě dopadl na dno jakéhosi příkopu. Sykl. zasakroval a neohrabaně vylezl po čtyřech na louku.

To jsem pěkně začal, pomyslel si.

Pocítil jakousi beznaděj nad svým počínáním. Nesouhlasil s postupem svého otce. Měl za to, že by bylo daleko rozumnější, kdyby se vrátili a oznámili všechno majorovi. Ještě v noci by se mohli na louku vrátit. Koneckonců, otec by mohl zůstat tady na stráži a Franta by mohl jít k nejbližšímu telefonu a zavolat majora Švába. Otcova tvrdohlavost ho zneklidňovala.

Šel pomalu ani ne proto, že chtěl pátrat důkladně, spíš se bál, že šlápne někam do jezevčí nory nebo králičí díry. Už měl dost toho trmácení po všech čertech…

Jako kdyby sám sobě chtěl potvrdit, že jeho špatná nálada je oprávněná, zakopl o kámen, upadl a rozhodil ruce doširoka.

„Já bych do toho kop!“ vykřikl bolestně. Vyskočil na nohy a skutečně do nebohého kamenu kopl. Tentokrát nevykřikl, ale přímo zaječel: kámen byl zřejmě zapuštěný do země.

„Co se děje?“ volal na něho otec.

Ale Franta neodpověděl, jenom poskakoval na jedné noze a sykal bolestí.

„Nezlomil sis nohu?“

„Kdepak, jenom jsem tady kopl do takové potvory kamenné…“

Otec poklekl a posvítil si zapalovačem. Byl to obyčejný zeměměřičský bod, kamenný kvádr, zapuštěný do země. Na temeni měl upevněnou mosaznou plošku, do níž byl vyhlouben důlek.

„Do triangulačního kamene se nekopá, to bys mohl vědět!“ hudroval otec nahlas, ale potichu dodal: „Pojď honem pryč. To je ten kámen, který hledáme.“

Franta strnul na své jedné noze. Zapomněl na bolest.

„Jak jsi to poznal?“

„Nahmatal jsem tady pod trávou esesáckou značku. Je vytesaná do boku kamene.“ Objal Frantu kolem ramen.

„Můžu jít sám,“ ohrazoval se Franta.

„Jen drž! To se náramně hodí. Ječel jsi náramně přesvědčivě. Já tě teď odvedu k doktorovi.“

„Kdepak! Musíme přece…“

„Nepřerušuj mě! Náš přítel si musí myslet, že tě vedu k doktorovi. Dobré by bylo, kdybys omdlel bolestí. Tak, tak je to správné.“

Franta se sesul k zemi a otec ho s hekáním naložil ha záda a vlekl k lípě. Tam narazil na cestu.

„Vzpamatuj se, vzpamatuj se, Františku,“ domlouval synovi a pleskal ho do tváří.

„Ne tak silně. To už není pleskání, ale facky!“

Oživovací pokusy zabraly a oba muži se belhali po cestě dolů k Radotínu.

Za první zatáčkou se zastavili a vklouzli do křovisek. Podařilo se jim splynout s trávou a s větvemi mlází. Postupovali pomalu a neobyčejně opatrně. Rukama ohmatávali každou píď země a opatrně odstraňovali suché větve, které je mohly prozradit. Trvalo jim snad půl hodiny, než se dostali na výhled. Mlází je naštěstí přivedlo téměř až k lípě.

„Třeba tu už byl,“ zašeptal Franta.

„Jistě ne. Je opatrný. Čeká.“

Uplynulo dalších patnáct minut. Napjatě hleděli na černou stěnu lesa.

Konečně se tam něco pohnulo. Otec varovně stiskl Frantovi loket.

Váhavě, krok za krůčkem opustil neznámý svůj úkryt, vyšel z ochranného stínu lesa a odvážil se na volnou plochu. Chvilkami se zastavoval, ale nebylo pochyb o tom, že směřuje přímo ke kameni.

„Poznal to, darebák,“ šeptl Franta. Otec přikývl.

„Musíme ho vyplašit,“ řekl a sáhl do kapsy a vytáhl nevelký váleček.

„Co je to?“

Otec neodpověděl. Obalil váleček kapesníkem, pak udělal celkem nepatrný pohyb – a ozvalo se divoké zasyčení a z válečku vyšlehl oslňující plamen.

„Světlice!“ vydechl Franta.

Magnéziové světlo se hnalo přímo na postavu neznámého muže. Dopadlo na zem a vzplálo. Pláň byla náhle zaplavena jasnou září.

Franta ho poznal.

„To je Knapp! Jak je to možné? Měl přece být mrtev?“

„Jak je vidět, mrtvý se má docela k světu,“ zvolal otec a už se hnal kupředu.

Knapp se vzpamatoval, když už bylo bezmála pozdě. Leknutí ho ochromilo, a protože udělal tu neopatrnost, že se podíval do plamene, neviděl nic než červená kola a modré jiskry.

Reagoval ale okamžitě – a správně. Otočil se na podpatku a vzal nohy na ramena.

„Běží k lesu! Rychle před něj a odřízni mu cestu!“ volal otec na Frantu.

Franta měl dobrou vůli a chtěl utíkat tak rychle, jak dovedl nejlépe, ale bolavá noha podivně zeslábla a nakonec vypověděla poslušnost. Silou vůle se Franta přinutil k jakémusi klusu, ale ten zdaleka nestačil na Knappa, kterého hnala kupředu panika. Uprchlík měl náskok dobrých sto padesát metrů. Ztratil se v lese, a když oba Svátkové doběhli na okraj porostu, zapadl do nějakého křoví a dokonale zmizel.

Zastavili se a chtěli naslouchat. Oba však oddychovali tak prudce, že by nezaslechli ani parní válec, natož pak praskot větviček.

Knapp zmizel v lese, jako by se propadl do vodní hladiny.

„Myslím, že jsme to neudělali nejšikovněji,“ řekl otec rozpačitě. Franta na to neodpověděl.

XVII. KŘIK TICHÉHO AMERIČANA

„Váš otec mi dělá starosti,“ řekl major Šváb zachmuřeně. „Zdá se mi, že si chce hrát na svém písečku.“

Opíral se o blatník služební volhy a pokuřoval.

Louka, kde včera v noci prožili Svátkové dobrodružství, se hemžila lidmi. Jen v jednom směru mohl Franta pociťovat určité zadostiučinění: kámen, který mu způsobil tolik bolesti, už nebyl na svém místě. Místo něj zela uprostřed louky hluboká jáma. Nad ní se tyčila ocelová trojnožka s kladkou. Na silných lanech byl připevněn vrták, poháněný stlačeným vzduchem. Opodál stál kompresor a burácel z plných plic. Několik mužů s přilbami na hlavách stálo kolem jámy. Dívali se dovnitř a starostlivě vraštili čela.

Opodál postávala skupina geodetů s přístroji a pruhovanými zaměřovacími tyčemi. Museli zřídit dva pomocné zaměřovači body. Až bude výkop hotov, zasadí kámen se zaměřovacím bodem přesně na to místo, kde stál dříve.

„Šest metrů, soudruhu majore, a pořád nic!“ hlásil Švábovi jeden z mužů s přilbou na hlavě.

„Vrtejte dál.“ zabručel major.

Kámen ležel u jeho nohou. Na jeho boku byly zcela jasně vidět esesácké runy, písmena SS.

„Já vám nerozumím, soudruhu majore. Jak to myslíte, že si otec hraje na svém písečku?“

„Je to už starý pán, prožil bohatý život a jeho nervy jsou poněkud opotřebované. Já jsem ten poslední, kdo by se tomu chtěl divit anebo kdo by chtěl vašeho otce odsuzovat. Je ale pravda, že v poslední době má poněkud podivínské nápady.“

„Jaképak podivínské nápady? Našli jsme kámen s esesáckými značkami? Sledoval nás neznámý muž, o kterém se ukázalo, že je to Knapp?“

„Kámen jste našli, to je pravda. Nedaleko odsud byla za války esesácká základna. Nějaký strážný si tu asi krátil dlouhou chvíli a vyryl bodlem do kamene ty značky.“

„A co naše hvězda Prokyon?“

„Nebuďte směšný alespoň vy,“ odtušil major. „Taková povídačka. Já vím, otec mi řekl, že slyšel to jméno od muže zavražděného dole v lomu. Já ale nic neslyšel a stál jsem tehdy docela blízko. A to vaše včerejší vystoupení dole v lomu, zaměřování, stavění věže! Nemám slov, abych tak trapnou záležitost mohl správně označit. Tím hůře, že se váš otec vydával za našeho příslušníka.“

„Osm metru, máme jít hlouběji?“ ozvalo se od jámy.

„Ještě dva metry, pro jistotu. Pak to sbalíme a geodeti se mohou pustit do práce,“ řekl major a znovu se obrátil k Frantovi. „Slyšel jste? Už jsou v osmi metrech a stále ještě na nic nenarazili. A ta záležitost s Knappem. Narazili jste tady na nějakého flamendra, který šel z radotínské hospody domů. Vypadal jako ten chlapík Knapp. To je všechno.“

„Soudruhu majore, já Knappa viděl na vlastní oči!“ vyhrkl Franta takřka zoufale.

„Ve světle magnéziového ohně nemůžete nikoho spolehlivě poznat,“ řekl major chlácholivě. „Nic si z toho nedělejte. Jen bych byl rád, kdybyste na otce trochu dohlédl, aby už nedělal ostudu nám i sobě. A vy se taky držte zpátky. Slyšel jsem, že jste dopadl toho Říhu.“

Snažil se Frantu trochu povzbudit, ale to se nemohlo podařit. Franta byl neobyčejně skleslý a jen rozpačitě hleděl na muže, kteří se tolik hmoždili s těžkým vrtacím zařízením pro podivný nápad jednoho starého pána.

„Deset metrů! Chlapci, končíme!“

Kompresor umlkl a vrtači začali vytahovat vrták z otvoru pomocí kladkostroje. Geodeti ožili u pří rojů.

Major pozval Frantu, aby nasedl do volby.

„Teď už tady nezažijeme nic mimořádného,“ řekl a vyzval řidiče, aby se rozjel.

Frantovi z toho nebylo dobře. Zato otec byl veselý, čilý, v dobré náladě.

„Nic tam nenašli?“ řekl, když mu Franta vyprávěl o té hrozné ostudě nahoře nad lomem.

„Ty se ještě směješ? Věděl jsi moc dobře, proč jsi nepřišel na schůzku s majorem Švábem. Samozřejmě nic nenašli. Pod kamenem nebylo nic – do hloubky deseti metrů. Nějaký strážný z Oddílu SS vyryl bodlem do kamene..“

„Ba ne, vážený soudruhu inženýre,“ zašklebil se otec. „Tak to není. Víš, proč jsem nešel na schůzku s majorem? Protože jsem věděl, že pod kamenem nic nebude, a nechtěl jsem… prostě, nechtěl jsem u toho být.“

„Abys neměl ostudu.“

„Já bych neměl ostudu. To byla hanba Švábova Říkal jsem mu, že pod kamenem nic nenajde, když jsem s ním v noci telefonicky hovořil. Ale byl jako tvrdohlavý mezek…“

„Tak dost, táto. Major má práce nad hlavu, jeho lidé také a kvůli tvému nápadu se museli potulovat někde kolem radotínských lomů. Co si myslíš, že ta značka znamenala?“

„Naše věž, kterou jsme včera postavili, a tak značka tvoří úsečku. Stačí, abychom našli ještě jeden takový bod, a co získáme, soudruhu inženýre?“

„Dvakrát větší ostudu, než máme teď.“

„Získáme trojúhelník. A cítím ve všech kostech, že v těžišti toho trojúhelníka máme hledat ukrytý archiv.“

„Proč zrovna v těžišti?“

„Vím, jak nacisté na sklonku války ukrývali své poklady, zbraně, archivní materiály. Až do poslední chvíle se chovali jako pečliví úředníci. Podle jedné tajné směrnice RSHA, tak se jmenoval jejich takzvaný Úřad říšské bezpečnosti, se mají úkryty zakládat v těžišti trojúhelníka, jehož vrcholy budou označeny tajnými značkami. Takový trojúhelník nemohl objevit ani jeden z těch, kteří byli zasvěceni do části tajemství. Museli by se sejít všichni tři muži současně. Nacisté to měli dobře spočítané. Věděli, že dva lidé se mohou dohodnout a zradit. Ale tři lidi se už nedomluví, jeden z nich je určitě tajný agent gestapa. Cituji téměř doslova generála SS Daluega, který o této věci rád hovořil…“

Franta mlčel. Nechtěl se přít s oleem a ostatně – nevěděl, na jakou stranu se přiklonil. Má pravdu otec, nebo Šváb?

Odhaleni Říhy a Knappa postavilo celou dosavadní historii do jiného světla. To, co vypadalo jako tajemné spiknutí nepřátel, řízených ze zahraničí, byla nakonec obyčejná šmelina s benzínem a zahraničními valutami. Ať už byl Knapp mrtev, nebo nebyl, ať už předstíral smrt, aby mohl snadněji zmizet, když věděl, že Standa Štěpán odhalil nekalý obchůdek zaměstnanců benzínového čerpadla, nebo ať ho Říha zabil, aby se zbavil nepohodlného partnera a svědka, jedno bylo jisté: celá ta záležitost s létajícími talíři a Fišerem byla pouhá pošetilost.

Frantovi hučela v hlavě Švábova slova, která major pronesl, když se s Frantou loučil:

„Váš otec se honí za fantomem. Byl by rád dopadl Fišera a nikdy se nesmířil s myšlenkou, že Fišer už není na světě. Tomu se říká utkvělá představa, která muže přejít ve stihomam. Věříte, že v některých případech se postižení lidé museli léčit? Kladu vám na srdce: postarejte se, aby se otec zbavil své utkvělé představy, nebo dopadne špatně.“

Otec je zralý na blázinec, myslel si Franta, když béžová volba odvážela Švába kamsi do středu města. Anebo má otec přece pravdu a major Šváb se hrozně mýlí.

Nejspíš jsem zralý na blázinec já sám.

Franta se vrátil do Doubravy a byl pevně odhodlán na celou věc zapomenout.

Po dlouhé době ho tam konečně čekala dobrá zpráva: má opět plný přístup na pracoviště a nadřízené orgány očekávají, že zdvojnásobí své úsilí, aby dohnal to, co bylo v poslední době shodou nepříznivých okolností zameškáno.

Nejsrdečněji uvítal Frantu – strážný Matějka. Vůbec se na něj nezlobil za ten zlomyslný kousek, který mu s otcem vyvedli.

„Váš otec je trochu divoký starý pán,“ řekl smířlivě. „Škoda že mi tenkrát neřekl, abych vás do Prahy zavezl. Udělal bych to velice rád.“

V Doubravě byl Franta hrdinou dne. Všichni si vyprávěli o tom, že bezmála uhořel v Knappově domě a že osobně polapil uprchlého šmelináře a pravděpodobně i vraha Říhu. Lidé ho zdravili už zdaleka a rozbité auto bylo během osmačtyřiceti hodin opraveno. Přejímací technik Hnátek Frantovi oznámil, že auto je nyní v daleko lepším stavu než kdy před tím.

„Hoši si s ním pohráli. Věříte, že rozhodili i motor?“

„S takovými výdaji jsem nepočítal.“

„Udělali to zadarmo, ve volném čase, jen pro vás. Udělali na motoru několik maličkých úprav, ale podařilo se jim dostat dobrých deset patnáct koní navíc. Máte trochu větší sací ventily, výfukové ventily jsou letecké, z nemagnetické oceli. Odlehčili setrvačník a ojnice a také hlavu mále o chloupek nižší. Všechny kanály jsou vyleštěné, to se rozumí.“

„To je malá generálka.“

„Malá? Pane, to je velká generálka! Jenom pro vás, protože na vás jsme všichni hrdí.“

Pozornost působila Frantovi nemalé rozpaky. Největší nesnáze mu ale dělala poštovní doručovatelka Alenka. Každý den mu nosila doporučený dopis a chovala se při tom tak podivně, že Franta žasl: červenala se, třásly se jí ruce, a jednou dokonce upustila tužku. Také obsah dopisů byl zvláštní: každý den podepsán někým jiným, všechny vychvalovaly Frantu až do nebes – a všechny byly podány na poštovním úřadě v Rašpachu.

Jednou večer zašel Franta na poštu za poštmistrem Hořejšem a ukázal mu podivné dopisy.

„To je přece jasné,“ řekl Hořejš. „Alenka ti je posílá sama. Je do tebe zamilovaná, až hoří. Já se jí nedivím. Jsi svobodný, fešák, máš úspěchy. Taky bych byl zamilovaný, kdybych byl na Alenčině místě. Poslyš, Františku, na jedno jsem se tě chtěl už dávno zeptat. Tys podezíral Knappa už dávno, viď? Vzpomínám si, jako by to bylo dnes, kdy jsi přišel a vyptával ses na něho.“

To mi ještě scházelo. Bláznivý táta a zamilovaná pošťačka. Teď aby ještě přišel na návštěvu Fišer a bylo by to všechno dokonalé.

Uplynulo asi čtrnáct dní od nešťastného pátrání v radotínském lomu. Franta se vracel z letiště, utrmácený až běda. Oktávie zpívala, volant se živočišně chvěl v jeho rukou a vůz ochotně poslouchal na sebemenší dotyk plynového pedálu. Omlazovací a posilovači kůra v místní opravně mu neobyčejně prospěla. Franta měl chuť jet domů oklikou, aby auto pěkně prohnal někde po klikatých podhorských silničkách, ale náhle na něho padla únava, zmírnil a do Doubravy se takřka ploužil v obavě, že by ve větší rychlosti mohl usnout nebo vyletět ze zatáčky.

Únava z něho však okamžitě spadla, když uviděl před svým domem stát velký opel rekord. Za volantem seděl nějaký muž.

Franta zastavil, vystoupil a po očku pozoroval cizince.

Ten si všiml, že za ním zaparkovalo auto, ohlédl se a bez váhání vyskočil ven.

„Vy jste pan Svátek, nemýlím-li se? Dovolte, abych se představil. Jsem Jan Hardpool, reportér listu Comet. Doporučila mne na vás organizace CBA. Jste přední československý odborník v otázce nezjištěných létajících předmětů a rád bych s vámi o této věci pohovořil.“

Mluvil zřetelnou, snadno srozumitelnou angličtinou.

„Ode mne se nedovíte nic zajímavého. Už jsem se přestal tou věcí zabývat. Zjistil jsem, že je to podvod.“

„Ano? To je pozoruhodné a čtenáře listu Comet váš názor bude zajímat neobyčejně.“

Kdyby byl Franta méně unavený, patrně by pana Hardpoola vyhodil. Ale že neměl chuť se s nikým hádat, pustil ho dovnitř, a dokonce mu nabídl šálek kávy.

Rozhodl se ale, že se nebude s Američanem nijak mazlit.

„O takzvaných létajících talířích nemá smysl hovořil,“ spustil zhurta. „Víc mne zajímá ta organizace kosmických bratří, která vás za ranou posílá. Není vám nápadné, pane Hardpoole, že kolem této organizace se hemží podivní lidé?“

Pan Hardpool ale Frantu překvapil. Řekl jakoby nic:

„Máte na mysli fašistické organizace, japonské reakční podzemí, západoněmecké hitlerovské spolky a podobnou sebranku?“

„Přesně to mám na mysli,“ řekl Franta užasle. „Vy o tom něco víte?“

„Víc, než si myslíte,“ řekl pan Hardpool. „Naleju vám čisté víno. K létajícím talířům jsem se dostal právě přes fašistické organizace, nikoli naopak. Zabývám se historií i současností fašistického podzemí už několik let. Napsal jsem na to téma čtyři populární knihy a dvě vědecké práce. Fašisté na mne spáchali už dva atentáty. To není mnoho, nemyslíte?“

„Zasloužil byste aspoň tři,“ podotkl Franta.

„Výborně! Máte typicky anglický smysl pro humor. Jsem rád, že mohu mluvit s tak bystrým člověkem.“

„O co vám jde, pane Hardpoole?“

„Kdybychom mluvili v náznacích a chodili oklikami, také bychom se dostali k cíli, ale přímo tam dojdeme dřív, nemám pravdu? Nuže, po pravdě řečeno, nejvíce mne zajímá historie vašeho otce, pane inženýre Svátku. Jistě víte, že váš otec je velká postava v dějinách protihitlerovské tajné války?“

„Vím,“ pokrčil rameny Franta. „Nechápu ale, proč jdete za mnou a ne za ním?“

„Jsem opatrný. Chci nejdříve sondovat půdu, zkoušet, jestli mne unese,“ řekl novinář. „Nechci riskoval, že mne váš otec nepřijme, že mi přibouchne dveře přeci nosem.“

„To se může stát. Dokonce bych řekl, že se to stane zcela jistě.“

„Vyrostl jsem ve světě, kde obchod znamená všechno. Váš otec má právo mne vyhodit. Proč by se měl zachovat jinak? Já píši pro noviny a dostanu za zajímavou reportáž peníze. Váš otec nedostane nic, naopak, bude riskovat, že si poštve na krk fašistické podzemí.“

„Můj otec se nebojí Hitlerových sirotků,“ pokrčil Franta rameny.

„Otázku strachu nechme stranou, zabývejme se jen fakty. Kdyby se fašistické podzemí dovědělo pravdu o Klausi Menzelovi, vybuchlo by zlostí. Taková jsou fakta.“

„Jak to, že znáte jméno, pod nímž můj otec vystupoval za války?“

„Znám mnoho věcí, pane inženýre. Například jsem informován o aféře, k níž došlo nedávno v lesích v okolí Prahy. Mám totiž i na druhé straně barikády – jak vy říkáte – svá tykadla.“

Z Franty spadly poslední zbytky únavy. Cizinec si všiml zájmu ve Frantových očích a samolibě se usmál.

„Vaříte znamenitou kávu,“ podotkl a jemně se uklonil.

„Co víte o vraždě v Radotíně?“

„Byl jsem informován, že několik nevhodně horlivých jednotlivců se už pokusilo o atentát na vašeho otce. Byli však zabiti neznámým pachatelem v městě, které se nazývá Radotín.“

„Říká vám něco jméno Fišer?“

Cizinec se na Frantu chladně podíval. Franta vystřelil to jméno od boku, bez přípravy, bez rozmyšlení.

„Ne, to jsem nikdy neslyšel.“

„Nevěřím vám!“

„Co by se stalo, kdybych vám řekl, že to jméno znám, o zeptal bych se vás, co mi za informace nabídnete?“

„To je úžasné!“ vykřikl Franta a rozesmál se. „Vlezl jste ke mně do bytu, požádal o zprostředkování rozhovoru s otcem a po pěti minutách si kladete podmínky. Víte, co vám povím, pane Hardpoole? Až dopijete tu kávu, seberete se a odjedete, odkud jste přijel. Rozuměl jste mi dobře?“

„Jste dobrý, tuhý obchodník. Slyšel jsem, že jste technik. vědec. Dobrá, tak tedy na rovinu: já potřebuju vás a vy potřebujete mne.“

Všiml si, že Franta zašilhal po telefonu.

Usmál se a zavrtěl hlavou.

„Vy jste si myslel, že zavoláte vašim přátelům z kontrarozvědky a požádáte je o zákrok. Tak to ne, milý pane Jsem novinář a mám úřední souhlas s novinářskou prací na celém území Československa. Těžko někomu dokážete, že jsem v kuchyni pana Svátka odhaloval nějaká státní tajemství vaši země!“

Franta se lehce začervenal. Ano, napadlo ho, že na podivného novináře upozorní majora Švába. Na co je ale měl upozornit? Jistě vědí, že v Československu Hardpool působí.

„Dobrá,“ řekl Franta. „Prosím vás o jedno: hovořme konkrétně. Nejdřív vám povím, co chci já: chci vědět pravdu o Fišerovi. Žije ten člověk? Kde žije? Je možné ho dostat do Československa?“

„Mohl bych nejdříve vyložit na stůl své požadavky, ale abych dal najevo dobrou vůli, odpovím vám: Fišer žije. Má stálé sídlo v Japonsku, protože je to vysoký funkcionář CBA. Je prakticky vyloučené dostat ho do Československa – ze zcela zřejmých důvodů. A jaké jsou mé požadavky? Potřebuju, abyste zprostředkoval setkání s otcem. Nic víc.“

„Řekl jste, že je to prakticky vyloučené. To znamená, že to není úplně vyloučené?“

„Záleží na okolnostech,“ odpověděl pan Hardpool záhadně.

„Na jakých okolnostech?“

„Nezlobte se, pane Svátku, ale to není správná otázka. Záleží na okolnostech, které se vyskytnou a které ne mohu předvídal.“

„Kdyby například, hovořím zcela teoreticky a nezávazně, jste se dostal k archivu pražského gestapa, domníval byste se, že je možné dostat Fišera do Československa?“

„To je jiná řeč, pane inženýre. Ano, to by byla okol nosí, která by jistě značně usnadnila cestu pana Fišera do vaší země.“

„Usnadnila, umožnila nebo způsobila, pane Hardpoole?“

„Mluvíte jako člověk, který má trumfy v rukou. Ale budiž, odpovím: způsobila, milý inženýre. Řečeno bez obalu: Fišera za archiv.“

Franta cítil, že bledne. Hardpool se na něho díval trochu posměšně.

„Fišer je zrádce a vrah, který zasluhuje trest,“ zašeptal Franta.

„Má ho mít, přeju mu ho stejně jako vy.“

„Proč jste ho nevydali už dávno? Proč ho ukrýváte dvacet let?“

„My ho ukrýváme? Kdo, pane inženýre? Redakce mého listu? O kom to mluvíte? Já s vámi mluvím jako novinář zasvěcený do jistých tajemství. Část svých vědomostí vám poskytuji v naději, že za ně dostanu oplátkou informace jiné. tak pracuje každý novinář v naši zemi. Nemám odpovědnost za politiku své vlády, ani jakékoli jiné vlády na světě.“

„Archiv potřebuje redakce vašeho listu, nebo někdo jiný?“

„Pane Svátku,“ zvýšil Hardpool hlas, „nejsem povinen se vám zodpovídat. Nabídl jsem vám obchod a je na vás. abyste uvážil, zda je v zájmu vašem a vaší země. Buď přijmete, nebo nepřijmete. V tom druhém případě odjedu a slibuji vám, že koncem prosince tohoto roku dostanete z redakce našeho listu srdečné blahopřání k Novému roku. Zachovám vám vděčnou vzpomínku.“

„A Fišer?“

„Na něm mi čerta záleží. Je to váš člověk, ne náš.“

Uhlazený pan Hardpool mluvil snad zbytečně nahlas. Kupodivu, právě jeho křik Frantu uklidnil a pomohl mu nabýt sebevlády.

„Pane Hardpoole, nemám tušení, kde je archiv pražského gestapa, a netuším ani, jak se mu dostat na stopu.“

„Já vám poradím. Propátrejte písemnosti pana otce. Jsem přesvědčen, že právě tam se najde ta stopa. V tomto smyslu jsem byl informován lidmi z kruhů blízkých panu Fišerovi.“

Franta polkl, načež ze sebe vypravil trhaně:

„Kdybych se k tomu tajemství dostal a byl ochoten vám ho předal, bude to pod jednou podmínkou: Fišer bude v tom okamžiku na našem území.“

„To vám mohu slíbit na čest své matky,“ řekl pan Hardpool, nyní už zase tichý Američan, napřáhl ruku k pozdravu a pousmál se.

XVIII. ŠKODNÁ V OHRADĚ

Když novinář odjel, Franta si uvařil silnou kávu, usadil se ve starém rozviklaném ušáku a přemýšlel, jak asi by se zachoval jeho otec, kdyby se dostal do takové šlamastiky.

V uších mu zněl příkaz majora Švába: o každém novém kroku mne informujte – a pokud možno, žádné kroky nedělejte.

Franta byl povinen majora informovat o svém rozhovoru.

Ale bylo tu jedno malé ale.

Otec i syn považovali Fišera jaksi za svého osobního nepřítele. Franta nikdy nezapomněl a nikdy nezapomene, že ještě nedávno za války dostal jako první opravdu bojový úkol, rozkaz: odhalit a zlikvidovat Fišera. První část rozkazu Franta splnil beze zbytku, avšak druhou část splnit nemohl: v posledních okamžicích války se zrádci podařilo uniknout. O šest let později se Franta setkal s Fišerem znovu a jejich druhé střetnuti skončilo pro Frantu špatně. Až dosud se Franta domníval, že Fišer zahynul v doubravských bažinách. Může Franta považovat události posledních dnů za své třetí střetnutí s Fišerem?

Novinář nabízí Fišera výměnou za otcovy písemnosti. Je samozřejmé, že se pokusí Frantu oklamat, ale ani Franta není včerejší, má zkušenosti z odbojové práce a ani v složité práci kontrarozvědčíka není nováčkem. Koneckonců, celý obchod se odehraje na území naši republiky. Franta včas informuje majora Švába a ten se jistě postará, aby Fišer už nikdy nemohl uniknout.

Je však možné, že major Šváb má pravdu, a Fišer je opravdu patnáct let mrtev a zvěsti o japonském občanovi Fišerovi, funkcionáři podivné Společnosti kosmického bratrství, jsou pouhá báchorka.

Natolik si Franta důvěřoval, že byl přesvědčen, že včas pozná, kdy je klamán. Až si bude zcela jist, od obchodu odstoupil.

Když dospěl ve svých úvahách až sem, prudce zavrtěl hlavou, nespokojen sám se sebou.

„Ne, ne a ne!“ vykřikl do nočního ticha.

Tyto úvahy byly založeny na jednom ožehavém předpokladu: že Franta se „obchodu“ zúčastní a nic Švábovi neřekne. Že se zachová tak, jak se v poslední době chová otec, podle úsudku majora Švába: bude jednat na vlastní pěst.

To přece nesmí udělat…

Franta Svátek byl rázný, někdy sice trochu zbrklý, ale v každém případě odvážný člověk, který nenáviděl váhání, nerozhodnost, plané a nekonečné úvahy.

Postavil nedopitý šálek kávy na stůl, odešel do koupelny a osvěžil si tvář studenou vodou. Naklonil se nad umyvadlo, až se téměř dotýkal nosem zrcadla, a řekl výhružně:

„Pojedu do Prahy a povím všechno otci. A pak oba navštívíme majora Švába. Tak!“

Cesta do Prahy uběhla rychle. Silnice byla volná, suchá a omlazený motor Frantovy oktávie vesele zpíval ve vysokých otáčkách.

Do Horního Újezda přijel v dobré náladě, která však okamžitě poklesla.

Otcův domek byl temný, nikde nebyla sebemenší známka života.

Frantovo srdce sevřela podivná předtucha. Věděl, že otec je noční pták a zřídka kdy chodí spál před půlnocí.

Prošel zahrádkou a vzal za kliku domovních dveří. Bylo zamčeno. Na prahu se cosi zabělalo. Pod dveřmi vyčuhoval růžek jakéhosi papíru. Franta opatrně vytáhl papír ven.

Byla to obálka nadepsaná jediným jménem:

FRANTA

Uvnitř byl dopis. Franta se vrátil do vozu a rozsvítil lampičku. V jejím žlutavém světle četl:

Milý Františku!

Teď už jsem si jist, že jsem přišel na kloub té záležitosti s Fišerem. Buď tak laskav a nezmiňuj se nikomu, že jsem se vydal na válečnou stezku na vlastní pěst. Hlavně mlč před majorem, víš, jaký je. Myslím, že mám právo jednat tak jak jednám. Dívám se na celý případ z jiného úhlu než major a cítím, že je to moje osobní věc.

Je to věc nebezpečná a plně si uvědomuji, že jsem už starý chlap, který nemá tolik síly. jako dřív. Věřím ale pevně, že se mi to podaří. Nebezpečí ovšem nemohu podceňovat. Proto bych ti rád svěřil to nejcennější, co mám: jsou to moje písemnosti. Uložil jsem je do balíku a poslal na smyšlenou adresu do vesnice Kyjánky u Rokytnice. Na zpáteční adresu jsem napsal tvé jméno. Myslím, že asi do týdne, nejdéle do čtrnácti dnů dostaneš ten balíček do Doubravy. Když všechno dopadne dobře, budu v té době už s tebou a písemnosti opět převezmu. Kdybych se do té doby neobjevil, balíček otevři a prostuduj. Můžeš pak jednat podle svého uvážení. Byl bych ovšem rád, kdybys v pátrání pokračoval a dodělal to, co jsem nestačil udělat já. V listinách je důležitý klíč k rozřešení Fišerova případu.

Doufám, že všechno dobře dopadne a že se brzy shledáme a budeme spolu oslavovat konečný a naprostý zánik případu Fišer. Kdyby to dopadlo hůř, než doufám, vkládám na Tebe své naděje a věřím, že nezapomeneš na povinnosti, které Ti ukládá jméno Svátek.

Měj se dobře, milý Františku, a doufám, že na shledanou.

Tvůj táta

Franta přečetl dopis dvakrát. Cítil, že se mu slzy derou do očí. Zaťal zuby, podíval se na temný dům a zasyčel:

„Ten starý paličák!“

Nastartoval, odjel k nejbližší telefonní budce a vytočil číslo majora Švába. Ospalý hlas mu oznámil, že major je ve své pracovně. Franta tedy vytočil další číslo. Major, dokonale svěží i přes pokročilou noční hodinu, ho vyzval, aby za ním okamžitě přijel.

„Ten paličák,“ řekl major, když mu Franta všechno pověděl a podal dopis.

„Je to paličák, Fišer je už patnáct let mrtev, jsem o tom přesvědčen.“

„Důkazy ale nemáte! Nikdo nikdy neviděl Fišerovo tělo,“ bránil otce Franta.

„Vy sám jste byl svědkem Fišerova zániku.“

„Viděl jsem, že zmizel pod vodou. Ale mohl nepozorovaně vyplavat.“

„O tom se nebudeme dohadovat, soudruhu inženýre. Případ je uzavřen a já nemám důvod, abych ho otevíral. Nemám žádný rozumný důvod, chápete? Tyhle stařecké vrtochy nemohu považovat za důvod ani při nejlepší vůli.“

„Co ale říkáte mému rozhovoru s Hardpoolem?“

„Hardpool je americký novinář a taky fantasta. Známe jeho minulost dokonale. Není to zlý člověk. Účastnil se několikrát pátrání po uprchlých nacistických zločincích a mohu říct, že obvykle měl úspěch. Větří senzaci, pan Hardpool. Rád by vyrukoval se sólokaprem, jak novináři říkají: objevil v Praze nového Richarda Sorga. Váš otec by mu pomohl ke slávě. O nic jiného panu Hardpoolovi nejde.“

„Proč se tolik zajímá o otcovy písemnosti?“

„Chce mít dokumenty, které by potvrzovaly vše, co si vymyslí o rozvědčíku Svátkovi. Znám dokumenty, o kterých mluví váš otec v dopise. Po válce jsme je samozřejmě studovali a pečlivě třídili. Všechno potřebné jsme uložili do našeho archivu. Váš otec nemá v ruce nic cenného, [sou to jen osobní listiny, takzvaný válečný deník, a několik dopisů bez sebemenšího zpravodajského významu. Jsou to věci dvacet, některé i pětadvacet let staré. Dnes nemají žádnou zvláštní hodnotu – z našeho hlediska, samozřejmě. Je to vaše rodinná památka, nic víc.“

„Kdybych je dostal, mohu je předat panu Hardpoolovi?“

„Ale samozřejmě,“ řekl major a zasmál se. „Půjčte mu je, ať si je ofotografuje. Bude z nich mít radost. Jeho knížka o pražském Sorgovi bude ještě přitažlivější.“

Na psacím stole majora Švába zadrnčel telefon.

Major beze slova zvedl sluchátko. Stručně se ohlásil a pak dlouho naslouchal jakémusi rozčilenému hlasu.

„Rozumím. Čekejte. Přijedu,“ řekl major konečně a zavěsil.

Stiskl tlačítko na hlasitém komunikačním zařízení.

„Štěpána, okamžitě.“

Standa Štěpán se objevil na prahu ani ne třicet vteřin na to.

„Ohlásili mi, že naše hranice přeletěl nezjištěný létající předmět.“

„Cože? Létající talíř? UFO?“ neubránil se Franta vzrušenému výkřiku. Major se na něho vyčítavě podíval.

„Ale copak to povídáte, soudruhu inženýre. Žádný UFO. Obyčejný bezmotorový letoun, kluzák nebo větroň.“

„To se stává poměrně často, že nějaký amatérský letec si poplete kurs a přeletí naše hranice,“ podotkl Standa Štěpán.

„Ano, ale vždycky se přihlásí našim orgánům a oznámí jim, že zbloudil. Hláska zaznamenala přelet, na hraničním úseku byl vyhlášen poplach a Bezpečnost v přilehlých oblastech zahájila pátrání. Naši se okamžitě spojili s letišti na německé straně. Nikde se žádný letec nepokoušel o takovou bláznivost, jako je bezmotorový let v noci. Koneckonců, letové předpisy to výslovně zakazují.“

„Co si o tom mám myslet, soudruhu majore?“

„Je to zcela jasně nezákonné narušení naší státní hranice.“

„Agent?“

„Pravděpodobně. Jistě to není turista, který se chce podívat na Karlštejn.“

„Ale soudruhu majore, agenti-chodci vymřeli už před lety! Kdo by dnes riskoval nezákonný přechod, když naše republika otevřela hranice a agent může přijet docela pohodlně osobním vozem nebo vlakem?“

„Byl to asi člověk, který si nemůže dovolil předstoupit před naše pohraniční orgány.“

„Proč? Kdo by to mohl být?“

„Například hledaný zločinec.“ Tentokrát se Franta neudržel a skočil do hovoru.

„Například Fišer!“

„Dejte už pokoj s tím Fišerem,“ řekl major a zasmál se. Franta se ale nenechal odbýt.

„Na Fišera váš popis dokonale sedí, soudruhu majore. Ten se skutečně nemůže objevit před našimi pohraničními orgány, protože by byl zatčen jako válečný zločinec!“

„Nebyl by zatčen, protože pátrání po Fišerovi je už patnáct let odvolané. Na žádném přechodu anebo letištní pasové kontrole nemají Fišerovu kartu. I kdybyste měl nakrásně pravdu a Fišer by tedy vyvázl, mohl by docela bez obav přejít hranice jako jakýkoli obyčejný turista a nic by se mu nestalo.“

„Ledaže by ho někdo poznal… Fišer je zkušený, opatrný člověk a nechce se spoléhat na náhodu.“

„Fišer byl opatrný člověk,“ opravil ho major. „Mluvte o něm v minulém čase, buďte tak laskav. Ostatně si myslím, že takové noční létání v kluzáku je neskonale nebezpečnější než nepatrně riziko, že bude poznán.“ Chtěl ještě něco podotknout, ale přerušil ho zvonek telefonu. „Našli ho? To se podívejme!“

Major telefonoval a Franta a Standa Štěpán mu přímo viseli na rtech.

Major zavěsil a pomalu vytahoval z kapsy krabičku brazilek.

Ani Franta, ani Standa se neodvážili položit tu otázku.

Trpělivě čekali, až si major zapálí, a ta doba se jim zdála nekonečná.

Konečně se z modravé mlhy štiplavého kouře ozval majorův hlas:

„Našli místo, kde kluzák přistál.“

„A co kluzák?“

„Ten zmizel. Na té louce našli stopy po signálních ohních, otisky pneumatik nákladního vozu Praga RN a rýhy v místech, kam letoun dopadl.“

„Co to znamená?“

„Pravděpodobně to znamená jen jedno: pachatelé letoun rozebrali, naložili na erenu a odvezli. Naši chlapci nasadili psa, ale jenom běhal po louce a štěkal na místa, kde byly otisky pneumatik nejhlubší.“

„Máme tedy škodnou v ohradě,“ řekl Standa suše. „To je nadělení. Takovou patálii jsme tu ještě neměli.“

Franta neřekl nic. V hlavě mu vířila otázka: má otec pravdu, nebo má pravdu major Šváb?

Pak si vzpomněl na balíček se zdánlivě bezcennými písemnostmi, jak putuje pomocí poštovních vozů po celé republice. Pošťák v Kyjánkách u Rokytnice bude běhat dům od domu a bude se vyptávat, jaké jméno asi otec napsal na tu adresu? To by byla pěkná náhoda, kdyby v Kyjánkách skutečně bydlel člověk toho jména!

Vzpomněl si také na Alenku a uvědomil si, že právě ona mu otcův balíček přinese.

Přistihl se při myšlence, že se na ten okamžik docela těší. Zarazilo ho to a byl tím upřímně překvapen.

Z přemýšleni ho přerušil majorův hlas.

„Situace začíná být vážná. Znepokojuje mne, že nám po terénu běhá starý Svátek. Bojím se, že se do něčeho zaplete a pokazí, co se dá. Doufám, že se na mne nezlobíte, že mluvím tak ostře, soudruhu inženýre?,“

„Kdepak, já to chápu, soudruhu majore. Táta má tvrdou palici a nechce si nic nechat vymluvit, i když všechna fakta hovoří proti jeho přesvědčení.“

„To jsem rád, že se na to díváte tak rozumně,“ řekl major a spokojeně se usmál.

Však ty by ses tak nesmál, kdybys mi mohl číst, co mám za lubem, pomyslel si Franta.

V tomto okamžiku byl totiž už přesvědčen, že pravdu má otec a že se major Šváb mýlí.

Případ se záhadným kluzákem ho dokonale přesvědčil.

Nyní už věřil, že Fišer žije a že otec je mu skutečně na stopě.

Věřil, že hraje o otcovu hlavu, o tajný archiv pražského gestapa a také o spravedlivé potrestáni Ladislava Fišera.

Kdo zvítězí?

Otec, který se sám pustil po stopě bez podpory bezpečnostních pracovníků, kteří nemohli uvěřit jeho prognóze, a kterému z počátku nevěřil ani jeho vlastní syn?

Nebo protivníci?

Ba ne, zvítězíš ty, táto. A už nejsi osamělý pěšák, protože já jsem s tebou. Najdu tě a budu ti pomáhat, sliboval otci Franta v duchu.

Rozloučil se s majorem Švábem a Standou Štěpánem a vrátil se ještě v noci do Doubravy.

Přijel do městečka až k ránu, kdy se za obzorem už rodil den.

Byl velice unavený, ale když odemykal domovní dveře, jakýsi podivný pocit ho vyburcoval k jasnému vědomí.

Chvilku přemýšlel, odkud ten pocit pramení, a po chvilce na to přišel: když odjížděl, zamkl na dva západy. Teď bylo zamčeno jen na jeden.

Vrátil se do auta a ozbrojil se těžkým francouzským klíčem.

Vstoupil do domu, stanul v klenutém průjezdu a naslouchal. Nikde neslyšel sebemenší šelest.

Opatrně prošel celým domem, nahlédl do všech místností, ale nikde nenašel nic neobvyklého.

Pátrání měl usnadněno tím, že téměř všechny místnosti domu byly prázdně. Srdce mu divoce bušilo. S plnou naléhavostí se před jeho vnitřním zrakem vynořily vzpomínky na zoufalé chvíle strávené ve sklepě Knappova domu. Není tady někde hodinový stroj a výbušnina?

Proč by tu měl být hodinový stroj, uvědomil si. Protivník nemohl vědět, že se vrátím dnes ráno. Mohl jsem jet rovnou do práce, nebo jsem mohl dokonce v Praze několik dní zůstat. Jak by poznal, na kolik hodin má pekelný strojek nařídit? Kdyby mi někdo nastražil minu, připevnil by roznětku na dveře, nebo by ji uložil pod schody…

Mnul si unaveně oči a snažil se rozpomenout, na jakou neobvyklou věc při své prohlídce narazil. Vzrůstal v něm pocit, že přece jenom něco podivného spatřil a že před chvilkou na tu okolnost narazil ve svých myšlenkách.

„Hodiny!“ řekl nahlas.

Otočil se a podíval se na staré vyřezávané pendlovky, které visely na zdi.

Pravda, visely tam, kde měly viset, ale nešly.

Obě závaží byla vytažena do náležité výše. Nebyl tedy žádný důvod, proč by měly stát.

Je la nálož v hodinách, napadlo ho. Ba ne, kdyby někdo nastražil past do hodin, spustil by závaží až dolů a roznětku by umístil tak, aby zapálila nálož ve chvíli, kdy zatáhnu za řetízek. Proč tedy nejdou?

Opatrně pohnul kyvadlem. Rozpačitě zaklapalo, zhouplo se vlevo, vpravo a zastavilo se. Pokusil se pohnout minutovou ručičkou, ale byla pevně zaseknutá.

Sňal ledy hodiny ze zdi.

Okamžitě uviděl, proč hodiny nejdou: do soukolí byl vražen ocelový hřebík. Někdo ho tam natloukl velmi surově, dokonce trochu odřel a poškodil mosazné kolečko strojku. Hřebík nešel vytáhnout. Franta musel použít kombinaček, než se mu podařilo soukolí uvolnit.

Pověsil hodiny znovu na stěnu. Poodstoupil a podezíravě na ně hleděl. Komu záleželo na tom, aby hodiny ukazovaly půl třetí?

Rozkýval kyvadlo a hodiny se poslušně rozběhly. Hřebík zřejmě nezanechal žádné trvalé stopy.

Hodiny jsem tedy opravil, pomyslel si Franta. Ale asi nikdy nepřijdu na to, kdo je nastavil na půl třetí – a proč to udělal.

Podíval se na hodinky, nastavil visací hodiny na půl šestou a odešel do koupelny. Podíval se do zrcadla na svou zarostlou tvář, okoralé rty a unavené oči.

„Za chvíli budeme vstávat, chlapče, a hybaj do práce! Dobré ráno, dobré dáno…“

Přívětivě se na sebe zašklebil, ale pak mu blesklo hlavou: jakpak se asi spí panu Fišerovi? Je už vzhůru, anebo ještě chrupe pod peřinou?

Úsměv mu ztvrdl a oči ztratily svůj unavený výraz.

XIX. SAMOTA U TŘÍ SEKER

Franta postavil umyvadlo na zem, nalil do něho z konve vlažnou vodu a s rozkoši do něho ponořil nohy. Pocit dokonalého blaha netrval dlouho.

U dveří zazněl zvonek.

„Koho to sem čert nese?“ zaklel Franta. Rozhlédl se zoufale kolem sebe. Ručník visel na klice a jedna smutná, osamělá trepka se na něho vyčítavě dívala zpod skříně.

Pozdní návštěvník zazvonil ještě jednou.

Franta nebyl v nejlepší náladě. Nohy ho studily, podlaha kuchyně byla zaťapkaná mokrými šlápotami a pocit blaženosti byl samozřejmě ten tam Když otvíral, byl odhodlán naložit s nezvaným hostem tak přísně, jak jen bylo možno, ale sotva otevřel, bojovná předsevzetí z něho spadla.

Na prahu stála poštovní doručovatelka Alenka a v ruce držela balíček.

„Dobrý večer, pane inženýre, nesu vám balíček.“ řekla podivně tenkým hláskem.

„Balíček, safra, máte pravdu, nesele balíček,“ řekl Franta. Byl v rozpacích. Na jedné noze měl trepku, na druhé bílou lyžařskou ponožku. Nohavice měl vyhrnuté do půl lýtek

„Nejste nemocný? Nepotřebujete pomoct?“

„Kdepak, děkuju vám. Poslyšte, od kdy balíková pošta chodí takhle pozdě večer?“

„Pan poštmistr nařídil,“ zapípala Alenka a znělo to velmi nepřesvědčivě..

„Ukažte tu kabelu. No to jsem si mohl myslet. Je prázdná. Přiznejte se: vy jste čekala s balíkem, až se vrátím!“

„Čekala,“ přiznala se Alenka a sklopila oči. To bylo Frantovi neobyčejně nepříjemné, protože hleděla rovnou na jeho podivnou obuv.

„Podívejte se mi do očí,“ řekl nevrle. „Proč jste mi nehodila do schránky papírek, že mám na poště zásilku?“

„Já nevím. Já neměla ty formuláříky, ty papírky u sebe.“

„Nevykrucujte se, Alenko. Řekněte mi, proč tohleto všechno děláte.“

Franta to nemyslel jako otázku, ale jako výčitku. Věděl, proč to Alenka dělá, a připadalo mu to nesmyslné, bláznivé. Považoval sám sebe za vzor starého mládence, který nemá na dívčí srdce ani pomyšlení.

„Já vás mám ráda, pane inženýre, jste tu sám, nikoho nemáte, všichni vás opustili…“

„Kdepak, já mám spoustu známých, nemějte o mne strach!“

„Já o vás mám strach,“ přiznala se Alenka. „Pošťák sem tam leccos zaslechne…“

„Co jste zaslechla?“

„Lidi říkali, že jste se do něčeho nebezpečného připletl. Viděli, že někdo slídí kolem vašeho domu. Nikdo mi neřekl nic určitého, jsou to jenom takové povídačky, ale přece z nich mám strach.“

„Běžte domu, Alenko, a zapomeňte na mě. Nemá to smysl. Já už jsem starý chlap, víte, kolik mi je?“

„Sedmatřicet,“ řekla Alenka bez váhání. „To je krásný věk.“

„Krásný věk je sedmadvacet. Takového si najděte.“

Alenka nakrabatila bradu.

„Tak já už k vám nemám chodit?“

„Choďte, ale normálně, jako ke každému. Nepište mi lajně doporučené dopisy. No jo, já to poznal, že jste to byla vy. A když dostanu balíček, tak mi ho nechte na poště a hoďte mi do schránky lísteček. Jako každému druhému.“

„To ne, to já si vyměním rajón s Kuříkem. Kolikrát mi říkal, abych to udělala. Bydlí tady kousek odtud.“

„S Kuříkem? Poštu by mi nosil Kuřík?“

„Ano,“ řekla a oči se jí plnily slzami. Franta se na ni zachmuřeně díval.

„Poslyšte, Alenko, jestli by to šlo, tak si ten rajón nevyměňujte!“

Vyřkl ta slova a rázem pochopil, že je ztracen. Slzy v očích pošťačky Alenky vyschly tak rychle, jako před chvilkou vyhrkly.

„Vážně?“ vyrazila ze sebe a široce se usmála.

„Jo. Vážně,“ pokusil se Franta o drsný tón, ale nepovedlo se in li to. Alenka se k němu přiblížila, a než lomu stačil zabránit, dala mu pusu na tvář.

„Já,“ začal něco povídat, ale dívka popadla kabelu a pelášila pryč.

Stál na prahu jako zkoprnělý a díval se za ní, dokud nezmizela za rohem.

Kdo ví, jak dlouho by tam stál, kdyby si nevšiml, že kdesi nad jeho hlavou zuřivě drnčí telefon.

„Haló?“

„Hardpool speaking. How do you do, mister Svatek?“

Franta oněměl úžasem.

„Glad to hear you, mister Hardpool. jak se máte?“

Hardpool se zasmál a řekl:

„Není čas na nějaké zdvořilosti, pane Svátku. Myslím, že nyní nebrání nic tomu, abychom provedli náš malý obchod.“

„Nerozumím vám.“

„Nevěřím, že nerozumíte. Teď je osm patnáct. Přesně v půl desáté vyjedete od vašeho domu, projedete Rašpachem a dáte se na Sušici. U pomníku padlých bude na vás čekat ten pán, se kterým se chcete setkat. Jemu předáte dokumenty. Vyhovuje vám to tak?“

„Myslel jsem…“

„Mýlil jste se. Pokud vám rozumím, domníval jste se, že dokumenty převezmu já. Dohoda je takto pro vás přijatelnější, nemám pravdu?“

„Nemohli bychom schůzku odložit? Vyjedu o půlnoci. Nebo alespoň v jedenáct.“

„Řekl jsem, že v půl desáté. Když s mým návrhem nesouhlasíte, náš společný přítel se vrátí do Japonska a už ho nikdy neuvidíte.“

Hardpool zavěsil.

Franta pustil z hlavy Alenku. Hardpool mluvil – o Fišerovi, o kom jiném?

Fišer je na území Československa – a co víc, je nedaleko odsud. Pomník padlých v první světové válce je vzdálen od Doubravy nějakých patnáct kilometrů, rozhodně ne víc než dvacet.

Franta se spojil s poštovním úřadem. Telefonistka řekla:

„To jste vy, pane Svátek? Momentíček…“

„Halo! Haló! Potřebuju bleskem Prahu! Okamžitě! Bleskem!“

Sluchátko ale neodpovídalo.

Franta mlátil pěstí do stolu.

„Haló… Tady je Alena…“

„Alenko, já nevolám vás, potřebuju Prahu! Okamžitě, bleskem!“

„V tuhle hodinu spojení bleskem trvá devadesát minut… nejméně. Ale já vám dokážu, jak je dobré mít známost na poště. Jarmila, která má službu v ústředně, má známost u Pohraniční stráže. Potřebujete mluvit s Prahou služebně?“

„Ano, s kontrarozvědkou.“

Alenka chvilku mlčela a pak řekla tiše a vážně:

„Rozumím. Zavěste. Spojení dostanete do deseti minut.“

Netrvalo to ani osm minut a Franta hovořil s majorem Švábem.

Major ho vyslechl a řekl:

„Dobrá, pošlu tam někoho. Spolehněte se. Okamžitě se spojím se Sušicí. To stihneme snadno. Do půl desáté se tam dostanou mládenci z Plzně. Nemějte obavy.“

Franta poděkoval a zavěsil.

Srdce mu zuřivě tlouklo. Pak ho napadlo: jak mohl Hardpool vědět, že Franta dostal balíček? Jak mohl vědět, co balíček obsahuje?

Dopis! Tátův dopis, napadlo Frantu. Otevřel zásuvku příborníku, kam dopis uschoval. Dopis zmizel.

Alena tedy měla pravdu, že někdo neznámý brousil kolem domu. Skutečnost byla ještě horší: někdo neznámy vnikl dovnitř a zmocnil se posledního otcova dopisu.

Byl to Knapp? Byl to Hardpool? Byl to snad dokonce Fišer? To Franta nemohl vědět.

Sestoupil do sklepa, kde měl tajnou skrýš: jedna cihla byla jen na sucho zasazená do zdiva. Za ní byla prostora, kde ukrýval služební pistoli. Před několika lety doslal zbraň, protože často převážel ve svém osobním voze důležité tajné spisy, týkající se vojenských letišť. Smál se tomu a nikdy s sebou pistoli nevozil. Teď ji poprvé nabil.

Vrátil se nahoru, svlékl sako a manšestrové kalhoty a celý se vykoupal, aby se osvěžil před osudným setkáním. Oblékl si čistou flanelovou košili, natáhl na sebe pevné plátěné kalhoty a oblékl si lesáckou bundu s hlubokými kapsami. Bunda měla vzadu zvláštní kapsu na náboje. Do ní ukryl pistoli a dva zásobníky. Do náprsní kapsy si nasypal hrst nábojů.

Připravuju se, jako když chudý král táhne do boje. S takovou municí bych mohl vést bitvu u Solferina, pomyslel si. Byl ale odhodlán nosil s sebou třeba ranec nábojů, jen aby nebyl v kritické chvíli zaskočen tím, že mu chybí poslední výstřel.

V devět hodin si obul pevné šněrovací boty a pomalu šel dolů, pečlivě zamkl dům, sedl si do auta a nastartoval. V půl desáté byl motor dokonale prohřátý. Zařadil jedničku a vyjel.

Projel Doubravou a Rašpachem, když se za nim objevila dvojice světelných bodů. Jel zvolna. Světla narůstala. Doháněl ho nějaký vůz.. Uhnul, aby ho auto mohlo předjet. Pozorně se díval do zpětného zrcátka. Byl připraven na všechno, a proto se ani nelekl, když poznal, že za nim jede opel rekord, vůz, jaký používá Hardpool.

Opel začal předjíždět, a když se dostal na Frantovu úroveň, zvolnil. Řidič si vybral dvoukilometrový rovný úsek. Brzy údolí skončí a silnice se začne znovu klikatit. Franta slabě otočil hlavu, aby se podíval, kdo sedí za volantem.

Uvnitř opla se svítilo. Záře dopadala na řidičovu tvář. Franta poznal Ladislava Fišera.

Okno na pravé straně vozu bylo otevřené.

Fišer se podíval na Frantu a řekl podivným hlasem s cizím přízvukem:

„Balíček hoď sem.“

Je to léčka, uvědomil si Franta. Fišer nečeká u pomníku padlých. Nadarmo tam posílal major Šváb mládence z Plzně. Fišer si vyzvedne balíček za jízdy.

Balíček je ale stále ještě můj a mám zbraň.

Znovu pohlédl na Fišera. Ten se usmíval a mířil na Frantu pistolí s nasazeným tlumičem. Franta si vzpomněl na Hardpoolova slova: setkáte se s ním jen jednou. Když Fišer zavětří nebezpečí, zmizí a už ho nikdy neuvidím.

Franta se rychle rozhodl. Sáhl po balíčku a hodil ho do opiu. Fišer šlápl na plyn a přidal.

Ale také Franta Svátek přidal plyn.

Ti, kdo vymysleli tuto akci, zřejmě nevěděli, že Frantova oktávie je o dobrých deset koní silnější, než obvykle oktávie bývají. Domnívali se, že opel hravě škodovce ujede. Ale v tom se přepočítali.

Motor si takřka zavýskl radosti, když Franta sešlápl plynový pedál až na podlahu. Ručička rychloměru stoupala, přehoupla se přes hranici sto kilometrů za hodinu, minula stodvacítku a blížila se stočtyřicítce. Reflektory oktávie ozařovaly Fišerův zátylek. Fišer byl zřejmě neklidný. V jednom okamžiku zvedl ruku a vystrčil ji z okna. Franta škubl volantem ve chvíli, kdy ve tmě vytryskl žlutý plamen. Dostal smyk a oktávie se chvilku potácela na silnici. Opel získal sto metrový náskok. Ale Franta vůz ovládl.

Na křižovatce opel nezahnul na Sušici, ale na Kašperské Hory. A už se blížily obávané serpentiny, kde tolik řidičů přecenilo své jezdecké umění.

Franta tu silnici dokonale znal. Projel tudy bezpočtukrát a nejednou tudy štval auto tak rychle, jak to jen šlo. Tentokrát se nenechá vyvést z míry nějakým smykem!

Přeřadil na trojku. Motor vyl ve vysokých obrátkách. Točil jistě o tisíc otáček za minutu víc než motor obyčejné oktávie. Vůz poslouchal na každé sešlápnutí plynového pedálu. Franta se držel na hranici smyku a tiskl pedál tak dlouho, dokud neucítil, že zadní kola ztrácejí styk s vozovkou.

Fišer byl dobrý řidič, ale neznal silnicí a Franta ho brzy dohnal. Ne, opravdu nebral ohled na bezpečnou vzdálenost. V některých okamžicích byl zadní nárazník opiu snad jen metr, nejvýš dva metry od předku oktávie.

„Teď!“ vykřikl Franta nahlas a narazil na opla.

Vůz se rozkýval na svých měkkých pérech a dostal smyk. Franta pustil plyn a lehce sešlápl brzdu. Nový náraz postrčil opla ještě více ke kraji. V záři reflektorů Franta viděl, jak Fišer zoufale zápasí s volantem. Frantova oktávie bezvadně držela stopu. Zabrzdil právě včas, protože opel se začal na silnici točit jako káča, chvilku jel zadkem kupředu a narazil na telegrafní sloup.

Také Franta zastavil, trhnutím rozrazil dveře a s pistolí v ruce skočil na vozovku a dalším skokem se vrhl do příkopu. Od opla vyšlehl další žlutý plamen Tentokrát Franta zaslechl zasvištění střely.

Střely se ztrácely někde ve větvích smrkového lesa.

Franta se opatrně plížil příkopem a číhal na příhodný okamžik. Prst na spoušti ho svrběl. ale ovládl se. Bude střílet až v pravou chvíli.

Fišer přestal střílet, nastalo ticho. Pak Franta zaslechl šramot. Fišer prchá! Napadlo ho.

Světla nehybných automobilů ho oslňovala. Pečlivě zamířil a oslepil reflektory opla dvěma přesnými výstřely. Pak pozvedl zbraň proti vlastnímu vozu. Ale nebylo třeba, aby zmrzačil svou věrnou oktávii. Žlutý plamen se objevil na louce, asi padesát metrů od silnice.

Franta už viděl, kudy Fišer prchá, a pustil se rovnou za nim.

Byla to divoká honička noční pustinou. Neviděli se, ale zato jeden slyšel druhého. Fišer se snažil vběhnout do lesa, ale Frantovi se podařilo odříznout mu cestu.

Nad les vyletěla červená světlice. Pohraniční stráž vyhlásila poplach! Hlídka jistě zaslechla střelbu.

Ve svitu červené světlice Franta zahlédl na obzoru černavé stavení. Poznal tu budovu. Byla to samota U tří seker, obývaná v létě nějakými lidmi z Prahy jako rekreační budova. Teď, v nevlídných měsících, které na Šumavě trvají až do půlky června, byla pustá. Tam Fišer směřoval? O tom nemohlo být pochyb.

Fišer už přestal střílet, přestal se krýt a hnal se k samotě hlava nehlava. Ani Franta se nezdržoval střelbou. Rád by uprchlíka dostihl dříve, než se ukryje v domě. Ale i kdyby se v domě ukryl, přece je ztracen. Franta ho bude hlídat, dokud nepřijde Bezpečnost nebo Pohraniční stráž.

Dveře budou zamčené, okenice zabedněné, uvědomil si Franta vzápětí. Dostihne Fišera na prahu?

Ale nebyl čas na přemýšlení. Fišer se vrhl ke dveřím a na jeden ráz je otevřel. Byly odemčené!

Franta běžel ještě několik metrů, když Fišer znovu spustil palbu. Franta zalehl. Střely zabzučely nad jeho hlavou.

Nemůže mne vidět, nemůže mne vidět, myslel si a zatínal zuby. Rychle se plazil kupředu, od domu ho dělilo už jen několik desítek metrů.

Kytice světlic vyrostla na obloze. Franta ukryl nos ve vlhké trávě.

Střelba náhle zmlkla. Z otevřených dveří se ozval nějaký hluk. Franta vyskočil a tryskem běžel kupředu. V ruce držel napřaženou pistoli.

Vpadl do dveří. Před ním se otevírala temná chodba, ukončená zasklenými dveřmi. Světlice rozzářily oblohu. Mléčným sklem dveří dovnitř dopadalo zelené světlo. Proti Frantovi stála temná mužská postava. V ruce držela zbraň. Franta rychle namířil a vystřelil. Postava sebou trhla a bezhlučně se svezla na zem.

Franta ustoupil ke zdi. Není to léčka? Nahmátl v náprsní kapse bundy svítilnu. Namířil ji před sebe a stiskl vypínač. Ve světelném kuželu se objevila postava nějakého muže. Franta se na ni chvilku díval. Pak ji poznal.

„Táto!“

Vrhl se kupředu. Obrátil otce na záda. Měl otevřené oči, ale nezdálo se, že Frantu vnímá. Z úst byl slyšet chrčivý dech.

„Táto, já tě střelil! Táto, já tě střelil!“ Pak zavřel oči.

„Táto, já jsem tě zabil?“ otázal se Franta nesmyslně a zoufale.

Za sebou uslyšel nějaký šramot. Otočil se malátně. Před očima se mu zajiskřilo a ztratil vědomí.

XX. SETKÁNÍ PO LETECH

Prchal, co mu síly stačily, ale nohy mu vázly, nemohl je odlepit od země. Čím více napínal svaly, tím pomaleji běžel. Ohlédl se. Fišer byl už pouhých deset metrů za ním. V ruce držel velikou pistoli. Pomalu ji zvedal a Franta spatřil černý otvor ústí hlavně. Stiskl spoušť. Z ústí vytryskl plamen, byl větší a větší, stále rostl, až zakryl celou Fišerovu postavu.

„Už se probudil, soudruhu majore,“ zaslechl dívčí hlas.

Otevřel oči.

Nad ním se skláněla mladá žena. Příjemně se usmívala. Nikdy předtím ji neviděl.

Pokusil se posadit, ale dívka mu položila dlaň na hruď.

„Ještě chvilku ležte, dokud nepřijdete k sobě.“

„Franto, máte lebku jako křemen,“ zaslechl hlas majora Švába. „Svátkové jsou prostě tvrdohlaví!“

„Co se stalo?“ zeptal se Franta těžkým jazykem.

„Tak dlouho jste se honil za fantomem, až jste vážně zranil svého otce. A sám jste dostal přes hlavu takovou ránu, že by každého druhého poslala na onen svět,“ řekl major Šváb vážně.

„Kde je otec?“

„Ve vojenské nemocnici v Praze.“

„Je to s ním vážné?“

„Dosud není mimo nebezpečí.“

„Byla to strašná nešťastná náhoda.“

„Vím. Dosud není jasné, co se všechno stalo. Kdo byl řidič Hardpoolova oplu?“

„Fišer. Je na našem území. Zadrželi jste ho?“

„Pořád ta pohádka o Fišerovi,“ zavrčel major nespokojeně.

Dívka, zřejmě ošetřovatelka nebo lékařka, ho napomenula:

„Nesmíte raněného rozčilovat, soudruhu majore. Musí zůstat v klidu.“

„On rozčiluje mne, ne já jeho!“

„Viděl jsem ho na vlastní oči!“ řekl Franta naléhavě.

„Jedno je jisté,“ řekl major, „že v oplu nejel Hardpool. Vůz mu byl odcizen před hotelem Alcron v Praze. Ztrátu hlásil na oddělení Veřejné bezpečnosti v Krakovské ulici krátce po poledni. Až do této chvíle se nehnul z Prahy. Má dokonalé alibi. Je zcela vyloučené, aby se mohl vzdálit z města na tři čtyři hodiny a aby podnikal automobilovou honičku a střelecké vystoupení tady, na Šumavě.“

„Byl to Fišer! Viděl jsem ho na vlastní oči!“

„Nesmíte se rozčilovat,“ řekla dívka velitelsky. „Soudruhu majore, prosím vás, přerušte ten rozhovor. Nemocný je neklidný.“

„Dobrá, dobrá. Kdy s ním mohu mluvit?“

„Za dvě za tří hodinky.“

„Za dvě hodiny jsem tady,“ řekl major Šváb. „Fišera pusťte z hlavy, inženýre. Srovnejte si všechno v hlavě, ať dáme celý ten zmatený včerejší večer dohromady. Rád bych, aby nám začalo být alespoň trochu jasno.“

Cítil ochromující slabost ve všech údech. Jenom on věděl o Fišerově přítomnosti na našem území. Major mu nechtěl uvěřit. Co má udělat?

Slyšel, jak major jde ke dveřím, polohlasně se loučí s dívkou a opatrně za sebou zavírá dveře.

Franta otevřel oči a řekl:

„Paní doktorko…“

„Copak? Ležte hezky, nebo vám už opravdu nařežu. Mužští jsou hrozná cháska. Jste horší než malé děti. Copak nechápete, že čím víc se tady budete vrtět a povídat a rozčilovat, tím déle tu budete?“

„Kde jsem?“

„Ve Verklíně v nemocnici.“

„Kolik je hodin?“

„Deset dopoledne.“

„To jsem byl tak dlouho v bezvědomí?“

„Ne, přišel jste k sobě asi o půlnoci. Dali jsme vám uklidňující injekci. Spal jste jako dudek.“

„Jak je mému otci?“

„O tom nevím nic. Slyšel jste, co vám říkal major. Je v nemocnici v Praze. Nemějte starosti, má veškerou péči. Důležité je, že šťastně překonal převoz.“

„Já jsem ho střelil…“

„Ležte klidně a nemyslete na to.“

„Myslel jsem, že je to Fišer. Držel v ruce zbraň.“

„Okamžitě přestaňte, nebo vám dám novou injekci.“

Franta poslušně zmlkl. Zabořil hlavu do podušek a zavřel oči.

Je sám… proti Fišerovi, Hardpoolovi, Knappovi a možná že i dalším lidem. Kolik jich je? Kdo byl pilot kluzáku, který přeletěl naše hranice? Dejme tomu, že Fišer. Někdo ho na naší straně očekával, pomohl mu odvézt letoun na bezpečné místo. Není možné, že na tak obtížný úkol by stačil pouhý Knapp. Těch lidí je jistě víc.

V hlavě se mu vyjasňovalo. Uplynulý večer mu probíhal před očima jako ztřeštěný film.

Nepřátelé mají v ruce otcovy dokumenty. Ale to není pravý cíl jejich počínáni, uvědomil si. Jdou po archivu gestapa. Fišera použili jen jako návnadu do pasti a Franta se do ní hltavě zakousl.

Proč jen mu major neuvěřil, proč ho nechal v téhle hře samotného. Události by nemusely tak tragicky skončit!

Myšlenky se divoce honily Frantovou hlavou. Soustředil veškerou svou vůli, aby se uklidnil a dal svému uvažování pevný řád. Tady někde musí být logika, někde je nutno najít souvislosti…

Je vůbec možné najít nějaký pevný bod, kolem kterého se celá historie otáčí?

Ano, jistě. Ten pevný bod je alfa souhvězdí Malého psa Prokyon, hvězda vzdálená jedenáct světelných let od naší sluneční soustavy, je to takříkajíc náš soused.

„Druhá souřadnice!“ vykřikl Franta.

„Prosím?“ zeptala se doktorka poněkud výhrůžné.

„Nic, nic… Jen jsem si na něco vzpomněl. Už spím!“

„To bych vám radila.“

Franta se na ni usmál a otočil se na bok, aby mu neviděla do tváře.

Archiv je ukryt v těžišti trojúhelníka, tak to tvrdil otec. Jeden vrchol trojúhelníka vykonstruovali s otcem pomocí lešení a žebříku. Druhý vrchol objevili, když našli průsečík spojnic prvního vrcholu a Prokyonu s obzorem v půl desáté. Klíč k nalezení třetího vrcholu je v časovém údaji. Kdy je nutno pozorovat Prokyon, abychom našli druhý průsečík s obzorem? To je ta otázka, na kterou je nutno najit odpověď. Země se otáčí a Prokyon, spolu s ostatními hvězdami, se zdánlivě pohybuje po obloze od východu k západu. Třetí vrchol leží někde na západ od druhého vrcholu… Nebo snad na východ? Kdyby někdo pozoroval Prokyon před půl desátou, průsečík by ležel na východ. Po půl desáté bude na západ…

Časový údaj byl zřejmě zaznamenán v otcových dokumentech. Proto se Fišer a Hardpool tolik snažili, aby je získali.

Zaslechl lehký šramot, jako by někdo vrzl židlí. Napjatě poslouchal. Ozvaly se tiché kroky a vrznutí dveří. Otevřel oči a zvedl hlavu. Byl v místnosti sám. Lékařka odešla. Myslela si asi, že pacient spí.

Teď je ta chvíle, kdy se odsud ztratím, rozhodl se Franta.

Odhodil pokrývku a posadil se na posteli. Hlava ho třeštivě bolela. Zaťal zuby a vstal. Teprve teď si uvědomil, že je v pruhovaném nemocničním pyžamu.

Rozhlédl se kolem sebe. Místnost byla holá, nebylo tu nic než lůžko, noční stolek a židle. V koutě stál věšák a na něm visel bílý plášť. Rychle si ho navlékl a proklouzl na chodbu.

Byla prázdná, jen u jednoho okna stál nějaký muž v nemocničním úboru a zádumčivě hleděl ven. Otočil se a zdvořile Frantu pozdravil:

„Dobrý den, pane doktore.“

„Dobrý den,“ odpověděl Franta rozpačitě. To asi dělá ten plášť, uvědomil si.

Zatvářil se přísně a řekl:

„Proč nejste v posteli? Nevíte, co vám nařídil primář?“

„Přišla návštěva, nechtěl jsem rušit.“

Frantovi bleskl hlavou nápad.

„V kterém jste pokoji?“

„Na šestce.“

„Tak to se na tu návštěvu pěkně podíváme.“

„Ne, prosím vás, pane doktore. Já vím, vy jste tu nový a myslíte, že přísnost musí být, ale někdy – víte, kamarád má narozeniny a já tady…“

„Vy tady hlídáte, že mám pravdu?“

S doktorsky zachmuřenou tváří Franta vrazil na šestku. Bylo tam tak říkajíc veselo.

Tři pacienti a čtyři mládenci v džínách a ve svetrech se pěkně posadili na postele. Na nočních stolcích byly rozložené papírové misky s obloženými chlebíčky. Tranzistor vyhrával a všichni drželi v rukou porcelánové šálky.

„Co se to tu děje?“ řekl Franta přísně a zavřel pečlivě dveře.

„Nic, pane doktore,“ řekl jeden z pacientů. „To je, prosím, soudružská návštěva.“

Franta vzal jednomu z návštěvníků šálek a přičichl k němu.

„Vermut,“ řekl a zatvářil se sveřepě. „Alkohol v nemocnici. Pěkná věc.“

Přistoupil k umyvadlu a vylil vermut do výlevky. Návštěvník bolestně vzdychl.

„Všechno vylít!“

„Nechcete se napít s námi?“ navrhl jeden z návštěvníku, ale Franta ho zpražil pohledem.

„Nevíte, že v nemocnici je přísná karanténa a zákaz vstupu?“

„Na vrátnici nic není a vrátný nás pustil dovnitř.“

„Je tam metrová cedule s půlmetrovými písmeny,“ prášil Franta. „Vrátného jste asi podmazali. Dali jste mu lahvinku nebo cigaretky? já vás naučím! Všichni svléknout!“

„Co to má znamenat?“

„Při epidemii viru B 12 je třeba desinfikovat oděv,“ řekl Franta. „Počkáte tu půl hodiny a sestra vám šaty přinese. Spolu s účtem za desinfekci, samozřejmě. Můžete mi děkovat, že nepošlu hlášení do vašeho závodu!“

O pět minut později Franta důstojně odcházel a měl přes ruku přehozeno několik kalhot a svetrů. V ruce držel boty provinilců.

Ještě štěstí, že vermut těm hochům popletl hlavu, pomyslel si. Vklouzl se svou kořistí na toaletu a pečlivě si vybral džíny a pěkný melírovaný svetr. Jsme to pěkná rodina. Otec sebral gazík a já kradu svršky.

Lítost sevřela Frantovi hrdlo.

Vzpomněl si však na Fišera a lítost z něho spadla.

Teď není čas na nějaký pláč! Je nutno jednat! Všechno šlo jako po drátkách. Převlékl se a vyklouzl na chodbu a už uháněl po schodech.

Vrátný na něho přísně zabrejlil ze své kukaně.

„Kde jste se tu vzal, když nejsou návštěvní hodiny?, Že vy jste šel zadem a podplatil uklízečku?“

Franta rozrazil dveře a doslova vypadl na ulici.

Čerstvý vzduch ho bezmála porazil. Nohy mu poklesly a snad by byl upadl, kdyby ho nezachytily pevné paže nějakého muže.

„Děkuju vám,“ zašeptal Franta. Okamžitě se vzpamatoval.

„Rádo se stalo, soudruhu inženýre.“

„To jste vy,“ řekl Franta zklamaně.

„Vidím, že to netrvalo dvě hodiny. Co to máte na sobě? Že vy se zase honíte za tím vaším fantomem?“

„Musím spěchat, později všechno vysvětlím.“

„Půjdete se mnou. Je to důležité,“ odpověděl major nesmlouvavě.

U chodníku neslyšně zastavila služební volba. Major otevřel dvířka a vtlačil Frantu dovnitř.

„Jedeme!“

Franta se vyptával, kam ho major veze, ale nedočkal se odpovědi. Propadl nejčernější beznaději. Bylo mu jasné, co se stalo, major ho takříkajíc zajistil.

Brzy ale shledal ke svému překvapení, že vůz nesměřuje k Sušici, ale na druhou stranu, k Rašpachu a Doubravě.

„Vezete mě domů?“

„Všechno se brzy dovíte, vy jedna tvrdá palice.“

Projížděli místy, která Franta tak důvěrně znal. Na křižovatce řidič uhnul doleva. Tudy Franta jezdil na letiště. Ale kilometr před staveništěm řidič zvolnil, opatrně přejel můstek přes příkop a zajel na lesní cestu. Franta si všiml, že cesta je rozbahněná, jako kdyby tudy v poslední době projelo několik automobilů.

Za naprostého mlčení projeli lesem.

Před patnácti lety tady byla mokřina… a o kilometr dále začínala bažina, uvědomil si Franta. Podivné tušení mu sevřelo srdce.

Blížili se k místu, kde došlo k přestřelce s Fišerem.

Před nimi se otevřela široká pláň, porostlá sporou trávou. Vůz zastavil. Major vystoupil a vybídl Frantu, aby také vylezl z auta.

Franta se rozhlédl. Zaslechl nějaké hlasy. Asi sto metrů od nich stálo malé rypadlo, dva terénní vozy a kolem se hemžilo asi deset mužů. Nějaký muž v bílém plášti se skláněl nad nějakým předmětem, který ležel na zemi.

Jeden z mužů jim vyšel vstříc.

„Soudruhu majore.“

Šváb ho přerušil rozhodným gestem ruky. Uchopil Frantu za loket.

Také muž v bílém plášti se napřímil. Vedle něho stál člověk s fotografickým přístrojem v ruce.

Ušli ještě dvacet metrů. Pak Franta uviděl tu věc, nad kterou se ti lidé před chvilkou skláněli.

Hlasitě vydechl a zastavil se.

„Jen pojďte blíž, jste dospělý člověk. Snesete pohled na nepříjemné věci, nebo snad ne?“

Nebyl to příjemný pohled. Ta věc byla lidská kostra.

„Jaký je váš závěr, doktore?“ zeptal se major.

„Bez sebemenších pochyb to je Ladislav Fišer. Všechno souhlasí. Tady mám záznam o jeho chrupu. Do podrobná je totožný s chrupem tohoto člověka. Zhojená zlomenina levého zápěstí. Stopy po kloubovém revmatismu. Deformovaná klenba levého chodidla. Až ho převezeme do Prahy, budu moci podat podrobnou zprávu. Ale už teď je všechno naprosto jasné.“

„Máme tu protokol, co měl Fišer poslední den života na sobě. Zbytky tkaniny na mrtvole jsou totožné. Celkový soupis doličných předmětů obsahuje šestatřicet položek, soudruhu majore,“ ozval se jeden z mužů.

„Tak tady máte svého Fišera. Setkáváte se s ním znovu po patnácti letech. Vaše podezření mne přimělo k tomu, abych nařídil pátrání. Podařilo se nám přesně stanovit místo, kde před patnácti lety byla hráz. Sondami jsme hráz přesně určili a našli jsme i průrvu, ve které Fišer zahynul. A tady ho máte v celé kráse.“

Franta zděšeně hleděl na tu podívanou. Obrátil se k majorovi.

„Kdo tedy byl ten člověk…“

„Na fotografiích a za volantem opla? Někdo, kdo je nebožtíku Fišerovi velice podobný. Mýlil jste se, když jste si myslel, že jsme brali věci na lehkou váhu. Nezaháleli jsme. Všechny potřebné kroky jsme podnikli, a ujišťuji vás, že Fišerova dvojníka budeme mít v rukách.

Během krátké doby. Chtěl jsem, abyste viděl náš nález přímo na místě, abych vás vyléčil z vašeho zlého snu.“ Franta byl bledý jako křída.

„Škoda že jsme ho nenašli o den dřív, viďte? Váš otec mohl být zdravý jako ryba.“ Na to Franta nenašel odpověď.

XXI. HONBA POKRAČUJE

Major Šváb se podíval na hodinky.

„Už je pozdě, Františku. Musím jít. Buď statečný, nezoufej. Všechno dobře dopadne.“

Celý večer strávil s Frantou v malém domku v Horním Újezdě. Udělal všechno proto, aby zlepšil Frantovu náladu. Chápal Frantovo zoufalství. Franta znovu a znovu opakoval: otec prošel stovkami nebezpečných situací a nic se mu nestalo. Nakonec mu neublíží nikdo jiný než jeho vlastní syn…

Majorovi se podařilo dodat Frantovi odvahy. Za ten večer se oba muži velmi sblížili. Major nabídl Frantovi tykání. Franta souhlasil, aby mu major tykal, ale odmítl mu tykat na oplátku. Major nenaléhal.

„Možná že už zítra otce uvidím,“ řekl Franta.

„Myslím, že už to bude možné. Mluvil jsem o tom s primářem.“

Major podal Frantovi ruku.

„Jdi spát. Vem si nějaké prášky na uklidnění. Nemá smysl, abys probděl celou noc.“

Franta otevřel dveře. Major prošel zahrádkou k venkovní brance, mezi vrátky se otočil a zamával na Frantu. Motor služební volhy začal hučet. Bouchla dvířka a vůz Se rozjel.

Franta se díval za červenými světly. Pak pozvedl oči k nebi. Byla jasná noc. Lev otevíral tlamu na Blížence a hrozil, že Castora a Polluxe pozře jediným klapnutím čelistí. A nízká nad obzorem se tetelil v oparu Prokyon.

Na Frantu padla znovu tíseň, téměř zoufalství. Zhroutilo se všechno, o co usiloval. Domníval se, že jedině on má pravdu a že ji dokáže navzdory mínění majora Švába. Domníval se, že vykoná republice velkou službu, když dopadne vraha a zrádce Fišera, toho Fišera, který už patnáct let nebyl mezi živými. Docela zbytečně se Franta připletl do nějaké velké hry a neměl v ruce jediný trumf. Proč jenom neposlechl majora, proč se do toho všeho pletl.

Prokyon na něho výsměšně mžoural. Kdybys tak znal ten časový údaj, chlapče, blikala hvězdička, hned bys věděl, co vím já…

Je možné, že právě v tuto chvíli na Prokyon hledí lidé, kteří nastrčili Fišerova dvojníka. Hardpool mezi nimi pravděpodobně není, ale je mezi nimi Knapp a jistě i nepravý Fišer. A kdo další?.

Franta se vrátil do domku. Podíval se na hodinky. Bylo devět. Osudná hodina nastala možná právě teď.

Osudná hodina…

Poznání jím projelo jako blesk. Nohy mu ztěžkly a musel se zachytit prádelníku, aby se nezapotácel.

Ty hodiny v jeho doubravském domku – zastavené železným hřebíkem…

Ve víru událostí posledních dnů na ně Franta zcela zapomněl. Pustil je z hlavy. Nepoložil si otázku, kdo vrazil hřebík do soukolí – a proč to udělal.

Někomu zřejmě záleželo na tom, aby se hodiny zastavily v určitou hodinu a aby Franta viděl ten časový údaj.

Kdo byl ten někdo? Jaký to byl časový údaj?

Poškodil otec ty hodiny? V té době balíček s dokumenty, byl ještě v rukou poštovních zaměstnanců. Nikdo jiný. než otec časový údaj v té době ještě neznal.

Kolik ukazovaly ty hodiny?

Franta se pokusil vybavit si před očima jejich číselník. Podařilo se mu to docela snadno, ale za žádnou cenu si nedovedl vzpomenout, kolík hodin tehdy ukazovaly ručičky. Byla to půlnoc, nebo nějaká čtvrtka?

Hluboce vzdychl a řekl nahlas:

„Klid. Klid a přemýšlet.“

V kuchyni si natočil sklenici studené vody a napil se. Doušek ho uklidnil. Posadil se do křesla a vzpomínal.

Sňal hodiny ze zdi. Podíval se do soukolí. Hřebík spatřil okamžitě. Pouhými prsty ho nedokázal vytáhnout. Musel použít kombinaček.

Na kolečkách musely zůstat stopy! Kdyby Franta natočil kolečka tak, aby stopy navazovaly na sebe, ručičky, by opět ukazovaly stejný časový údaj jako tehdy.

Vstal a vytočil číslo ústředny. Objednal si bleskový hovor s Doubravou.

„Bude to trvat tři čtvrtě hodiny,“ upozornila ho dívka V ústředně.

„Slečno, nešlo by to nějak uspíšit?“

„Nešlo,“ odsekla dívka. „Máme toho moc.“

„Slečno,“ začal Franta prosebně, „mám na poště v Doubravě dívku. Musím jí něco naléhavého sdělit.“

Telefonistka chvilku mlčela.

„Vy chodíte s holkou z pošty? To je dobře. Tak já se podívám, jestli se něco dá dělat.“

Zřejmě se něco dalo dělat, protože za deset minut zadrnčel telefon a telefonistka se ozvala znovu:

„Chtěl jste Doubravu? Hovořte!“

Alenka na poště nebyla, jak se dalo čekat. Ozval se Hořejš.

„Ať mne okamžitě zavolá, okamžitě, je to hrozně důležité,“ vysvětloval Franta poštmistrovi. Musel ale čekat ještě dlouhou půlhodinu, než Hořejš sehnal Alenku, dovlekl ji k telefonu a získal znovu spojení s Prahou.

„Alenko, to jsem rád, že vás slyším.“

„Já jsem taky ráda!“ vyhrkla dívka nadšeně.

„Chtěla byste něco pro mne udělat?“

„Všechno, co budete chtít.“

„Vyznáte se v hodinách?“

„Nevyznám, ale naučím se to.“

„Alenko, půjdete do mého domku. Vpravo od vrat je okénko do sklepa. Uvidíte tam cihlu. Pod ní leží klíč. Půjdete do kuchyně. Na stěně visí vyřezávané pendlovky.“

Franta hovořil naléhavě. Důkladně dívce vysvětloval, co má dělat.

„Dobrá, rozumím,“ řekla nakonec Alenka. „Ať s vámi pan Hořejš deset minut mluví. Za tu dobu stačím doběhnout k vám do domu. Potom se spojím s poštou a přepojíme hovor k vám.“

„Alenko, vy jste poklad!“

„To je dost, že jste na to přišel,“ řekla dívka přísně a pak už Franta slyšel, jak volá poštmistra k telefonu.

Franta se obyčejně rád s Hořejšem bavil, ale tentokrát mu hovor připadal mučivý. Netrvalo to deset minut, ale čtvrt hodiny. Konečně se Alenka ozvala.

„Všechno jsem našla! Na kolečkách jsou škrábance, vidím je docela jasně.“

Odmlčela se.

„Co se stalo?“

„Škrábance na sebe navazují pokaždé, když velká ručička ukazuje půl. Půl páté, půl šesté, půl sedmé…“

Franta zklamaně vydechl.

„No ovšem. To je smůla, Alenko. Honil jsem vás zbytečně. Stejně jste poklad, i když to nakonec nebylo k ničemu.“

„Ba ne!“ vykřikla dívka. „Pod těmi kolečky se točí ještě jedno. Je na něm taky škrábanec. Hřebík zřejmě pronikl hluboko do strojku a poškodil ještě jedno kolo. Počkejte chvilku, točím ručičkami… už to bude – půl jedné, půl druhé, půl třetí! Ano, hodiny ukazují půl třetí a škrábance jsou v jedné lince!“

„Jste poklad! Diky! Díky!“ křičel Franta nadšeně. V rozčilení zavěsil, ale křičel dál: „Myslím, že vás asi miluju!“

Bylo půl jedenácté. Do osudné hodiny zbývalo dvě stě čtyřicet minut. Franta měl dost času.

V otcově pracovně vyhledal mapu Radotína a okolí. Všiml si, že otec na ni velkými červenými body zaznamenal dva vrcholy trojúhelníka. Kde je třetí vrchol?

Nutně musí být na západ od druhého vrcholu.

Franta otevřel zásuvku psacího stolu a vytáhl kružítko a úhloměr.

První bod je zde, uvažoval. Druhý nalezl, v půl dvanácté. Třetí je možno najít v půl třetí ráno, o tři hodiny později. Za tu dobu se Země otočí o pětačtyřicet stupňů…

Franta odměřil pětačtyřicet stupňů a pravítkem narýsoval čáru. Tady někde musí být to místo, pomyslel si a hleděl na čáru.

„To místo musí někdo umět vypočítat,“ řekl Franta nahlas.

Složil pečlivě mapu, oblékl se a vsunul ji do kapsy.

Po půlhodinové jízdě Prahou zastavil na úzké asfaltové cestě před značkou Zákaz vjezdu Velká plechová cedule oznamovala, co všechno je zakázáno v petřínských sadech.

Parkovalo tu několik vozů, také jeden vojenský gazík.

Všude bylo ticho. Okna strahovských studentských kolejí zářila do tmy. Mezi stromy prokmitávaly červené výstražné lampy, umístěné na vrcholku televizních antén.

Asfaltová cesta dovedla Frantu k petřínské hvězdárně.

„Jen pojďte dál, je jasná noc, dnes se dá krásně pozoroval,“ vítal Frantu prodavač lístků.

Schodiště bylo temné. Jednotvárný hlas poučoval návštěvníky.

„Světla strahovských koleji nám znemožňují vidět souhvězdí Centaura, v němž je nejbližší hvězda, Proxima. Zato můžeme ale dnes spatřit souhvězdí Panny s jasnou hvězdou Spikou, vzdálenou 200 světelných let.“

Franta opatrně kráčel vzhůru. Slyšel jasně hučení, jak průvodce zapnul elektromotor a posunoval kopuli, aby návštěvníci mohli spatřit další část hvězdné oblohy.

Franta už byl téměř nahoře, když se dva návštěvníci rozhodli, že je výklad nudí. Frantovi nad hlavou blesklo světélko a na chvilku ozářilo tvář jednoho z odcházejících mužů. Franta spatřil Knappa.

Strnul a ta chvilka, kdy ztratil duchapřítomnost, mu mohla být osudná. Knapp neváhal ani zlomek vteřiny a oběma rukama vrazil Frantovi do prsou. Franta ztratil rovnováhu, vykřikl, zatápal rukama a už padal po hlavě ze schodů. Cítil, že letí. Rukama se dotkl schodu, odrazil se a znovu dopadl. Uslyšel nějaké výkřiky. Kutálel se bokem, až konečně dopadl na podestu a rozplácl se tam jako žába.

Průvodce rozsvítil. Nějaký pán pomáhal Frantovi vstát.

„Nic se nestalo, děkuju vám!“

„Byl to hrozný pád! Odvezeme vás do nemocnice.“

„Kdepak, věřte mi, jsem v naprostém pořádku. Umím padat, jsem výsadkář,“ lhal Franta.

„Hvězdárna není vhodné místo pro trénink,“ káral ho průvodce. Franta rozpačitě pokrčil rameny. Přitočil se k němu a řekl:

„Potřeboval bych soukromou hvězdářskou konzultací, mohl byste mi poradit?“

„Vy jste hvězdář-amatér?“

„Stejně jako jsem výsadkář,“ zabručel Franta.

„Jděte za soudruhem Vitáskem, ten vám rád pomůže,“ řekl průvodce. „A příště – buďte opatrnější!“

Soudruh Vitásek byl neobyčejně ochotný a dával najevo, že už dlouho netouží po ničem jiném, než kdy, bude moct poradit Frantovi v jeho astronomických potížích.

„Potřeboval bych věděl, jak vysoko nad obzorem bude Prokyon a kde v tu chvíli…“

„Máte mapu?“ zajímal se Vitásek.

„Ano,“ řekl Franta a vytáhl z kapsy složený arch.

„Nuže, ten průsečík je tady,“ řekl Vitásek a ukázal na mapě hrotem tužky.

„Jak víte, že hledám právě tenhle hod?“

„Před chvilkou tady byl jeden váš kolega. Pravděpodobně je to váš přítel. Měli jste se domluvit. Nemám času nazbyt, rozumíte?“

„Nehněvejte se, šlo o sázku. Zřejmě jsme měli oba stejný nápad ve stejnou chvíli.“

„Váš přítel byl čilejší,“ řekl Vitásek káravě. „Nu, neomlouvejte se. Pro zkušeného astronoma je to docela jednoduchý problém. Otázka úhlů, nic víc.“

Franta poděkoval a měl se k odchodu.

„Váš přítel si ještě chvilku u nás poseděl. Vypůjčil si ode mne pravítko a tužku. Také kružítko.“

Hledal těžiště trojúhelníka, pomyslel si Franta.

„Mohl byste mi také půjčit ty věci?“ zeptal se zkroušeně.

„Rád. Poslyšte, ale tu sázku asi prohrajete. Váš přítel je skutečně čilejší. Takovým způsobem jeho náskok nedoženete!“

Ukázalo se, že trojúhelník je neobyčejně protáhlý. Těžiště leželo několik kilometrů na západ. Franta se podíval pečlivě na mapu a zjistil, že hledaný bod je v Prokopském údolí, nedaleko Hlubočep.

Vyběhl před budovu. Knappa už nikde nezahlédl. Běžel po asfaltové cestě, připraven kdykoli odrazit zákeřný útok. Nic se ale nestalo.

Ale brzy shledal, že Knapp ho nenechal na pokoji. Když doběhl k automobilu, strnul: všechny čtyři pneumatiky byly prázdné. Někdo vyšrouboval ventilky. Auto bylo nepojízdné.

Franta se zoufale rozhlédl. Hned za jeho vozem parkoval malý fiatek. Franta opatrně zalomcovai klikou. Nepozorný řidič zapomněl zamknout.

Franta vklouzl dovnitř a zašátral pod palubní deskou. Nahmátl svazek drátů, vedoucích ke spínací skříňce. Vtěsnal své dlouhé tělo do úzkého prostoru před předními sedadly a zápalkou si posvítil. Několika hmaty spojil dva drátky. Zablesklo to a na palubní desce zazářily kontrolky. Odpojil červený drátek elektrického spouštěče a přiložil obnažený konec k mosaznému šroubu, k němuž byl připojen hlavní elektrický obvod. Startér se poslušně rozběhl a motor naskočil.

Rozjel se opatrně a dával úzkostlivý pozor, aby neporušil dopravní předpisy a nevzbudil tak pozornost hlídky VB: než by všechno vysvětlil, než by se spojil s majorem Švábem, Knapp a ti druzí by už dávno unikli.

Na konečné pětky přejel železniční trať, proklouzl hlubočepskými zatáčkami, podjel vysoký hlubočepský viadukt a zahnul na asfaltku, která se vine podél Dalejského potoka. Před bývalou hospodou U svatého Prokopa zastavil a zaparkoval. Zhasl světla, zaparkoval vůz a vystoupil.

Chvilku tiše stál. Oči zvolna přivykaly tmě. V údolí bylo licho. Tmavé skály se ostře rýsovaly proti hvězdné obloze. Franta neváhal, přeskočil příkop a dral se po strmém svahu vzhůru. Vyznal se tu dobře a přesně věděl, kde je to místo, v němž leží těžiště trojúhelníka, vytyčeného před více než pětadvaceti lety.

XXII. PRVNÍ KOLO

Rozhlédl se, aby se zorientoval. Na obzoru spatřil lesík. Po pravé ruce měl hlubinu Prokopského údolí, která v noci připomínala propast. V dálce blikala světélka barrandovských vil.

Zahvízdal vlak a se supěním se přehnal po vysokém hlubočepském viaduktu. Byl to nákladní vlak do Žatce.

Franta chvilku oddechoval a pak klesl znovu na kolena. Mohl počítat s tím, že jeho protivníci jsou někde v blízkosti. Jistě neztráceli čas, tím spíš, že o Frantovi věděli.

Zatajil dech a naslouchal. Hluk vlaku se zvolna vzdaloval. Nočním tichem se zvuk nese daleko. Vlak už mohl být několik kilometrů odtud, ale dunění kol bylo stále ještě jasně slyšet.

Vyrazil vzhůru. Věděl, že někde na obzoru musí narazit na cestu. Po ní dojde do řídkého lesíka, v polovině proťatého nehlubokou průrvou. Pokud se muž z hvězdárny nemýlil, těžiště trojúhelníka bylo nutno hledat právě tady.

Na cestu se dostal bez sebemenší nehody. Rozhlédl se. Nikde nebylo ani živáčka. Chvilku přemýšlel, až se rozhodl, že půjde na opačnou stranu, do borového lesa. Potom se pustí podél okraje lesa nazpět, k mlází a skalní průrvě. Je možné, že Knapp a ti ostatní jsou už na místě a hlídají mlází. Na cestě by ho uviděli už zdaleka.

Zaslechl hluk a přikrčil se. Někdo přicházel po cestě, pobrukoval si nějakou písničku. Jeho kroky zněly podivně nepravidelně. Když ho Franta konečně spatřil, usmál se. Byl to nějaký ochmelka, který zmeškal poslední autobus a namířil si to pěšky do Nové Vsi.

„Šli – tři – tamboři – pěšky – z vojny – domů,“ zpíval si, dupal do taktu a nijak mu nevadilo, že mírně pozměněná slova mu nevycházejí vždycky přesně do rýmu.

Franta počkal, až projde, a pak proklouzl za jeho zády do stínu borového lesa. Opatrně přebíhal od kmenu ke kmeni. Držel si muže pěkně na očích.

Co chvíli se zastavoval a volal do kraje:

„Bum, ratata bum!“

V jedné chvíli se cesta klikatila tak, že se takřka dotkla borového lesa, a Franta nebyl od něho vzdálen víc než nějakých dvacet metrů.

Mezi stromy se zablesklo červené světlo.

„Královská dcera u okýnka stála!“ zvolal ochmelka nadšeně.

„Stát! Co tu děláte?“

„Bum, ratata bum!“ odpověděl ochmelka. „Vy jste voják, viďte? Poznám to podle uniformy,“ dodal pyšně.

„Tady je vojenské cvičení,“ řekl muž ve stejnokroji.

„Hurá!“ vykřikl ochmelka, upřímně nadšen.

„Nekřičte tady a pokračujte.“

„Tambore švarný, hoď mi svoji růůůži!“

„Nikde se nezastavujte a pokračujte.“

„Bum, ratata bum,“ pravil ochmelka a vykročil.

Franta si oddechl. Když tu jsou vojáci, Knapp a jeho lidé se sem nemohli dostat.

Vystoupil ze stínu a zamířil k vojákovi.

„Stůj!“ houkl strážný.

Franta se zastavil.

„Potřebuju mluvit s velitelem cvičení. Mám pro něho naléhavou zprávu.“

„Dobře. Zavedu vás k němu,“ řekl strážný.

Pokynul rukou, aby Franta vykročil kupředu.

„Jděte! Dovedu vás k němu!“

Franta poslechl. Šel po cestě, ale v hlavě mu zablikalo varovné světélko.

Jak je možné, že strážný opouští své stanoviště?

Zastavil se a ohlédl se. Všiml si, že voják nemá samopal.

„Pokračujte, pokračujte,“ zavrčel voják.

„Nemáte zápalky?“ zeptal se Franta, aby získal čas.

„Tady se nesmí kouřit. Jděte.“

Franta ještě nevěděl, co udělá, ale strážný vycítil změnu v jeho chování. Udělal nějaký pohyb a v ruce se mu kovově zableskla zbraň.

„Otočte se!“ zavelel.

„Vy nejste voják,“ řekl Franta pomalu.

Podivný strážný k němu přiskočil a vrazil mu ústí pistole do zad.

„Jděte, nebo…,“ zasyčel výhrůžné. Franta poslechl.

Na okraji mlází se zastavili. Strážný tiše hvízdl.

Křovisko se zavlnilo.

„Co se děje?“

„Chytil jsem nějakého chlapa. Myslím, že je to ten, na kterého čekáme.“

Ostré světlo baterky Frantu oslnilo.

Silné paže ho uchopily a smýkly jím kupředu. Ztratil rovnováhu, na zápěstích ho cosi zastudilo. Ruce měl sevřeny ocelovými pouty.

„Šéfe, máme návštěvu,“ řekl muž s baterkou.

„Přiveďte ho sem.“

Frantu zamrazilo. Poznal ten hlas.

Světlo baterky se komíhalo ze strany na stranu, vrhalo strašidelné stíny, zdálo se, že se větve napřahují jako ruce nějakých lesních skřetů.

Matějka seděl na hromadě čerstvě vykopané hlíny a kouřil.

„To je shledání, pane inženýre! Škoda, velká škoda… Moji nadřízení moc stáli o vaši spolupráci s námi. Přes kolegu Knappa jsme vám hodili návnadu, jednu malou fotografii. Je to ale podoba, nevybrali jsme ho špatně, viďte?“

Otočil se kamsi do tmy.

„Tümlere!“

Ve světle baterky Franta spatřil nepravého Fišera, notně zabláceného a utrmáceného. Když ho teď viděl, jak tady stojí a přešlapuje z nohy na nohu, musel se sám sobě divit, jak si ho mohl s Fišerem splést. Měl docela jiné držení těla, jiné pohyby. Jen ta tvář, ta byla nápadně podobná Fišerovi.

„Doufali jsme, že vás pěkně zamotáme do nitek přes naše roztomilé Kosmické bratrstvo. Kolega Knapp měl připraveno několik dobrých klíček. Na neštěstí kolega Knapp nebyl dost obratný. Zapletl se do obyčejné zlodějny a šmeliny, přilákal na sebe pozornost policie a tím všechno zhatil.“

„Ale ne,“ Zakňoural někde ve tmě Knapp. „Tak to nebylo. To ten darebák Svátek. Moje vina to nebyla!“

„I kuš, pracovat a nemluvit,“ řekl Matějka a mávl netrpělivě rukou, jako by odháněl dotěrný hmyz. „Tak je to, příteli. Teď vám nabízím poslední šanci, jste ochoten vykonat všechny naše rozkazy?“

„To je dost hloupá otázka, nezdá se vám? Tváříte se, jako byste měl v ruce eso.“

Matějka chtěl něco říct. když se ze tmy ozval radostný Knappův výkřik.

„Myslím, že to máme!“

Matějka vstal a zmizel v houštině. Po chvilce zvolal:

„Pojďte sem, všichni. Svátka vemte s sebou.“

Prošli křovinami, až došli ke skalní průrvě. Tümler svítil elektrickou lampou, Knapp stál v hluboké jámě. Pod jeho nohama bylo vidět kamennou desku.

„Rychle, odházejte tu hlínu,“ velel Matějka. Knapp pracoval jako bobr. Deska byla v minutě čistá. Uprostřed bylo jasně vidět dvojici zlověstných run SS.

„Páčidla a kladkostroj!“ křikl Matějka a spustil se do jámy. Vsunul páčidlo pod desku a připevnil na něj hák kladkostroje. Ozvalo se kovové zarachocení. Matějka a Knapp vylezli z jámy. Řetěz se napjal a deska pomalu opouštěla své lůžko, kde spočívala přes dvacet let. Když se ocitla na deset centimetrů nad žulovou zárubní, něco kovově cvaklo a z okraje vyskočila dvojice kruhů.

„Spolehlivě pracují i po létech,“ usmál se Matějka. „Tomu se říká důkladná německá práce.“

„Asi to vyrobili vězňové v nějakém koncentračním táboře, ještě dřív, než je esesmani zahnali do plynu,“ řekl Franta lhostejně. Matějka se po něm zlostně ohnal rukou, ale pak pokrčil rameny.

Uchopil veliký kámen, strčil ho do mezery mezi deskou a zárubní a pokynul strážnému, aby uvolnil kladkostroj. V zemi zel černý obdélníkový otvor, rámovaný šedou žulovou zárubní.

Všichni mlčeli. Matějka posvítil dovnitř.

„Jdeme,“ zasípěl.

„Co uděláme se Svátkem?“

„Vezmeme ho s sebou. Necháme ho uvnitř. Tam ho nikdo hledat nebude.“

„Jste blázni, otec…“ Ale Matějka se usmál.

„Ty jsi blázen, chlape! Tvůj otec je bradou vzhůru. Tümler mu vsolil pěknou do těla.“

„Tümler? Myslel jsem, že já.“

„Tümler byl v té chalupě dřív než ty. Tvůj otec tam už na něho čekal. Bůh ví, jak se dověděl, že tam máme základnu. Stál v chodbě a Tümler otevřel dveře a okamžitě začal střílet. To ho zachránilo. Když jsi tam přišel ty, otec to už měl v těle. Střelil jsi, ale trefil ses pánu bohu do oken!“

Franta sebral veškerou sílu a skočil po Tümlerovi, pěsti spoutané ocelovými náramky napřažené kupředu. Zasáhl Tümlera rovnou do obličeje. Cítil, že mu pod klouby něco povolilo, to byl Tümlerův nos.

Zasažený Němec se zhroutil a začal kňučet jako pes.

Matějka přiskočil k Frantovi a bolestivě ho udeřil do žaludku.

„Dost pitomostí! Rychle dovnitř, všichni! A ty tady nekňučí.“

Tümler už nebyl podoben Fišerovi, jeho obličej byl zalitý krví.

Sestoupili po kamenných stupních do chodby vytesané do skal, kde to bylo cítit zvláštním pachem plesniviny a vazelíny. Všichni muži vytáhli z kapes baterky. Postupovali opatrně chodbou. Vstoupili do větší klenuté místnosti. Celá její jedna strana byla zakryta podlouhlými dřevěnými bednami. Matějka otevřel víko jedné z nich, vytáhl jakési mastné hadry, hodil je na zem a pák sáhl hlouběji dovnitř.

„Podívejme, to je nadělení!“ řekl a vytáhl ven lehký kulomet.

„Skladiště zbraní pro SS, kteří měli operovat v prostoru Prahy po obsazení Čech Sovětskou armádou,“ podotkl Knapp.

„Nech si své rozumy pro sebe,“ utrhl se na něho Matějka. Neměl zřejmě rád, když jeho podřízení vyjadřovali svůj názor. Svítil kolem sebe, až jeho zrak padl na dvojici run SS, vyrytou na stěně.

Přistoupil ke stěně a zaklepal na ni pažbou své pistole. Ozval se dutý zvuk.

„Krumpáč, rychle!“

Podařilo se mu vyrazit do zdi otvor. Na čele se mu perlil pot. Krumpáč zvonil v pravidelných intervalech o skálu. Franta se už ocitl v chodbičce, vyběhl po schůdcích, nad hlavou spatřil v obdélníkovém otvoru hvězdné nebe a čerstvý vzduch svobody mu dýchal do tváře.

„Utíká! Stůj!“

Výstřel se za ním ozval jako prásknutí biče, střela dopadla těsně vedle něho a z kamene vystříkl gejzír jisker Pokusil se vyšvihnout nahoru, ale s rukama sepnutýma k sobě ocelovými pouty se nemohl nahoře zachytit.

Štěkl druhý výstřel. Franta se s nadějí poctíval na hvězdnatý obdélník. Projela jím zoufalá myšlenka.

Popadl oběma rukama ocelový sochor, který bránil kovovému obdélníku v pohybu. Vynaložil veškerou sílu, vzepřel se nohama a prudce cukl. Kamenná deska chvilku tkvěla v původní poloze, pak se pohnula a začala klesat nejdřív zvolna, pak stále rychleji. Franta mimoděk uskočil. Třetí výstřel byl lépe mířený a Franta v pádu cítil, jak se horký projektil otřel o jeho loket.

„On nás tu zavřel!“ řval Knapp. „Jak se odtud dostaneme?“

„Vykopeme se,“ mručel Matějka.

„Krumpáčem ve skále?“

Franta ležel pod jejich nohama.

Matějka do něho zuřivě kopl.

„Něco vymyslíme. Teď zase do práce!“

Uchopil Frantu za svázané ruce a vlekl ho k otvoru.

„Dejte mi krumpáč!“

Pustil se do práce. Knapp zatím zpracovával Frantu kopanci a údery pěsti. Bil ho jako nepříčetný. Nakonec ho zadržel strážný.

„Nech, zabiješ ho.“

„To chci! To chci!“

„Neblázni, třeba nám bude každá síla dobrá.“

„Je to lump!“

„Odprásknout ho můžeme vždycky. Nech toho a vystřídej šéfa.“

Otvor ve skále byl brzy tak veliký, že jim mohl dospělý muž prolézt. Matějka posvítil dovnitř.

„Jsou tady nějaké chodby!“

Vlezli dovnitř, prošli krátkou chodbou, sestoupili po úzkém schodišti a pronikli do betonové klenuté kobky. Uprostřed stál psací stůl, u stěny byl stojan na zbraně, ověšený samopaly a kulomety. Bedničky s náboji byly rozestavěny podél zdi. Matějka si ale všímal pouze kancelářské skříně, která stála vedle stojanu. Rázně ji otevřel. Byla téměř prázdná, jen na jedné polici stály čtyři kancelářské pořadače se spisy. Matějka uchopil namátkou jeden z nich a začal horečně listovat.

„To je, ono! Archiv pražského gestapa, jeho nejdůležitější část! To je seznam agentů, cvičených pro práci po válce. Přátelé, to má pro nás cenu zlata.“

„Jak se odtud dostaneme? Tady to pro nás nemá cenu žádnou. Jedna houska by byla cennější. To tu máme sedět, umírat hladem a žízní a čísl si jména agentů gestapa?“ vrčel Knapp.

Matějka se rozhlédl kolem sebe.

„Něco vymyslíme. Řekl bych, že už jsme pěkně hluboko pod povrchem. Nemůžeme být daleko od skalní stěny. Prokopeme se stěnou ven!“

„To je nesmysl! Máme jen krumpáč!“

„A co je tohle?“ řekl Matějka a ukázal na dlouhou bednu. „V tom jsou pancéřové pěsti. Takový pancerfaust si poradí s vápencovou skálou jedna dvě.“

„Je to dvacet let starý krám. Nevezmu to do ruky ani za nic. Co když to vybouchne v rukou?“

„Máme tady pokusného králíka,“ řekl Matějka a uchopil Frantu za loket. „Ty nám probiješ cestu ven. Je to tvoje jediná šance.“

Každému z mužů svěřil jeden pořadač.

„Všichni ustoupíme až za ohyb chodby. Svátek bude stát tady a střelí pancéřovou pěstí do skály.“

„Tlak vzduchu nás zabije. Roztrhá nám plíce,“ namílal Knapp

„Zabije možná Svátka, ale my budeme dost daleko.“

„Co když obrátí zbraň proti nám?“

„Těsně před výstřelem ho budu mít na mušce. Slyšíš? Když uděláš nějaký podtrh, střelím tě mezi lopatky.“

Franta byl bledý. Slyšel, jak Matějka rozestavuje své lidi Někteří ustoupili až docela dozadu, ke kamennému poklopu. Matějka uvolnil Frantovi pouta.

„Umíš s tím střílet?“

Franta pokrčil rameny a nastavil mířidla zbraně do palebné polohy.

„Jistě barikádník,“ řekl Matějka posměšně. „My tě tady teď necháme a poraď si, jak umíš. Kdyby ti to roztrhalo plíce, slibuju ti, že ti dám ránu z milosti.“

Zarachotil závěrem své pistole a ustoupil dozadu. Franta se také stáhl až k ohbí chodby, tak daleko od skalní stěny, jak jen to bylo možné.

Ulehl, nasadil pancéřovou pěst k rameni a zamířil doprostřed stěny. Zavřel oči a stiskl spoušť.

Tlaková vlna ho přirazila k podlaze a vymáčkla z něho dech. Hrudník se mu propadl a celým tělem projela palčivá bolest. Před očima se mu roztočila ohnivá kola a z úst doširoka otevřených vydával skučivé zvuky. S největším vypětím vůle se mu podařilo zvládnout prsní svaly a vpravit do plic něco kyslíku.

Život se do něho rychle vracel. Uslyšel nějaké hlasy.

„Dobře, chlapče, ještě jednu ránu a budeme z toho venku. Skála už praskla,“ doléhal k němu z dálky Matějkův hlas.

Když měl poprvé stisknout spoušť, nevěděl ještě, jaké peklo ho čeká. Tehdy už jednal s největším sebezapřením. Nyní se v něm všechno vzpíralo.

Zmáčkl spoušť. Rachot výbuchu se valil chodbami podzemního úkrytu. Tentokrát nebyla tlaková vlna tak silná. Velká část plynů pronikla otvorem ve skále ven. Okraje otvoru praskaly, drolily se. Ale také skalní klenba praskala.

„Ven, rychle ven!“

Běželi, co jim nohy stačily a Matějka kontroloval, jestli nikdo z nich v panice nepustil drahocenný pořadač na zem. V některých místech se uvolňovaly obrovské balvany. První proklouzl otvorem Tümler, po něm se dostal na svobodu Knapp, pak strážný. Poslední ustupoval Matějka.

„Slíbil jsem ti ránu z milosti,“ řekl a zlověstně se na Frantu usmíval. „Jsem zvyklý plnit své sliby.“

Zvedl pistoli a namířil ji Frantovi do obličeje. Nad jeho hlavou cosi prasklo. Podíval se vzhůru a uskočil. Ze stropu se utrhl balvan provázený deštěm drobnějších kamínků.

Teď se zmocnila panika i Matějky. Obrátil se a spěchal k otvoru. Proklouzl jím právě včas. Kdyby zaváhal o zlomek vteřiny, byl by ho rozmáčkl balvan.

Franta se mátožně postavil na kolena. Uchopil jednu pancéřovou pěst jako berlu a plazil se kupředu deštěm kamenů. Oblaka vápencového prachu mu dráždila oči. Neviděl zhola nic, jen tušil, že někde vepředu je spásný otvor. Vedl ho pouze pud. Skála pukala, naříkala, hřmotila. Levou rukou se dotkl kamenné stěny. Měl pocit, že sahá na živou bytost.

Spatřil před sebou otvor tak blízko, že vyjekl překvapením. Byl snad dva metry, snad jen metr od něho. Ale současně pocítil, že se stěna začíná hroutit. Dala se do pohybu a za hlubokého hukotu a dunění kráčela k němu jako kamenný komtur. Ještě krok a budu na svobodě, znělo Frantovi v hlavě. Skála ho srazila na zem. Ani si neuvědomil, co dělá, když popadl pancéřovou pěst oběma rukama a opřel ji jedním koncem o zem a druhým koncem o hroutící se stěnu.

Když vybuchne, bude to rychlá smrt.

Opřel se oběma nohama o zem a jediným trhnutím se prosmekl skalním otvorem. Byl snad ještě chodidly v otvoru, když pancéřová pěst vybuchla. Letěl vzduchem a dopadl do měkké náruče šeříkového keře, který skromně živořil ve skalní stráni, čerpaje živiny v kamenné suti.

Do údolí se řítila lavina balvanů. Franta běžel a skákal takřka poslepu.

Dlouho trvalo, než rachot utichl a než se Franta odvážil vystrčit hlavu. Dole v údolí spatřil červené světlo. Někdo tam startoval automobil.

Franta zapomněl na bolest, zapomněl na únavu a veden nežkrušitelnou vůlí vyrazil znovu kupředu.

V ranním příšeří spatřil gazík s okrouhlou československou vlajkou na boku: vojenský vůz. Uvědomil si, že je to tentýž vůz, jaký spatřil večer před petřínskou hvězdárnou: Kolem něho se pohybovaly nějaké postavy. Když se Franta přiblížil, spatřil Matějku a jeho druhy, jak se převlékají do vojenských maskovacích stejnokrojů.

Převlékají se za vojáky, protože předpokládají, že vojenský vůz nebude Veřejná bezpečnost zastavovat a prohlížet, kdyby náhodou bylo vyhlášeno pátrání.

Ale jeden z nich chyběl: strážný, ten, kterému Franta skočil na vějičku nahoře v borovém lese.

Nedaleko zahrčel motor.

Zpoza skály vyjel nákladní vůz a ve světle reflektorů gazíka Franta poznal, že je to nákladní vůz Praga RN.

Matějka přistoupil ke kabině. Bylo na něm vidět, že je nervózní a že spěchá. Výbuchy byly jistě slyšet široko daleko a brzy přijdou lidé z Hlubočep a nedalekých Klukovic a budou se ptát, co se stalo. V tu dobu už musí být pryč.

Franta se přiblížil až k příkopu podél silníce.

Matějkovi agenti se už stačili převléknout do vojenského a naskočili do gazíku. Matějka usedl za volant terénního vozu a rozjel se. Erena se rozjela za ním.

Franta se přikrčil do příkopu.

Sotva ho automobil minul, Franta bleskurychle vyskočil na obě nohy, vymrštil se z příkopu a pádil za vozem. Motor ereny kvílel, řidič rachotivě přehazoval rychlosti. Franta běžel a napřahoval spoutané ruce na korbu vozu. Poslední skok – a zachytil se! Chvilku se nechal vléct, až se odvážil druhého skoku a dopadl levým chodidlem na rezervní pneumatiku.

Nemohu tady zůstat věčně, pomyslel si. Zkusil, jestli by dosáhl pravou nohou okraje korby. Šlo to! Zachytil se chodidlem, podařilo se mu přesunout i loket spoutané pravičky přes okraj a za několik okamžiků se už choulil na podlaze ložného prostoru auta.

Ty spoutané ruce! Nenáviděl ta pouta. Připadal si jako zvíře chycené do pasti. Soustředil veškerou svou nenávist, ale i zoufalství na ocelová pouta, která ho tak hrozně omezovala v pohybech.

Venku už bylo světlo. Franta povysunul pouta vzhůru, aby si je mohl prohlédnout. Byly už obstarožní, kdo ví, kde je Matějka sehnal. Nicméně to byla pouta důkladná, zhotovená z prvotřídní oceli.

Náhle si všiml, že nejvíce poškozená a otlučená jsou kolem otvoru pro klíč. Doslal nápad. Nahmatal konečky prstů přezku opasku, rozepl ji a vsunul jazýček přezky do otvoru. V zámku něco kovově klaplo a pouta povolila.

Franta byl volný. Slastně se protáhl a přistihl se při myšlence, že se na druhé kolo střetnutí docela těší.

XXIII. AKCE VZDUCH

Franta si třel zápěstí a snažil se vymazat z paměti vzpomínky na nebezpečí, z něhož právě vyvázl jen šťastnou shodou okolností. Bylo mu celkem jasné, co udělá: při nejbližší příležitosti vyskočí z auta a upozorní na transport nejbližšího příslušníka Veřejné bezpečnosti.

Tak skončí dobrodružství Matějky a spol. Byl to plán vcelku prostý a snadno proveditelný, tak snadno, že Frantovi začalo být trochu líto, že to všechno má tak brzy skončit. Vzpomněl si na otce, zraněného zákeřnou střelou Tümlera. Ale otcovo utrpení je dluh!

V koutku duše cítil, že neuvažuje správně.

Jenomže, co je po této noci normální. Posedla ho divokost. která byla živena pocitem, že konečné vítězství je na dosah ruky. Měl pocit, že se už nemůže nic zlého stát po všem, co překonal.

Nic si neuvědomoval. Byl přesvědčen, že uvažuje a jedná správně. Všechny obavy, ba i tíseň, z něho spadly. I tělesně cítil, jako kdyby bolest, kterou přestál, byla pouze sprcha, která tělu dodá energii a sílu.

Rozhlédl se kolem sebe.

Přes okraj korby viděl ven. Praha už byla daleko a auto ujíždělo po strakonické silnici. Tušil, že toto drama bude vrcholit tam, kde začalo, totiž na Šumavě, na západní hranici. Tudy někudy odjížděl Fišer v pětačtyřicátém. Na Šumavě byl zneškodněn o šest let později. A v šumavské Doubravě se objevil jako neskutečný fantom po dalších patnácti letech. Kde jinde mělo nastat rozuzlení?

Slunce se vyhouplo nad obzor. Franta ucítil na tváři jeho paprsky a teprve teď si uvědomil, jaká mu byla zima po celou tu dobu. Ve Voznici šly děti právě do školy.

Na korbě bylo pět velkých podlouhlých beden. Pokusil se otevřít víko jedné z nich, ale zadřel si jen třísku do dlaně.

Co asi bylo v těch bednách? Frantu nejdřív napadlo, že to jsou zbraně. Když ale vůz poskočil na nerovnosti silnice, z vrchních beden se ozýval šramoť, jako kdyby se uvnitř něco přesouvalo.

Jednotvárný zpěv motoru byl náhle přerušen. Řidič brzdil. Franta si lehl na podlahu vozu. Srdce se mu rozbušilo vzrušením.

Vůz zastavil, řidič rachotivě zařadil jedničku a opatrně se rozjel. Podle kývání podlahy Franta poznal, že přejíždí na lesní cestu. Pozvedl hlavu a spatřil koruny buků a špičky velikých smrků. Nejeli daleko. Řidič za stavil a zhasl motor.

„Co je?“ křičel řidič.

„Vylez, musím vám něco říct,“ slyšel Matějku.

Pak zaslechl nářek a nějaké údery.

„Tak, ty hlupáku,“ zasyčel Matějka. „Svátek ti měl urazit hlavu, ne jenom nos.“

Byl to tedy Tümler.

„Celou cestu kňourá, abychom archiv odevzdali na policii a vyprosili si odpuštění. Má plné kalhoty. Ale aby bylo jasno: v téhle hře táhneme všichni za jeden provaz. Jedeme ve vlaku, který jede tak rychle, že nemůžeme vyskočit. Jsou tady ti mrtví!“

„Zabil jsi je ty,“ zamručel Knapp.

„Musel jsem je zabít! Ale vy všichni jste o tom věděli a souhlasili jste s tím. Myslíte, že by vám to někdy někdo prominul jenom proto, že pěkně poprosíte a odevzdáte na oddělení ztrát a nálezů tyhle pěkné balíčky? Ne, vážení pánové. Na téhle straně hranic mají ty balíky pro nás cenu konopného provazu. Ale na druhé straně je to zlato. Rozumíte mi dobře?“

„Jde o to, abychom se tam dostali,“ vrčel Knapp. „Pochop, já neremcám, já se ničeho nebojím, ale myslím, že jsme nadělali moc hluku. Co kdybychom to všechno zahodili a koukali se ztratit?“

„Jak se chceš ztratit v téhle zemi? Chceš se schovat tady v Brdech? Jestli chceš hlubší lesy, odjed autostopem do Beskyd a zahrabej se někam pod kořeny jako medvěd. Měj rozum! Jediná naše naděje je Hardpool. Na Čerchmantu nás bude čekat a odevzdá nám pasy. Odjedeme ještě dnes v noci. Zítra ráno vás zvu na šampaňské. Bude to večírek, který potáhneme tři dny a tři noci! Na zlaté straně hranic, ne na konopné!“

Franta si uvědomil, že teď, když zná cíl cesty, je zbytečné, aby riskoval odhalení na korbě vozu.

Opatrně vystrčil hlavu.

Hlasy přicházely odněkud zepředu. Gazík zřejmě stál před chladičem pragovky a celá skupina se shromáždila kolem něho.

Přehodil nohu a opatrně se spustil na zem. Viděl nohy svých nepřátel. Za ním bylo husté smrkové houští. Decimetr po decimetru couval, nespouštěje nohy zločinců z očí. Nevyvaroval se několika neopatrných zvuků. zlomil větvičku a také větve zašuměly tak hlasitě, že mu za trnulo.

Vklouzl do houští a plížil se pryč od lesní cesty. Pak opatrně došel až k silnici.

Asi by neměl nic podnikat a měl by jít na Veřejnou bezpečnost. Vracela se mu soudnost a trápily ho pochybnosti: Ten hlásek ze zadního koutka mysli se ozýval stále hlasitěji.

Zaskřípěly brzdy a těsně před Frantou zastavilo bledě modré embéčko. Řídila ho hezká mladá žena. Vybělila z vozu, oči dokořán.

„Měl jste havárii?“

„Havárii?“ divil se Franta a teprve v tom okamžiku si uvědomil, jakým asi dojmem působí jeho zevnějšek.

„Tady máte krev,“ pokračovala mladá žena. „Kde je ten vůz? Ráda pomohu, mám zdravotnický kurs.“

„Spadl jsem jen z motorky.“

„Kde je ta motorka?“

„Ujela. Kamarád mne ztratil a ani si toho nevšiml.“

„To je hrůza! Taková nezodpovědnost. Pojďte, nastupte, třeba ho chytíme…“

Franta nastoupil na dlouhou cestu na Šumavu. Dívka ho dovezla až do Strakonic, zavedla ho ke své tetě a tam se Franta mohl umýt, zatímco obě ženy svedly částečně úspěšný boj se špínou a dírami na jeho obleku. Když vyšel z domu, stále ještě připomínal vzhled člověka, který přežil železniční neštěstí. K jedné příznivé změně však přece jen došlo: vypadalo to, že k neštěstí nedošlo dnes, ale předevčírem. A to byl nesporný úspěch.

Bylo už šest hodin večer, když se dostal do Doubravy. A pivní, na koho tu narazil, byla Alenka.

„Františku! Jak to vypadáš?“

Odpověděl něco neurčitého, že byl na houbách a zapletl se do trnitého křoví.

„Františku! Nemysli si, že ženská musí nutně být hloupá. Ty ses zapletl, ale ne do trnitého křoví. Ten telefon včera večer, přemýšlela jsem o tom a nelíbí se mi to. Pověz mi pravdu.“

Začal mít zlost. Vztáhla k němu ruku, ale rozhodně ji od sebe odstrčil.

„Nemusím se nikomu zpovídat. Je to moje věc!“

Zkoprněla údivem a dívala se za ním, jak rychle kráčí ulicí. Cítil v zádech její pohled. Mrzelo ho, že se s ní musel pohádat, ale co jiného mohl dělat? Jen aby ji nenapadlo jít za ním! Doufal, že se urazila a že ho nechá jít svou cestou.

Na okraji městečka se ohlédl. Nikdo ho nesledoval. Oddechl si. Vykročil ještě rázněji, i když cítil v nohách velikou únavu. Kolik hodin už nespal? Připadalo mu, že nezamhouřil oko celý týden.

Když se dostal pod Čerchmant, už se šeřilo. Opatrně vstoupil do lesa a naslouchal. Byl si jist, že je tu sám, protože oba vozy by musely projet kolem něho. Ale co když Matějka změnil plán a dostal se na Čerchmant odněkud pěšky?

Stoupal po cestičce vzhůru, minul transformační stanici a zastavil se až v místech, kde les přecházel do křovin a kde začínala louka.

Chvilku hledal vhodný úkryt. Nakonec našel to. po čem pátral, vsunul se do skuliny mezi velikým omšelým balvanem a hlohovým keřem. Podepřel si hlavu dlaněmi a úporně pozoroval louku. Tak úporně, že se mu zavřela víčka a on usnul spánkem spravedlivých.

Probudil se, když už byla tma a hvězdy planuly mnohem jasněji než na pražské obloze. S obtížemi nalezl Velký vůz, ale Prokyon nemohl najít ani zanic.

Mžoural do tmy, a když si jeho oči zvykly, div nevykřikl údivem: uprostřed louky stálo letadlo.

Kolem pobíhali nějací lidé. Podle hlasu poznal Matějku. Rozeznal i hrdelní hlas Hardpoolův. Domlouval se s Matějkou lámanou němčinou.

Jak se tu vzalo letadlo? Přiletělo rovnou z nebe? Když, se Franta bedlivěji rozhlížel, všiml si nejasné světlé skvrny, která byla opodál. Uvědomil si, že to jsou zbytky beden, které viděl na korbě pragovky. Rázem pochopil: není to letadlo, ale kluzák. Byl rozebraný a ukrytý v bednách. Matějka ho sem přivezl a přímo na místě sestavil. Je to malý kluzák, vejde se do něho jen jeden člověk. Pro ostatní připravil Hardpool falešné pasy. Pravděpodobně odletí s kluzákem sám a odveze tajné dokumenty na druhou stranu hranic.

Franta vyklouzl ze svého úkrytu. Narazil na něco studeného, slizkého. Lekl se, ale pak ten předmět ohmatal. Byl to silný gumový kabel.

Bylo jasné, že připravují kluzák ke startu.

Pak se jeden muž nachýlil k předku letadla, něco tam kutil. Cosi kovově cvaklo. Připojoval tenké ocelové lano, které vytáhne letoun do výše.

To znamená, že někde musí být naviják, uvědomil si Franta. Bezmotorové letadlo se dostane do vzduchu pouze silou jiného letadla, které ho táhne za sebou, nebo pomocí navijáku.

Proto je tady ten kabel! Matějka nechtěl budit pozornost hlídek Pohraniční stráže navijákem na benzínový pohon. Použil proto elektrického navijáku.

Vrátil se ke kabelu. Byl silný jako ukazovák. Teď je třeba rychle jednat! Hmatem sledoval kabel a vzdaloval se od mužů a letadla tak rychle, jak bylo možno.

Kabel ho zavedl k betonové budce transformátoru.

Plechová dvířka byla dokořán. Kabel končil ve svorkovnici vysokého napětí.

Popadl ho oběma rukama, vzepřel se patami o zem a vší silou škubl. Kabel se ani nehnul.

Nad vrcholky stromů vyšel měsíc a zvědavě se díval Frantovi přes rameno. Jeho paprsky zalily svorkovnici bledou září. Ze stínů zazářila mosaz a matně se leskl hliník. Červená, žlutá a zelená izolace vnitřních spojů vytvářela spletité obrazce.

Kabel byl ukončen na letovanými mosaznými oky. Matějka měl zřejmě rád důkladnou práci. Proto se Frantovi nemohlo podařit kabel vytrhnout! Oka byla důkladně dotažena mosaznými maticemi.

V bezmocném vzteku popadl suchou větev a zasadil několik silných ran do toho chladného hada, jímž probíhala neviditelná elektrická síla.

Co kdybych svorky zkratoval? Napadlo Frantu.

Zvedl ze země mokrou větvičku a opatrně ji hodil na svorky. Zablesklo se, zasyčelo to a větvička dopadla Frantovi k nohám. Zvedl ji. Byla teplá.

Srdce mu divoce bilo. Měl hrůzu z té slepé, tiché síly, zakleté do mosazných svorek.

Nahoře na kopci se ozval zvláštní zvuk. Bylo to jednotvárné bzučení nějakého stroje. Franta pochopil. Vrátek začal pracovat. Jedno bylo jisté: ke zkratu nedošlo, a za několik okamžiků letoun bude ve vzduchu.

Frantovi se zatmělo před očima zoufalou zuřivostí.

Mosazné oči na něho výsměšně hleděly. Dotkneš se, odvážíš se? Franta je nevnímal, naslouchal jen tepu vlastního srdce. Se zavřenýma očima se vrhl kupředu, aby co nejrychleji překonal těch deset centimetrů.

Jakási síla mu sevřela hruď. Otevřel oči. To je už smrt? Ne, mosazné oči na něho mžourají dál!

„Neblázni, Franto,“ pošeptal mu do ucha otec.

Nechápavě zavrtěl hlavou.

Bzučeni vrátku mu znělo stále v uších. Pak cosi kovově cvaklo. Vrátek přestal pracovat. Přes tvář Měsíce přeletěl stín.

Byl to kluzák, směřující k západní hranici, vzdálené co by kamenem dohodil.

Letěl tiše, nikým nerušen, s Hardpoolem a tajnými dokumenty na palubě.

„Rychle odtud,“ zašeptal někdo ve tmě a Franta poznal hlas majora Švába.

XXIV. DOPIS Z JAPONSKA

Rotný Kubelka se nepamatoval, že by v místnosti Veřejné bezpečnosti v Doubravě byli někdy svědky tak významných akcí jako dnes. Major Šváb zde umístil svůj štáb. V zadní místnosti, kde byl kavalec, plechová skříň na spisy a kamínka zvaná bubínek, se usadil spojař se silnou vysílačkou. Kubelka vyvářel kávu a čaj. Nevěděl přesně, o co jde, ale o to významněji se tvářil, když se ho listonoš Hořejš ptal, co se děje.

„Jdeme do akce!“

A zanechal ho zkoprnělého na chodníku.

Když ale před dveřmi zastavila volba, z ní vystoupil major Šváb a dva další muži a vedli mezi sebou inženýra Svátka, potrhaného, umazaného a na mnoha místech poraněného do krve, celý se rozklepal.

Jaká byla jeho úleva, když si uvědomil, že major Šváb se chová k Frantovi přátelsky, s úctou a uznáním!

„To je náš hrdina dne, soudruhu rotný,“ řekl major. „Uvařte mu velký hrnek čaje a troška rumu uvnitř nebude škodit.“

Franta, otec Svátek a major Šváb se posadili ke stolu Franta dosedl poněkud dřevěně. Bolelo ho celé tělo. Major se podíval na hodinky.

„Naši přátelé za hranicemi už asi začínají oslavovat. Pan Hardpool jistě otevírá první láhev šampaňského.“

Zazvonil telefon a major chvilku poslouchal.

„Rozumím,“ řekl a zavěsil. Obrátil se k ostatním a dodal:

„Matějka, Knapp, Tümmler a ten čtvrtý jsou zajištěni.“

„Já tomu nerozumím. Proč jste nechali Hardpoola s dokumenty odletět?“

„Víš, kolik nám dalo práce, než jsme je připravili a vyrobili,“ řekl otec a přimhouřil spiklenecky oko.

„Jak to? To nejsou pravé dokumenty gestapa?“

„Samozřejmě že nejsou. Byly vyrobeny v našich laboratořích a do tajné skrýše jsme je před týdnem vlastnoručně s majorem Švábem uložili! Pomáhala nám spousta odborníků. To není jen tak, maskovat tajný úkryt, aby to vypadalo, že do něho dvacet nikdo nevstoupil.“

„Ale proč?“

„Musíme to vzít od začátku,“ řekl major Šváb. „Vraťme se k tomu dni, kdy Knapp vyrukoval s fotografii falešného Fišera. Byl to začátek dlouho a pečlivě připravované akce. Americká rozvědka si vyhlédla jistého inženýra jako osobu, na níž má mimořádný zájem. Je to odborník, který má plnou důvěru bezpečnostních orgánů a účastní se důležitých vojenských staveb. Má přístup k významným vojenským tajemstvím. Pro každou rozvědku je člověk tohoto typu neocenitelný zdroj informací. Prostřednictvím Matějky vás dlouho pozorovali a zkoumali, soudruhu inženýre. Hledali vaši slabou, stránku, na kterou by mohli uhodit. Dlouho nemohli na nic přijít. Teprve jejich přátelé z nacistického podsvětí jim dali správný tip, pravděpodobně bezděky. Když zkoumali vaši minulost, zabývali se i vaší odbojovou činností. A tak narazili na jméno Ladislav Fišer. A tehdy přišli na ten nápad. Co udělá inženýr Svátek, až se dozví, že Fišer žije? Bude po něm pátrat. Bude ochoten navázat styk s kýmkoli, jen aby se dostal Fišerovi na stopu.“

„Já na to skočil a navázal jsem styk s kosmickým bratrstvem CBA a Knappem,“ řekl Franta provinile.

„Ano. Ale v té době jsme už začali tušit, o co tu běží. Já osobně jsem si byl jist, že Fišer nežije. Člověk tohoto typu nemůže ve světě zmizet beze stopy. Za těch patnáct let, které uplynuly od událostí v doubravských močálech, by naši lidé na jeho jméno museli někde narazit. Tušil jsem, že ten tah s fotografií údajného Fišera je léčka. Čekali jsme, co se z toho vyvine. Naši protivníci se ale dopustili závažné chyby. Byli zřejmě příliš důvěřiví a nechali fašistům z HIAG příležitost k akcí. Ti jednali na vlastní pěst. Věděli, že někde v okolí Prahy je ukryta významná část gestapáckého archivu. Rozhodli se, že ho najdou. Dokonce je možné, že ti dva muži jednali na vlastní pěst. Přepadli domek v Horním Újezdě, nalezli tam tu starou mapu a začali hledat. V té době už Američané stačili upozornit Matějku na jejich počínání. Měl je pod dohledem. Když viděl, že se dostali do našich rukou, zasáhl podle instrukcí svých zaměstnavatelů. Oba členy HIAG prostě zlikvidoval.“

„Je to jisté, že to byl Matějka?“

„Téměř jisté a brzy se o tom přesvědčíme. Jeden z nich napsal na okraj ukradené mapy slovo Prokyon. Dlouho jsme přemýšleli, než jsme přišli na to, že hvězda Prokyon je klíč k objevení tajné skrýše. Když jsme tajemství odhalili, skrýš jsme snadno našli a dokumenty zabavili. Tím jsme ale nechtěli věc ukončit. Věděli jsme, proč ti pánové o seznam agentů tolik stojí: chtějí je využít pro sebe, chtějí s jejich pomocí vybudoval špionážní síť. A tak nás napadlo: co kdybychom jim připravili jiný seznam, pomocí něhož by vybudovali síť, složenou z našich lidí, z našich kontrarozvědčíků? Zamotali bychom jim pořádně hlavu. Zdálo se, že nápad je realizovatelný, a tak jsme se pustili do práce.“

„Proč jste mi to neřekli?“

„Věděli jsme, že vás ti lidé pozorně sledují. Záleželo nám na tom, abyste si počínal co nejpřirozeněji. Počítali jsme s vaší podnikavostí a odvahou. Proto jsme vás nechali, abyste se setkal s rezidentem Hardpoolem, proto jsme připustili, abyste předal otcovy dokumenty nepravému Fišerovi. Také váš otec hrál svou roli: rozvědčík ve výslužbě pátrá na vlastní pěst. Jde po stopě, až se dostane na samotu U tří seker.“

„A to mne málem stálo krk,“ zabručel Svátek otec. „Ten mizera Tümler mne střelil do ramene. Ztratil jsem dost krve a omdlel jsem.“

„A já si dlouho myslel, že jsem tě střelil,“ řekl Franta. „A kdo si hrál s mými hodinami? Byl jsi to ty?“

„Ano,“ řekl otec a trochu provinile se podíval na majora. „Nebylo to sice předem dohodnuté, ale chtěl jsem ti přece jen nechat příležitost k pátrání.“

„Byl to riskantní krok,“ řekl major přísně, „ale i ten posloužil účelu. Celá ta záležitost se tím zamotala. Když ti pánové odhalili skrýš, na scéně se objevil detektiv amatér inženýr Svátek. Počínal si, s odpuštěním, jako slon v porcelánu. Pánové z toho byli jistě celí nervózní. Vyvedlo je to z míry. A to bylo dobře. Utužilo to jejich víru, že dokumenty jsou pravé. Zbytek příběhu byl prostý. Zločinci odjeli a byli přesvědčeni, že detektiv amatér zahynul ve skalách. Postavili kluzák, dostali od Hardpoola padělané pasy a odeslali ho s listinami do země zaslíbené. Odjeli do Chebu, nasedli do vlaku a těšili se na oslavu úspěšně zakončené akce. Nu, oslavy se už nezúčastní.“

„Leda, že bychom je pozvali my,“ podotkl otec Svátek. „Ale na to asi nemáme náladu.“

„To jistě ne,“ řekl major. Telefon ho znovu vyrušil. Zvedl sluchátko a chvilku poslouchal.

„Já to vyřídím, na shledanou,“ řekl a obrátil se k Frantovi. „Volala nějaká slečna z pošty. Má pro vás dopis z Japonska, od Cosmic brotherhood association.“

„No ne!“ vydechl Franta ohromeně. „Oni mi nedají pokoj?“

„Jak vidno, nedají. Ničeho se nebojte, tentokrát vás v tom nenechána samotného. Neseďte tu jako na trní. Běžte na poštu, pro ten dopis. Nebo za tou slečnou.“

„Pro dopis,“ řekl Franta rozpačitě. Major se jeho rozpakům zasmál.

„Jen běžte. A té slečně nezapomeňte poděkovat.“

„Za co?“

„Za to, že žijete. To ona nás upozornila, že jste tady a že prý jste nějaký divný. Okamžitě mi bylo jasné, co máte za luhem. Ujížděli jsme za vámi a přišli jsme právě včas, abychom vám zabránili – ale co na tom teď záleží. Jděte už!“

Franta tedy šel.