Jan Kozák

Na lovu v Bambujce

1

Tohle tedy je tajga! Když jsem před několika dny nastupoval do letadla v Praze, nevěděl jsem o ní prakticky nic. Také v Moskvě ve Svazu spisovatelů mi nemohli říci nic bližšího o místě, kam jedu. Důvod byl zcela prostý. Nikdo z nich dosud v těchto vzdálených prostorách východní Sibiře nebyl. „Je to někde v severovýchodním cípu Burjatské autonomní republiky, daleko za Bajkalem. Jsou tam místa, kam dosud nevstoupila lidská noha. Nezlobte se proto, když nebude všechno, jak by mělo být. Chtěl jste však poznat tajgu a život lovců.“ Vypadalo to tedy opravdu slibně. V Ulan-Ude bylo slabě pod nulou. Měl jsem za sebou už bezmála osm tisíc kilometrů vzdušné cesty, když jsem 25. října – právě v den zahájení lovu kožešinové zvěře – znovu nastupoval do letadla.

V7 IL-2 už nebyla žádná letuška, která by nabízela bonbóny. Spolu se dvěma lovci s puškami mezi koleny, s jejich psy a skupinkou geologů jsme seděli jako ve starém nevytopeném autobusu s lavicemi podél trupu a s vnitřním prostorem přecpaným zavazadly, pytli a bednami. Sedadla už byla dávno bez řemenů. Jak letadlo stoupalo, všechno se sesouvalo k ocasu.

Sotva jsem po startu vyhlédl okénkem, spatřil jsem tajgu. Nevysoké rozbrázděné kopce porostlé jedlemi a limbou, s místy pustých holin. Daba, burjatský lovec, který mě provázel do Bagdarinu (pracoval v oddělení výkupu kožešin a zvěře družstevní centrály Burkoopsajuzu), zmizel v kabině. Po chvíli mne pilot pozval k sobě. Byl to vysloužilý vojenský stíhač, létal na této trati devět let a znal terén dopodrobna. Seděl jsem za jeho zády, opíral se o železnou tyč, která bránila, abych při náhlém zakolísání nepřepadl zpátky na cestující a bagáž, a skleněným nosem kabiny jsem pozoroval krajinu. Mířili jsme na severovýchod.

Asi po hodině se začala tajga pozvolna měnit. Zplošťovala se. Mezi spoustou jezer se častěji objevovala bříza, nízký keřnatý porost a travnaté tunderní louky. Svítily matnou, šedivě stříbrnou jinovatkou. Ale na říčkách ozářených sluncem se dosud čeřily světelné záblesky; ještě v nich běžela voda.

Později se krajina znovu zvlnila a v dáli se objevily sněhem blyštící hory. Nyní jsme letěli přímo k severu a pod námi se do nedohledna prostíral holý listnatý les. Tajga zřídla. Připadalo mi, že vidím její tělo dočista obnažené, protkané žilami a cévami potoků a říček, plné zauzlin. Zřetelně prosvítala vyschlá, kamenitá korýtka, ožívající po deštích a při tání sněhu. Sotva znatelně se vinula úzká stezka prošlapaná zvěří v trávě mezi křovinami. Tu a tam se ještě ukázala oka jezírek s vybledlým lemem kamenitých břehů. Krajina velkých jezer však byla zřejmě za námi.

Potom potoky a říčky znehybněly, dostaly mrtvý, klidný lesk. S údivem jsem si uvědomoval, že tajga mi nepřipadá ani tak divoká jako pustá a mrtvá. Ležela pode mnou jako zakletá, pochmurně strohá. Á přece z ní stoupala zvláštní a velkolepá drsná síla. Už ve vzduchu, ještě uprostřed chvění a hukotu motoru, mne začal naplňovat pocit, který člověk v civilizaci už takřka nepoznává. Byl to onen nádherný vzrušující pocit, kdy netečnost objektivního pozorování vystřídá podmaňující zjitření z nedotčené a ponuré syrovosti divoké přírody. Už tehdy jsem jí byl plný. Co mne tu čeká?

Zářivé bílé hory zůstaly vlevo, ale konečně jsme se dostali do oblasti sněhu. Letěli jsme nízko; hledal jsem na ozářených pláních stopy a pohyb. Když jsem doma v Československu letěl jednou nad pohořím Nízkých Tater, viděl jsem ve sněhu zřetelně lišku; načervenalý podlouhlý kožíšek s chvostem běžel nevzrušeně přes planinu vyšívanou stopami jako šátek. Pasoucí se srnce a jeleny jsem takto pozoroval několikrát.

Ale tady se nic nehnulo. Po celou cestu jsem neobjevil jedinou známku života.

Téměř po třech hodinách jsme přistáli v Bagdarinu. Letadlo lehce, téměř neznatelně dosedlo několik metrů od prvních dřevěných domků. Svítilo mrazivě bílé, jiskrné slunce a vzduch byl plný třpytu. Z komínů stoupaly k modrému nebi rovné, bílé praménky kouře; na ulici, vroubené prkennými chodníky, volně pobíhala spousta psů, samých lajek.

Shluk upravených srubových domků s nemocnicí a velkou internátní školou byl sídlem okresu, který se prostíral na ploše osmdesáti tisíc čtverečních kilometrů. Na této obrovské rozloze, velké jako Čechy, Morava a část Slovenska, žilo spolu se zlatokopy, rýžujícími u Zlatých Písků, a s roztroušenými expedicemi geologů sotva dvanáct tisíc lidí.

V sídle okresního loveckého družstva na nás čekal jeho předseda Kunguřov, evencký míšenec. Od něho jsem se ke svému údivu a zároveň zděšení dozvěděl, že stále ještě nejsem u cíle. Měl jsem odejít s jedním jejich nejlepším lovcem, Toljou Stepaninem. Ale čas spravodiny, období loučení s lovci, vydávajícími se na měsíce do tajgy, byl už pryč a nikdo neví, jestli Tolja na mě ještě čeká. Žil podle místních hledisek docela nedaleko ve vesnici Bambujka. Ono „nedaleko“ představovalo čtyři sta kilometrů tajgy. Co teď?

Kungurov se spojil rádiem s poštou v Bambujce. Čekali jsme na odpověď. Daba zatím prohlédl mou výstroj. Všechno nepotřebné mělo zůstat tady. Odjedu pouze se spacím pytlem a nejnutnějším vybavením pro zimní pobyt v divočině. S lítostí jsem se díval, jak vyřazuje i lyžařské boty; měsíc jsem je v Praze pečlivě namáčel olejem, aby nepropouštěly vlhko. Když je Daba potěžkal, obrátil oči v sloup. Místo nich mi vyhledával ve skladu vysoké kožešinové unty, což byla ovšem potíž. Žádné čtyřiačtyřicítky neměli. Daba slíbil, že mi zítra nějaké opatří. Půjčil mi ještě vatovanou tělogrejku, ušanku, lovecké rukavice a dvě pušky. Jezdeckou karabinu kalibru 7,62 s cílem do osmi set metrů a malorážkou TOS-160 kalibru 5,6 na střílení kožešinové zvěře.

Odpověď od Tolji Stepanina do večera nepřišla. Další den nejistého čekání! Vkrádala se do mě rozmrzelost a obavy. Ale Kungurov s Dabou se zachovali nadmíru skvěle. Když spatřili můj protáhlý obličej, Kungurov řekl: „Co kdybychom si zítra trochu vyjeli? Uvidíte jiný kout tajgy a můžete si vyzkoušet zbraně.“

„Vyjeli?“ udiveně jsem na něho pohlédl. Usmál se. „Ráno v sedm pro vás přijedeme s Dabou gazíkem.“

Nocoval jsem v dřevěné patrové ubytovně, v níž přespávali geologové, lovci a všichni, kdo se vypravili do Bagdarinu něco vyřídit a čekali dva tři dny na návrat malého terénního letadla AN-2, které obstarávalo místní spojení. Tu noc přeplnili ubytovnu branci a bujaře se loučili. Téměř jsem nezamhouřil oči. Ke všemu byl ráno pořádný mráz. Když jsem nevyspalý lezl do gazíku, teploměr na dveřích ubytovny ukazoval –29° C.

Seděl jsem vpředu vedle Kungurova. Po dvaceti minutách jízdy silnice končila; octli jsme se na staré dřevařské stezce plné výmolů. Kodrcali jsme přes zamrzlé bažiny nebo jeli proužkem ledu zasněženého potoka. Stezka vedla údolím a poskytovala rozhled po pahorkatých stráních, řídce porostlých břízami, jívou, skupinkami modřínů a sosen. Slunce dosud nevyšlo, sklo bylo zamrzlé, a tak Kungurows Dabou – každý pozoroval jednu stranu – otvírali dvířka a pátrali po zvěři. V tom mrazu za jízdy zůstávala dvířka vozu vpředu i vzadu téměř ustavičně otevřená. Průvan jako tekutý proud ledu mi prolézal až do kostí a nohy jsem téměř necítil – měl jsem dosud lyžáky. Byl jsem už celý ztuhlý, když Kungurov spatřil ve sněhu stopy tetřevů. Při jízdě v tom strašlivém terénu se vysunul celý z vozu, stál na stupátku a rozhlížel se – jen jeho pravička zůstala ve voze na volantu. Nyní konečně vysvitlo slunce.

Šlápoty velkých ptačích pařátů několikrát protínaly stezku. Některé byly staré, zabořené hluboko do čerstvého sněhu; nové, takřka neznatelné, zanechávaly na zmrzlém povlaku jen mírné prohlubeninky a škrábance. Podél ostrých, jako nožem vyříznutých rýh se třpytily střepinky sněhu. Hlušci tu museli být teprve nedávno. Pásli se na pupencích keřovité břízy a olšového porostu. Mezi stopami ležely snítky keřů a hromádky opadaného sněhu,

„Tamhle jsou,“ řekl po chvíli Kungurov. Ukázal nahoru na bílý svah hřebenu. Tváře mu hořely.

Slyšel jsem, jak Daba s hlavní malorážky vysunutou otevřenými dvířky nabíjí.

Držel jsem obě pušky mezi ztuhlými koleny a čekal, až Kungurov zastaví. K mému údivu obrátil vůz nosem do stráně. Šplhali jsme vzhůru po zledovatělém svahu porostlém trsy vysoké ojíněné trávy a zasněženými keři. Kola proklouzávala a protáčela se, Kungurov co chvíli strhával volant, aby se vyhnul nečekanému, trávou obrostlému vývratu. Prudce jsme se natřásali a houpali.

Jestli se vrátíme se zdravou kůží, bude to zázrak. Tajil se ve mně dech. Proč už, k čertu, nezastaví. Ještě ptáky vyplašíme. Terén mi připadal neprůchodný, ale stále jsme stoupali.

Kungurov novým obratem rozhrnul keřovitý porost. Spatřili jsme hlušce na samém temeni svahu.

Seděli roztroušeně na sluncem ozářených, zasněžených spodních větvích starých sosen – vyčnívali proti světle modrému nebi jako velké černé suky. Vůbec se nehýbali, i když motor strašlivě rachotil. Vypadalo to neskutečně. Sunuli jsme se blíž, stále blíž.

Zmateně jsem se ohlédl na Kungurova. Teď už přece musí vypnout motor! Ještě vteřinku a tetřevi se zvednou. Hlušec je přece tak plachý pták. Dosud nikdy se mi nepodařilo doopravdy se k němu přiblížit.

Otevřel jsem dvířka a chystal se vyskočit, Daba mě uchopil za rameno.

„Splašíte je. Musíme střílet z vozu,“ řekl zdušeným rozčileným hlasem. „Střílejte!“

„Z gazíku?“

Kungurov vytáhl svou pušku a vsunul hlaveň do štěrbiny otevřených dvířek. Cílil. Vůz teď stál na místě, ale lehce se otřásal. Motor běžel.

První pták seděl ještě na osmdesát metrů daleko, když se ozval výstřel. Tetřev s plácnutím křídel spadl.

Vzápětí vystřelil Daba. Druhý pták se zvedl, v letu se zřítil do houštiny.

Dva hlušci, sedící poblíž, se šikmo vznesli a s hlasitým chrastivým letem zmizeli. V okolí, v okruhu sto metrů, jich ještě odpočívalo asi dvacet.

Gazík se pohnul, znovu se k nim blížil. Kungurov mi teď najížděl na přímý výstřel. Ale měl jsem docela ztuhlé ruce.

Třikrát jsem vystřelil, hlušec netečně seděl. Pak trochu zneklidněl – jako by se ošíval – a maličko poposedl.

Tohle tedy byl krásný začátek! Polil mě stud. Pořádně jsem se shodil. Zatraceně. A zároveň jsem věděl, že teď to bude ještě horší, že se smůla bude opakovat; střílet z otřásajícího se vozu na osmdesát metrů vzdálený cíl, se zmrzlýma rukama, a ke všemu vedle takových střelců jako Kungurov a Daba! Spustil jsem paže.

Kungurov zřejmě z mých rozpaků všechno vyčetl a velkoryse se pokoušel trapnou situaci překlenout. Podal mi svou malorážku s ohmatanou pažbou obtočenou koženým pásem plným nábojů. „S tou můžete mířit naprosto přesně. Je zastřílená,“ řekl. Jeho gesto mě zaskočilo. Co mi zbývalo? Musel jsem se sebrat.

Nedýchal jsem, když jsem cílil. A pak mne zaplavila – uklidňující teplá radost. Zmatek ze mě rázem spadl.

„Leží!“ křikl Daba.

Náhle jsme zůstali v hlubokém tichu, v obrovské mrtvé a bílé tišině. Kungurov vypnul motor. Dál jsme nejeli, třebaže několik hlušců dosud sedělo.

Vzlétli, sotva jsme se objevili na sněhu.

Teprve nyní jsme se rozeběhli sebrat zastřelené ptáky.

Na chvíli jsem zapomněl na zimu, tváře mi hořely. Můj první úlovek, kohout, ležel na sněhu leskle černý a s podivným vějířem červeného žíhání. Trvalo chvíli, než jsem pochopil. Krev. Tryskala z něho, a dosud ještě mával křídly, rozstřikovala se po peří a zároveň mrzla; pokrývala je šmouhami jako rubínový lak. Vzrušeně jsem ho zvedl, měl jistě ke třem kilům. Tak přece. Důvěra ve mně stoupla. Obvykle jsem nestřílel zrovna nejhůř.

Kungurov ukládal ptáky do vozu. Pohlédl na mě a přitom jako by se ťukl do čela. Vytáhl zpod sedla medvědí kožich a s omluvou mi ho podal. Zabalil jsem si do kožichu nohy. Příjemně hřál, ale chodidla stále zábla. Jeli jsme dál.

Po hodině Daba objevil daleko na zasněžené pláni srnu. Pláň připomínala velké a tiché bělostné jezero. Koza zvedla hlavu. Větřila. Vzápětí pádila k lesu. Daba po mně mrkl – ale já byl zahrabán do kožešiny. S karabinou vyskočil z vozu. Třeskl výstřel a koza s přemetem padla do ozářeného sněhu. Gazík se za ní rozjel. Potom jsem viděl Dabu s Kungurem v plné práci. Pustili se do stahování a vyvržení zvířete. Trvalo přesně dvě minuty a čtyřicet osm vteřin, když Daba odřízl hlavu s volnou kůží a vytřepal ze zvířete krev. Vzápětí vyskočil opodál ohníček; Daba napichoval na rožeň.plátky jater, z kterých se dosud kouřilo. Za pět minut jsme jedli – byla to báječná pochoutka. A na rožních se zatím peklo maso. Tvářil jsem se blaženě a podupával jsem. Daba mi chtěl prostřít kožich, ale to jsem s úsměvem odmítl.

Kungurov na chvíli zmizel, a když se ukázal, přinesl sibiřskou veverku.

Vraceli jsme se za tmy. A už tehdy jsem poznal, co jsem měl teprve později vychutnat do dna. Podivnou prázdnotu a zároveň tajuplnou krásu a klid mrazivé pustoty zimní tajgy. Ujeli jsme desítky kilometrů a za celou dobu, kdy jsme ráno opustili silnici, jsme nespatřili živou duši. V samém okolí sídla okresu. Teprve při návratu jsme potkali na jakémsi úvozu konvoj čtyř nákladních aut. Byla to po půl roce prvá auta se zbožím a razila si cestu zamrzlými loukami a dřevařskými cestami, které jsou od jara do podzimu naprosto nesjízdné. Šoféři stáli u ohně a pekli šašlik ze srnce, kterého střelili.

Vzpomněl jsem si na známého řidiče; právě toho roku začal vozit zeleninu a ovoce do západního Německa. Pochvaloval si, jak se na dálnicích a po dojezdu nemusí dotknout žádné práce. Celý zářil nad tím štěstím. Přijede, vystoupí a o víc se nestará; jde za zábavou, vyspí se v báječném hotelu. Když se vrátí na parkoviště, má vůz čistý. A natankovaný benzín. Byl to obraz dokonalého pohodlí. I ty nekonečné proudy předjíždějících a houkajících aut vypadaly v jeho líčení malebně. Můj bože, co by Milda říkal, kdyby viděl šoféry v téhle pustině?

Představoval jsem si, jaké podmínky bych si vybral jako řidič. Co bych chtěl? I v těch zatraceně tvrdých podmínkách tajgy byla zvláštní vůně. Ale nech toho! okřikoval jsem se. Byl jsem poprvé tváří tvář divočině a dosud jsem nevěděl, co mě v ní čeká.

Zatím čekal vzkaz od Tolji Stepanina.

Ukázalo se, že v Bambujce dosud nenapadl sníh, ležel pouhý poprašek. Stepanin tolik nespěchal a mohl se zdržet.

Jenže letadlo, které dvakrát týdně dopravovalo poštu ‚do Bambujky, odlétlo právě včera; příští poletí pozítří. A tak nastaly nové starosti. Naštěstí Kungurov jeté večer všechno vyřídil.

Druhý den ráno jsem s celou výzbrojí a v sobích kožešinových untách vstoupil do úplně promrzlého AN-2, které vezlo poštu a čtyři cestující do Muji. Změnilo poněkud směr, aby mě mohlo vysadit v Bambujce. Ležela na soutoku stejnojmenné řeky a Vitimu.

Letěli jsme přímo k východu. Tady už nebyla stovky kilometrů žádná silnice nebo železnice. Jediné spojení se světem obstarávala tato AN-2. Přivážela spolu s poštou a několika pasažéry z Bagdarinu veškeré potřebné zboží a při zpáteční cestě dopravovala kůže, lesní plody a ryby.

Nyní jsem si na několika místech všiml něčeho, co jsem dříve při letu z Ulan-Ude nepozoroval. Na zvlněné lesnaté krajině se občas objevila nevelká místa připomínající polomy. Potom se mi na chvíli zdálo, že jsem doma, ve svém rodišti v Roudnici, a dívám se do větrem vyvrácené chmelnice; jen některé tyče zůstaly stát a ostatní se povalují jedna přes druhou.

Byly to smrky, které začaly chřadnout a odumírat, sotva dorostly do silnější tyčoviny.

„Chmelnice“ dodávaly krajině ještě pochmurnější, mrtvější ráz. Neustále mě napadaly otázky, které mi měla zodpovědět teprve budoucnost. S jakou zvěří se setkám? Uvidím medvěda v živé, nedotčené přírodě? Večer jsem se na to ptal Daby.

„V tajze je všechno,“ řekl. „Můžete narazit na losa, soba či medvěda právě tak jako na rosomáka, rysa či vlka. Dál na východ je také tygr.“

„Tak toho nepotkáme?“ zasmál jsem se.

„Za tygrem byste musel až k Amuru,“ na chvilku se odmlčel. „Tady od Burguzinu k Vitimu a Bambujce žije nejlepší druh sobola.“

„To nic,“ řekl jsem, stále ještě v dobré náladě. „To není zrovna špatný výběr.“ Myslel jsem na medvěda. Ale teď bylo asi pozdě a huňáči zalezli do brlohů. Ostatně jsem ani příliš nevěřil, že by na Sibiři žilo tolik medvědů, jak se vypráví. Když jsem o tom hovořil s Dabou, zadušoval se, že před několika léty, za velké neúrody lesních plodů, pozoroval v jeden den čtyřicet osm medvědů. Bylo to v zátočině severovýchodního hornatého pobřeží Bajkalu a medvědi tam přicházeli zdaleka široka za limbovými oříšky, hledali ryby, žáby a různé zdechliny, které Bajkal za bouří vyvrhoval, hledali pod kameny mušle a olizovali tlející naplaveninu s mušlemi a larvami hmyzu. Daba tvrdil, že v době hladu se medvědi stěhují za potravou až dvě stě či tři sta kilometrů daleko. Tak vida, napadlo mě. I huňáči se někdy vydávají na svůj „dlouhý tah“ a ujdou jako sobi stovky kilometrů. Jenže tady je příčina nabíledni. Směřují na určité místo jako ke krmelci.

„Ale Bajkal je od nás teď přece jen daleko, Dabo,“ řekl jsem.

„Geologové v Muji, poblíž Toljova revíru, zastřelili předloni za den a noc osm medvědů,“ odvětil. „Vlastně jen jeden z nich. Zůstal v chatě sám, ostatní odešli z tábora i se psy. Když se ráno probudil, byla nedaleká stáj prázdná. Zabitý kůň ležel na sněhu a zbytkem mršiny se cpali tři medvědi. Dva z nich složil a třetí upláchl. Když se chystal medvědy stáhnout, objevili se další čtyři. Utekl před nimi do chaty a zabil ještě dva. V noci se medvědi pokoušeli dostat na něj. Rozebírali chatrč – a jemu docházelo střelivo. Jen taktak že vydržel, než se kamarádi vrátili.

Z poloviny zabitých medvědů zůstaly cáry, druzí je za tu dobu stačili roztrhat a ožrat. Víte – ten člověk od té doby z hrůzy a rozčilení začal koktat. Tohle je také tajga.“

Mlčel jsem. Potom – bylo to v malém pokojíku ubytovny a pili jsme vodku – Daba vytáhl kousek žlutavě lehce zrůžovělé slaniny; nakrájel ji na plátky.

„Medvědí sádlo,“ řekl s úsměvem. „Dobře se na něj pije. A naši lidé si myslí, že stačí denně kostička a člověk vydrží hodiny bez jídla. Je hodně výživné a zachovává sílu. Někteří lovci také říkají, že po něm nemrznou ruce.“

„Tak to budu potřebovat,“ řekl jsem a kousek polkl. Rozplynul se v ústech.

„Tohle je z chlupáče, který se vypásl na limbových oříšcích; má sádlo růžové a řídké, zrovna taje. Medvěd, který se vykrmí masem anebo jinými plody, má sádlo bílé a tuhé jak vepř.“

„No dobrá. Ale nejraději bych ho viděl živého. Je nějaká naděje?“ Přes podivné vzrušení, které jsem nad prvním soustem okoušel, jsem si zachovával střízlivost.

Daba pokrčil rameny.

„Možná že se s nějakým setkáte. Ještě nemusí všichni spát. Někdy se také vyhrabou z brlohu ven trochu na vzduch; zvlášť zpočátku, kdy ještě nemají spánek zrovna hluboký. Ostatně mohl byste také narazit na šatuna!“ řekl dobíravě. „Copak byste dělal, kdybyste ve sněhu narazil na jeho stopy?“

Rychle jsem vzpomínal. Šatun?

Ano. Cosi jsem o toulavých medvědech slyšel. Aby se takový huňáč mohl uvelebit k zimnímu spánku, musí mít pod kůží pořádnou zásobu tuku, aby měl z čeho trávit. Medvěd, který se z nějakých příčin v létě jaksepatří nevykrmí, nemůže usnout a shání potravu. Toulá se po kraji a hledá něco vydatného na zub. Ale čím dále bloumá bez úlovku, tím více hubne. Je stále podrážděnější. Zvláště samice jsou zoufalé. Potřebují si lehnout na kutě, teprve při zimním spánku se v ní vyvíjí plod; po měsíce, kdy medvědice v doupěti nic nežere, musí mláďata porodit a odkojit. V takových případech medvěd napadá kdeco a je nebezpečný i člověku. Potíže ovšem může způsobit i medvěd, který se netoulá z hladu, ale z docela prosté a lidem velmi dobře pochopitelné příčiny: má porušenou nervovou soustavu a trápí ho nespavost. Takový, obvykle starý bručoun, nezalehne do brlohu, ale mrzutě a podrážděně chodí po okolí. „Šatun?“ zeptal jsem se.

Vykládal si mé mlčení po svém a pohlédl na mě trochu udiveně. Zdálo se mu, že asi vůbec nevím, co všechno mě může v divočině potkat, a přesto se do ní pouštím. Zamyslel se. „Zapomněl jste na ty stopy, Dabo.“

„Ach ano,“ řekl. „Kdybyste na ně narazil, musíte si dát pozor a krýt si záda. Šatun je velmi vychytralý. Když přijde na to, že ho sledujete, vrátí se kruhem na vaši stopu a situace se rázem obrátí. Máte ho v patách. Každý lovec, když si na sněhu vaří čaj nebo pokuřuje, se dívá tam, odkud přišel.“

„A jéje,“ vyklouzlo mi. „To jsou tak mazaní?“ Daba se na mě zvědavě zadíval; tentokrát jsme se oba usmáli. „Medvěd,“ řekl, „je jako člověk. Může být právě jak dobromyslný jako vychytrale úskočný a zlý.“ Ale pak mi ještě vyprávěl spoustu příhod, které hovořily velmi jasně: projevovaly starost. Chtěl jsem vědět, jaký je nejobvyklejší způsob lovu medvědů v zimě, když toho nešťastného spáče vyhánějí z brlohu. „To se dělá tak,“ řekl. „Porazí se strom a vrazí se kmenem do doupěte, aby větve ucpaly východ. Medvěd se tím stromkem trochu pošťouchá, aby se probudil. Když leze ven, nemůže hned vyrazit, musí rozhrnovat větve. Takhle přišli loni o život dva kolchozníci. V brlohu spala pěstounka a vylezli z něho čtyři medvědi.“ odmlčel se a podíval se na mě. „Ona je to vždycky trochu sázka, trochu riziko. Ale vy tam budete s Toljou.“ Leccos z toho, co mi Daba o medvědech vyprávěl, sem věděl. Byly to však znalosti z knih. Vedle Daby sem silněji pocítil ten obrovský rozdíl teorie a praxe, mrtvé litery a života. Začal jsem si jej uvědomovat už d chvíle, kdy jsem se při letu z Ulan-Ude poprvé octl ad tajgou, daleko dříve, než se má noha dotkla její půdy.

Na severozápadě se v slunci oslnivě zaleskly bílé, rozbrázděné hřbety Mujského pohoří. Osamělá hora Šaman plápolala ledovým, lehce namodralým třpytem.

Blížili jsme se k Bambujce a já věděl, že ten propastný rozdíl mezi představami a životem v tajze bude od hodiny k hodině hlubší.

2

Letadlo přistálo opět podivuhodně lehce. Sotva dosedlo, zastavilo u prvních, řídce rozhozených chalup Bambujky. Na zmrzlé louce ležely tři centimetry sněhu.

Tichon Stepanin mě čekal, dostal zatím zprávu z pošty. Kungurov ji tedy odvysílal.

Tolja, jak mu všichni říkali, byl asi čtyřicetiletý drobný chlapík s širokými ústy a veselýma jiskrnýma očima. Měl v sobě něco, čemu se hned dalo uvěřit. Vůbec však nevypadal na lovce, jak si je obvykle Středoevropan představuje pod dojmem filmů a dobrodružné literatury z Divokého západu. Jen velmi huňaté srostlé obočí jako by patřilo do filmové výstroje. A potom rysí čapka, po stranách s našitými třapci rysích oušek.

Obával jsem se, že Tolja nebude mít zrovna mnoho radosti, už můj příjezd ho pořádně zdržel. A nyní se měl ještě vláčet s někým, kdo chce do divočiny a přitom nemá o životě v tajze ani potuchy. Ale Tolja popadl má zavazadla a táhli jsme je domů. Od této chvíle jsem byl jeho hostem. S širokým úsměvem mi řekl, že vyrazíme pozítří. Tolja totiž po vzkazu, že jsem v Bagdarinu a chystám se za ním, předpokládal, že přiletím normální poštovní linkou. Zamluvil na ten večer u místní geologické expedice koně. A koně se měli teprve vrátit. Tedy nové nepředvídané okolnosti. Stále se všechno komplikovalo. Toužil jsem už být v tajze. Ale i kdyby Tolja sehnal jiné koně, nic by to nepomohlo. Měl se s námi vypravit jakýsi Burjat, který poblíž Toljova revíru zastřelil losa. Doprovodí nás do Toljova loveckého tábora, pojede zpátky a losa si přiveze. Ale ten Burjat ráno odešel a vrátí se zítra kolem poledne. Padalo na mne zoufalstvu Také z druhého důvodu. V životě jsem neseděl v sedle.

„Koně?“ zeptal jsem se. „To pojedeme na koních?“ V zádech mě lehce mrazilo.

„Musíme do chaty dopravit vaše zavazadla, spacáky, výstroj a nějaké zásoby. Ještě se jich nataháme dost,“ přikývl Tolja. Jeho samozřejmost byla ohromující.

„Jak dlouho pojedeme?“

Vůbec si mých rozpaků nevšímal. Prostě jim nemohl rozumět. Jak jsem vůbec mohl čekat, že se nad nimi pozastaví. Jsou tady kraje, kde je kůň jediným dopravním prostředkem a děti od tří let mu rostou na hřbetě.

„Dva dny,“ řekl docela klidně. A bylo –25° C.

Vzpomněl jsem si na včerejší jízdu gazíkem. Ale tečí! už jsem měl teplé a měkké kožešinové unty. Také v Toljově domku u řeky bylo příjemné, útulné teplo. Malá, kudrnatá Toljova žena Genrieta byla vnučka litevského vyhnance, ustavičně nosila na stůl. My s Toljou jsme projednávali plán cesty.

Po dvoudenním pochodu jsme se měli dostat k Usť-Anu Tady, asi dva kilometry nad ústím Bílého Anu na břehu Bambujky, měl být náš dočasný hlavní tábor. Chata kdysi patřila geologům, hledali zde zlato. Nikdo ji neobýval. Tolja ji zvolil proto, že byla prostornější než jeho lovecké izbušky a stála téměř uprostřed jeho druhého nejlepšího sobolího území.

V Usť-Anu zatím zůstaneme, budeme lovit sibiřské veverky a čekat na sníh.“ Potom položíme pasti a po několika dnech se začneme přesunovat k Medvědímu jezeru, vzdálenému z Usť-Anu asi šedesát pět kilometrů na severozápad, do Toljovy hlavní lovecké základny. Kolem desátého prosince jsme se měli dostat k chatě v průsmyku Ašankan v nejzápadnějším koutě Toljova území. Sousedilo s revírem jeho šestnáctiletého syna Vovy, který v letošní sezóně začal samostatně lovit. Vova odešel už před čtrnácti dny a Tolja mu měl přinést náboje. Koncem prosince se Tolja vrátí s kůžemi, doprovodí mě zpátky do Bambujky a znovu zmizí v revíru. Zůstane tam až do konce sezóny, to je do března. Počká na Vovu a společně se vrátí.

Takový byl náš plán, ovšem za předpokladu že všechno poklape. Mel bych za tu dobu nejlepší možnost poznat krajinu i lovce. Všechno se mělo sladit tak, aby má přítomnost nijak vážněji nenarušila Toljoyu práci.

Znovu se ukázalo, že o životě v tajze nevím téměř nic. Rozloha Toljova revíru mě ohromila. Tolja na něm měl devět chatiček, vzdálených od sebe zhruba dvacet pět kilometrů, tedy na celodenní pochod divočinou. Tady žil každou zimu téměř pět měsíců naprosto sám, vzdálený od veškeré civilizace. Na východ, právě poblíž Usť-Anu, pak začínalo mnohem rozlehlejší evencké loviště. Při takových vzdálenostech někteří lovci odcházeli deset až čtrnáct dní před zahájením sezóny, aby se do revíru vůbec dostali. Teď jsem si teprve uvědomil, jak jsem Tolju zdržel.

Zatímco jsme v obchodě nakupovali potraviny a chystali se na cestu, seznamoval jsem se se psy, kteří nás měli provázet. Byly to dvě lajky – snad nejodvážnější lovečtí psi. I lajčí štěně vleze do medvědího doupěte, zatímco velký ovčák se u brlohu raději zastaví a couvá. Ale oba psi, matka Pirát a osmiměsíční Murzik, nejevili příliš touhy po sblížení. Stačilo jim, že jsem přišel s Toljou; jinak měli v očích pohled naprosté cizoty a nezájmu. Oba se svorně tvářili, jako by mě chtěli navždycky ignorovat.

„Jen počkejte,“ řekl jsem si. „Jen počkej, Murziku… w S obdivem a téměř zamilovaně jsem si ho prohlížel.

Měl krásnou šedohnědou srst, krční límec zbarvený teplou žlutou hnědí a oslnivě bílou náprsenkou, sahající až do spodní čelisti. Byl už téměř tak velký jako Pirát – i hlavu měl stejně širokou a pevnou –, jen oči mu živěji jiskřily. Pirát byl o poznání kostnatější, odrůstal černavou srstí a na krku měl hlubokou stopu vlčího tesáku. Běhali po dvoře, toulali se u břehu a opět se klusem vraceli. Hladil jsem je očima. To tedy budou nadlouho kromě Tolji moji jediní společníci.

Třetí pes se jmenoval Vitim – později jsem poznal, že lovci často nazývali své čtyřnohé pomocníky podle řek, které jim dávaly obživu. Vitim byl starý, pelichající rezek se zakalenýma, jakoby mázdrou potaženýma očima. Svalstvo pod kůží mu dosud vystupovalo, ale už změklé, uvadlé. Vitim býval nejlepším psem, jakého Tolja kdy měl. Brzy si vybojoval podobnou pověst i mezi několika sty loveckých psů celé Bambujky.

Tolja ho objevil u potulného Evenka, který jedno léto tábořil v jeho sousedství; žili tehdy s Genrietou a Vovou poslední rok v chatě na úpatí Mujského pohoří. Vitim dovedl vystopovat a uštvat téměř jakoukoli zvěř. Spolu s vynikajícím čichem, rychlostí a takřka nezdolnou houževnatostí projevoval pozoruhodnou inteligenci.

Jednou se stalo, že zahnal jelena nad hlubokou skalní propast. Tady se bezradný jelen zastavil. Nemohl dál. A co udělal Vitim? Ulehl na ochoz, kterým se kořist přehnala. Odřízl jí jakýkoli ústup. Občas zvedl hlavu a štěkal – přivolával lovce. Kdykoli se jelen pohnul, pes se zvedl a hrozivě cenil tesáky. Jelen ustoupil zpátky a znovu zkameněl. Vitim ho takto udržel v šachu dva dny – dokud nepřivolal Evenka s Toljou.

V zimě se Evenk znovu ukázal. V tom roce bylo velmi málo zvěře a Tolja už neměl žádné maso. Evenk se holedbal, že mu půjčí Vitima; nejdéle za den najde kořist. Vsadili se o láhev čistého lihu – chata byla osmdesát kilometrů od vsi a alkohol byl pro Evenka vzácností.

K večeru Tolja zapřáhl soby. Evenk po delším vyhrožování a bití Vitima svázal řemenem, vstrčil ho do pytle, aby neviděl na cestu, a hodil ho na saně. Tolja hnal soby celou noc. Ráno psa rozvázal a pustil. Příští den se vrátil s mladým losem. Vitim klusal podél saní. Po dlouhém dohadování, křiku a za vydatného přispění propité sázky se Toljovi podařilo Vitima koupit. Vyměnil ho za pušku, nějakou výstroj a další dvě láhve.

Teprve později Tolja objevil jeden vážný Vitimův nedostatek. Doufal, že mu mladá fenka Pirát vrhne s tím zázračným lovcem Vitimem potomky. Jenomže to bylo překvapení!

Vitim i Pirát běhali neustále spolu. Fenka téměř okamžitě přijala jeho vůdcovství, po jeho boku se v honičkách a lovu přímo překonávala. V dobách odpočinku s Vitimem vyloženě koketovala. Považovala za samozřejmé, že se spolu sblíží, a celé týdny o to usilovala. Ale Vitim se k ní choval netečně. Byla z toho nešťastná; jeden čas doslova škemrala o jeho přízeň. Dvořila a vnucovala se mu nejrůznějšími lichotivými pozornostmi. Škádlivě ho ňafala do boků a žadonivě ho pleskala tlapami; pokoušela se mu olizovat čenich.

Vitim ji odehnal.

Jednou docela uprostřed žrádla sklapla čelisti, oči jí svítily vzrušením a z huby jí odkapávaly sliny. Vzala svůj zbytek masa do zubů – Vitim už porci zhltl – a položila mu jej k nohám. Vitim maso v tu ránu sežral. Když se pak k němu vrnivě přitočila a něžně ho rafla do kůže, Vitim se po ní se zlým, výhružným zavrčením ohnal. To již nesnesla. Všechna zoufalá, v krajním rozjitření na Vitima zaútočila.

Strhla se pořádná rvačka a Tolja fenku jen taktak zachránil od velkého výprasku. Rozehnal je klackem a Vitima přivázal.

Fenka stočená do klubíčka opodál kňučivě plakala nad světskou nespravedlností, urážkou nad svým odmrštěním.

Po hodině se však znovu obezřele ochomejtala kolem.

Taková střetnutí se opakovala ještě několikrát. Vitim Piráta soustavně přehlížel. Tehdy ani nikdy později nepotřeboval družku. Byl a provždy zůstal samotářským psem, uzpůsobeným výlučně k lovu. Stal se otrokem svého poslání: jednostrannost, která má u lidí občas za následek genialitu, z něho učinila proslulého výjimečného psa – lovce. Toto ovšem mladá, zdravá fenka nechápala. Chtěla přítele, chtěla Vitima. A když Vitim všechny její laskající nabídky tak urážlivě odmrštil, považovala to za provinění, které se neodpouští. Začala mezi nimi pravá vojna.

Uklidnila se teprve po návratu do vsi, kdy Tolja, nešťastný právě tak jako Pirát, přivedl Morjaka, pozdějšího otce Murzika. Ale dřívější její snaživé a odmrštěné úsilí získat Vitima za přítele se rychle změnilo v chladné a trvalé pohrdání. Vzrostlo ještě více, když Vitim zestárl, ztratil čich a celý zplihl.

Viděl jsem, jak Vitim stál ochable a osaměle před kůlnou, pod níž měl v hadrech vylezený pelech.

Pirát s Murzikem kolem něho bez zájmu, s absolutní netečností přeběhli.

Po oba dny jsme téměř neustále jedli. Stepaninovi, žijící uprostřed divočiny v místech, kam málokdy zabloudí cizí noha, byli báječnými hostiteli. Genrieta nevěděla, co nejlepšího podat. Stůl se od rána prohýbal uzenými divokými kachnami, vepřovým a sobím masem, nakládanými houbami a zavařeninou. Lovka, jejich devítiletý syn, pro mě dokonce chytil čerstvou rybu; velkého tajmena, který vážil osmnáct kilo.

Nahodil síť večer po mém příchodu. Na druhý den – právě jsme s Toljou na dvorku přehlíželi zásoby a rovnali je spolu se vším vybavením do pytlů – ozvalo se od řeky volání. Lovka stál za vrbičkami a mával rukama.

„Něco tam má,“ řekl Tolja skloněný nad pytlem. Pracoval dál, zavazadla musela být přibližně stejně těžká, aby koňům na hřbetě dobře seděla. „Jen ať si poradí,“ řekl bezstarostně. „Co kdybychom tady nebyli.“

Lovka zatím statečně bojoval s rybou. Popadl síť a pokoušel se ji vytáhnout. Tajmen se zmítal v ubíhajícím zpěněném toku mezi ledem. Lovka zrovna tančil na ledu, jak jím ryba smýkala. Opřel se, ale uklouzly mu nohy a málem sletěl do proudu. V poslední chvíli pustil síť a zmáčel si jenom botu. Vstal a zkusil to znovu. Marně. Okamžik váhal. Rozhlížel se. Pak uviděl u sousedova hnojiště krávu a rozběhl se pro ni. Zapřáhl ji do lana sítě a pořádně ji natřel klackem. Síť byla na břehu!

Po chvíli Lovka tajmena dostal. S mohutnou, širokou tlamou na rameni, s ocasem, který táhla ryba po zemi, se k nám celý promrzlý, zmáčený, ale strašlivě šťastný a plný sebevědomí blížil. Všechny tři psy měl v patách.

Genrieta mi jako hostu předložila uvařenou hlavu tajmena. Ukázala se při tom moje další nezkušenost. Tady všude považují rybí hlavu za nejlepší pochoutku; má nejvýživnější maso s největším množstvím fosforu. Tolja i Genrieta mi řekli, že medvěd i jiní dravci spořádají celou rybu jen tehdy, mají-li jich nedostatek, jinak vyžírají pouze hlavy.

Rychle jsme se sblížili. Přicházeli také známí a nejbližší sousedé; po celé hodiny se vykládalo o zvěři a loveckých příhodách. Prožívali jsme vlastně malý svátek „sprevodiny“.

K večeru Tolja přivedl tři nízké a chlupaté mongolské koníky, kteří jsou neobyčejně otužilí, mohou kopyty rozhrabovat sníh a hledat pod ním potravu jako sob. Objevil se také nízký, ramenatý Burjat s kulatým obličejem a šikmýma očima, v odřených kalhotách ze sobí kůže. Byl to Daržajev.

Tolja ukázal na černohnědou rousnatou kobylku.

„Majka,“ řekl. „Ta je vaše. Je to nejlepší kůň expedice. Dali mi ho pro vás.“

Držel jsem jí spolu s Daržajevem zadní nohu; Tolja přitloukal novou podkovu. Přitom jsem se přiznal, že jsem v životě nejezdil na koni. Ale Tolja veselé přibíjel dál.

„To je docela jednoduché.“ Znovu mé obavy s velkorysou samozřejmostí přehlédl. „Stačí jen sedět a držet se.“ Mohl jsem taky držet jazyk za zuby.

Byly to chvíle neustálého vzrušení a očekávání. Tady v Bambujce jsem už byl nadobro odříznut od světa. Mimo ta terénní AN-2, která létala čtyři sta kilometrů na západ do Bagdarinu, zbývala už jen jedna tenká spojovací žilka. Řeka. V létě se po ní splavovalo seno naložené na vorech; po Vitimu do Bodajba, takřka půl tisíce kilometrů na sever.

(Tohle by byla dovolená, napadlo mě. Uvelebit se do sena a plout tajgou, nocovat u zákrutů slepých ramen, kam chodí zvěř, lovit ryby. Takový přepych Čedok nikdy neposkytne.) Byl. jsem plný nedočkavosti. Věděl jsem přece už před odjezdem na Sibiř, že podnikám velkou dobrodružnou cestu. »Jako před svatbou,“ žertoval jsem sám se sebou, když jsem poslední noc v Bambujce uléhal a přikrýval se sobími kůžemi. Ale všechno bylo přece jen jiné. Docela jiné. Alespoň v tom, že já tajgu nikdy neviděl. A teď s ní budu žít.

Kolem deváté jsme s naloženými pytli zavazadel, s karabinou u sedla a malorážkou na zádech vyjeli. Cesta začala přechodem přes řeku. Po krajích mezi kameny ležel bělavý, popraskaný led a za ním se valil zelenavý proud. Protější ledový pás se ztrácel v širokém kamenitém řečišti, které prorůstalo vrbinou a březovou klečí.

Koně se zastavovali, kopyta jim klouzala a led se bořil. Nechtělo se jim dál, nevěděli, co je čeká. Vzpírali se a otáčeli.

Majka uklouzla na koleno a chvíli tančila na chrupajícím zrcadle. Měl jsem co dělat, abych se udržel v sedle. Tolja seskočil a odvedl svého koně až k bublající, zpěněné hladině. Tam se na něho znovu vyhoupl a hnal ho kupředu.

Konečně po chvíli váhání si dali říci i oba zbývající koně. Majka zapadala po břicho do divokého toku, měl jsem nohy zvednuté a co chvíli jsem čekal, že znovu uklouzne a že spadnu do proudu vířícího mezi ledem.

Ale byli jsme na druhém břehu.

Pak jsme hezký kus vedli koně po oblých, hladkých? valounech a zamrzlém nánosu, občas utopeni v houštině křoví, vzhůru proti toku Bambujky, až jsme narazili na úzkou loveckou stezku. Celé hodiny jsme postupovali na severozápad.

Přechod přes řeku a celá naše výprava mě rozjařily. Brzy jsem zjistil, že Majka vybírá cestu daleko lépe než já – stezka se ustavičně klikatila a ztrácela –, a nechal jsem jí úplnou volnost. Vpředu jel Tolja. Se svou čapkou s rysími oušky vypadal, jako by neustále pozorně naslouchal. Daržajev karavanu uzavíral.

Murzik a Pirát s námi nebyli. Bez jediného zaštěknutí běželi po druhém břehu a sledovali nás. Nechtělo se jim do ledové vody. Když jsem poprvé zahlédl přes široké koryto Piráta nehnutě stát u vývratu mezi kameny a pozorovat nás, připadal mí jako vlk. Neukázali se, ani když jsme opustili břeh. Husím pochodem jsme projížděli tichou promrzlou krajinou bez jediného ptačího zapípnutí, lesními houštinami se skvrnami sněhového poprašku a sluncem ozářenými světlinami s žlutohnědými pozůstatky bujné letní vegetace; podél travnatých bažin, z nichž jen tu a tam vyčnívaly ostrůvky modřínů a bříz.

Byl to dlouhý nekonečný pochod. A teprve před samým večerem se náhle objevili Pirát s Murzikem. Přiklusali stezkou proti nám, museli urazit pořádný kus cesty, než našli přechod. S radostným kňučením se hrnuli k Toljovi. Obskakovali jeho koně a viseli očima na svém pánovi, jako by se přiběhli ukázat a žádali pochvalu. „Kdepak jste se toulali, co?“ zeptal se Tolja.

Tu noc jsme přespali v první Toljově izbušce na Kabaří stezce. Byl to velmi malý a nízký, i když bytelný srub. Tolja jej používal většinou pouze na cestě do revíru, nebo když se vracel. Stál na samém začátku jeho loveckého území, sotva dvě stě metrů od břehu Bambujky. Dva jsme se do něj sotva vešli. Daržajev se musel uložit do Toljova spacáku a přespat venku.

Ráno cesta pokračovala, znovu jsme se dostali k řece. Tolja se zastavil, a jako by se nechumelilo, řekl: „Tady se musíme dostat na druhou stranu, ušetříme si dobré dvě hodiny. Budeme je potřebovat.“ A všechno se opakovalo. Ale tentokrát byl přechod snadnější. Šli jsme kus po břehu ve stopách Murzika a Piráta. Tak tudy včera přebrodili a po kamenech přeskákali Bambujku – a běželi přímo k chatě. Teprve když nás tam nenašli, klusali nám naproti.

Nyní jsme se prodíral napříč velkou zátočinou Bambujky – měli jsme se s řekou opět setkat až k večeru u Usť-Anu. Les byl plný vývratů – trčely tu s mělkou, téměř plochou, zato velmi hustou síťovinou kořenů, které rostly na povrchu, nemohly proniknout do věčně zmrzlé půdy – plný shnilých klád, kamenů porostlých černým lišejníkem. Bylo v něm pochmurné šero. Stezka se nadlouho ztratila, koně co chvíli zachycovali zavazadly o kmeny a keře.

K polednímu se krajina opět otevřela, vstoupili jsme na planinu porostlou sosnami, jedlemi a prosvětlenou břízami a travnatými holinami. Tady se jelo veseleji. Ze sněhu vyčnívaly zmrzlé houby, neuvěřitelné množství na kost ztuhlých ryzců a másláků; některá místa jimi byla poseta. Rostla tu klikva, ta báječná sibiřská „jahoda“. Hrníček jejích plodů vydá za mísu našeho ovoce. Není snad žádný lesní plod, který by se mohl klikvě vyrovnat obsahem vitamínu C. Nahrazuje lidem velký nedostatek ovoce a zeleniny, pochutnává si na ní téměř všechna zvěř. Klikva je pro Sibiř hotovým dobrodiním. Její jako hloh velké bobulky rubínově svítily mezi postříbřenou trávou. Jednu chvíli se mi na okamžik zatajil dech. Poplašeně jsem se díval na nohy Toljova koně. Zdálo se mi, že krvácejí, zůstávaly za ním ve sněhu temně rudé stopy.

Byly to brusinky rozdrcené kopyty.

Ale po celou tu dobu se neukázala žádná zvěř. Pociťoval jsem zklamání. Byla to cesta za hlubokým mrtvým tichem, a ne za živou divočinou. Téměř dva dny pochodu, a tajga zůstávala jako zakletá. I když jsme jeli po okraji lesa a otvíral se pohled do velké tunderní louky, nic se v tom obrovském prázdném terénu nepohnulo. Murzik s Pirátem pokojně klusali vedle koní – a bavili se tím, že proháněli myši. Ještě že to. Ze sedla Majky to byla podívaná!

Oba tu hru prováděli téměř s hravou a současně dychtivou rozkoší. Několik kroků v ojíněné trávě, pak náhle na okamžik strnuli. Následoval vysoký a lehký skok. Tak lehký, že se zdálo, jako když psi přímo plachtí. Fotografovali a mapovali nepřátelský terén. Nový skok. Konečně čenich v trávě a rozladěné hrdelní zaštěknutí. Ostrá stébla je lechtala a studila do čenichu, ošívali se a kýchali. Ale po několika krocích skok do strany a pak další a další. V letu dopadají tlapami a tlamou, kam je třeba, do úzké myší uličky mezi zmoly. Jenže hraboš je už pryč a hlína je tvrdá jako kámen. Mrzutě, ale bez zvláštní zuřivosti a zklamání – spíše z potřeby loveckého pohybu odbíhali dál. A tuto hru vydrželi provádět po celé dlouhé půlhodiny. Dokud nezvětřili jiný zápach a nezmizeli. Po chvíli se znovu vraceli ke své lovecké hře.

Potom mi už byla zima. Za celou cestu jsme se ani jednou nezastavili a nevařili čaj, museli jsme co nejdřív dorazit do Usť-Anu. A teprve kolem třetí jsme se opět přiblížili k řece. Sestupovali jsme do roviny příkrou roklinou. Koně prolézali mezi vývraty, houštinou a zavazadla se jim sesouvala k hlavě, i když podocasníky měli utaženy. Udržet se v sedle, které se posouvalo kupředu, bylo hotové umění; neustále jsem musel rozhrnovat větve nebo si lehat na Majčin hřbet a držet se přitom ze všech sil hrušky sedla, abych koni nepřeletěl přes hlavu. Ale už jsem slyšel, jak Tolja pode mnou vesele volá: „Jsme tady.“

Dole na břehu se mezi vrbinou a březovou klečí objevila chata. Stála na samém břehu Bambujky s průčelím dvou vysokých sosen. Měla ostrou otevřenou stříšku se sajbou, kam bylo možno uložit zásoby. Ostrá stříška zabraňovala medvědům dostat se na sajbu, rozebrat ji a vniknout stropem do srubu. Několik metrů pod mírně skloněným travnatým břehem dno poseté balvany, led a uprostřed několikametrový běžící proud. Řečiště bylo dobrých sto metrů široké a proti toku se táhlo dlouhým chobotem k severozápadu.

Konečně! S úlevou jsem vydechl. Hřálo mě u srdce.

Ještě než jsme dorazili k táboru, ukázaly se stěny rozpadlé stáje. Teď už i zevnitř obrůstaly trávou a keři.

Divočina jí znovu brala své, pohlcovala masivní břevna klenbou houštiny.

„Jsme doma.“ Tolja se šťastně culil.

Chvěl jsem se dosud zimou a únavou, zuby mi lehce cvakaly. Nohy jsem měl ztuhlé, ale byl jsem rád, že jsem konečně s koně dole a zase stojím na pevné zemi. S hřejivou úlevou jsem se rozhlížel. Okolí chaty i řeka vypadaly lákavě.

Budeme mít hezký tábor, napadlo mě.

Otevřel jsem závoru dveří a zůstal zděšeně stát.

Na podlaze, plné ledu, smetí a myšího trusu, ležel zborcený stůl, část ojíněné pryčny byla vylámaná a kousek okýnka bez skla. Na promrzlé zdi mezi chomáči námrazy visela stará rybářská síť, z prasklé holínky pohozené na lavici čouhalo seno a živá myší očka. To bylo nadělení!

Musel jsem se zatvářit strašlivě sklesle, protože Tolja se na mě povzbudivě usmál.

„To za chvíli bude v pořádku,“ řekl. „Napřed si uvaříme trochu čaje.“

Daržajev mi za zády nakukoval dovnitř; něco zabručel.

Pohlédl jsem na kamna. Byla to vlastně zrezivělá trouba, v níž se topilo. Vršek propálený, díry přikrývaly dva kousky volně ležícího plechu, kouřovod zbořený. Moje nálada rázem poklesla. Zaplavil mě pocit úplné beznaděje. Zdálo se mi nemožné uvést chatu do jakéhosi alespoň trochu přijatelného terénního pořádku.

Ale Tolja už venku na ohništi rozdělával ohníček. Po chvíli plameny olizovaly na tyči zavěšený čajník.

Musel jsem se vzchopit.

Daržajev se zabýval koňmi. Pomáhal jsem mu sundávat zavazadla a přivazovali jsme zvířata k bočním trámům srubu.

Když jsem zvedl hlavu, z komínku se už také kouřilo a Tolja sekal loveckým nožem vrbinu. Za okamžik držel v ruce koště.

Při vší sklíčenosti mě to téměř rozveselilo. Tolja se opravdu choval, jako by všechno bylo v nejlepším pořádku. Nic ho neznepokojovalo.

Potom zavařil čaj a ohřál beraní konzervu – jediné masové konzervy, které jsme si vzali pro nepředvídanou potřebu, jinak nás měla živit tajga. Jedli jsme mlčky. Zatímco jsem převaloval sousta v ústech a s lítostí vzpomínal na izbušku u Kabaří stezky, která byla malá, ale suchá a příjemně teplá, s lůžkem vyloženým sobí kožešinou, Tolja seděl v kouři, ale nijak mu to nevadilo. Obličej měl téměř zamlžený a tvářil se blaženě. Byl šťastný. Začínala mu opět práce, na kterou měsíce čekal.

Trápily mě starosti, co všechno bude třeba udělat, aby se tu vůbec dalo žít. Začal jsem se rozhlížet, kterou břízu useknout, abychom z ní měli nohu pod zbořený stůl. Přitom jsem srkal vařící čaj.

A pak jsme se pustili do práce. Vymetli jsme tu hrůzu – led z podlahy a z palandy se musel odsekávat sekerou. Zatímco Tolja s Daržajevem se mořili uvnitř, nařezal jsem pořádnou otep pružných a hustých větviček sibiřské keřovité břízy a přikryl jimi palandu, aby spacáky neležely na promrzlém dřevu. Poházel jsem je suchou trávou; musel jsem z ní napřed otřepat jinovatku a usušit u ohně.

Když jsem se objevil s nacpanými pytli – obaly spacáků nám sloužily za podhlavníky –, stůl už stál. Tolja prostě uřízl osiřelou nohu, přibil ji jako příčku do zadní stěny a na ni připevnil volnou stranu desky. A nejen stůl. Z vylámaného kousku palandy vznikla úzká ulička a za ní u samé zdi malá pryčna pro jednoho nocležníka. Nám mohla sloužit za skladiště. Tolja právě vyráběl poličku. Dívat se na něho, jak hobluje, přisekává, žlábkuje a přitlouká, byl hotový „koncert na sekeru“. V kamínkách hučelo; pod plechovými záplatami a kolem komínku se rozšlehávaly plamínky.

Ale když jsem si toho večera konečně vlezl do spacáku, přišlo na mě spolu s pocitem rozkoše lehké třaslavé chvění. Únava, vyčerpání z cesty – jen časový rozdíl mezi Prahou a Bambujkou činil sedm hodin – zřejmě vykonaly své. Byli jsme konečně na místě. Ale nyní mi toto vědomí nepřinášelo pocit uspokojení. V prsou mi ležela opravdová tíseň. Mrazilo mě u srdce i v údech.

Ráno, až Daržajev odjede, zůstaneme s Toljou nadlouho a naprosto sami. Kolem jen mlčenlivá nekonečná pustina, nikde v okruhu desítek kilometrů ani člověk. Co když se mně nebo Toljovi něco přihodí? Někdo z nás může onemocnět. Stačí uklouznout a zlomit si nohu. A vůbec kolik všelijakých komplikací může člověka potkat uprostřed divočiny. Měl jsem sice nějaké léky s sebou. Penicilin a tetracyklin – poslední rok mě několikrát pořádně trápila angína a trochu průdušky. Ale v případě neštěstí příruční léky nejsou všechno. A jaké bychom tady měli možnosti léčby? Znamenalo by to každých šest hodin i v noci se probouzet – budíka jsme s sebou ovšem neměli – vstávat s horečkou a zpocený do té lednice. Nebo druhého připoutat k chatě. A kdyby bylo třeba dojít pro nějakou pomoc? Našel bych v tajze cestu do Bambujky? Musel bych jít po řece; došel bych, ale cesta by trvala nejméně o den déle. Pak zase návrat sem.

Tolja s Daržajevem – chystali se právě ulehnout – ovšem takové starosti nemají. Když jsme ten první večer v Bambujce mluvili s Toljou o životě lovce v tajze, optal jsem se ho, co dělá, když ho v divočině uprostřed samoty rozbolí v krku. Zatvářil se udiveně. Zrovna zrozpačitěl, že mi nemůže vyhovět. A ta jeho odpověď. Řekl: „Asi dvakrát mě zlobilo v krku, když jsem se překouřil.“

„A co používáte proti horečce?“ zeptal jsem se. „Nejlepší jsou brusinky,“ řekl. „Ještě lepší, když žádnou nemáte.“ Vtipkoval. Ale pak se přece rozpovídal. Dozvěděl jsem se spoustu zajímavých věcí. Genrietu zlobil žlučník a užívala medvědí žluč. To byl přece zcela tentýž způsob léčby jako u nás. Ovšem až na toho medvěda. Boldochol je čistý extrakt volské žluči.

No dobrá, tak už toho nech a spi, okřikoval jsem se. Ale pronásledovaly mě obavy. Budu stačit na všechno, co zimní tajga a lov potřebuje? Vzpomněl jsem si, jak se někteří přátelé podivili, když se dozvěděli, že se chystám na Sibiř. Zdeněk se Soňou se docela zděsili. „Zbláznil ses? Co tě napadlo jet na Sibiř v zimě. Takhle se vyprat vit za sluníčkem do Itálie. Sibiř.“

Náhle jsem zatoužil po šálku černé kávy – a já ji s sebou zcela vědomě a neprozřetelně nevzal; chtěl jsem si od ní odpočinout. Právě tak jako žádný tranzistor, i když Kungurov mi ho také nabízel. Civilizace zakázaná! Představoval jsem si, co všechno bych teď asi dělal, kdybych zůstal v Praze. Jako příjemný film plný pohody těkavě ožívaly vzpomínky. Míchaly se s představami a ze všech se ozýval pocit tepla a bezpečí.

Stále jsem se nemohl zahřát. A Tolja s Daržajevem už spokojeně oddechovali.

Přepadla mě náhlá potřeba vědět, kolik je hodin. Vysunul jsem ruku ze spacáku a sáhl za hlavu do kapsy tělogrejky – visela na stěně a izolovala mě od ledové námrazy – pro baterku. Bylo půl desáté.

V Praze je půl třetí odpoledne a u nás není nikdo doma. Seděl bych někde v knihovně nebo na katedře a pak se vracel rozblácenými, špinavými ulicemi, přeplněnými lidmi a auty.

Otočil jsem světlo, abych našel kapsu a mohl baterku znovu uložit.

Spatřil jsem hřeb, na kterém tělogrejka visela. Byl ledově bílý a dlouhý, podobný rampouchu. Kolem ve škvírách se třpytily chomáčky ledových šupin. Rychle jsem zhasl a strašidelný rampouch byl pryč. Kdyby se takhle dalo čarovat.

3

Stal se opravdu zázrak. Spal jsem bezmála osm hodin, a to se mi nepoštěstilo už léta; doma jsem vždycky považoval pětihodinový či šestihodinový spánek za úspěch. Bylo již ráno, okénkem se do chaty prodíralo kalné světlo. A Tolja s Daržajevem ještě nevěděli o světě!

Opatrně jsem se oblékl a vyklouzl ven.

Šedomodrá ledová obloha, mrazem znehybnělá a ojíněná jiskřící pustina. Všechno, co mě obklopovalo – uschlé trsy trávy, březová kleč a stromy –, bylo zakuto do stříbra. I Murzik s Pirátem zšedivěli, ochmýření kolem čenichu a očí jim docela zbělelo; urousanou srst koní hustě pokryla jinovatka. Jako by do rána zplesnivěli! Pohlédl jsem na teploměr, od včerejška už visel vedle dveří. Bylo –28° C.

„Murziku! Piráte!“

Sklonil jsem se k nim. Se skvrnami ledu kolem čenichu a nad očními důlky ve mně probouzeli pocit zjihlé lítosti a zároveň smíchu. Murzik vypadal jako zasypané nemluvně.

Chtěl jsem mu pocuchat– kštici. Ale tvářil se odměřeně a cize; právě tak Pirát. Ten se dokonce odvrátil; protáhl si hřbet a znovu se uvelebil do chomáče trávy, kterou si vybral za lůžko.

Ani se za mnou nepodívali.

Stál jsem na temeni svahu za řekou, jejíž zelenavý průtok se do rána ještě více zúžil. Uprostřed samého srdce tajgy v pusté a promrzlé divočině. Byl jsem jako zrníčko máku ztracený v nitru obrovské rozlohy deseti miliónů čtverečních kilometrů zimní Sibiře, daleko od to veškeré civilizace. Syrová a drsná pustina ležela všude kolem. Prostírala se až k pobřeží Severního ledového oceánu a tisíce kilometrů na východ k předělovým pohořím povodí Tichého oceánu a k Beringově úžině. Nedaleko na severozápadě se zvedaly Mujské hřbety; stovky kilometrů na západ tajga hluboko obklopovala Bajkalské jezero. To, co jsem z ní viděl, byla pahorkatina, zvedající se asi ve výši tisíce metrů, a dlouhý chobot řeky. Její koryto plné valounů se místy prodíralo vysokými skalnatými břehy.

Nic se nepohnulo, nikde nejmenší známky života. Teprve nyní, když řev Kungurova gazíku zůstal daleko v Bagdarinu a dusání našich koní zmlklo, obklopilo mě ticho, jaké jsem měl nadlouho vychutnávat plnými doušky. Propastný, neuvěřitelný tón vesmírného ticha padal dolů do zmrazené pustiny a já mu s požitkem naslouchal. A zatím se přímo proti mně objevilo na čistém poli velké oranžové slunce. Stále silněji jsem cítil podivnou a nadmíru příjemnou balzámovou vůni.

Nad trsy zmrzlých, temně rudých korálků severských brusinek se zvedal keř rojovníku. Jeho úzké, zespod jako plstěné lístky omamně prosycovaly vzduch.

Sehnul jsem se a sundal palečnici. Brusinek bylo všude okolo spousta. Na jedno pročísnutí prstů zůstala v dlani hrstka bobulek. Dal jsem si jich pár do úst. Na jazyku rychle tály a vláčněly, měly osvěžující, lehounce natrpklou chuť.

Absolutní klid kolem mě nebyl skličující. Povznášel. Večerní tíha mi už neležela na prsou a úzkost zmizela. Pohlížel jsem do ozářeného, nekonečného prostoru a přicházela do mě radostná volnost. Vždycky jsem přírodu potřeboval k životu a vracel jsem se k ní neustále; bývaly chvíle, kdy jsem se děsil toho, co by se stalo s lidstvem, kdyby civilizace všechnu opravdovou přírodu zničila.

Tahle krajina jako by ani nepatřila k našemu světu. Připadal jsem si v nějaké jiné, vybájené zemi, která pochází z cizí planety.

Potom jsem zaslechl hluk u chaty. Černala se mezi zářící stříbrnou strakatinou trávy a keřů, z komína stoupal kouř.

Daržajev se zabýval koňmi; Tolja na řece nabíral vodu. Murzik a Pirát ho provázeli. Vracel jsem se.

Na sněhu v brusinčí za mnou zůstávala červená krvavá stopa.

Život u Usť-Anu začínal. Kolem desáté Daržajev odjel, naše dva koně přivázány za sebou. Ke Kabaří stezce se vracel stejnou cestou.

Než vyrazili, dal jsem Majce kousek cukru.

Psi mě pozorovali, teď už nebyli šediví. Aha. Měl jsem dát taky Murzikovi a Pirátovi. Vrátil jsem se do chaty. Když jsem se znovu objevil, byl Pirát pryč. Murzik čekal. Sotva mi oblízl dlaň, odklusal.

Tolja vytáhl z pytle síť. Museli jsme si pořídit zásobu ryb dříve, než Bambujka úplně zamrzne.

Tolja sekerou otloukl okraj ledu, pod nímž tišina zátočiny přecházela v proud. Síť jsme po obou stranách“ připevnili k březovým kmínkům. Murzik s Pirátem nám ustavičně pomáhali, chytali se do sítě. Když Jsme ji spustili, kmínky jsme zatížili kameny.

Led v zátočině byl průzračně čistý. Viděl jsem jím sluncem osvětlené dno, kameny, písek. A místy pruhovaly dno hřbety ryb. Bylo jich tu plno. Doběhl jsem si pro flexaretu a pokoušel se ten zázrak pod sebou fotografovat. Jako bych stál na skleněné stěně velkého akvária. Murzik s Pirátem mi ovšem překáželi. Zvědavě mi strkali pracky a čenich pod objektiv.

Když jsme příští ráno síť vytáhli, byla to opravdu náhoda, zmítal se v ní tajmen. Ale byl o dobrou polovinu menší než ten, kterého při

mém příjezdu chytil Lovka. Tajmen je dravec horských sibiřských řek a dorůstá až do 80 kilogramů. Honí a žere lipany, mníky a žáby; ý noci číhá na hlodavce, kteří přeplouvají řeku.

Tajmen se rval, až se voda pěnila, otvíral tlamu, jako by nás chtěl spolknout. Ale jakmile se octl na ledu, téměř rázem ztuhl; vypadal jako pahýl stromu. A spolu s nimi ještě dva – kde se tady vzali? – dobře kiloví línci a několik lipanů.

Rychle jsme museli ryby naházet do pytle. Murzik s Pirátem mezi nimi skákali jako diví.

V téhle kamenité řece bylo rybaření! Hotový rybářský ráj.

Když v létě táhli lipani a Tolja opatřoval Genrietě zásobu na zimu, chytal pro lovecký požitek na udici. Vyjel na loďce s Lovkou, dvěma sudy a džberem soli k ústí potoka. Do večera jich vytahali na sto dvacet kilo; pracovali jako v pojízdné rybárně – vrstva lipanů a vrstva soli. Nazítří v poledne přibili víko do druhého sudu.

Podobné to bylo v řekách a jezírkách zdejší krajiny všude. Daba se loni na týden utábořil u Okuňovského jezera a nachytal sedm metráků ryb. Na udici! Musel přivolat letadlo, aby úlovek od jezera dostali do Bagdarinu.

Vzpomněl jsem si přitom na své prázdninové rybaření na Labi; na dlouhé hodiny vysedávání u vody, která mdle páchla papírenskými kaly, skvrnily ji saze a duhové pruhy oleje. Tehdy jsem za čtrnáct dní chytil tři okounky, dvě plotice a čtyři ty zatracené americké sumečky, kteří nejsou naprosto k ničemu. A to všechno za 300 Kčs – měl jsem celostátní povolenku a víckrát jsem se za celý rok k vodě nedostal. Tohle by Tolja nikdy nepochopil. Ale jak vůbec mohu srovnávat zcivilizované řeky s Bambujkou?

Nicméně byl to pro nás první a poslední lov do sítě, i když ani později, kdy řeka zamrzla, jsme neměli nikdy o ryby nouzi. /

Nyní nastaly dlouhé každodenní pochody za bělkami.

Když jsem poprvé slyšel, že budeme po celou dobu, dokud nenapadne sníh, lovit veverky, byl jsem rozladěn a zároveň nesvůj. Jak trochu jsem si připadal jako kluk, který chce v parku nebo na Olšanských hřbitovech zastřelit skotačivou rezku. Měl jsem dosud středoevropský pohled a představy. Ale když jsem v Bagdarinu držel v ruce kožíšek sibiřské bělky, bylo to přece jen překvapení. Měla hustou a měkkou šedočernou srst se stříbrným, jako popelavým nádechem a svítivě bílým bříškem. Popelka.

Tolja dostával za kožku průměrně– půldruhého ruble. To bylo devětkrát víc než za docela hezkou kůží sibiřského zajíce běláka. Počítal jsem. Když se z kožky veverky skrojí bříško, zůstane malý proužek hřbetu a boků. Na kožich je třeba těchto.pásků nejméně čtyři stovky. Při aukcích v Leningradě se jedna surová kožka prodává za dolar. Takže jen samotný materiál na kožich z veverek přijde na pořádné peníze.

Druhým překvapením bylo, že veverek nežilo v tajze zdaleka tolik, jak jsem si představoval. Tolja mi řekl, že loňský rok, v sezóně 1966-67, vykoupili v bagdarinském okrese osmdesát tisíc kožek. A protože se tento okres rozkládá na ploše osmdesáti tisíc čtverečních kilometrů, připadá právě jedna veverka na čtvereční kilometr.

Jejich počet ovšem neustále velmi prudce kolísá. Jednou za několik let– dochází z dosud neznámých příčin k populačnímu výbuchu, kdy během jediného roku jejich stav několikanásobně stoupne, aby třeba v následujícím roce klesl na minimum a pak se opět dva tři roky pohyboval kolem průměru. V limbových lesích Sibiře, kde mají bělky dostatek zvlášť vydatné výživy – pochutnávají si na výborných a velmi olejnatých oříšcích –, žije ovšem veverek víc a v době populační exploze může lovec, má-li dobré psy, po krátký čas začátku sezóny dostat denně až čtyřicet kožek. Ale i když po loňském minimu bylo letos veverek víc než loni, skutečná populační exploze nás přece jen nezastihla. A limba tady nerostla.

Kolem Usť-Anu byla rozbrázděná náhrobní planina s lesnatými rovinami, pahorky, skalnatými rozsedlinami a tunderními loukami. V místě našich denních pochodů po řece dolů i nahoru v délce třiceti kilometrů přitékaly do Bambujky dvě říčky a několik potoků. Většina zvěře žila kolem jejich břehů. Prodírali jsme se divočinou, houštinami, které byly téměř neprůchodné, ale za nimi se zvedaly pásy sosen a jedlí. Šplhali jsme do strání rozsedlin, kde se na ojedinělých stromech tu a tam černala rozcuchaná veverčí hnízda.

Plahočili jsme se denně takových dvacet pět kilometrů po místech, kudy nevedla žádná stezka, kde byla jen kamenitá a kluzká, lehce zasněžená anebo drnovitá půda mezi shnilými vývraty, obrůstajícími mechem a lišejníkem. A na protější břeh jsme museli téměř hodinovou oklikou proti řece.

První den jsme přinesli čtrnáct kožek, druhý den šestnáct. Tento počet jsme pak už překročili pouze jednou. Ale Tolja byl alespoň pro tuto dobu docela spokojen.

Pirát s Murzikem se činili. Nevím, co bychom si bez nich počali. Běhali a čenichali, prolézali houštiny s nosem u spadaných větviček, šiškových šupin a mezi brusinčím, kde se veverky rády popásaly. My s Toljou chodili vždy pořádný kus od sebe a psi mezi námi, před námi nebo je stopy zavedly daleko do stran. Pročesávali jsme tak hluboký pruh terénu.

Pirát a Murzik lovili na svou pěst. Větřili a hledali třeba každý na jednom konci, ale sotva začal štěkat jeden, v tu chvíli se k němu jako blesk přihnal druhý a vydatně mu pomáhal, Bylo to volání na stopu. Veverka obvykle na stromě popolezla, přikrčila se k nějaké větvi a ztuhla.

Když jsem se někdy zatoulal příliš daleko od psů a objevila se veverka, bylo to vždy horší. Než se k ní člověk přiblížil na dostřel, seběhla třeba po stromě a zmizela. A daleko víc skákala mezi větvemi, šplhala a točila se po kmenu, takže bylo těžko mířit. Tím spíš, že všechna kožešinová zvěř se střílí „v glaz“, malorážkou „do oka“. Často jsem musel obíhat kolem stromu a dlouho mířit, než se bělka na okamžik zastavila s hlavou odvrácenou od mušky hlavně. Zpředu se střílet nedalo. Náboj mohl pod temenem kožešinu potrhat.

Tolja byl stejně jako Kungurov výborný střelec, a přece jsem ho nikdy neviděl riskovat tak, aby mířil bez opory – jen tak „od boku“. Vždycky si našel nějaký strom nebo větev a cílil opřenou hlavní. Musel jsem to v sobě trochu překonávat. Zase ten reflex nějakých vzpomínek. Když jsme jako kluci stříleli v putovní střelnici u kolotoče, dívali jsme se svrchu na každého, kdo by si pušku opřel. Ale pro lovce kožešin mohla špatně mířená rána znamenat ztrátu třeba sto rublů. Všichni tedy poslouchali hlasu svědomitosti a rublů. Později jsem viděl několikrát střílet i Evenky, jedny z nejlepších lovců. Na řídce porostlých pláních nosili s sebou dvě hole svázané sobími šlachami, podle potřeby je zapichovali do sněhu jako vidlici a opírali o ni hlaveň. Nebo si alespoň při střelbě lehali do sněhu.

Pirát s Murzikem byli tedy pro Tolju pravým požehnáním. Ale nebyli stejní. Kdo neztratil nikdy loveckou náladu, byl Pirát. Pro něho lov představoval samotný život, jeho podstatu. Když v ustrnutí špicoval uši a větřil, oči mu žlutavě plály. V jejich třpytu hořela hluboká divoká zavilost. Ale když se dal do klusu a hledal stopu, zdál se každý jeho krok cílevědomý a zasvěcený. Jakmile zavětřil kořist, nikdy už stopu nepustil. V tajze neměl nikdy chvilku „volna“, i kdyby měl plašit pouze hraboše. Zastavili jsme cestou, vařili jsme čaj a odpočívali. Pirát se u nás na okamžik zastavil. Pak obrátil čenich, zíral kamsi planoucíma očima a vzápětí opět zmizel.

Ale takový Murzik? Lítal třeba mezi stopami jako dravec, každá žilka v těle se mu zachvívala touhou po kořisti. Chvíli dával do honičky celou duši – a pak náhle ochabl. Loudal se, jako by šel na procházku. Také se stalo, že utekl. Prostě kolem poledne se nám uprostřed pochodu ztratil.

Našli jsme ho večer sedět před chatou. Jako by se nechumelilo, nám přiběhl pár kroků naproti – ale opravdu jen několik kroků. Tvářil se jakoby nic, oči se mu leskly, a vzhlížel na Tolju trochu zvědavě a napůl vyzývavě.

Očekával a zkoušel, co se bude dít.

Tolja si ho nevšímal. Nevěnoval mu naprosto žádnou pozornost. Pro tu chvíli jsme žádného Murzika prostě neznali. Zato Pirátovi Tolja několikrát škádlivě zatřepal hlavou a cuchal mu srst mezi ušima. Murzik se ovšem pokoušel zúčastnit se hry, ale Tolja se od něho odvrátil. A potom přišlo to nejhorší. Murzik dostal do svého korýtka – Tolja vysekal po jednom na každé straně kmenu, který ležel před ohništěm, svou polodenní porci vařených veverek. Byl s ní ovšem dříve hotov než Pirát. Ale když se pokoušel přiživovat se z cizího, Pirát ho s temným výhružným vrčením zahnal. Murzik pak brousil okolo a sháněl v trávě kdejaké zbytky a kosti, které tam někdy roznesl.

Já mu ten večer nedal kousek cukru, od prvního dne na Usť-Anu jsem jim vždycky přinášel špetku sladkého.

Murzik byl z toho zoufalý. Kňoural. V tu chvíli mi připomínal malé štěně.

Byli jsme už v chatě a ještě jsme ho slyšeli, jak obchází kolem dveří a naříkavě skučí. Dlouho se nemohl uklidnit. Podívali jsme se na sebe a Tolja se uculoval.

Toho večera mi vypravoval, že Pirát, Murzikova matka, vlastně pochází z vodícího psa starého hluchoněmého lovce, jehož revír právě převzal Vova.

„Cože?“ Odivem jsem otevřel ústa. Hluchoněmý lovec v tajze? Při všem nebezpečí, které ho mohlo potkat? Hluchý lovec celé měsíce sám v divočině?

Mrazilo mě v zádech. Už jsem přece tajgu trochu znal, abych si uměl představit, co všechno se v ní může člověku přihodit. Zdálo se mi to neuvěřitelné.

Netušil jsem také, co znamená „vodicí pes“ tady, kde se psích spřežení nepoužívalo. V civilizaci se pro mě vodicí pes vždycky spojoval s představou slepce.

Bylo to tak. Luka, jak se onen starý ruský lovec jmenoval, „pracoval“ se třemi psy. Dva volně běhali a hledali zvěř jako Pirát s Murzikem. Třetího vedl na šňůře. Když stopující psi vyslídili kořist, spustili lovecký štěkot a pronásledovali ji. V tu chvíli se pes na šňůře začal trhat a štěkat; chtěl se přidat ke štvanici. Tak přivedl lovce ke zvěři, kterou druzí psi zahnali na strom nebo drželi v šachu na místě, odkud nemohla prchnout.

To byla prvá věc, která mě na Toljově vyprávění ohromila. A druhá?

Po dvou letech už Luka vodícího psa neuvazoval. Pirátova matka lovila tak, aby její pán byl vždycky nablízku, Uprostřed honičky svých druhů se pro něj vracela a štěkotem – zuřivým otvíráním huby povzbuzovala ke spěchu.

Luka byl vůbec nejzkušenější lovec a stopař, jakého Tolja kdy poznal. Zvláště když líčil pasti, projevoval cit pro stopu a předvídavost, že mu téměř žádná zvěř neušla. Stal se daleko široko nejlepším lovcem sobolů a Tolja se od něho mnoho naučil.

Nazítří jsme přinesli tucet veverek, byl to nyní náš průměr. Nejméně polovinu bělek vystopoval toho dne Murzik. A viděli jsme opět několik tetřevů hlušců.

Objevil jsem je na svahu zalesněné rozsedliny. Asi osm jich roztroušeně odpočívalo jako tehdy v Bagdarinu na spodních větvích blízko kmenů. Dopadaly na ně řídké sluneční paprsky. Pozoroval jsem je už z dálky, Pirát s Murzikem lovili dole s Toljou.

Opatrně jsem se blížil. Téměř jsem nedýchal. Zastavoval jsem se. Chvíli jsem docela stál na jedné noze, jen aby nezapraskala větvička.

První se zvedl.

Udělal jsem několik opatrných, neslyšných kroků a odfrčel druhý.

Zůstal jsem bezradný. Nemohl jsem se k nim dostat. Vzneslo se jich šest, s chrastivým hřmotem odlétli.

Poněkud opodál, na zadní sosně, seděli poslední dva, když se náhle přihnali Pirát s Murzikem. Hluk křídel je přilákal, spustili lovecký pokřik.

Zklamaně jsem vydechl. Všechno je pryč. Čekal jsem, kdy se hlušci zvednou.

Ale co to?

Murzik s Pirátem se dostali až k sosně a ptáci se nepohnuli. Psi zuřivě obíhali strom, tančili pod ním, až sníh a lišejník odletovaly do stran. A já s Toljou – tiše se objevil vedle mě – jsme se krok za krokem blížili.

Murzik s Pirátem se zvednutou rozdivočenou tlamou ňafali vzhůru, zatímco hlušci, krk a hlavy skloněny dolů, na ně vejrali a vejrali. Menší – samička – seděla naprosto nehnutě a nemotorně. Kohout trochu potřepával křídly. Vypadalo to, jako by si je větral. Zvedal se na silně opeřených nohou – hruď se mu leskla ocelovou zelení, popelavě černé peří na temeni a hrdle se čepýřilo. Pod brusinkově červenou skvrnou nadočnice vyčníval z černé hlavy rohově bílý a tlustý, zahnutý zobák. Oko samečka nehnutě, zlostně plálo.

Byli jsme docela blízko. Před psy tedy hlušci neodlétli. V Bagdarinu jsme se k nim blížili pod ochranou burácení motoru, který nechával tetřevy lhostejné – nebylo čeho se bát. Pirát s Murzikem zaujali všechnu jejich pozornost a my se připlížili téměř k nim.

Tolja kohouta střelil.

Ale víckrát jsme už na hlušce nešli, i když jsme je viděli hřadovat na vrcholku rozsedliny, která nebyla daleko od tábora. A bylo to také jediné místo u Usť-Anu, kde jsem je za celý pobyt spatřil. Kolem Bambujky jich žilo málo. Před třemi lety v květnu, když všichni ptáci hnízdili, napadlo nečekaně půl metru mokrého, těžkého sněhu. Hluchaři se z té pohromy dosud nevzpamatovali.

Takové nečekané tragédie jsou pro zvěř a celou vegetaci Sibiře nejčastějším neštěstím. A podobnou pohromou pro ptáky jsou – populační výbuchy veverek. Veverky umí pořádně poplenit ptačí hnízda a tak rok po velkém štěbetání a hopsání obvykle následuje „tichý rok“ tajgy bez pípání, veselého zpěvu a tlukotu.

Připadalo mi, že „tichý rok“ prostoupil celou tajgu. Žádné zvíře kromě veverek se neukazovalo.

Nacházeli jsme pouze staré stopy: zledovatělé otisky jeleních a losích kopyt v bahnitých březích potoků a v okousaných zbytcích porostu divoké cibule, různé na kost zmrzlé výkaly pod vývraty a kolem brusinčí.

Všechny stopy byly studené, mrtvé a nějak zvětrané. ‚Jako pozůstatky po životě, který tu dávno vyhasl. Připadaly mi jako zkameněliny; daleko víc mi připomínaly muzeum než pulsující divočinu. Po několika dnech-mi z nich bylo spíše smutno, než aby ve mně probouzely naději.

Pouze jedenkrát jsme narazili na stopy, které mne vzrušily.

Když jsme se druhý den po příjezdu vraceli k večeru do tábora a přišli jsme na stezku po našich koních, Tolja se náhle zastavil. Sehnul se a prohlížel otisky podél pěšinky kopyt. „Murzik s Pirátem,“ řekl jsem.

Toljovi se to nezdálo.

Kousek jsme se vrátili a sledovali stopy. V záhybu, kde Murzik s Pirátem běželi podél koní, se ze spleti psích stop vydělovaly dvoje jiné. Později se opět smíchaly.

„Vlci,“ řek Tolja. Znovu se sklonil. „Je to starý a mladý vlk.“

Menší Stopa byla ostřejší, hlubší, k nerozeznání od otisků Murzikových tlap. Druhá široká a daleko méně výrazná – tlapa rozpláclá lovem a ošoupaná.dlouhým, nekonečným během.

A já bych byl přísahal, že starší, těžší vlk bude mít výraznější, tvrdší stopu.

Vlci sledovali koně až na okraj planiny nad táborem. Blíže se už nepustili. Zůstali tak daleko, že ani psi je ve spánku necítili. Odběhli vzhůru proti řece.

4

Zatím jsme se v Usť-Anu zabydleli. Vlastně já, Tolja byl všude v tajze jako doma, tajga byla pro něho v pravém smyslu slova chlebem, postelí i zahradou. Po drobných Opravách se v chatě žilo dost pohodlně.

Mezi palandami, protějšími kamny a stolem zůstával víc než metr široký obytný prostor. Na poličce jsme měli suchary, zelený lisovaný čaj, několik plechovek kondenzovaného mléka, lojové svíčky a různé drobnosti. Jiné zásoby, jako máslo, slaninu a cukr, jsme uložili do bedýnky; museli jsme je chránit před myšmi. Pytel s chlebem a ryby ležely venku na sajbě. Chléb sice zmrzl na kost, uprostřed bochníčku se jiskřily kousky ledu, ale když u kamen rozmrzl, byl jak čerstvě upečený, báječně chřupavý a měkký. (Později jsem se dozvěděl, že v Anglii právě začali vyrábět ledničky s místem pro chléb, mráz jej nejlépe uchová čerstvý pro dny, kdy se nepeče.) Byla to Toljova stará lovecká zkušenost.

V rohu stolu jsme měli „příborník“. Dvě plechové polévkové misky, dva plechové hrnky a lžíce – mimo hrnce na vaření, naběračky, čajové konvice a pánvičky, všechno naše kuchyňské nádobí. Zato Tolja, při vší práci, kterou měl, vymýšlel stále nová zlepšení. Jednou večer mě viděl, jak se hrabu ze spacáku, šmátrám po svých papírech a pak s baterkou v zubech si něco zapisuji. Neříkal nic. Ale druhý den se mi objevila za hlavou polička. Hřebíky, které odněkud vytáhl, přibil ke stěně vzhůru sklopené dřevo. Stačilo zvednout ruku a mohl jsem poznámky i baterku pohodlně zasunovat. Rozbitý kout okénka zakrýval bílý igelitový sáček, ve kterém jsem si přivezl vlněný indický nátělník. Pokud okénko rozmrzlo, byl jím výhled na řeku. Pokud rozmrzlo! Zimy jsme se nikdy nezbavili.

Třebaže se večer několik hodin topilo a kamínka zčervenala jako krev – přikládali jsme půlmetrová polena, nařezaná a naštípaná z trámů rozpadlé stáje –, zůstávaly i kameny, na kterých kamínka stála, ledově studené. Nemohl jsem pochopit, když Tolja, aby rozšířil náš obytný prostor, zasunul bedýnku se zásobami, v níž bylo také máslo, přímo pod rozžhavená kamna. Ale mé obavy se ukázaly zbytečné. Máslo zůstalo tak ztuhlé, že se nedalo mazat.

Když Tolja jednou cosi dlouho kutil nad kamínky a celý rozehřátý konečně skončil, zapálil si cigaretu a sedl si na chvíli na bobek a opřel záda o palandu. Ochlazoval se. Stačilo, aby člověk spustil nohy z palandy, která byla v úrovni kamínek,– a za chvíli už drkotal zimou. Jednou nám zapadla na.podlahu pod palandou za narovnanou zásobu dřeva plechovka citrónové šťávy; když jsme ji později objevili, byla šťáva zmrzlá, že jsme si ji museli do čaje narýpat nožem.

Vylézat za těchto podmínek ráno ze spacáku nebylo zrovna moc příjemné. Obvykle jsem vstával první. Tolja míval večer dlouho práci se stahováním a čištěním kožek a potom rád spal. Všechno dělal neobyčejně důkladně. Brzy jsem přišel na to, jak si ranní řád alespoň trochu vylepšit. Zvlášť obouvání do promrzlých bot bylo hotové utrpení. Tak tedy napřed rychle zatopit a znovu skočit do spacáku. Teprve až se kamna rozpálila a ohřály se vlněné ponožky i unty, visící na drátě u komínku, vklouznout do bot. Vklouznout! Kůže sice byla měkká, ale v nártu úzká. Sotva jsem se do nich dostal. Ale nohy zůstávaly v teple, tím spíš, že mě Tolja naučil vkládat ještě pod silnou filcovou vložku trochu sena. Mělo nejen výborné izolační vlastnosti, ale chůze při dlouhých pochodech, kdy nebyl sníh a chodidlo cítilo každý ostřejší kamínek, byla měkčí a pružnější.

Pak sekeru, kbelík a na řeku k naší studánce. Zpočátku jsme ještě mohli vodu nabírat přímo, ale bylo to dost nebezpečné, a tak jsme si raději vysekali díru v ledu. Ta práce se sice musela ráno i večer opakovat, ale led na ní přece jen nebyl tak silný. A potom úsporná, opravdu terénní toaleta. Žádnou velkou koupel jsme si nemohli dopřát. (Zpočátku jsem si myslel, že si nechám zarůst bradu, ale pak jsem od toho upustil a holil se každý večer, kdy bylo tepleji a více času.)

Zatím už vstal také Tolja. Neprobouzel se pro můj šramot, vyskočil v tom okamžiku, kdy se Pirát opřel prackami o dveře, škrábal na ně a kňučel. Pirát chtěl na lov. Tehdy pro Tolju začalo ráno.

Snídaně se chystala vždycky důkladná; jedli jsme vlastně pouze dvakrát denně. Nejčastěji jsme mívali polévku – vařila se večer tak, aby zbyla i na ráno –, studenou nebo opečenou slaninu, chléb a čaj.

Vidět Tolju jíst byl hotový požitek. Když druhý den našeho pobytu polévka nebyla a čekala nás zvlášť dlouhá cesta, Tolja otevřel beraní konzervu a na plotně ji ohřál. Maso jsme snědli; měl jsem už dost, ale Tolja ještě vytáhl slaninu. Ukrojil jí pořádný kus, myslel jsem, že chystá nějaké jídlo s sebou. Ale pustil se do ní a jedl ji bez chleba. Potom k mému úžasu snědl několik plátků másla; a vypil dva plecháče čaje s kusy cukru! To jsem ještě nevěděl, kolik energie spotřebuje lovec v tajze. Jednou jsem četl, že podle vědeckých výpočtů potřebuje traktorista denně 2360-2990 kalorií, horníci mezi 4300-5300 kaloriemi a nejvíce 5500 kalorií lesní dělník. A tady byla tajga, divočina bez nějakých cest. Všechny pohyby, všechno stoupání roklinami, prodírání houštinou a brodění sněhem dělá lovec na svých každodenních dvaceti až pětadvacetikilometrových pochodech v podmínkách, kdy teplota po měsíce nevystoupí nad –35°C a často nadlouho klesne pod – 50°C K tomu je třeba důkladně obnovovat síly. Brzy jsem se naučil jíst jako Tolja; slaniny člověk nespořádá tolik co chleba, je mu při chůzi lehčeji a cítí se dlouho nasycen. A přitom jsem vytrvale „shazoval“. Zlatá Sibiř!

K večeři jsme vařili rybí polévku, jeřábky a občas nějakého tetřívka. Zvláště jeřábci zůstávali nadlouho na prvním místě jídelníčku. Každý den jsme jich několik přinesli; hřadovali na kraji houštin a někdy se opravdu zdálo, že na nás trpělivě čekají. Jeden jeřábek po výstřelu spadl, druhý popolétl o několik stromů a znovu se usadil. A byli to opravdu ti proslulí jeřábci, známí z Turgeněva a celé ruské klasické literatury, s nejchutnějším masem ze všech kurovitých ptáků. Byli pro nás hotovým dobrodiním.

Pokud připravoval jídlo Tolja, měli jsme vždycky pouze vařené maso. Odjakživa jsem se pletl do kuchyně, ale ještě nikdy jsem nikoho neviděl tak rychle vykuchat a rozporcovat ptáka. Nerozevíral je zdola k hrudi, ale dvěma vodorovnými řezy ke stehnům. Jeřábka zlomil a vnitřnosti vyklepal. Jedním řezem sloupl žaludek, aniž otevřel blánu se zbytky potravy. Všechno maso hned rozporcoval a hodil do hrnce. Přidával pouze pepř a bobkový list. žádné jiné koření jsme neměli. Bujón byl silný, jenže Tolja ho kazil –apuškou – těstovinami. V Toljově polévce lžíce stála. Když jsem poprvé pozoroval, jak hází do hrnce dva jeřábky a tetřívka, padla na mě bezmála lítost. Představoval jsem si, jaká pochoutka by se dala upravit, upéct ty ptáky na slanině s kmínem, A k tomu opékané brambůrky. A vzít si s sebou kroketky nebo bramborovou kaši v prášku, na to jsem přišel až v Usť-Anu. Místo těch tří kilogramů lyžařských bot!

Že Tolja všechno maso vařil, mělo své velké racionální důvody. Předně: Vždycky v době sezóny, když se vracel po celodenním plahočení téměř za tmy, čekala ho spousta práce. Zatopit, opatřit vodu, jídlo pro sebe a starost o psy. A potom stahování a čištění kožek. Vaření masa nedalo žádnou práci. Zatímco polévka kypěla, mohl bez starostí připravit zásobu dřeva nebo se začít obírat kůžemi.

Důvod druhý: vařené maso je daleko zdravější než pečené. Ostatně ani u Tolji doma a ani později nikde na vsi jsem neviděl kamna s troubou. Maso se vařilo, někdy osmahlo na pánvi nebo připravovalo venku na rožni. Vařená úprava v podmínkách, kdy je maso hlavním a někdy takřka jediným jídlem, je více než rozumná. Představa, že u některých kočovníků, lovících v tajze společně, činí denní příděl masa až tři kilogramy na osobu včetně dětí, mne přímo děsila.

Ale přece jen jsem se pokoušel Toljovu vládu nad kuchyní omezit. Tím spíše, že měl v té době opravdu plno starostí s veverčími kůžemi, práci, při níž jsem mu nemohl nijak pomoci. Vytlačit ho od kuchyně však nebylo nijak lehké. Způsobil to asi můj první pokus. Příliš jsem se projevil jako člověk civilizace. Vařil jsem uchu. Připravil jsem do hrnce hezký kus tajmena; Tolja přistoupil a ohrnul nos. Přidal ještě jeden takový kus a téměř celého linka. Hrnek byl do tří čtvrtin plný rybího masa.

Podruhé jsem s velikou slávou vytáhl sáček hráškové polévky – doma při balení jsem jej přihodil k několika kostkám slepičího bujónu. Bude to báječná změna, myslel jsem si; osmažím do ní kostičky chleba. Dal jsem polévku vařit a šel jsem pro vodu. Sotva jsem se vrátil, Tolja mi hlásil: „Tu polévku jsem trochu zahustil, byla moc řídká!“

Trochu! Spráskl jsem ruce. Vyklepal do ní konzervu beraního masa a nasypal rapušku. Polévka se změnila v nákyp. Spokojeně se díval, jak vyklepávám polévku z hrnce. Vůbec netekla.

Posléze se mi však přece jen podařilo jeho nedůvěru zlomit. Způsobili to jeřábci. Osmahl jsem pěkné masité kousky na slanině s cibulkou. Namísto kmínu jsem na pánev přihodil několik plátků zmrzlých másláků – hromádka jich ležela za oknem. A k tomu jsem svařil v čajovém plecháčku brusinky s cukrem. A k tomu rozmražený a chřupavý, jak z pece právě vytažený chléb. Tolja se olizoval až za ušima. A když jsme se na druhý den večer vrátili z lovu a domlouvali se, co si máme připravit, Tolja docela prostě řekl: „A co takhle zase jako včera. Ty jeřábky na špeku.“ Musel jsem se usmát. Konečně! Bylo vyhráno. Pak jsem už držel žezlo nad špižírnou, hrncem a pánví v rukou.

Naše stravování bylo tedy trochu jednostranné, ale dbali jsme, abychom do sebe dostali co nejvíc kalorií. Někdy jsme při jídle vzpomínali na Genrietinu zásobárnu. Genrietě totiž stačilo odsunout v kuchyni dvě prkna podlahy a sestoupit do sklepa, který zároveň byl lednicí zem v té hloubce nikdy nerozmrzala. Když jsem se tam ocitl, přecházely mě oči, stál jsem uprostřed hotové zámecké špižírny. Kolem dokola visely nasolené nebo vyuzené divoké kachny. Tolja jich na jaře zastřelil asi čtyři sta, a to si ještě stěžoval, že lov je neustále horší hejna pořádně řídla v Číně a u Bajkalu. (Říkal, že už dlouho nestřelil na jednu ránu brokovnicí osm kachen jako dřív.) Byly tam kusy losího masa, polité vodou a zmrzlé; dvě bečky báječných ryzců v octě, bečka klikvy svařené s cukrem a bečka přírodní čerstvé klikvy; sud zelí smíchaného s klikvou, dva sudy nasolených ryb a spousta jiných věcí, Genrieta tu měla i polotovary. Z kusu losího a sobího masa nadělala karbanátky a ty, narovnané a zmrzlé, zaplňovaly polici. Když přišla návštěva, stačilo pro ně sejít a hodit na pánev, nabrat k nim talíř kyselých hub a klikvy – právě na tyto dobroty jsme vzpomínali nejčastěji.

Po večeři jsme pili čaj; každý tři čtyři plecháčky. Potřebovali jsme se „zavodnit“. Nahradit, co v sobě člověk za celodenní namáhavý pochod spálil.

A Tolja se pustil do stahování kožek. Nařízl veverce kůži u zadních tlapek a zvolna ji přetahoval přes tělo – každý kousek obnažené kůže čistil tupým koncem čepele, na koleně oškraboval přebytečný tuk. Některá místa vytíral vlhkým hadříkem nebo slinil. Potom ji kožešinou dovnitř navlékl na napínák, ploché dřevo ukončené dvěma rozříznutými výčnělky. Do nich provlékl zadní nožky, aby kůže zůstala pěkně natažená. Kožešiny pak visely poblíž kamen, aby proschly. Ráno je Tolja sejmul z napínáku a zavěsil ven na stěnu srubu; přeschnout zase nesměly. „Genrieta by se zlobila,“ řek mi s pobaveným úsměvem. Genrieta totiž nyní kůže vykupovala. Ale bylo to docela jiné, než jsem věděl třeba o praxi kanadských lovců. Genrieta pouze odhadovala cenu a vyplácela zálohu. Kožešiny se značkou a adresou lovců putovaly letadlem do Irkutska. V továrně, aniž lovce znali, určovali kvalitu kůží a vyúčtovávali doplatky.

Jednou jsem se pokusil Toljovi při práci pomoci. Za války jsme doma pěstovali králíky a spoustu jsem jich stahoval. Ale čistit kůži vyžadovalo velkou zkušenost; rozřízl jsem ji. Toljovo „čarování“ pod dvěma hořícími svíčkami s dlouhými stíny a občasným zablesknutím čepele mi vždy připomínalo tajemný rituální šamanský obřad. Tolja byl přímo srostlý s nožem, který je pro lovce kožešin spolu s puškou a pastmi nejpotřebnějším nástrojem a zároveň zbraní pro boj zblízka. Měl ho upravený „na ruku“ s lehkou rukojetí ze slisovaných proužků březové kůry. Čepel byla ostrá a těžká. Zatímco ostřím vyvrhoval zvěř, širokou zadní hranou čepele sekal kosti. Dolení ostří byla ztupena – tou čistil kůže.

V chatě se stále více šířil mdlý a těžký zápach žluknoucího veverčího tuku. Pronikal všude a nedal se vyvětrat. Nepříjemné bylo, že jím začaly prosakovat i naše spacáky. Mohli jsme je sebevíc větrat na mraze – večer před spaním všechno začalo znovu.

O to víc nám ráno, a hlavně přes den, kdy svítilo slunce, chutnal čistý, rojovníkem provoněný ledový vzduch.

Po týdnu začalo veverek ubývat. Při našich výpravách jsme už často vycházeli a někdy se i vraceli známými místy. Tady se už veverky neukázaly. Pirát s Murzikem po celou hodinu nepřišli na jejich stopu.

Teď jsem teprve pochopil ono hrobové ticho, které nás provázelo cestou k chatě u Kabaří stezky. Jeli jsme loveckou pěšinou, prostupující obecní revír, několik dní po zahájení sezóny. V těch místech mohl lovit každý, kdo se přihlásil do spolku a zaplatil ročně dva a půl ruble – za tento poplatek mu spolek opatřuje střelivo a zprostředkuje mu prodej kožešin.

Nyní jsem se vydával do tajgy sám. Mělo to dvojí důvod. Předně bylo zbytečné, abychom oba chodili společně se psy, protože Tolja mohl docela dobře dostat všechny bělky, které Pirát s Murzikem objevili. Tolja se ke mně choval pozorně, až příliš pozorně a velkomyslně. Přenechával mi vždycky dobrou polovinu vystopovaných veverek a ještě projevoval radost a uspokojení, když se mi podařilo střelit „v glaz“. Takto jsem mohl nějakou popelku ulovit navíc.

Druhý důvod souvisel s prvním, ale byl niternější. Rád jsem se toulal sám. Kde se mi zlíbilo, tam jsem se zastavil – prohlížel jsem si a vychutnával krajinu. Kromě toho mi dělalo dobře, že se uprostřed divočiny trmácím a lovím sám. Ten pocit stál za mnohem víc než za kožešiny, které jsem mohl přinést.

Zpočátku jsme vyráželi jedním směrem. Později jsme se rozešli a každý obcházel jednu stranu rokle. Po několika kilometrech či hodinách jsme se setkávali na hřebenu kopce nebo u sosen, které v terénu vyčnívaly. Murzikův a Pirátův štěkot bylo slyšet na velkou dálku. Nesl se z jedné vyvýšeniny na druhou, třebaže se mezi nimi prostíraly kilometry pustiny. Když psi ztichli, věděl jsem, že si Tolja připíná veverku k řemeni. Mohl jsem počítat, jaký úlovek přinese.

Ale ani když jsem se vypravil na zcela opačnou stranu, nemusel jsem se bát, že zabloudím. Při trošce orientačního smyslu – teď se mi dobře hodily skautské tábornické zkušenosti – stačilo mít neustále na paměti následující zásadu: vyšel jsem ráno po řece vzhůru a musím se tedy po jejím toku vracet. Všechny potoky se vlévají do Bambujky. Mohu se po nich pustit hluboko, mohu přecházet po hřebenu kopce k nějakému jinému potoku a jeho údolím nebo rozsedlinou, kterou protéká, se dostanu znovu k Bambujce.

Nejdříve mi samota trochu naháněla strach, lehce mi tiskla srdce. Ale o to větší byla radost, když jsem prolezl neznámý kout krajiny a po několikahodinovém pochodu se přede mnou znovu objevila Bambujka, když jsem se celý utrmácený, ale šťastný už za šera blížil k chatě.

Jednoho výjimečného dne jsem přinesl šest veverek, z toho dvě červenochvostky – s načervenalým ohonem a rezavým nádechem nad šedočernou srstí hřbetu.

Nazítří jsem za celý den přinesl pouze jednu.

V tu noc – byla to už jedenáctá noc v Usť-Anu – se psi rozštěkali. V rozespalosti jsem zaslechl docela blízko dupot.

Vyskočili jsme a vyhrnuli se ven. Murzik s Pirátem se ozývali v houštině za chatou. Dupot už dozníval. „Piráte! Murziku!“ Tolja je volal.

Vrátili se až po chvíli v podrážděné rozmrzelé náladě. Objevili se ze tmy jako dva přízraky.

„Ráno se podíváme, co je vyplašilo,“ zívl Tolja. „Br-r-r.“ Vyběhl ve spodkách.

Zářila nade mnou obloha posetá hvězdami. Chvěly se a třásly, připadaly mi jako živý puls vesmíru. Obloha přímo hořela a oslňovala oči. Dosud nikdy jsem neviděl tak otevřené, nádherně hvězdnaté a zároveň tak mrazivé nebe. Byla to nejslavnostnější a také nejvíc vzrušující iluminace, jakou si může člověk představit.

Chvěl jsem se také, ale nemohl jsem se odtrhnout. Diamantové ohně a duhové mihotání mne přímo fascinovalo.

Potom zapraskal led.

Vzpamatoval jsem se.

Vklouzl jsem do spacáku; Tolja zatápěl.

„Altajský jelen,“ volal na mě ráno, sotva jsem se objevil s plecháčkem kouřící vody a zubním kartáčkem přede dveřmi. „Něco ho hnalo, málem nám porazil izbušku. Tady se obrátil a o kus dál skočil na řeku. Byl první, kdo se u našeho tábora dostal přes Bambujku.“

S plecháčkem a kartáčkem v ruce jsem s Toljou prohlížel stopy. Ojíněná tráva byla po kopytech jelena zdusaná, na řece zůstaly lehké klouzavé šmouhy.

Bambujka tedy zamrzla.

A k mému údivu se i na ledu, který právě spojil oba břehy, objevily bílé květy „zimních růží“. Odpař vody byl i za mrazu značný a nad drobnými puklinami a póry znehybnělé hladiny se usazovala námraza. V naprosté tišině, která tady panovala, se její květy rozvíjely do pravidelných plátků s nenapodobitelně čistým, studeným, ale zároveň něžným leskem. Všechna tato pohádkově křehounká, jako ze snu utkaná krása vyrůstala na průzračném, namodralém ledu. Vypadalo to, jako bychom před naším srubem pěstovali záhony bílých růží.

Slunce dosud nesvítilo, vycházelo stále později, ale Bambujka byla přesto přímo protkaná jiskřením.

A opět – pokolikáté už – jsem tváří tvář zimní tajze propadl okouzlení, plný úžasu nad její podivuhodnou nádherou a drsnou silou.

Alespoň že máš tuhle krásu, říkal jsem si. I kdybys už v tajze neviděl nic jiného, nikdy na ten kus zimní divočiny u Usť-Anu nezapomeneš, zůstane v tobě jako všechna opravdová krása, jakou jsi v životě poznal.

Ale s pocitem obdivu se mi v srdci přece jen ozýval nepokoj. Byli jsme už jedenáctý den v Usť-Anu a dosud jsem kromě veverek a ptáků neviděl žádnou zvěř; pouze dvoje stopy, které za něco stály. Za jedenáct dní uprostřed divočiny pouze stopy!

Potřebovali jsme sníh, ale zatím každý den svítilo slunce a bylo úplné bezvětří. Pouze jednou za tu dobu lehce vanul chius, říční vítr. Ani ve snu by mě nebylo napadlo, že u Bambujky je víc slunečního svitu než na Krymu u Černého moře. V nekonečných lesích ve výši tisíce metrů, ve voňavém a absolutně čistém, suchém vzduchu.

A sníh? To bylo jedno z mých (dalších překvapení. U nás doma si zpravidla představujeme Sibiř vysoko zapadanou sněhem, s chalupami zasypanými po střechy. Ale nejvíce sněhu bývá v přímořských oblastech a ve vnitrozemí východní Sibiře kolem Bajkalu, zatímco vlastní vnitrozemí má daleko sušší klima. Sněží nejčastěji s příchodem zimy. V září napadne třiceti až čtyřiceticentimetrová pokrývka a zůstává několik měsíců ležet, slunce a mráz ji stravují. Vydatněji sněží znovu až zjara, kdy se blíží prudká náhlá obleva.

Letos sníh v září nepřišel. A co když…

Odháněl jsem tu myšlenku, ale co naplat. Čas ubíhal a lov veverek, který měl být pro Tolju i pro mě vedlejší, se stával hlavním a jediným.

Při snídani se Tolja vrátil k naší noční návštěvě.

„Kdybychom toho jelena dostali takhle v květnu,“ culil se.

Nechápal jsem.

„Na pantokrin.“

„Aha.“

Málem jsem zapomněl, že altajský jelen, zdejší druh amerického wapiti, má podobně jako už téměř vyhynulý jelen sika zázračné paroží – nosí v něm živočišný žen-sen. V květnu jsou jeho nezralé, krví nalité panty plné hormonů/Vyrábějí se z nich léky, které vracejí životní svěžest. Pantokrin roztahuje, uvolňuje cévy, brání skleróze a tím zabraňuje stárnutí. Je vzácný jako žen-šen.. Také proto, že paroží jelenů, chovaných pro pantokrin v oborách, rychle ztrácí kvalitu. Ale čínští lékaři jej používají už staletí. V moderní vědě je na tomto principu založeno léčení novokainem.

„V takovém paroháči nám běhá po divočině vlastně celé sanatorium s desítkami lékařů,“ řekl jsem pobaveně.

„Je to strašně silný,“ přikývl Tolja. „Bratr Daržajeva loni jednoho zastřelil a napil se krve, která jelenu vytékala kolem pučnic. Za chvíli usnul, už mysleli, že navždycky. A když se po třech dnech probudil, ukázalo se, že ztratil paměť. Je to moc silný. Číňani tady v okolí připravují pantokrin dvojím způsobem. Na vysoký tlak se panty jen roztírají, na nízký se vyvarují. A trvá to strašně dlouho. Šest dní a nocí se nesmí od ohně. Samozřejmě že je to zakázaný. Všechny panty se vykupují.“

„Jak se to užívá?“ zeptal jsem se zvědavě.

„Dává se trochu do láhve.vodky a nechá u kamen rozpustit. Potom se berou dvě lžičky denně.“

,; To není ani špatný louh,“ připomněl jsem. S chutí jsem snídal opečenou slaninu, cítil jsem se v báječné fyzické i duševní kondici a zdálo se mi že nikdy nebudu potřebovat nějaký pantokrin.

Potom Tolja popadl sekeru a vydal se přes řeku. V lehkém předklonu zkoušel před sebou sílu zamrzlé hladiny. Led zvonivě a zároveň trochu dutě duněl. Po každém úderu letěly po hladině jiskřivé střepinky.

Nyní jsme už nemuseli řeku obcházet; mohli jsme na protějším břehu proniknout hlouběji do tajgy.

Toho dne jsme šli opět společně a přinesli jsme osm veverek.

Následující ráno jsem Toljovi navrhl, že se o psy rozdělíme. On půjde s Pirátem a já si vezmu Murzika. Měli bychom větší úlovky. Murzik s Pirátem často zvětřili a proháněli stejnou kořist. Ale jak to dopadlo!

Tolja s něčím takovým počítal a přivázal Murzika na provaz.

„Bude chtít asi upláchnout. Pro všechny případy ho veďte hodně daleko, aby neslyšel Piráta.“

„Dobrá. Povedu ho na šňůře a odvážu mu ji až na zpáteční cestě.“

Tolja s Pirátem odcházeli přes řeku, když Murzik, celý vyvedený z míry už tím, že byl uvázán, spustil strašlivý rámus. Skákal, kvílel a pokoušel se vyprostit, slepý zuřivostí se vrhal za nimi. Byl by se uškrtil. Jako by chtěl se zoufalstvím vyplnit odkaz tří mystických Svatoplukových prutů – Tolja s Pirátem a Murzikem.

Rychle jsem ho vlekl do chaty, vždycky ho lákala a my jsme ho vyháněli. Vzpínal se, trhal. Potom si dočista lehl jako umíněné dítě a žalostně naříkal. Měl jsem na sebe dopal. Proč jsem ho nevzal do srubu dřív, než odešli. Teď to mám.

Tolja se jednou ohlédl a přidal do kroku. Zmizel s Pirátem.

Trvalo hezkou chvíli, než se Murzik alespoň trochu uklidnil. Asi po hodině lichocení se dal pohnout k tomu, že jsme také vyrazili. Šel neochotně, ustavičně se otáčel, obracel hlavu k řece, větřil a špičatil uši.

Vedl jsem ho od Bambujky k Parku. Říkal jsem tak dlouhému kusu vysokého rovného lesa sosen, jedlí a bříz, který začínal nad chatou. V Parku jsme ještě občas veverku objevili a chtěl jsem, aby lov Murzika rychle zaujal.

Ale Murzik stávkoval.

Za celou dobu – vlekl jsem ho na šňůře asi dvě hodiny – nezachytil žádnou, ani myší stopu. Prostě prováděl „pasivní rezistenci“. Všechno mé pobízení a lákání uraženě ignoroval. Jeho oči říkaly; tady mě máš, když chceš.

Naposledy mi ho přišlo líto. A také jsem si namlouval, že provaz, na kterém jsem ho vedl, ho úplně přivedl z míry. Až ho pustím, divočina ho zláká.

Odvázal jsem provaz.

Murzik se otřepal, jako by vylezl z vody, a udiveně na mě pohlédl. V očích mu zajiskřilo. Několik kroků, a strnule stanul, uši přímo nahoru. Sehnul hlavu, špičkou nosu se dotkl lišejníku. Rozběhl se a byl pryč.

Věděl jsem, že ho uvidím až k večeru před chatou. A zase se bude tvářit jakoby nic.

Mrzutě jsem šel dál. Potom jsem si jako obvykle uvařil čaj s brusinkami. Kolem převráceného kmenu, na kterém jsem se uvelebil, se jich červenalo plno. Slunce se sem mile opíralo; bylo příjemné cítit je na tváři. Jistě nebylo víc než –15° C.

Tu se blízko mně ozval tichý, sotva postřehnutelný šramot. Drábky škrábly o strom. Veverka!

Právě tak jako já po celou dobu seděla na výsluní a vyhřívala se. Přitisknutá bříškem na vrcholku prohnutého pahýlu suché větve chytala do kožíšku teplé, jasné záření paprsků. Zřejmě dřímala.

Kdyby se nezavrtěla, nikdy bych ji nemohl spatřit.

Hověla si tam jako v kolébce. Vyčnívala jí jen hlava a ouška. Otočila jimi napravo a nalevo. Znovu dřímala.

Vstal jsem a přibližoval se.

Znervózněla. Seběhla na kmen, skrývala se. Potom hupla do živých větví sosny.

Byli jsme sami dva v tom kusu mrtvého světa.

Ale nechtěl jsem, aby utekla. Tolja potřeboval kůže. Ztratil mou vinou několik dnů a byl by beze mě daleko volnější a pohyblivější. A kdo ví, jaká bude letošní sezóna, jestli nenapadne sníh. A k tomu ovšem také můj lovecký pud.

Ve chvíli, kdy na okamžik ustrnula, pleskl výstřel.

S udiveným vyjeknutím dvakrát prolétla vzduchem – zmateně přímo nade mě. Třetí skok už učinila naslepo a zřítila se. Plachtivě padala – huňatý ohon a roztažené nožky zmirňovaly pád.

Přistála mi přímo na rameni. Zachytila se drápky tělo grejky a zůstala na ní viset.

Čekal jsem. že jako obvykle začne prskat a vztekle se pokusí kousat. Chytil jsem ji. Ale nic takového se nestalo. Sotva dopadla, otupěla hrůzou, všechny chloupky zježené. Na hlavě kapička krve – bylo to lehké škrábnutí.

Pod prsty jsem cítil rychlé a měkké vlnivé chvění, srdce jí divoce tlouklo. Vypadala jako živý a teplý kožešinový límec.

Mladá veveřice, jistě teprve z druhého letního vrhu.

Zmateně jsem se na ni díval. Její korálkové oči se zdály ohromné.

Náhle jsem se rozhodl, že ji vezmu s sebou do chaty. Neměl jsem ani potuchy, jaký zmatek to v našem táboře způsobí.

Toljovi se živá bělka v chatě příliš nezamlouvala. Kvůli Pirátovi a Murzikovi. Nemohli si zvykat na přátelství s někým, koho v divočině pronásledují; nesměli ke kořisti otupět. Ale myslel jsem si, že v izbušce bude její pach ukrytý. To jsem si myslel. Jenže…!

Moje zajatkyně ležela na podlaze pod palandou, kam zalezla, sotva jsem ji přinesl. Murzik nebyl doma – čekal na mě před chatou, ale než jsem se vrátil, uslyšel za řekou štěkot Piráta a běžel k němu. Vytáhl jsem zpod svého spacáku hrst trávy a nalil do krabičky od konzervy trochu kondenzovaného mléka.

Ani se nepohnula, jen očka byla živá. Ležela nevšímavě a naprosto apaticky, i když se objevil Tolja. Téměř neprojevovala známky života.

Za necelou čtvrthodinku Tolja vynášel kbelík. Ve dveřích se objevila Murzikova hlava. V tu chvíli nastalo peklo.

Murzik se zuřivě rozštěkal, vší silou se cpal dovnitř. Pirát se ovšem k němu hned přidal. Jakým způsobem poznal, oč jde, to mi zůstane záhadou. S divokým loveckým štěkotem odkudsi přiletěl a přímo přes hlavu Murzika. Já zase pomáhal Toljovi – Pirát mu docela vyrazil kbelík z ruky. Měli jsme hezkou chvíli co dělat, abychom útočníky odrazili.

Konečně jsme dveře zavřeli.

Zajatkyně zmizela.

Krčila se na poličce, schovaná za suchary, ztuhlá do poslední žilky. Ta chudinka měla dneska den!

Murzik s Pirátem dál doráželi na dveře. Ale víc bylo slyšet Murzika. Zřejmě útok považoval za svou záležitost, protože vetřelkyni objevil. Probudila se v něm důslednost, kterou zatím příliš neoplýval. Pirát se k němu po prvním slepém rozběhu pouze přidával. Pirát vetřelkyni vůbec neviděl.

Tolja se smíchem sebral kbelík a opatrně vyklouzl. Podařilo se mu vylákat Piráta. Šli spolu k studánce.

Vyšel jsem s cukrem v ruce uklidnit Murzika.

Stál jsem s tou sladkostí, pro kterou za mnou vždycky mlsácky běhal, kus od dveří a otevíral dlaň.

Zůstal nehnutě u dvířek, strkal čenich do škvíry a větřil, uši našpicované. Z hloubi hrdla skučivě vrčel.

„Murziku! Murziku!“

Otočil hlavu: jazyk vyplazený a oči zarudlé, neobyčejně tvrdé.

„Murziku!“ O krůček jsem přistoupil.

Tlamu měl otevřenou, sliny mu přímo tekly. Ale lovecká dychtivost byla tak silná, že stále odolával. Dlaň s cukrem mu překážela. Podezíravě s planoucíma očima si mě prohlížel. Pak nové větření u škvíry.

„Murziku!“

Nedovedl pochopit, co mělo naše chování znamenat. Najde kořist, a nic se neděje. Docela ho od ní lákám cukrem. Když se to tak vezme, pořádně jsem ho kazil. Ale chtěl jsem ho odvést od zajatkyně. Olízl se. – „No tak na, Murziku. Na.“

Neochotně se blížil. Ustoupil jsem.

Zastavil se. Zápasily v něm dvě protichůdné síly. Vyřešil to po svém, a jak mohl nejlépe. Skočil a rychle lahůdku chňapl – ucítil jsem na dlani vlhkost a lehký opatrný dotek hrozivě tvrdých tesáků. A už stál zase u dveří!

Čenichal. Ale byl plný bezradného nepokoje a zoufalství.

Celá chata byla až k zalknutí plna veverčího pachu. Toljův dnešní úlovek ležel na lavici, zastřelené bělky musely rozmrznout; na plotně se v psím hrnci vařily stažené veverky, každodenní Murzikův a Pirátův večerní příděl. Někdy ho nedojedli a roztahali; na kost zmrzlé zbytky se válely v trávě. A dva velké svazky kůží visely zvenčí na stěně srubu.

Po večeři se oba trochu uklidnili, ale Murzik stále vrčel. Zajatkyně se znovu přestěhovala pod palandu. Tentokrát se zabořila do chomáče trávy, ale mléka si nevšimla. Dýchala. Tělíčko se jí ve spánku rychlé zdvíhalo a klesalo.

Ráno mléko zmizelo. To byl pokrok. Ale Muzik neustále chrčel a pobíhal přede dveřmi.

Potom se jeho hlava objevila u okénka, vrazil čenich do našeho „igelitového skla“ a chystal se skočit dovnitř. Tolja ho zahnal; teď jsme museli okno spravovat. Za celý den by vnitřek chaty pořádně promrzl.

Toho dne jsme vyšli společně. Měli jsme se rozejít až u průsmyku Sulaki a každý z jedné strany obejít dlouhou zalesněnou roklinu. Ale po několika minutách Murzik zmizel.

Slyšeli jsme ho štěkat u chaty. Pirát se neustále obracel. Vrátili jsme se pro Murzika.

Sotva nás spatřil, v jeho štěkotu se objevila radost a zadostiučinění. Přivolával nás ke kořisti a my jsme se blížili s puškami. Pirát se znovu přidal.

Murzik dorážel na dveře a otáčel přitom hlavu, měl v očích dychtivý bojovný pohled. Ukazoval, kde je kořist. Teď on nabízel „cukr“. A my s Toljou jej nepřijali.

Byl z toho zoufalý. Uraženě a otráveně nás provázel. Ale Tolja se spokojeně usmíval. „Bude z něj pořádný paličák,“ řekl.

Večer jsem zvědavě otvíral dveře. Copak dělá naše zajatkyně?

Seděla na stole, v předních packách jednu ze zmrzlých hub, které jsme měli na okenním rámu. Při našem příchodu jí houba vypadla; veverka se chystala k úprku. Ale houbu nesla s sebou. Zmizela s ní do svého pelíšku, ale vzápětí vyjukla. Nic se nedělo. Skočila na palandu a šplhala po trámu nahoru a dolů, přitom nás neustále pozorovala lesklá korálkovitá očka.

Ta čiperka se ale rychle otřepala!

Měla tmavě šedý stříbřitý kožíšek a dlouhý černý ohon – když jí visel dolů, připomínal cop –, na ušních boltcích dlouhé a husté chloupky, právě tak černé jako ohon. Zadní nohy od půli k tlapám také černé. Opravdu sladěné elegantní doplňky. Vypadala jako mladá dáma, jako vystřižená ze žurnálu.

Když sklonila hlavu a díval jsem se na ni z profilu, ušní třapce se spojily do chocholky – jako by měla vysoko natupírované vlasy. Pro tenhle účes – tolik mi připomínal dcerku mé sestry v Českých Budějovicích – jsem jí chtěl říkat Jára. Ale kvůli Toljovi jsem jméno změnil. Napadlo mě, že její třapce na uších se tak trochu podobají třapcům na Toljově rysí ušance. Ryska! Ano, to je ono.

Z Rysky se rychle stával dovádivý domácký společník. První dny po incidentu s Murzikem a Pirátem ji sice každé zaštěknutí na okamžik přimrazilo. S nastraženýma ušima na několik vteřin ztuhla s hlavou obrácenou ke dveřím. Když jsem já nebo Tolja vycházel s kbelíkem nebo pro dřevo – zastavila se a zpozorněla. Ale žádný z několika opakovaných Murzikových či Pirátových útoků se nepodařil. Ryska se cítila bezpečná. Začala bezstarostně běhat a šukat i při jejich „dovádění“. Jak rychle rozlouskla tuhle skořápku! Ať si Murzik s Pirátem štěkají a škrábou na zavřené dveře, když je to baví. Jejich výboje ostatně přece jen ochabovaly.

Nyní jsme museli všechno jídlo, všechny naše zásoby uschovat. Ryska slídila a prošmejdila každý kout, hopsala – a někdy si povídala, mlela páté přes deváté jako tetka na trhu. Houby z okna zmizely už druhý den. Ta si ale dává! V pelechu v rohu pod palandou se povalovaly jen tři čtyři másláky.

Ale když jsem v noci sáhl pro baterku – zasunoval jsem ji za svou sklopenou skřínku spolu s blokem –, spadlo mi něco na hlavu. Houby a trochu trávy vytahané zpod našich spacáků!

Tak vida. Druhé doupě. Už se začíná zařizovat. Bylo to báječné místo.

Vzpomněl jsem si, jak na Dobříši v domě spisovatelů jeden starý, velmi starý pán krmil na okně veverky. Jednou vyšel z pokoje, a teprve když se vrátil, chtěl si nasadit zlatý umělý chrup. Ale nikde nic. Byl to už trochu nerudný a podezíravý pán a díval se křivě na uklízečku a kdekoho, kdo by mohl do pokoje přijít. A tak vznikl kolem něho trapný zmatek. Ale co dělat. Nezbylo, než aby si nechal udělat nový chrup. A potom přišla zima. Děti v parku sáňkovaly a narazily na smrček – z větve spadl do sněhu zlatý chrup.

Ráno jsem poličku pořádně vymetl. Večer jsem tam našel nové skladiště a listy v bloku poťapkané. Musel jsem se vystěhovat.

Tolja mě při té práci dobíravě pozoroval. Ryska se chovala jako doma; naše izbuška jí patřila. Stali jsme se pro ni součástí doupěte. Byla čistotná – nejenže se ustavičně olizovala, ale chodila i na jedno místo; k narovnané hromádce polen.

Třetí večer jsem stál u plotny nad konvicí čaje, když se Ryska chytla drápky mé nohavice – vyšplhala mi na rameno, rozhlédla se a skočila na stůl. Tolja právě stahoval a čistil kůže. U nohou ležely Rysčiny mrtvé družky. Na okamžik se zarazila. Pak hupsla na Toljovo koleno, vzpřímila se a zvědavě se dívala. Nijak se nepolekala, žádné vzrušení se v ní neozvalo.

Pohlédli jsme s Toljou na sebe.

„Běž, nebo ti taky stáhnu kožich,“ řekl. Shodil ji.

Vesele si povídala, odkudsi.vytáhla pár zrníček brusinek, které jsme jí nosili, a pustila se do nich, jako by se nechumelilo. Ta si u mě udělala vroubek!

Omlouval jsem ji. Chová se jako v divočině, co se mi na tom nelíbí? Vlk by ještě svého mrtvého druha ze smečky sežral. Příroda je krutá. Co bych tedy chtěl? i Ryska musí brát život, jaký je. V civilizaci není život o nic méně krutý.

Ale přece. Při všem omlouvání si to u mě trochu rozlila: Ta její přizpůsobivost! Byl by z ní vzorný a poslušný, i když čiperně zlodějský občánek. Zatracená Ryska! napadlo mě. A já kvůli ní trápím Piráta a Murzika.

Stále naléhavěji mě však přepadala vtíravá a neodbytná otázka: co když sníh nepřijde po celou dobu mého pobytu, který mám odměřený? Uvidím v divočině nějakou opravdovou, skutečnou šelmu? Nějaké velké svobodné zvíře ve svém původním a nespoutaném prostředí?

Obavy, které mě poprvé napadly při cestě mrtvou pustinou do našeho tábora, mne skličovaly. Opravdu žije v tajze zvěř?

6

Odpověď přišla následujícího dne.

Ráno, sotva jsem přešel řeku a dostal se k březové houštině, uviděl jsem jeřábky. Hřadovali na kraji porostu. Dva jsem zastřelil, ale nechtěl jsem je s sebou tahat. Položil jsem je na ohořelý pahýl jedle, budu se tudy vracet.

Vydal jsem se k mírně zvlněným hřebenům na jihozápadě, k údolí říčky Bílého Anu. Vlévala se do Bambujky sotva dva kilometry pod táborem.

Ploužil jsem se celé hodiny a přinášel jsem zase jen jednu veverku. Druhá, kterou jsem za nekonečného pochodování zaslechl pištět v hloučku jedlí, beze stopy zmizela. Potom jsem nad kopytem

Bílého Anu mezi skalami zahlédl pahorek porostlý sosnami. Rýsoval se proti čistě modrému nebi, okolní, lehce zasněžené skály spadaly k řečišti jako urýpnuté.

Pahorek mě lákal. Abych se k němu dostal, musel jsem obejít kus skaliska.

Tady jsem se octl v podivném mrtvém lese. Břeh tu byl plochý, za povodní zapalovala smrky voda. Ustavičně les vyčerpávala a brala mu sílu. Lišejník jeho život udusil docela. Teď tu stála houština polovzrostlých smrků jako přízrak. Připomínala zakletou šedobílou chmelnici. Sloupy kmenů až nahoru porůstal kučeravý lišejník. Jeho závěsy visely bez hnutí z pahýlů korun a místy tvořily strop. Lišejník obrůstal kameny i naplavené chrastí; nikde žádný podrost.

Takové neutěšené a pochmurné místo jsem dosud nepoznal. Přicházela na mě tíseň. Připadal jsem si jako utopený – všude kolem mne a nade mnou sedlina šedivé pěny. Podobný pocit jsem míval jako dítě, když se mi zdálo, že jsem zalezl do úzké škvíry nebo pod těžkou skříň, nedostával se mi vzduch a já nemohl ven. Čím hlouběji jsem šel, tím strašidelněji les vypadal. Nohy se mi bořily do lišejníkových polštářů a s chrastěním zanechávaly stopy, které se nenarovnávaly, zůstávaly mrtvé jako vše. A když jsem se zachytil jako dlaň širokého kmínku, hlasitě praskl a sypal se z něho prach. Byl to neskutečný les… I v divoké nespoutané přírodě může být absurdita!

Teprve na úpatí pahorku jsem si oddechl. Stačilo několik kroků a sněhem prorazil hebký, nesmírně zářivý zelený mech. Mezi sosnami svítily břízy. Jen kameny ještě pokrývaly skvrny lišejníkové plísně.

S úlevou jsem vystoupil na temeno a rozhlížel jsem se: Byl odtud pěkný pohled na říčku. Směrem k Bambujce protékala hlubokou rozsedlinou. Tady jsme s Toljou nikdy nelovili. Břehy zarůstaly jen keřovitými houštinami. Za pahorkem k jihu se vlnila travnatá bezlesá planina.

A to se ví, nikde ani stopa. Žádná veverka. Krajina úplně opuštěná.

To jsem si dal, vláčet se pro nic až sem, takovým pohřebištěm k tomu. A to se jím budu ještě vracet. K čertu, proč jsem sem vůbec lezl?

Zklamaně jsem vyhlížel nejkratší cestu. Konečně jsem se rozhodl, že půjdu zpět po vlastních stopách. V neznámém terénu to bylo vždycky nejjistější.

Chystal jsem se už vyrazit, když se někde mezi stromy ozval datel. „Tuk! Ťuk! Tuk!“

Jeho klování byla učiněná hudba – slyšet živého tvora. Znělo mi v uších teple jako sluneční paprsky. Kdepak asi „pracuje“? Nemohl jsem si nechat ujít, abych ho nespatřil.

Zvedl jsem hlavu. Nahoře na kmenu sosny jsem spatřil odřený pruh. Podobný byl poněkud níže také na sousedním stromu. Zpočátku mi ty šrámy nic neříkaly. Podobaly se kmeni stromu, který u silnice odřel náklaďák. Málem jsem je přehlédl.

Teprve když jsem si všiml rozdrásané kůry a dřeně kousek ode mne, všechna únava ze mne rázem spadla. Přistoupil jsem blíž.

Medvědí drápance! V živém mase dřeva byly znát všechny drápy, mezi rýhami dosud visely praporky lýka a třísky.

První velký drápanec z jizvil strom sotva metr od země. Rozechvěle jsem k němu přiložil dlaň.

Otisk medvědí tlapy byl nejméně dvakrát tak široký!

Druhý otisk obří tlapy roztrhl kůru a dřeň vysoko na témže kmeni. Nevěřícně jsem zvedl ruku.

Chybělo mi ještě dobrých šedesát centimetrů. A při mé výšce, při mých 186 centimetrech.

Znovu jsem se vzrušeně podíval na obroučky a jizvy protějších stromů. Byly vysoko a daleko užší a mělčí.

Medvědice a dvě mláďata!

Stopy ovšem nebyly čerstvé, teď už medvědi spali. Ale brloh mohl být blízko.

Bezděčně jsem se rozhlédl. To by tak chybělo, narazit na nějakého šatuna s malorážkou v ruce. Při té představě mě polilo horko. Ale zároveň jsem se radoval. První medvědí stopa. Žijí tady. A ty drápy si sem ještě přijdu vyfotografovat. To jsem zvědav, co řekne mému objevu Tolja.

Nyní mi cesta ubíhala. Když jsem se dostal přes říčku a přelezl hřbet, svažující se k Bambujce, vzpomněl jsem si na své jeřábky. V údivu jsem se zastavil.

Neleželi tam. Pahýl byl prázdný.

Tolja. Tolja tudy přešel s Murzikem a Pirátem a jeřábky sebrali. Ale pak mě napadlo, že odešel na druhou stranu řeky a čekal je dlouhý pochod. Tolja tady nebyl.

A tu jsem našel pár kroků za pahýlem rozházený chomáček peří.

Nějaké zvíře ptáky vyslídilo a na místě je sežralo. Prohlížel jsem stopy. Slabý povlak sněhu byl kolem dokola rozdupán. Ale poblíž, směrem od řeky, jsem je našel. Talířkovité, po dvojicích jako na šňůrce navléknuté stopy. Rosomák! Dvoje takové stopy v jeden den!

A rosomák tady byl během dne. Přede mnou ležely čerstvé stopy šelmy, a k tomu jaké!

Tolja jednou, ještě jako chlapec, viděl rosomáka bojovat s losem.

Bylo časně ráno – Tolja spal v kupce sena na břehu Vitimu –, když z druhé strany řeky uslyšel dupot a lámání větví. Pak spatřil obrovského losího samce, který přiklusal pít. Býk vlezl do vody nejdříve do půli nohou a lehl si. Chvíli se vyvaloval, vylezl na mělčinu, ale potom se ponořil znovu a šel stále hlouběji, až mu voda přikrývala hřbet a vyčnívaly už jen parohy, uši a čumák. Plaval. Mířil k protějšímu okraji louky, když se za ním rozšplíchla hladina.

Z větve vyvráceného modřínu skočilo do vody nějaké zvíře a z boku plavalo za losem.

Býk prudce otočil hlavu, uši přitom plácaly do vody. Zvedl čenich a větřil.

Ucítil nebezpečí a zneklidněl. Bylo to špatné místo pro boj. Náhle nevěděl, kudy se dát.

Okamžik váhal, nemá-li se vrátit. Byl příliš dlouho nerozhodný.

Odhodlal se přeplavat a pustil se šikmo přes řeku. Občas otáčel hlavu, ale neustále vesloval.

Rosomák, který na tuto příležitost čekal u řeky snad celé dny a týdny – na souši by se na starého losa nikdy neodvážil –, plaval rychleji. Vzdálenost se rychle zkracovala.

Rosomák byl už blízko býkovy šíje.

Los se pokusil postavit – hrabal kopyty – ale byl „dosud na hloubce. Hřbet se mu ponořil. Potom začal zmateně kličkovat.

Obrátil se do protisměru a udělal pokus rosomáka udeřit a nabrat na lopatovité parohy. Měl hlavu jako okovanou; na zemi by útočníka snadno rozdrtil nebo ubil kopyty. Ale tady byl bezbranný, v řece nebyla jeho mohutná síla k ničemu.

Rosomák se lehce uhnul a pak prudce, přímo podél samé větve parohu zaútočil.

Býk se otáčel. Znovu se pokusil o úder, ale byl v úzkých. Zoufale se snažil dosáhnout břehu.

Vzápětí se však jako velká kapka rtuti objevil na hřbetě losa rosomák a zahryzl se mu do šíje.

Býk se zmítal. Plaval teď sem a tam. Škubal hlavou, vzpínal se, pokoušel se útočníka setřást. Ale stále ještě vesloval, ještě měl naději. Cítil však už smrtelné nebezpečí.

Rosomák neplaval; nechal se losem nést a vší silou se pokoušel přehryznout mu krční tepnu. Zmítali se na hladině.

Býk divoce zabučel – ale dosud plaval. Voda se začala barvit krví. Konečně dosáhl kopyty dna. Zuřivě se vzepjal, třásl sebou. Pokusil se na mělčině převalit a rozdrtit útočníka svou vahou. Ale rosomák mu seděl na šíji a nepustil se. Voda se stále více barvila. Býk těžce, chroptivě funěl.

Posléze vstal a vyskočil blíže ke břehu. Krev z něho crčela proudem, rozlévala se mu po hrudi a barvila celou mokrou srst.

Znovu zabučel – ale jeho řev přešel do chroptivých stenů a frkavých výdechů.

Mířil přímo k Toljovi. Dosud ho necítil – nerozeznával už jiné nebezpečí. Teprve když byl docela blízko, se váhavě zastavil.

Také rosomák, ta velká lasice, zvedl poprvé hlavu. Chvíli upřeně, krví zalitýma divokýma očima, pozoroval Tolju. Hltavě si olízl krví zbrocené čelisti, obnažil tesáky. Nemohl pochopit, že by teď měl přijít o kořist. Vyzývavě, útočně pohlížel na Tolju. Pak váhavě, neochotně seskočil; hopkavě zmizel mezi balvany a olšovou houštinou.

Los se v tu stranu zadíval. Dosud stál; nemohl se rozhodnout, co si vybrat.

Se svěšenou hlavou stál nad tratolištěm krve, údy a skleslé plece se mu chvěly.

Chroptěl. Frkavé výdechy se ozývaly stále rychleji. Celý klesal a malátněl; jako by se propadal. Sesul se a těžce zachropěl jako by chápal, co se stalo, co musí přijít.

Po chvíli sebral poslední síly a celý potřísněný krví se zvedl. Se zoufalým úsilím se vlekl do houštiny. Chvíli bylo slyšet supění a praskot, jak parohy narážely na větve a lámaly je.

Pak všechno ztichlo. Tam někde čekal vítěz na svou kořist.

Tolja byl vzrušený, i když mi o tom vyprávěl. Celý zápas prožíval znovu.

Podruhé se setkal s rosomákem později, to už měl svůj revír. Vrátil se po týdnu do jedné z chat a našel v ní učiněnou spoušť. Rosomák porazil oknem, vyloupil zásoby a na důkaz své příslovečné nenasytnosti sežral i čtyři sobolí kůže a několik bělek. Převrátil kamna, rozbil konzervy a rozkousal síť páchnoucí rybinou. Jako navštívenku zanechal po sobě odporně čpící, dusivý zápach.

Pro takové kousky byl rosomák lovci odjakživa zuřivě pronásledován., i když jeho dlouhá rousnatá kůže nebyla nijak cenná. O vztahu zdejších lidí k rosomákovi ostatně nejlépe svědčí ono obrazné oslovení, jímž častují zlé. hádavé a mstivé, jedovatě pomlouvačné ženské, po nichž, zůstane zkažený, otrávený vzduch. Říká se jim rosomacha. Je snad možno nalézt výstižnější charakteristiku pro „lásku“ lidí divočiny k tomu nádhernému bojovnému zvířeti?

Nyní se přišlo na to, že kůže rosomáka jako jediná nikdy nepromrzá a začaly se z ní vyrábět kukly pro kosmonauty a výškové letce. Její cena stoupla na patnáct rublů – tehdy více než za medvědí kůži – a pronásledování rosomáka se změnilo v pravou horečku. Této největší, asi dvaceti až pětadvacetikilové lasice začalo rychle ubývat. Jak dlouho to nádherné, srdnaté zvíře zůstane? Vždyť za poslední rok, za sezónu, končící v březnu 1907, bylo v celém zdejším okrese s osmdesáti tisíci kilometrů čtverečných a při veškerém pronásledování vykoupeno už jen dvacet šest kožešin. Tedy již jen jeden rosomák na tři tisíce kilometry čtvereční tajgy!

A teď máme toho rváče a snad nejvíc nezávislého tvora celé divočiny, který loví vždycky jen sám pro sebe, toho teď máme za souseda. Uvidím ho?

Dvoje takové stopy v jednom dni. A rosomák tady podle všeho byl zcela nedávno.

Vracel-jsem se k chatě jako u vytržení. Z komínku se kouřilo.

„Toljo! Toljo!“

Objevil se přede dveřmi. Myslel, že nesu nejméně třicet veverek. Když uviděl úlovek, nechápavě se na mě díval.

Nález medvědí stopy pro něho ovšem nic neznamenal. Řekl, že v létě viděl velkou medvědici se dvěma medvíďaty asi deset kilometrů níže na Bambujce. Ale když jsem mu pověděl o rosomákovi, hodil na sebe tělogrejku a šli jsme spolu se psy na místo loupeže.

Sotva jsme přešli řeku, začali Pirát s Murzikem podrážděně pobíhat a štěkat. Ucítili pach rosomáka. Byla to dosud teplá stopa.

„Ke všemu ještě tohle!“ zaklel Tolja. „Mohl by nám natropit pořádnou neplechu.“

Musel jsem se červenat. Byl jsem rád, že jeřábci zmizeli.

7

Ráno vstal Tolja dříve než obvykle a sotva zatopil, vytratil se. Ještě jsem si hověl ve spacáku, když zazněly vzdálené rány sekerou.

Copak? Proč se vypravil tak daleko pro dřevo? napadlo mě. Trámů ze stáje jsme měli ještě dost.

Vyskočil jsem, uvařil čaj a osmažil slaninu. Ale Tolja se dosud neukázal.

Vyšel jsem ven. Nahoře za řekou se ozval praskavý, šelestivý úder. Vypadalo to, jako by Tolja. porazil strom.

Když stále nešel, vypravil jsem se za ním. Kutil něco poblíž místa, kde včera zmizeli jeřábci. Murzik s Pirátem kolem něho.

Porazil silnou břízu a na konci téměř půldruhého metru vysokého. pařezu vysekával dlouhé ostré zubce. Nejdelší přečníval uprostřed.

„Udělal jsem na toho lotra past,“ zazubil se. „Rožeň.“

Rožeň byla velmi stará past na rosomáka. Její princip byl prostý. Počítal se žravostí rosomáka, který se beze smyslu vrhá na potravu současně chrupem i drápy. Rožeň, na jehož prostředním zubu je napíchnutá návnada, je tak vysoký, že zvíře stojící na zadních musí za žrádlem vyskakovat. Přitom se napíchne na postranní zuby. Čím více s sebou škube, tím hlouběji mu zubce pronikají do tlap či do hrdla.

Jde v podstatě o týž princip, i když daleko primitivnější a nespolehlivější, jako je kladení železných vlčích pastí do sněhu kolem návnady. Ale žádné velké pasti jsme s sebou neměli. Ležely v hlavní Toljově základně u Medvědího jezera, a potom – chyběl sníh.

Druhý způsob lovu používali zejména Evenkové. Byl pro kočující lovce prostší a jistější.

Když Evenkové – pravě tak jako Eskymáci na Aljašce – narazili ve sněhu na čerstvou stopu rosomáka, šli po ní tak dlouho, dokud nenalezli noru nebo místo, kam zalezl. Lehli si do sněhu a čekali, až se ukáže. Bylo to sice pro stopující velmi kruté, ale zato účinné. Rosomák je totiž nekorunovaný král tuláků. Nemívá stálý brloh a často přespává v cizích norách. Nebo se docela klidně uvelebí do sněhu a nechá se zasypat chumelenicí. Když se probudí, otřepe se a pokračuje v obchůzce revíru.

Tento způsob pro nás ovšem nepřicházel v úvahu, a tak nezbylo, než se pokusit o štěstí s rožněm.

Zatímco Tolja dokončoval jeho přípravu, vrátil jsem se do tábora pro jeřábka – leželo jich na sobě pět. Pták byl dočista zmrzlý a tvrdý jako kus kamene. Když se jej Tolja pokoušel otevřít, div nezlomil nůž.

Právě vycházelo slunce a rožeň byl připraven. Teď nezbývalo než čekat.

Měl jsem nyní – kromě věčného, ale už naprosto jednostranného „souboje“ Murzika a Piráta s Ryskou – nové vzrušující oživení. Každé ráno a večer jsem chodil prohlížet past. Vzal jsem si na starost návnadu. Třebaže to nebylo zrovna nutné, vyměňoval jsem ji za stále čerstvé jeřábky. Ale rosomák se už neukázal; měl asi příliš velký revír.

A my se zatím museli rozhodnout, co podnikneme dál. Veverek stále ubývalo. Měli jsme už dávno být v základně u Medvědího jezera. V Usť-Anu chtěl Tolja strávit čas, než napadne sníh a začne lov sobolů. Nemohl ovšem předpokládat takovou neobvyklou, holou zimu. Zůstat, nebo odejít?

Stále však ještě existovaly všechny důvody, pro které jsme se utábořili právě zde. A konečně až přijde sníh, museli bychom se stejně co nejdříve vrátit, přesunout se rychle zpět, dokud bude sníh čerstvý. Kolem Usť-Anu byl přece Toljův druhý nejlepší sobolí revír.

Rozhodli jsme se proto vyčkávat dál. Ale současně jsme podnikli několik delších výprav. Dvakrát jsme při nich přespali v chatě u říčky Amnunda asi 25 kilometrů na severozápad a jednou jsme se velkým obloukem na jih dostali znovu ke Kabaří stezce. Tak se prostor našeho revíru dále rozšířil, aniž jsme museli přechodně zlikvidovat táboření u Usť-Anu. Mezi říčkou Amnunda a Kabaří stezkou byla vzdálenost bezmála padesát kilometrů. Ale úlovky nebyly valné a neustále přituhovalo.

V noci teplota klesala na –36° C a přes den už nevystupovala víc než k –20° C. Krajina mi nyní připadala obzvlášť pustá, téměř bolestně prázdná. Pouze ty staré, jakoby zkamenělé stopy.

Jednou jsme na kamenitém výčnělku nalezli hromádku ohlodaných kostí, zbytky kůže a paroží jelena wapiti – dlouhé lodyhy, chudé na výsady, které nikdy netvoří korunu, ale lomí se v horní části nápadně nazad. Tady hodoval rys. Ve zbytcích sněhu zůstaly otisky jeho tlap a výkaly. A podruhé, po tolika dnech – tentokrát to bylo již k ránu – nás probudil Murzik s Pirátem. Kolem našeho tábora přeběhli dva malí sibiřští jelínkové, kabaři. Blížil se již prosinec, kdy začínala jejich říje. To bylo vše. A sníh nepřicházel.

Tolja byl stále nervóznější. Denně prohlížel oblohu.

Zůstávala modrá a za slunečního světla plná mrazivého třpytu. Napadne vůbec letošní zimu sníh? Vypadalo to na úplnou katastrofu. Na Tolju doléhaly den za dnem větší obavy.

Jen jednou mu opět zazářily oči.

Odpočívali jsme při dlouhém pochodu uprostřed tajgy a ohřívali se u ohníčku, když se Murzik s Pirátem, běhající ustavičně někde kolem nás, rozštěkali.

Ohlédl jsem se.

„Našli bělku.“

Tolja však nezvykle prudce vyskočil. Okamžik nade mnou stál a soustředěně naslouchal. „To je jiný štěkot,“ řekl.

Nedůvěřivě jsem na něho pohlédl a zbystřil pozornost. Psi hafali zuřivě – ale tak vyváděl i Murzik, když objevil v táboře Rysku.

Běželi jsme za nimi.

Na planině plné vývratů a ohořelin seděl na holém osamělém modřínu sobol. Proti slunci se zdál černý a díval se na nás i na psy divokýma, rozzlobenýma očima. Jeho kunovité pružné tělo leželo spolu s huňatým, nadýchaným chvostem splývavě přimknuté k větvi.

Opatrně, s puškami v rukou jsme se blížili.

Sobol, stále nasupený a bojovný, neochotně přelezl až k samotné špičce stromu. Nyní mu srst zářila jako černohnědý krystal. Po hřbetě se mu táhlo lehké, sotva postižitelné zlatavé lemování – mezi naježenými chlupy procházely sluneční paprsky.

Rozhlížel se, otáčel kuželovitou hlavu s velkými a špičatými, ostře se rýsujícími boltci na všechny strany. Nejbližší strom stál daleko.

„Střílejte!“

Toljův vzrušený šepot mě přivedl k sobě. Ale odkud?! Rozhlížel jsem se jako sobol.

Tolja už ležel na zemi. Zvedal pušku a opíral hlaveň o převrácený kmen.

Skočil jsem k němu a plácl sebou na břicho.

„Střílejte první.“ Toljův hlas se chvěl. „Střílejte!“ Měl ho už na mušce, držel zvíře v šachu.

Cože? Já mám střelit sobola? A co když… Do mozku se mi hrnula krev.

Sobol se nakrčil. Znovu na nás hleděl zpříma a upřeně, měřil si nás spíš zaskočený a krvelačný, rváčský než bojácný. Nemohl jsem střílet. Museli jsme čekat, až zase odvrátí hlavu a bude ji mít na mušce z profilu. Byly to nekonečné vteřiny.

Oba jsme leželi nehnutě, s prsty na spoušti. Zdálo se mi, že mi ukazovák přimrzne. A ke všemu jsem se ještě natáhl přes druhý malý kmen, který mě pořádně tlačil, a mezi kameny. Raději netrefit, než mu poškodit ten kožich, šeptal jsem si. Nic se nemůže stát, Tolja vystřelí po tobě. Miř raději na samý konec čenichu! Za nic ho nesmíš trefit jinam než do hlavy!

Potom rozrušený Pirát s Murzikem znovu oběhli strom a sobol se za nimi podíval.

Minul jsem! Také Toljova rána šla vedle. Ani Tolja nechtěl riskovat! Dravec malinko couvl a nakrčil hřbet do štíhlého oblouku. Znovu jsem zmáčkl spoušť– a pak mé oko zachytilo velmi měkký klouzavý pohyb, dravec se svezl z větve. V tu chvíli ve mně napětí rázem povolilo. Ale nebylo ještě po všem. „Sakra!“ vyrazil jsem vztekle. „Zůstal viset!“ Sobol přepadl do nejvyšší vidlice mezi větev a peň stromu a beze známky života tam visel.

„Dobrá rána!“ volal Tolja.

Už byl na nohou a zvedal kmen, na kterém jsme leželi. Přiskočil jsem k němu. Kmen byl pořádně těžký, ale byl to báječný beran. Modřín se několikrát otřásl. Po chvíli se bříško zvířete znovu tak zvolna a klouzavě posunulo.

„Pozor na psy!“ varoval Tolja. Pirát s Murzikem se řítili jako lavina k padajícímu tělu.

Tolja s křikem vlétl do vřavy, odháněl zuřící psy a zvedl kořist přímo od Pirátových hrozivě rozevřených čelistí a prohlížel sobola.

„Skvělá rána! Do ucha!“ Slyšel jsem v jeho hlase úlevu. Jakpak ne.

Sklonil se k Murzikovi a opatrně mu dal olíznout tu krvácející hlavu, krk mrtvého zvířete pro jistotu přikrýval dlaní. Rozzuřený Murzik by se mohl do sobola zakousnout. Já zatím zadržoval Piráta.

„Je to Murzikův první sobol, musí si pořádně zapamatovat jeho pach.“ S touto omluvou mi Tolja vítězoslavně podával úlovek.

Tak tedy Murzik a já máme za sebou sobolí křest! Dychtivě jsem si dravce v „carské kožešině“ prohlížel. To byl krasavec! Nádherné a silné, v těle téměř padesát centimetrů dlouhé zvířátko s oranžovými tvářemi a náprsenkou, s lesklým a měkkým, kaštanově hnědým zářícím kožichem, který pod bříškem postupně světlal. Foukl jsem mu do srsti – objevila se hebounce jemná, modravě zbarvená podsada.

Uvědomil jsem si, jaké nás vlastně potkalo štěstí. Ani Daba dosud neviděl sobola zahnaného na strom. Pronásledovaný sobol se obvykle ztratí psům mezi kameny a vývraty.

Pirát s Murzikem stále rozzuřeně vrčeli. Nemohli se uklidnit, zatímco po vystopování veverky, když ji Tolja nebo já zvedl, takřka rázem utichali. Murzik měl úplně zježenou srst; zvedala se mu jako ostny. Pobíhali kolem, a kdykoli se přiblížili, vyráželi podrážděné štěkavé zvuky.

Ano. Už když narazili na čerstvou sobolí stopu a pustili se po ní, když jsme s Toljou za nimi běželi, měl jejich štěkot temnější a hrozivější, zjitřenější tón. Ještě se naučím rozumět jejich lovecké řeči!

A po celou dobu, co jsem si sobola prohlížel, stál Tolja vedle mě a zářily mu oči – tolik podobné srsti kožíšku, který jsem držel v ruce. Zářily mu, protože sobol byl jeho život. Sobol ho vzrušoval. Tolja byl lovcem sobolů – měl jsem později ještě příležitost poznat, proč v jeho revíru těchto nádherných zvířat neubývalo, třebaže každoročně odevzdával nejvíce kožešin. Ale sobol ho také jako lovce živil.

Tolja byl právě na těchto nádherných zvířatech závislý. Veverky ani kožešiny druhých ulovených zvířat by ho v jeho revíru jako lovce nikdy nemohly uživit. Když jsem o tom jednou přemýšlel, bylo to jednoduché počítání. Loni za celou sezónu odevzdal 380 veverčích kožek a dostal za ně 570 rublů. Za jednotlivé kožešiny lišek, hranostajů, rysa a dvou vlků 216 rublů. Přinesl však 56 sobolů – lovci z celého okresu jich dohromady ulovili 1126 – a měl za ně 3460 rublů. Výkupní cena sobolí kožky se pohybovala podle kvality mezi 40-100 rubly. Přes léto Tolja musel opravovat svých devět chatiček, které sám postavil, a dostával na jejich udržování příspěvek po 50 rublech.

Toljův roční příjem tedy činil 4696 rublů. Na první pohled dost hezké peníze, i když si z nich musel pořizovat veškerou výzbroj. Jenže člověk nesměl zapomenout na podmínky. Po měsíce žít sám v nitru nekonečné, třeskutým mrazem znehybnělé divočiny. Neustále procházet pustinami, v nichž číhalo tisíce nebezpečí od uklouznutí a zmrznutí až po nečekaná střetnutí s divokými šelmami. Bez možnosti okamžité pomoci lékaře a bez nejnutnější hygieny.

Nejinak tomu bylo v létě. Ani toto roční období nemohl Tolja promarnit s rukama v klíně. Spravovat izbušky ve skutečnosti znamenalo znovu projít celý revír. Na koni nebo v loďce přivézt zásoby na zimu, složit stůl, cukr, suchary, mléčné konzervy, rapušku a svíčky do jedné z chat a pak v tlumoku roznosit po ostatních. Uložit je, opravit stříšku, mechovou výplň stěn vydrobenou deštěm a sluncem, uvnitř vyměnit polámané sušáky a palandu, zasklít zvěří rozbité okénko. Potom připravit trochu dřeva na topení, aby měl v zimě ušetřenou práci. Znovu byl na týdny ztracený uprostřed divočiny.

V níž od půli června až do prvních mrazíků všechno živé sužují mračna komárů. Rozbahněná povodí říček a potoků se za horkého bezvětří měnila v hotový boží trest. Před komáry nebylo možno se ubránit a Tolja se vracel s opuchlým obličejem a zateklýma očima, sotva viděl. Vyprávěl mi, že někdy seděl při jídle přímo v kouři, a přece mu komáři padali do polévky. Tolja po většinu roku neznal žádné pohodlí. Když se o něho doma Genrieta starala, když kosil za vsí louku a ona přišla za ním s obědem a sedli si na chvilku do trávy, byl to pro něho pořádný přepych. Ty peníze za kožešiny si po čertech zasloužil. Nikdy by se tak netrmácel divočinou, kdyby neměl zálesácké srdce a tajga nebyla jeho životem.

A potom: kdo mohl vědět, jak dopadne příští sezóna. Zvěř mohla postihnout nemoc nebo živelní katastrofa. Nebe ta letošní zima!

Tolja by byl bez sněhu a bez pastí dočista ztracen.

Když jsme se druhý den vraceli, zapadalo už slunce. Téměř u samého tábora začali Pirát s Murzikem větřit. Zmateně běhali od stromu ke stromu, čenichy u země. Byli úplně popleteni. Konečně se pustili k řece.

Na ledu se objevila spousta veverčích stop a černých bobulek trusu. Celý široký záhon námrazy rozťapaly tlapky. Připadalo mi to neskutečné; nic jsem nechápal.

Jako by tudy táhl průvod, celá armáda těch malých čtvernožců.

Stopy vedly v otevírajícím se vějíři na druhý břeh, necelých dvě stě metrů od našeho srubu.

Po těch „hubených dnech“ a stovkách kilometrů prázdných pustin mě nemohlo napadnout nic nesmyslnějšího a bláznivějšího než toto: všechny bělky se vzbouřily a táhly osvobodit Rysku.

Zmateně jsem se podíval na Tolju.

Ale ten přidal do kroku. Opět mu zářily oči.

„Možná že budeme mít štěstí. Rychle!“ Pušku už držel v ruce.

Smrákalo se a v ten čas veverky obvykle zalézaly, nemilují tmu. Museli jsme si pospíšit.

Pirát s Murzikem přímo přelétli Bambujku a zmizeli za vrbičkami. Rozštěkali se v Parku.

„Jsou tady,“ téměř křičel Tolja. „Kočující veverky.“

Kočující veverky? Nevěděl jsem o nich nic. Veverky u nás společné výpravy nepodnikají. Tolja mě později poučil. Někdy na podzim, když se bělka zbaví starostí s druhým vrhem mláďat, začínají se celé rody houfovat, spojují se a společně se vydávají za potravou. Táhnou obvykle z míst, kde se ukázala neúroda lesních plodů. Dělají dlouhé pochody po stromech, přebíhají i široké tunderní louky. Tolja jednou viděl celý asi dvěstěčlenný houf plavat přes Bambujku! Nic jim nestojí v cestě.

Konečně jsme je spatřili. A zároveň také slyšeli. Seděly nebo hopsaly po stromech, hvízdaly a pronikavě štěbetaly, ozývalo se šustění a chrupání. V mrtvém ledovém tichu tajgy! Park byl plný hluku a pohybu, připomínal mi jedno velké tržiště.

Přitáhly asi dopoledne po našem odchodu. Kolem dokola ležely na zmrzlé, ojíněné zemi čerstvé hromádky oloupaných šupin ze šišek; pod smrky bylo nastláno mladými výhonky větviček. Popelky vyhlodávaly v paždích výhonků pochoutky – prašné pupeny. Při jejich vykusování přehryzávaly celý výhonek. Pro les znamenala návštěva takové tlupy hotovou pohromu.

Murzik s Pirátem mezi ně zaseli zmatek. Sami byli dočista bez sebe, nevěděli, kam se vrhnout dřív; poplašené veverky jim skákaly nad čumáky. A přece jsem stranou mezi stromy ještě viděl, jak k zemi prší šiškové šupiny.

Měli jsme výjimečný lov, třebaže to nebyla zvlášť velká tlupa. Dostali jsme čtyřicet osm veverek a byly mezi nimi i černochvostky. Tlupa se tedy vytvořila z různých rodů.

Tolja měl na tři večery plno práce; Murzik s Pirátem další zásobu žrádla.

Přišel opravdový lovecký půst, dny úplného prázdna a pustoty.

Vydávali jsme se na stále bezvýslednější pochody. Stávalo se, že za celý den se v tajze nic nepohnulo. Člověk se mohl hodiny vláčet mrazem zakletou divočinou a nespatřil nic živého. Rosomák zmizel.

Se zoufalou loveckou zarputilostí jsem zkusil projít i dlouhou tunderní loukou. Táhla se na kilometry daleko. Místy ji porůstaly skupinky borovic a vysokých jív; tu a tam v té nekonečné ploše ojíněné trávy stál opuštěný modřín. Byla to neuvěřitelně těžká chůze. Nohy při každém kroku klouzaly po zmrzlých zmolách, propadaly mezi drny a zakopávaly. Co chvíli mi noha uvízla mezi zmoly tak pevně, že jsem ji sotva a s námahou vyprostil; tráva mi místy sahala k hlavě. Za pár minut byl člověk utrmácený a docela vyčerpaný, jako by se ploužil po kolena v bahně. A když jsem se konečně dostal k prvním stromům, byly prázdné. Zklamaně a s pocitem marnosti jsem kapituloval. Vrátil jsem se – sotva jsem se dovlekl zpátky k lesu.

Jediné, co jsem za poslední tři dny ulovil, bylo několik obrázků. Znova jsem se vypravil na můj „medvědí pahorek“ a vyfotografoval si stopy medvědí tlapy.

Kulovitá a rozcuchaná veverčí hnízda z větviček, trávy a listí osiřela; ještě pustější, téměř žalobně vypadaly houby napíchané tu a tam na křoví. Tolja za tuto dobu, po čtyřech celodenních toulkách s Murzikem a Pirátem, přinesl jedenáct bělek. A neustále přituhovalo.

Co naplat, že jsme se křížem krážem ploužili po zemi, která ukrývala pod srázy skalnatých svahů, někde v úžlabinách potoků a říček, mezi brázdami naplavených kamenů a písku zlatá zrnka či diamanty. V těchto dosud neprobádaných krajích, všude daleko na sever i na východ byla bohatá naleziště. V Zlatých Píscích – a to nebylo nijak zvlášť velké rýžoviště – dobývali od jara do podzimu, kdy se dalo pracovat, měsíčně na sto dvacet dva kilogramů ryzího zlata. Šlapali jsme tu po kamenech, zemi a ledu, které skrývaly třpytivý kov a drahokamy; ale toto vědomí nás nijak nevzrušovalo. Pro nás byl nalezištěm každý čerstvý otisk kopyta nebo tlapy, čerstvé cestičky. My čekali na zvěř. Marně.

Jednou jsme večer pili čaj. Tolja neměl nic na práci. Najednou se mne zeptal, kolikátého je.

S údivem jsem zjistil, že mě jeho otázka zaskočila.

Až dosud jsme žádný kalendář nepotřebovali, nikdo dny nepočítal. Zatím jsme přes všechny neočekávané a pro lov katastrofální důsledky téhle zimy žili v jakémsi volném prostoru. Pojem kalendáře se nám úplně vytratil. Všechen čas se nám zúžil do velmi účelného a naprosto jednostranného rozvrhu: rozbřesk a pochod za zvěří. Byl to jediný řetěz, který neznal neděle či nějaké svátky. Takové vymoženosti v tajze neplatí. Lovci si všechno vynahradí teprve při návratu.

Vytáhl jsem svůj blok. Kromě poznámek a postřehů z našeho života v divočině obsahoval též jakýsi lakonický deník nejdůležitějších událostí. Tak trochu se podobal tomu, jak si moje maminka, která pracuje v družstvu, vždycky večer zaznamenávala práci: „Kopala řípu 6 h.“, „Trhala plevel 8 h.“, „Nasbírala 8 spánků jahod.“

Tyto zápisy se u mne v některé dny, kdy se nic zvláštního nedělo a kdy jsem se vrátil tak utahaný a vymrzlý, že se mi po nejnutnějších starostech v chatě při prvním dosednutí k hučícím kamínkům ihned klížily oči, změnily v docela prosté: „2 veverky, Tolja 8“ nebo „Nic se nepohnulo. Mráz –38° C“. Byly tu ovšem i takové hrozinky jako „První vlčí stopy“, „Rosomák ukradl jeřábky“, „Stopy po medvědech“. Jenže všechny zápisy bez data!

Teď jsme se po všech událostech vraceli zpátky a vypočítávali – nějaký zápis mohl také chybět. Když jsem došel až k dnešnímu dni, vykouklo na nás velmi nepříjemné datum. Bylo již 27. listopadu.

Tábořili jsme na Usť-Anu už čtyři týdny. Polovinu pobytu jsem měl za sebou. A kolik zvěře jsem viděl? Bilance nebyla pro mě ani pro Tolju nijak příznivá, výsledky žalostně hubené. Sobol, kterého jsem střelil, nás ještě více zjitřil. Oba – každý z jiné příčiny – jsme přicházeli o mnoho.

„Nemáte toho ještě dost?“ ptal se Tolja, zatímco usrkával čaj. V hlase mu zaznívalo znepokojení a rozmrzelost, měl ustarané vzezření. Všemu dovedl čelit, ale proti tomu zatracenému počasí, které nás pronásledovalo, byl bezmocný.

Cítil jsem, že s posledními marnými toulkami a mrazem, který byl den ze dne pronikavější, na mě padala pořádná skepse a spolu s ní fyzická únava.

8

Ráno byl venku pořádný mráz. Hřeb nad hlavou jako vždycky úplně zbělel a ztloustl ledem, ale tentokrát se i na drátě nad samými kamny, mezi pověšenými ponožkami a ručníky, objevil povlak jinovatky. Skvrny ledu na stěnách se den ze dne rozlézaly.

Ležel jsem a nechtělo se mi ze spacáku. Všechno čišelo strašlivým chladem.

Přes den, když člověk vstal, navlékl se a pohyboval, nebylo to tak zlé. V Praze mi za vlhké a větrné plískanice při –12° C bývala větší zima než tady při –30° C. V suchém, čistém vzduchu a za takřka úplného bezvětří, které zde panovalo, se mráz daleko lépe snášel. Poslední dny však už pořádně lezl do kostí. V noci teplota příliš prudce neklesala, blížila se k –40° C, ale rozdíly mezi noční a denní teplotou se ještě víc setřely. Slunce vůčihledě sláblo. Obklopovala nás jediná, téměř nepřetržitá hloubka mrazu – a to znamenalo, že teploměr bude dále klesat. Loni se v těchto místech rtuť scvrkla až na –62° C. Brrr! Otřásl jsem se.

Pirát venku nalehl předními tlapami na dveře a škrábal. Zval na lov.

Stočil jsem se, uvnitř pytle pečlivě zavřeného kolíčky jsem si přitáhl pocuchané prostěradlo až k bradě. Poprvé se mi vůbec nechtělo vylézt. Zatoužil jsem zůstat za pecí – podobně se někdy ulejval Murzik. Alespoň jeden den lenošit! Od rána do noci fajrovat v kamínkách, pořádně se v teple uvolnit, natáhnout nohy na lavici k ohni, protože na podlaze by mrzly. A dát si trošku do pořádku svoje papíry. Všude jsem měl poházené poznámky. A pak člověk ani dobře neví, kolikátého je. Musím si vést pořádný deník; ušetřím si práci doma. Dobrá. Jen když jsem si to zdůvodnil.

Brrr! A Murzik s Pirátem, chudáci, se tetelí celou noc v arktickém mrazu. Zaryli se do sněhu a tiskli se k sobě, s čenichy vzájemně zabořenými do kožichu. Jindy z bílé kupky vyčnívaly jen dva špičaté, ojíněné nosy. Chtěl jsem psy několikrát, ještě dřív než s námi začala bydlet Ryska, vzít dovnitř a nechat je alespoň trochu ohřát. Ale Tolja vrtěl hlavou. Měl takovou zásadu: psi musí cítit důslednost, jinak se pokusí vyvzdorovat a probojovat si výhody, které by je později v terénu, v krutých podmínkách zimní sibiřské divočiny, mohly zabít. Zkrátka Murzik s Pirátem nesměli zchoulostivět.

„Já jim tím zachraňuju život,“ říkal Tolja.. „Copak by měli dělat vlci?“

Nu ano. Měl asi pravdu.

Vzpomněl jsem si na psy u nás. Obyčejně spí ve vytopených bytech a na dvorech se schovávají před veškerou nepohodou do buď s dvojitými stěnami a závěsy, aby jim neutíkalo teploučko. Takový pes by nevydržel jedinou sibiřskou zimu.

A tak to bylo i s koňmi. Ti malí tatarští koně nesli dva dny po obou stranách hřbetu naše zavazadla a nás v sedle zmrazenou tajgou. Když jsme konečně dorazili a chtěl jsem jim ohřát trochu vody – po dva dny neměli nic teplého, žádný vlažný nápoj –, Tolja s Daržajevem se na sebe pobaveně a zároveň trochu se zděšením šklebili. Byl bych svou péčí koně zabil. Dostali vodu z Bambujky – plavala v ní ledová tříšť. A trochu sena. Teď už jsem věděl, proč dole ve vsi stáli tu a tam na dvoře koně u sloupu namísto v stáji. Byl to docela prostý důvod.

Během léta se kůň vykrmí, ztloustne a zchoulostiví na teplo. A tak to místní lidé dělají docela prostě. Když přijde první mrazík, vyvedou koně na dvůr a po celý měsíc, kdy se postupně ochlazuje, je krmí senem a studenou vodou; ve dne v noci je nechávají venku. Tahle „karanténa“ je chrání. Kdyby tlustý kůň v zimě táhl v tajze břemeno, zapotil se a pak musel zůstat v arktickém vzduchu, určitě zdechne. Tohle byl režim! Ale jinak to zřejmě nejde.

Vládl tady neúprosný zákon života.

Všechno mu bylo podřízeno.

Odpoledne před odjezdem z Bambujky nám Genrieta připravila lázeň v kůlně vzdálené asi osmdesát metrů od chalupy. Po koupeli se Tolja vracel. Vyšlapoval si nahý, s ručníkem obtočeným kolem pasu a bos. V mrazu se z něho kouřilo jako z hrnce s vyvarovaným prádlem. A po něm devítiletý Lovka. Byl to pro mě téměř šok. Málokdy mi dupal po zádech mráz tak děsivě, jako když jsem se na ně díval – s vědomím, že nyní čeká lázeň na mě. Tu parádní, sparťanskou procházku jsem si ovšem odpustil. Když jsem se potom vřítil do světnice, vítala mě na stole vodka a horký čaj s klikvou.

Tolja vlastně neznal šálu, i v těchto mrazech nosil pod tělogrejkou svetr a košili, u které si často rozepínal límeček, do červena ožehnutý krk míval nahý. Pro malé děti zavírali ve zdejším kraji školu při –40° C, starším při –60° C. Člověk se musel otužovat pro život; mít všechny fyzické a duševní předpoklady k tomu, aby mohl být v tajze opravdu svobodný. A koneckonců, dlouhodobý pobyt v místech s mimořádně nízkými teplotami člověka neoslabuje a nevyvolává nemoci, ale naopak upevňuje organismus. Už jsem to trochu sám pociťoval.

Za celou dobu se o mě nepokoušelo nachlazení, žádný příznak nemoci. Chápal jsem už Tolju. Když jsem se ho po příjezdu ptal na léčení různých nemocí v tajze, zdálo se mi, že se holedbá. Jeho odpovědi a přezíravá jistota, s jakou mluvil o svém zdraví, mě zrovna provokovaly. Ale kde by se tady vzala nějaká chřipková nákaza.

Žili jsme v dokonalé zdravotní izolaci. I kdyby se nějaké bacily a choroboplodné zárodky do zimní tajgy dostaly, zničil by je mráz a ultrafialové záření, které vydatně pronikalo čistým vzduchem. Ve střední Evropě nás ovšem při představě arktické zimy obchází hrůza. Ale v Antarktidě, na nejchladnějším místě zeměkoule, kde mrazy dosahují –89 stupňů Celsia, lékaři zjistili, že polárníkům, kteří sem přijíždějí za polárního léta, se v první době pobytu značně mění činnost dýchacích orgánů, srdce, cév i látkové výměny. V té době jim bývá chladno a tepleji se oblékají. Ale později ani při mrazech –50° C nepotřebují dodatečný oděv.

No dobře, ještě že nejsem na jižním pólu. Tady nám to může klesnout jen k šedesátce. Hú-ú-ú. Od úst se mi valil kouř.

Tentokrát se Pirát s Murzikem ozvali společně.

V okénku se objevil stín; někdo nakukoval dovnitř. Z okýnka zůstala jen malá skulina, jinovatka a kus namrzlého ledu sklo i igelitovou záplatu téměř ucpaly.

Byl to Murzik – zřejmě sekundoval Pirátovi, který s naléhavým zaskučením znovu narazil tlapami a hrudníkem na dveře. Škrábal packami a klapal čenichem. Murzik začal nevrle štěkat. Tahali nás z lůžka; chtěli snídani.

Tolja vyskočil. Když zatopil, vylezl jsem také a běžel pro vodu. Byla strašlivá zima. Led na řece hlasitě praskal.

Začala každodenní rozcvička. Prosekat studánku a plecháčem naplnit kbelík. Udělat do ledu takovou díru, aby se voda dala nabrat kbelíkem, by spotřebovalo energii. Murzik s Pirátem byli se mnou – tu přízeň mi darovali. Dokud se nic nedělo, byli rádi, že začíná den, že jsme se konečně rozhýbali a že dostanou svůj ranní chod, každý jednu teplou vařenou veverku. Honili se za kousky ledu, které s cinkotem létaly po hladině.

Když jsem konečně nabral vodu – ucho plecháčku i kbelíku mi přimrzalo k rukavici a dalo se těžko odlepit –, uklouzla mi noha a celý jsem se polil. To bude nadělení!

Chtěl jsem se otřepat, ale voda mi na tělogrejce v tu ránu zmrzla. Změnila se v ledový krunýř dřív, než stačila látku promočit. Oškrábal jsem tělogrejku i kalhoty nožem a všechno zůstalo v pořádku. Bylo –44° C nejnižší teplota, jakou jsem zatím kdy zažil.

Po snídani Tolja se psy odešel. Zůstal jsem poprvé doma. Vytáhl jsem poznámky a chvíli se v nich hrabal. Přikládal jsem a hrál jsem si s Ryskou. Odnášela mi papíry, mačkala je v packách a vůbec projevovala nezvyklou radost, že nezůstala sama.

Ale život byl přece jen silnější; na psaní zůstane čas v Praze,

Kolem poledne jsem ještě naložil, pořádně se oblékl a vzal si karabinu. Napadlo mě, že bych mohl vyjít vzhůru po řece a podívat se, neuvidím-li někde na skaliskách podél břehů kabara. Potřebovali jsme už jiné maso, stále jsme se živili jeřábky a rybami.

Kabar, obyvatel středoasijských hor, je malý, necelý metr vysoký jelínek. Ani samec však nenasazuje parohy. Je neobyčejně plachý a bleskově rychlý. Kopýtka na postranních prstech může široce roztahovat, a proto lehce šplhá i po příkrých zasněžených stráních, které jsou pro člověka neschůdné. Tolja říkal, že viděl kabara šplhat i po nízko skloněných kmenech stromů. Spatřit kabara a přiblížit se k němu bývá hotový zázrak. A nyní přicházela jediná příležitost, doba páření. Samci mezi sebou divoce bojují a právě tak zuřivě a zaslepené, s otupělou vnímavostí vůči okolí pronásledují samice. To, že nám před několika dny dva přeběhli poblíž tábora, mi dávalo naději.

Kráčel jsem v hlubokém a zmrazeném, bezmezném tichu. Asi po dvou kilometrech se nížina břehů změnila. Bambujka zahýbala přímo na sever. Protékala mezi vysokými skalnatými stráněmi plnými rozsedlin s kamennou tříští a porostlých trsy trav, keřovitým houštím, ostrůvky bříz a ojedinělými sosnami. Řečiště se rozlévalo širokým polem balvanů.

Pravý břeh, lehce skvrnitý sněhem, a polovina řeky tonuly ve stínu. Ale vzduch byl jako vždy průzračně čistý. Bylo tu nejpříhodnější místo na pozorování kabarů. Měl jsem rozhled daleko do obou strání, žádná větvička mi nelomozila pod nohama; karabinu připravenou k výstřelu. Každou chvíli se mohl někde na stráni mihnout kabar. Ale nic se nehýbalo. Jen led se stále ozýval, praskal častěji než jindy; jako by se pod ním něco dělo.

Potom se však na sluncem ozářené straně řeky, v záhonech námrazy objevily opět ty talířkovité, jako na šňůrce navlečené stopy.

Rosomák!

A nebyly ojíněny. Hopsal tu někde přede mnou.

Otisky jeho šlápot byly lehce znát i na čisté ledové ploše. Dvakrát se přiblížily ke břehu, zmizely, ale brzy se znovu objevily.

Náhle jsem ho zahlédl.

Běžel vlnivým pohybem, valil se obloukovitými, jako gumovými skoky nízko při zemi. Dopadal předními i zadními tlapami na jedno místo. Připomínal mi hnědý huňatý míč se světlým pruhem, skákající po sluncem ozářené jiskřivé hladině ledu.

Než jsem se vzpamatoval, vběhl mezi kameny.

Za jedním se zastavil. Opřel se o něj tlapami a zvedl hlavu. Z úkrytu mě pozoroval.

Spíše jsem tušil, než viděl protáhlou hlavu s širokou, silně klenutou lebkou, s bělavou skvrnou mezi očima a malýma ochlupacenýma, oválnýma ušima.

Za okamžik zmizel mezi kameny ve stráni.

Tam se stopy ztratily. Rosomák jako by se propadl.

Byl také obhlížet svůj revír, napadlo mě. Vzpomněl jsem si, že mi Tolja říkal: „Jestli se o vlcích povídá, že jsou pastýři a samaritáni sobích stád, pak rosomák je pastýřem kabarů. Vždycky se objevují spolu. Kde je kabar, tam se ukáže rosomák. Je to moc divná dvojice. Něco jako odsouzenec a kat.“

Potom si v tenhle čas na začátku kabaří říje rosomák asi brousí zuby; chce si udělat zásobu na dlouhou zimu. Když se dva perou, třetí se směje. Rosomák zalehne u kabaří stezky a nehnutě, celé hodiny bude číhat na svou oběť. Je nesmírně houževnatý a přímo paličatý v lovu. Nepustí se kořisti, kterou pronásleduje, i kdyby mu snadnější úlovek zkřížil cestu. Chudák roztoužený kabar!

A je to jen pouhá náhoda? Také samice rosomáka i kabara přece přešly společně do slovníku ženských přezdívek. Vedle rosomachy je i kabarožka, malá a čilá, bystrá ženuška. Taková jako Toljova Genrieta. I tady máme protipóly.

Šel jsem dál. Našlapoval jsem opatrně, pušku i v tom strašlivém mrazu jsem nesl v ruce.

Ještě jednou o několik set metrů výš jsem nalezl jeho otisky. Tentokrát směřovaly dlouhou šňůrou dolů. Rosomák se procházel po řece jako porybný.

Už jsem ho nezahlédl. Ani mezi skalinami se nic nepohnulo.

Revír tedy máme společný, napadlo mě. Náš malý hupkavý soupeř také obchází svůj terén, také hledá a sleduje. Přespává ve svých „izbuškách“ anebo jako kočovní Evenkové pod širým nebem. Musí lovit a zabíjet, chce-li žít. Tajga je nemilosrdná a platí v ní zákon tesáku a drápu. Vždyť i takové přítulné, hravé a dovádivé zvířátko jako veverka – taková Ryska – musí být pořádný lupič a vrah. Má obvykle také několik vedlejších „izbušek“, hnízd, ve kterých se ukrývá, přespává a vydává se z nich na lup. Teprve potom se vrací do hlavní „lovecké základny“, do nejdůkladnějšího a prostornějšího hnízda, v němž vrhá mladé.

A také my s Toljou. Další, kdo loví pro život.

Vracel jsem se. Kabar se neukázal žádný. To jsem si mohl myslet..

Měl jsem sice radost z rosomáka – viděl jsem ho hupsat v jeho odvěkém svobodném panství, v člověkem neporušené divočině, ale zároveň na mne přicházelo stále větší rozladění. Proč jsem nestřílel. Co by tomu řekl Tolja? Ke všemu mi už byla pořádná zima. Chodil jsem příliš obezřelé a pomalu. Nezahříval mě pohyb jako jindy, tuhly mi tváře a oči slzely. Cítil jsem, jak mi řasy těžknou ledem. Toužil jsem už po teple… Ale za skalami mě ještě napadlo projít tajgou, obejít zákrut a podívat se na rožeň. Tři dny jsme už návnadu nevyměňovali.

Ovšem, zůstala netknutá. Rosomák tudy asi pouze proběhl a jeřábky náhodou vyčmuchal. Jinak loví nahoře mezi tou masou kamenů a skal, kde žijí kabaří.

Na břehu – viděl jsem blízko pod sebou chatu, jak se z ní vesele kouřilo – jsem zůstal jako přimražen. Řeka tekla.

Kdesi nahoře, v místě, které jsem obcházel, praskl tlakem proudu led, voda se přelila přes zamrzlou hladinu a tekla vrchem. Po krajích sice rychle mrzla, tvořil se nový ledový lem, ale uprostřed řeky byl pohyb. Přejít se nedalo, nezbylo než se vrátit. A to jsem

Byl už vlastně doma a chata dýchala teplem – něco takového mě při návratu čekalo zřídkakdy, obvykle jsem se vracel dříve než Tolja.

Zatímco jsem se unaveně, vztekle rozhlížel, ozval se Murzik. Co ho to napadlo? Běžel mi naproti a pokoušel se přebrodit řeku!

Opatrně našlapoval na čerstvou skořepinu ledu, propadal se do kašovité břečky, zkoumal pod sebou hloubku. Obezřele i zmateně se zastavoval a podnikal nový pokus opodál. A přitom neustále vrtěl ohonem.

Třásl jsem se zimou, když jsem ho viděl ráchat se v té ledové vodě, z níž stoupal do mrazu mlžný opar. Ale uvnitř mě hřálo.

Rychle jsem se pustil po břehu vzhůru. A Murzik pochopil. Vrátil se na břeh a letěl mi druhou stranou vstříc.

Dřív než jsem se dovlekl k puklině, z níž vyvěral proud, byl u mně. Plný ledu se o mě opřel předními tlapkami, vyskakoval a snažil se mi olíznout tvář. Lehce přitom ňafal a celý se tetelil; v hrdle se mu ozývalo přátelské molové vrčení.

Murzik mi spravil náladu. Cítil jsem, jak se mě teple hřejivě dotýká život.

Když jsme se vrátili, ležel Pirát u dveří a se zájmem si nás prohlížel.

Příští ráno Tolja se psy opět odešli. Vyrazil jsem opět po řece – do rána znovu zamrzla. Ale neukázala se žádná stopa. Po rosomákovi jako by se slehla zem. Včerejší šlápoty, které zanechal jako navštívenku, ležely osiřele. Ploché talířky zhuňatěly jinovatkou.

Tentokrát jsem nešel tak daleko. V poledne jsem se vrátil do tábora. Vypil jsem hrnek horkého kondenzovaného mléka, trochu se zahřál a pustil Jsem se opačným směrem dolů Bambujkou.

Asi po dvou kilometrech jsem přišel k ústí Bílého Anu, k ostrůvku naplaveniny plné vrbin a olší, ověšených chomáči trávy a roštím. Říčka protékala hlubokou, dlouhou roklinou; nad samotným ústím vystupoval štít ostré skály, zbarvený velkými, oranžově hnědými skvrnami. Skála spojovala hřeben rokle s vysokým kamenitým břehem řeky, který se táhl do nedohledna k jihu. Levou stranu řečiště tvořila opět široká kamenitá pole přecházející v povlovný lesnatý břeh.

Ušel jsem ještě asi kilometr, když tu jsem náhle zbystřil pozornost.

Na skále se pohnula kamenná suť.

Vzápětí jsem uslyšel zvuk, který mě doslova přibil k ledu. Zuřivé, bečivé zaštěknutí a zvláštní dutě tlumený třesk. Nepodobal se ranám parohů jako při souboji jelenů, byl to tvrdý úder bojujících hlav. Srdce se mi zastavilo.

Zvuk zápasu přicházel shora – téměř z temene rozeklaného skalnatého úbočí. Dosud jsem soupeře neviděl.

Stál jsem jako přimražený; nechtěl jsem způsobit nejmenší šramot, abych je nevyplašil.

Potom jsem na samém hřebenu objevil proti modrému nebi podivný stín. Splýval s hrbolky a balvany vroubícími okraj skaliska, ale pod břichem stínu ještě prosvítalo kousek oblohy. Teprve nyní jsem rozeznal dopředu zašpičatělou hlavu zvířete. Stálo nehnutě, zadní nohy mohutnější a vyšší; tak trochu jimi připomínalo malého klokana. Kabar.

Upřeně hleděl pod sebe, naštěstí směrem po řece dolů.

Nejprve jsem myslel, že je to jeden ze zápasících a vyčkává útok soka. Potom se znovu ozval hluk, zápas se odehrával níže. Byla to koza.

Konečně jsem zahlédl samce. Bojovali na úzkém skalním ochozu, po kterém zřejmě vedla kabaří stezka. Obvykle běhali pravidelnými chodníčky –

Znovu se ozvalo zabušení a padající úlomky kamene; oba kozlíci frkavě, výhružně bečeli. Divoce skákali a sráželi se hlavou. Lebky jim duněly. Potom jeden z nich poněkud ustoupil. Druhý pádil za ním. Slepě zaútočil, ale soupeř střelhbitě uskočil. Zároveň prudkým sekavým úderem hlavy zasadil útočícímu ránu na krk. Ten klesl na kolena, ale hned vyskočil.

Okamžik odpočívali. Oběma od huby stoupala pára.

Stál jsem jako očarován. Teprve nové zabečení mě přivedlo k sobě. Musím přece střílet. Napětí se přelilo – opatrně jsem zvedl karabinu a odhadoval vzdálenost. Sto dvacet metrů – víc se už nemohu přiblížit. I tak to byl zázrak.

Samice se dosud neotočila. Trčela nehnutě na místě a pozorovala zápas. Skýtala výborný cíl.

Zatím se kozlíci do sebe znovu pustili. Mířil jsem na ně. Jejich zápas i tak mohl být otázkou života či smrti.

V okamžiku, kdy se srazili – v zápalu boje si proplétali krky a umožňovali mi jistější zásah jednoho z nich –, zahřměl výstřel.

Koza bleskurychle zmizela.

Jeden ze zápasících padl.

Druhý na něho nechápavě zíral. Jako by se divil, kde se v něm vzala taková síla, že se po jeho úderu protivník přímo propadl. Chvíli si nevěděl rady a splašeně poskakoval kolem. Pak se vzpamatoval. To byl skok! Vylétl jako artista – přímo ve vzduchu udělal půlobrat. Jeden dotek kopyt a byl pryč.

Když výstřel dozněl, ozvalo se opět ticho, hlubší než prve. V tu chvíli se zvedla ze skály veliká sova. Vyplašeně roztáhla křídla – v tom tichu, v absolutním zmrazeném tichu jsem slyšel jejich víření. S hrdelním řezavým skřekem letěla podél řečiště a dlouho plachtila nízko nad větvemi stromů, než usedla.

Ale kabar ležel! Zaplavilo mě uspokojení; teplá radost.

Trošku s obavami jsem však pohlížel na příkrý sráz břehu. Byl plný lehce zasněžené suti, balvanů a skalních stěn. Vyšplhat mezi ostrůvky porostu se nedalo. Co tedy udělat? Jak se vyškrábat až nahoru na Hřeben hráze? Musel jsem si přece nějak poradit.

Nezbylo než se vrátit k ústí Bílého Anu, prolézt roklí za temeno útesu a vrchem se pustit k místu, kde kabar ležel.

Měl jsem náhle plno energie. Cesta mi ubíhala, i když jsem musel obejít kus rokliny nad říčkou. Zarůstala keřnatou houštinou a byla plna hnijících vývratů. I ze ztrouchnivělých stromů vyrůstaly keříky.

Konečně byla stráň poněkud mělčí. Vylezl jsem nahoru a napříč planinou jsem znovu zamířil k řece.

Břeh byl nahoře ostrý a rozeklaný, chvíli jsem jej prolézal. Obava, že kabara třeba nenajdu, mi zrychlila dech. Jako bych stoupal s těžkým nákladem. Suchý, pálivý mráz mi zrovna řezal plíce. Konečně jsem vydechl úlevou. Na bělavém, kopýtky zdupaném ochozu ležela hromádka žlutohnědé srsti. Opatrně jsem se musel pro kabara doplazit.

Kule mu prolétla hrudí, byl na kost ztuhlý. Z horní čelisti tlamy hluboko přes dolní pysk vyčnívaly špičáky – dva víc než deset centimetrů dlouhé, šavlovitě prohnuté kly. Na jednom krví přimrzlý chomáček chlupů. Napadlo mě, že kly vlastně rostou těmto jelínkům místo paroží. Tolja říkal, že se jimi v soubojích často ubodají k smrti. Samice je nemají.

Ale byl bych snad kabara nalezl i podle zápachu. Pronikavě se táhl z naběhlého pižmového váčku. V tu chvíli jsem nijak nemohl pochopit, že tenhle zapáchající výměšek může být používán ve voňavkářství a že právě pro toto pižmo je kabar v říji nejvíc pronásledován.

A nyní jsem ho táhl na rameni, s pižmovým váčkem téměř u nosu, do tábora. Alespoň že nebyl nijak těžký, kabar nevážil víc než dvanáct kilo.

Když jsem se s tím ostře čpícím, ale pro mě drahocenným nákladem vracel, nechtělo se mi už obcházet rokli. Asi dvě stě metrů za útesem nad ústím Bílého Anu jsem se pustil srázem úbočí dolů. Mířil jsem k říčce.

Sem slunce po celý den nesvítilo a na kamenech ležela vrstva suchého listí, slepeného ledem a zmrzlým sněhem. Musel jsem sestupovat velmi opatrně a vybírat cestu mezi houštinou osikových a břízových keřů. Byl tu pochmurný stín.

Na jednom rovnějším místě jsem se zastavil a rozhlédl. Vyhlížel jsem nejschůdnější cestu.

Stranou jsem spatřil veliký kopec jinovatky, obrůstající vývrat u skalní rozsedliny. Tam, kde obruba jinovatky slábla, vyčnívalo kus vývratu obloženého vytrhaným mechem. Nebylo pochyb. Byl to medvědí brloh. Dech zvířete a teplo vycházející z doupěte se sráželo do krunýře námrazy. A já stál téměř u jeho vchodu.

I všude v okolí byly stopy. Polámané a okousané keře, staré šlápoty, které ztuhly v blátě a poprášil je sníh. Obrovské hluboké otisky téměř rozrývaly zem.

Až po kořínky vlasů mě naplnilo vzrušení. Spí? Ale co když ho prve probudil můj výstřel? Při tomto pomyšlení mi trnulo srdce. Téměř jsem nedýchal.

Pro všechny případy jsem si rychle opakoval, co bych měl dělat, kdyby se na mě medvěd vyřítil. Předně: nikdy nemířit na hlavu. Má na ní zježené chlupy, ale sama hlava je velmi malá. Střílet na hruď. I tak to není zrovna bezpečné, je-li příliš blízko. Medvěd je totiž velmi houževnatý a dlouho útočí. í když se utká s tygrem, obvykle vyhraje. Jednak má tak hustou srst, že jeho kožich je jako krunýř, ale co hlavně – snese velkou ztrátu krve. Ani čistý průstřel srdce, není-li tupá kule, ho hned nesloží. To znamená nepustit si ho příliš blízko k tělu. A já tady…

S kabarem na rameni a karabinou v ruce jsem chvíli nabíral dech. Potom jsem začal opatrně ustupovat. Nic se nehýbalo – naštěstí. Byl to pro mě špatný terén. Kolem dokola samá změť křovin, neměl jsem žádný výhled. Medvěd mohl vyrazit z každé houštiny.

Teprve dole na říčce se mi doopravdy ulevilo. Napětí povolilo.

Na naplavenině u samého ústí ležel přeražený paroh soba, zřejmě pozůstatek medvědí hostiny. Zvedl jsem ho. By! tvrdý jako kámen, a přece byl ohryzán. Lopatkovitě rozšířenou nadočnici čísi zuby vybrousily hotového, lehce žlábkovaného, břitvě podobného ostří, uhle řezbářskou práci nemohl udělat nikdo jiný než rosomák. Ale stopy zde nebyly.

Vracel jsem se, mrazem ztuhlé tváře mi hořely. Hrdě sem táhl obě trofeje, kabara i paroh, připomínku na okolí medvědího brlohu a zároveň na strašný rosomáčí chrup a velkou žravost toho zvířete. Až dosud jsem o ní pouze slyšel. Sníst i kus zralého kamenného parou bylo nad všechny mé představy. Snášelo se už šero, když jsem dorazil k chatě. Tentorát mi Murzik i Pirát běželi daleko vstříc. Mošus, ten páchnoucí pižmový výměšek kabara, jim přímo rval srdce. Byli celí bez sebe, zrovna se zalykali štěkotem. Tolja se spokojeně culil – až do chvíle, kdy jsem chrlil zprávu o medvědím brlohu. Tentokrát zvážněl, ohlédl na mě a potom si dlouho mlčky prohlížel paroh. „Nu – nechme souseda spát,“ řekl pak. „Jsem rád, že ste ho objevil.“

„Opravdu spí?“

„To bychom už o něm dávno věděli,“ podotkl, stále nijak nadšeně. Chápal jsem důvod jeho obav. Představoval si, co by se všechno mohlo přihodit, kdybychom měli v takové blízkosti, necelé dva kilometry od tábora, doupě nějakého mrzutého, lstivého šatuna.

Toljova rozladěnost mi však nemohla pokazit náladu. Našel jsem medvědí doupě a stál jsem kousek od toho huňáče pohrouženého v zimní spánek. A kabar. Rozlévalo se ve mně štěstí. Bylo mi báječně.

Tím spíš, že Tolja se hned pustil do kabara a chystal se ukuchtit nějakou novou specialitu z jater. Seděl jsem u samotných hučících kamen a pozoroval ho.

Nakrájel játra na stejně vysoké řízky, opepřil je – a hodil na kamna. Než jsem stačil v údivu a obavách vydechnout, po nějakých třech vteřinách je obrátil. Na obou stranách řízku se vytvořil povlak, který bránil šťávě, aby z jater vytekla. Pak každý plátek zabalil do břišní blány s krupičkami a hrudkami tuku a zašpendlil dřívkem. Takto připravená játra – byla jako v rubašce – vložil do ohně na široké hořící poleno. Po několika minutách bylo jídlo hotové.

To byla dobrota! Tentokrát jsem se já olizoval. Nikdy mi nic tolik nechutnalo jako tahle Toljou připravená játra. Tuk z „košilky“ je prolnul a všechna šťáva v nich zůstala. Byla tak jemná, že se sama rozplývala na jazyku. A byla z mého kabara!

„To je za ty jeřábky na špeku,“ řekl Tolja, když jsem si labužnicky pochutnával. Jenže to mělo háček. Tolja si může takové jeřábky dělat, kdy ho napadne. A já… Kde já doma v Praze seženu čerstvá játra a takovou košilku k tomu.

Byl to jeden z nejhezčích večerů na Usť-Anu.

Když jsme se na druhý den ráno opět chystali do tajgy, Tolja řekl: „Myslím, že bude lepší, když půjdeme zase jednou spolu. Jeden si může vzít karabinu, kdybychom na něco přišli.“

To byla odpověď na nález brlohu, na který jsem byl tak pyšný.

„Toljo. Nepodíváme se tam někdy?“ zeptal jsem se.

„Jednou se tam vypravíme,“ přikývl. „Ale bez psů. Pirát s Murzikem by vlezli do doupěte a dopadlo by to špatně.“

Ale pak se všechno změnilo.

9

K večeru jsem si znovu prohlížel ohryzaný paroh. Chtěl jsem si ho ponechat a vzít s sebou do Prahy. Ale byl pro cestu a leteckou bagáž příliš těžký a neskladný. Pokoušel jsem se druhou, na konci přeraženou lopatkovitou větev useknout – ostří sekyry odlétlo jako od kamene.

Tolja stál nade mnou. Přinesl pilu a pustili jsme se do řezání parohu. Trvalo hezkou chvíli, než se ocelové zuby vůbec zachytly ve žlábku. A rosomák provedl tohle! S bezděčnou úctou jsem pomyslel na jeho chrup.

Odnášel jsem si trofej do srubu, když se psi náhle rozštěkali a vyrazili na řeku.

Nedaleko pod námi přecházeli Bambujku dva lovci a několik tažných bílých sobů.

„Piráte! Murziku!“ křičel Tolja.

Také oba lovci – byli to Evenkové – je zuřivě okřikovali.

Větší z nich, s dlouhou tyčí v ruce a s puškou na zádech, se rozběhl za vedoucím sobem, který zneklidněl a odskočil stranou.

Konečně křik utichl.

Evenkové k nám mířili trochu překvapeně, nikoho zde nečekali. Bylo slyšet lehký klapot kopýtek. Sobi šli po ledu velmi opatrně.

„Ach Čikundajev,“ řekl Tolja, když se oba přiblížili.

Větší odhalil žluté zuby, usmál se. Měl našikmělé oči ve vyhublém šedavě jílovitém obličeji s vysedlými lícními kostmi a široký nos. Na sobě kalhoty ze sobí kůže, odřený vlčí kožíšek a vlčí rozepjatou kuklu.

Druhý byl oblečen v malicu, ručně bělavý oděv ze sobí kůže se srstí dovnitř. Malica se šila z jednoho kusu, oblékala se přes hlavu jako košile, i kukla k ní byla přišitá. Tento starý oděv kočovných lovců měl jednu velkou přednost – zima nepronikla tak snadno na tělo.

Čikundajev namísto pozdravu začal lámanou ruštinou klít na počasí a zatracovat nebe. Dlouho čekali na sníh, ale když nepřicházel, naložili narty, saně ze sobí kůže, na soby a táhli tajgou k řece Gulenga, kde začínal velký evencký revír.

Duvančo stál v pozadí a nehybnýma, upřenýma očima si mě prohlížel. Uměl rusky jen několik slov.

Tolja je pozval, aby přespali v chatě. Ale odmítli. Se zájmem si prohlíželi kůže, oči jim ožily, když mnuli v ruce sobolinu.

Utábořili se u ohniště; s hulákáním shodili náklad se sobů, kteří se rozbíhali mezi keři a popásali se. Ozvala se – pro nás to bylo jako zjevení – hudba z tranzistoru. Když zmlkla, nesl se nad tajgou hlas z Pekingu. Zabouřil proti svolání světové porady komunistických stran. Čikundajev mrzutě vytáhl ze saní tranzistor a v podřepu lovil muziku.

Tolja hodil do hrnce dva pořádné kusy kabařího masa.

Byli jsme na starém území Evenků. Pro Čikundajevovy a Duvančovy předky tvořil tento kraj součást jediného, tisíce kilometrů dlouhého a širokého loviště, táhnoucího se k Severnímu ledovému oceánu a Beringově úžině. Kočovali jím spolu s Jakuty, Něnci, Nanajci, Čukči a jinými „sobími lidmi“ naprosto svobodně. Sami sebe nazývali Oročeny – oro znamená severní jelen. Stěhovali se za zvěří; křížem krážem projížděli jednotlivě a v malých tlupách na sobech nebo na saních tažených soby kolem řek a míst, kde se zvěř zdržovala. Nyní na této obrovské prostoře žije roztroušeně dvacet pět až třicet tisíc Evenků, nejdál na východ v Krasnojarském kraji, kde byl od roku 1930 zřízen Evencký národní okruh. Na území zdejšího okresu jich žije pouze několik set, ale téměř všechny názvy zůstaly evencké. Bambujka v řeči Evenků, která patří mezi mandžutunguzské jazyky, znamenala Kamenitou řeku, Bagdarin, sídlo okresu, Bílou horu.

Stát nabízel kočovníkům velké výhody, aby se trvale usídlili. Dostávali podporu při stavbě domků, téměř neplatili daně a jejich děti měly přednostní právo na školách a také bezplatné ubytování v internátní oblastní škole v Bagdarinu. Někteří se již usadili; pracovali spolu s Rusy, Burjaty a Číňany – v Bagdarinu i v Bambujce jsem viděl spousty míšenců – jako zlatokopové a dělníci v geologických expedicích. Jiní se soustředili ve vesnici Rossošino. Založili kolchoz Cesta ke komunismu a pěstují soby. Rychle se zbavovali starých zvyků. (Kungurov byl evencký míšenec a patřil na kožešnickém institutu mezi nejlepší posluchače, jaké kdy měli.)

Tolja i Genrieta se s nimi od dětství setkávali v tajze – a tu a tam i s jejich nebožtíky. Evenkové totiž pochovávali své mrtvé do truhlic zavěšených v korunách stromů. Ukrývali je před zvěří, promrzlá zem se nedala kopat. Ještě častěji však zabalili mrtvého lovce do sobích kůží a pohřbili ho vstoje do dutiny stromů se vší loveckou i osobní výzbrojí, včetně misky na jídlo; ten nebožák musel být připraven lovit i na onom světě. Tolja mi jednou vyprávěl, jaká ho polila hrůza, když za bouře vlezl do stromu, který předtím rozštípl blesk, a jak se tam krčil, cosi se pohnulo a udeřilo ho. Kolem něho ležely hnáty, lebka a šíp luku; kostlivec se mu rozsypal o hlavu. A Tolja, Tolja! Říkal, že mu pak celý den nechutnalo

Myslím, že Genrieta poznala Evenky lépe než Tolja, který byl každý rok po měsíce vzdálen v samotě svého revíru. Zvláště nyní, kdy za ní evenčtí lovci přijížděli s kožešinami.

Jednou Genrieta jela se soby na saních a cestou se zastavila u skupinky tábořících kočovníků. Jeden muž právě nesl od ohniště konvici teplého čaje a na tyči ji podával do jurty, která stála poněkud stranou. Z jurty se ozýval nářek.

Šlo o ženu, která se chystala rodit. Byla podle evenckých zvyků čtyřicet dnů „nečistá“ a nikdo z tlupy se s ní nesměl stýkat, ani vlastní muž. Ztratil by štěstí – ovšem že lovecké, to hlavní, na němž závisel život. Strach z hladu nutil rodičku, aby sama hlídala „lovecké štěstí“. Pro případ, že by muž za ní přece jen vešel, měla v jurtě zadní východ, aby mohla uprchnout. Ale takové případy se nestávaly – muž její čtyřicetidenní období „nečistoty“ snášel obvykle lehce, míval druhou ženu.

Když tedy Genrieta uslyšela ženin nářek, vešla do jurty. – Ozval se za ní výkřik zděšeného úžasu.

Rodička ležící v kožešinách ji však nevnímala, sténala bolestmi. Genrieta u ní chvíli zůstala a napájela ji čajem. Doufala, že ji uklidní.

Když vyšla, myslela, že vyletí z kůže. Všechny tři ostatní jurty byly pryč – i sousedi se úplně vystrašili a zmizeli, aby je nestihl trest špatného lovu.

Genrietě nezbylo než ženu naložit do saní a odvézt k sobě. Druhý den Evenka porodila. Ale co se nestalo. Genrieta sama říkala: „Bylo to zrovna jako v příkladné čítanková povídce.“ Toho uprchlého lovce totiž namísto očekávané smůly potkalo štěstí. Skolil losa, a to byla obživa na hezkých pár týdnů.

Vrátil se, podle stop saní poznal, kam žena zmizela. A Genrieta jednoho rána nalezla na prahu celý kus losího hrudí. (K pochoutkám nepatří jako u nás kýta, ale hrudinka.) Stály tam i saně se soby; čas ženiny „nečistoty“ prošel.

Genrieta říkala, že přes všechnu pověrčivost byli velice čestní. Přesvědčila se o tom při maléru, který se jí přihodil s jiným evenckým lovcem, když jeho tlupa přivezla kožešiny. Při této příležitosti se obvykle pořádně pije. Ten Evenk měl tehdy smůlu; přinesl malý úlovek, a ke všemu ještě prohrál peníze v kartách. A tak se vrátil z krčmy a vyloupil Genrietinu pokladnu – dveře se v celé vsi nikdy nezamykaly. Bylo to čtyři sta osmdesát rublů.

Naštěstí jej při krádeži kdosi uviděl. Genrieta si lámala hlavu, co udělat. Jít na milici? Nejít? Vypravila se za viníkem do krčmy, ale s opilcem nebyla řeč. Téměř o sobě nevěděl. Genrieta se tedy domluvila s jeho druhy. Řekla, že počká do zítřejšího večera; požadovala, aby jí peníze vrátil a opravil vypáčený stůl. V tlupě, pokud toho byli schopni, se poradili. Pak ji poslali domů.

Genrieta ovšem měla obavy. Po celou noc a druhý den dopoledne trnula, co bude s penězi. Vyčítala si, jakou udělala hloupost. Tlupa mohla zmizet; ukazovali se v Bambujce jednou dvakrát do roka. Ale třeba se také neobjeví už nikdy, tajga je mohla pohltit navždy.

Zrovna jí poskočilo srdce, když ho viděla přicházet. Vrátil tři sta rublů a zbytek slíbil zaplatit v kožešinách. Přikývla. Sedla si a dívala se, jak spravuje stůl; dala mu najíst.

Její justice působila víc, než si vůbec mohla představit. Od této události Evenkové, i když lovili na týdny cesty daleko a mohli kůže prodat kdekoli jinde, přiváželi úlovky k ní do Bambujky. Evenků, kteří se usazovali ve vesnicích, přibývalo.

Jenže asi žádné opatření nepůsobí naprosto jednostranně. Výhody, které Evenkům stát poskytoval, stále stoupající ceny kožešin, zlepšené zásobování – dávno už byly pryč doby, kdy se za železný kotel platilo tolik, kolik se do něho vešlo sobolin – a nové zbraně působily také obráceně. I odvěké kočování se stávalo pohodlnější; žít pod širým nebem se dalo „komfortněji“ než dříve. Loviště, i když značně omezená, byla ještě obrovská; dosud bylo možno ztratit se na měsíce i na léta v pustině. A tak stále zůstávali Evenkové, které nic nelákalo tolik jako volný život v tajze, touha po naprosté svobodě. Tím spíš, že se rychle naučili využívat výhod, které jejich život usnadňovaly a zpříjemňovaly. Také ti, kteří se usadili a přes léto pracovali v Zlatých Píscích u Bagdarinu jako zlatokopové, s příchodem zimy opět zmizeli. V té době se práce v rýžovišti zastavovala a také geologický výzkum se značně omezoval. S nimi se vydávaly i ženy, které podomácku vyráběly jelenicové koberce, šily kožešinové čapky, vysoké zdobené unty a palečnice. Znovu je zlákala zasněžená a svobodná tajga; školou povinné děti nechali bez veškeré starosti a k úplnému zaopatření ve školním internátě v Bagdarinu.

Čikundajev a Duvančo však byli skutečnými reprezentanty kočujících lovců.

Teď seděli a mlčeli. Nejprve udiveně pohlíželi na Rysku – Duvančo trochu strnul, když mu lezla po nohou. Potom se stejným zájmem, s jakým po příjezdu obhlíželi kožešiny, obhlíželi hrnec, ve kterém kloktavě vřelo maso.

Duvančo si shodil s hlavy kuklu, visela mu za krkem.

Objevily se tmavé ulízané vlasy. Čikundajev si položil čapku na klín. Zdálo se, že hypnotizují plotnu. Byli od časného rána na cestě a dosud nejedli. „Je to medvědí,“ řekl Tolja.

Ohlédl jsem se. Vesele mu cukala ústa, v očích jiskřilo. Šel k hrnci, maso už bylo uvařené. Duvančo s Čikundajevem na sebe pohlédli. Čikundajev rozevřel chřípí.

„Medvěd vlezla do kůže od kabar.“ Cenil žluté zuby. Než začali jíst, odvrátil hlavu a zachrčel. „Kr-r-r!“ Napodoboval havrana. Zřejmě pokračoval ve hře, kterou započal Tolja svou poznámkou a které jsem nerozuměl. Teprve pak se hltavě pustil do masa. Zatímco jedli, Tolja mi všechno vysvětlil. Evenkové odpradávna neradi zabíjejí a jedí medvěda. Považují ho za jakéhosi bratra a hospodáře tajgy, za souseda v huňaté pláštěnce, který žije tak jako oni v lese a z lovu; tak jako oni si kořist ukrývá – kromě jater, které hned sežere. Vypravují se na medvěda pouze v dobách největší nouze. Než medvěda zabili, odvrátili tvář a zachrčeli: „Krú-ú-ú“ Omlouvali se mu, říkali tím: „To tě nechci já, ale havran.“ A právě tak se mu omlouvali, než ho začali jíst. Prostě sváděli svůj přečin na havrana.

‚l „Já ani Genrieta medvědí maso také nejíme,“ řekl Tolja. „Připadal bych si trochu jako lidojed. Stažená medvědí tlapa bez drápů je dočista jako lidská noha. A když se chlupáči obnaží hrudník, má také prsa a všechny svaly k nerozeznání od člověka/4

Těšil jsem se na medvědí tlapy, u nás se říkalo, jakou jsou naložené medvědí tlapy pochoutkou. Jenomže málokdo ji okusil. Ale myslel jsem na to, co Tolja říkal o Evencích.

, To je zvláštní, napadlo mě. Tento zvyk přece mají američtí Indiáni! Také považují medvěda za bratra, a když nějakého zabijí, omlouvají se mu a prosí ho, aby jim odpustil. A potom… Trošičku ve mně hrklo. Ten starý evencký zvyk, pohlížet na ženu v určitých situacích jako na „nečistou“ a její povinnost stranit se všech, mít zvláštní východ z jurty?

Také Indiáni se dívali na ženu v době menstruace jako na nečistou. V té době měla žena zakázáno procházet dveřmi chaty a prolézala zvláštní dírou ve stanu pod pryčnou. Nesměla ani chodit po všeobecně používaných cestách; sama si třeba produpávala cestu v hlubokém sněhu, třebaže okolo vedly udupané stopy saní. Ano, ale to by… Indiánské kmeny jsou přece původem asijští lovci a rybáři, před dvaceti až třiceti tisíci lety pronikli ze Sibiře do Ameriky.

Nedívám se snad na potomky těch, jejichž předkové…

Čikundajev a Duvančo s přivřenýma očima žvýkali maso a polykali je velkými sousty. Jen občas si ulomili malý kousek chleba. Živili se takřka výhradně masem. Mimo pár placek nebudou měsíce jíst nic jiného. Udivujícím způsobem maso odřezávali nožem u samotných úst.

Sotva se najedli, v rychlosti vypili každý dva plecháčky úplně horkého čaje a zvedli se. Znovu odmítli nocovat s námi v chatě.

Za chvíli vzplál venku na ohništi oheň. Evenkové nasekali březové roští, naskládali ho blízko ohně a prostřeli na něj sobí kůže. Zalezli pod ně. Bylo –39° C. Za pochodu nikdy nestavěli jurtu, přespávali pouze u ohně; při zvlášť velkých zimách si ustlali mezi dvěma ohni.

Když jsme ráno vstali, dosud leželi, zahrabáni v kůžích a stočeni kolem slabě dýmajícího ohně, tváří k ohništi. Celý obličej měli ukrytý, dýchali vzduch ohřátý pod kůžemi. Nyní teploměr ukazoval 42° C pod nulou.

Potom se objevila vlčí kukla, vražená až hluboko k nosu. Čikundajev si otřepal s očí led a vesele se zazubil. Vyhrabával se. Tolja, který se právě objevil, mu dobíravě řekl:

„Být tebou, tak bych nenosil tu vlčí kůži. Víš, co se loni stalo u průsmyku Araki.“

Ukázalo se, že nějaký lovec z Bambujky tam zastřelil Evika, který ve vlčím kožichu vylézal z houštiny. Považoval ho za vlka, jehož stopoval.

Čikundajev znovu ukázal žluté zuby.

„Ty nebýt Zukov,“ řekl. „A sobi nečekat, když tady vlk.“

Sobi se většinou popásali; někteří leželi na zemi jak dobytčata ve stáji. V trávě po nich zůstaly skvrny roztálé jinovatky. Ale tam, kde měli při odpočinku hlavy, narostly na stéblech velké bílé chomáče.

„Teplý kůže,“ pokračoval Čikundajev. „Skoro jako u rosomák.“

Evenkové dávno předtím, než začala nynější honba za kožešinami rosomáků, znali její přednosti. Šili z nich dětské spací pytle.

Znovu se ozval tranzistor. Byl to Banga; tranzistorový superhit s třemi vlnovými rozsahy a teleskopickou anténou, výrobek, který se v Moskvě ani v Leningradě prakticky nesežene. (V bagdarinském obchodě jsem ho viděl, jenže neměli baterie; zapomněli je k zásilce přibalit a teď už dva měsíce čekali, až zamrzne půda, až zboží začnou vozit nákladní auta a všechna doprava se zrychlí.)

Pak vylezl také Duvančo, ospalý a pomalý.

Zdvořile odmítli náš čaj. Svařili vodu a smíchali ji se sobím mlékem. Než horký nápoj vypili, byli znovu v obličeji celí šediví sraženou párou. Potom si upekli veverky, které jim Tolja večer dal – okukovali je, když stažené ležely vedle našich zásob na sajbě.

Když se veverky pekly, nemohli jsme Murzika s Pirátem udržet – dobývali se k ohni. Museli jsme je ustavičně odhánět. Vyřešili jsme to tím, že jsme jim rychle připravili jejich porce.

Čikundajev mi pečeni nabízel, ale tentokrát zase já jsem musel s dikem odmítnout. Pečené veverky nebyly špatné, měly bílé křehké maso; dokonce mi chutnaly, i když jejich vzhled nijak zvlášť nelákal. Tolja dokonce tvrdil, že jsou labužníci, kteří poznají, čím se pečená veverka krmila. Její maso prý voní cedrovými oříšky nebo houbami. Ale celou chatu jsme už měli prosycenou veverčím pachem a tukem, všechno v ní tak čpělo veveřinou, že jsem se na Čikundajevovu a Duvančovu hostinu nemohl ani podívat. Byl jsem veverek jako přejedený.

Pro Evenky byla snídaně příjemnou změnou v jídelničku. Zhltli jich každý několik, kosti házeli psům. Potom naložili saně a kůže na soby a přehodili si pušky přes ramena. „Kam teď?“ optal se Tolja.

Čikundajev rozmáchle mávl rukou. Ukázal podél Bambujky vzhůru na severovýchod.

„Čekat sníh. Ale ještě dlouho nebýt,“ řekl mrzutě. Spustil evericky a ukazoval na nebe.

Na ledově modré obloze dosud zářil srpek měsíce a docela blízko jiskřila Polárka, jediná hvězda, kterou ještě bylo na obloze vidět. Měsíční srpek s hvězdou jako by byl vyloupnut z pákistánského praporu.

Tolja mi přeložil Čikundajevovo a Duvančovo hudrání, provázené zuřivými kletbami. Tvrdili, že měsíc stojí ostře nahoru a že přijde větší mráz.

Duvančo si odplivl. Plný vzteku na počasí mlaskl; hulákáním a pořádným kopancem popohnal prvního soba.

Vyrazili ostrým klusem; z nozder zvířat vystupovaly prameny páry jako z lokomotivy. Dívali jsme se za nimi.

Takto by mohli na rovném zasněženém terénu urazit s padesátikilovým nákladem na jednoho soba až sto padesát kilometrů za den. Cestování na sobech nebo na sobím spřežení táhnoucím lehké saně bylo pro Evenky daleko výhodnější než psí spřežení. Krmit osm až deset tažných psů na denních pochodech vyžaduje vozit s sebou pořádnou zásobu žrádla. Ale sobi se živí sami, při každém zastavení okusují výhonky keřů nebo hrabou pod sněhem lišejník. Jejich laně mají mléko. Když si sob zláme nohu nebo se mu přihodí něco jiného, poskytuje kočovníkům výborné maso. Pro tyto přednosti evencký kolchoz v Rossošinu pronajímal soby jako velmi výhodný dopravní prostředek i geologickým expedicím; výzkumníci jich používali do těžko přístupných a vzdálených pustin místo koní.

Zmizeli.

A právě toho dne psi zneklidněli. Večer po návratu, třebaže se jako obvykle vylítali a utahali, projevovali nezvyklou zjitřelou čilost. Murzik býval občas neposedný a škádlivě hravý, ale teď i Pirát zrovna sršel. Převalovali se a poráželi, častovali se nervózními, ale přece něžnými rafanci. Naježený Murzik tahal matku zuby za kůži, ta se vzpřímenýma ušima a divoce lesklýma očima sklapla čelisti u samotného Murzikova hrdla. Pak mu položila tlapy na hřbet a převrátila ho. Kouleli se po břehu, ale nepustili se. Ňafali si po krku a podrážděně poštěkávali.

Tolja nad nimi kroutil hlavou a obhlížel nebe. „Něco přijde. Zdá se, že ve vzduchu visí nějaká změna.“

Ale nebe stále zůstávalo promodrale čisté a stejně mrazivé.

Nazítří kolem poledne se však zatáhlo a začalo sněžit. s Konečně! Padal lehký, hravý, nadýchaný sníh. Oteplilo se na –22° C. Tolja zářil.

Večer jsme měli slavnostní náladu.

Tolja oškubal a rozporcoval čtyři jeřábky, a když jé pekl, trval na tom, že musíme všechno do posledního sousta sníst.

„Aby bylo zítra hezké počasí a měli jsme zase všeho dost.“ Zazubil se. „A svědí mě taky nos, to znamená, že bude alkohol.“ Vytáhl ze svého tlumoku lahvičku lihu.

Chtěl jsem ho překvapit a přitom jsem udělal ještě jeden poznatek, při kterém se Tolja dokonale „propích“. Zatímco ředil líh sněhem – to už patřilo k obřadu, vybalil jsem slepičí polévkovou kostku. Tolja byl přece polévkový, ať je hostina úplná. Udělám dva hrníčky bujónu.

Tolja zprávu o bujónu přivítal s povděkem. Potom si však prohlížel obal a díval se na obrázek slepice; převracel ho v rukou a nápadně ochladí. Chvíli okouněl a pak mi řekl:

„Mám dneska strašnou chuť na ty jeřábky. Já si polévku ani nevezmu.“ Aby své rozhodnutí demonstroval, postavil se k pánvi.

„Proč? Ani trochu?“

„Nemám chuť.“

Teprve po chvíli z něho vylezlo, že slepice se v tomto kraji vůbec nejedí.

„Jsou nečistý,“ řekl. „Lezou po hnojišti, žerou červy a takový věci.“

„Cože?!“

„Jeřábek je lepší.“

Vyšel ven a jednoho přinesl, chvíli si s ním pohrával a pak mu rozřízl žaludek, plný brusinek a pupenců břízy. „Z toho krmení je jiný maso.“

Musel jsem se smát.

„Toljo – Genrieta má přece slepice na dvoře.“

„Chovají se pro vajíčka. Maso dostává Murzik s Pirátem.“

Spráskl jsem ruce. Ale Toljova pochoutka na pánvi byla hotová.

Strávili jsme večer v nejlepší pohodě. Tolja potom ještě přinesl ze sajby nášlapové pastě a prohlížel je. Koupal je v horké vodě a na okamžik namáčel do rozpuštěného vosku. Pod slabým, rychle schnoucím povlakem vosku zůstával i pach železa.

Několikrát za noc jsme vyběhli před chatu. Svítil jsem baterkou, opojně se díval do sněžícího kužele a naslouchal tichému, lehkému šelestu.

10

Ráno leželo asi dvacet centimetrů sněhu a obloha byla opět vymetená. Tolja se přímo koupal v bílé záři, která nás obklopovala. Svět zářil průzračným ledovým třpytem, čišela z něj vážná strohost. Tato podivná přísnost a chlad krajině zůstal, i když se později ukázalo slunce a kolem se rozlila třpytivá, oslňující a nekonečná běl.

Ale to byl sníh! Opravdová „neposkvrněná čistota“.

Psi vyváděli v kypré, načechrané pokrývce jako diví. Kolem nich létaly celé vějíře prašanu. Murzik k tomu ne marnému a bílému dosud co chvíli čichal. Pirát se chvěl, svaly na hrudi mu jen hrály, jeho žlutavé oči nedočkavě planuly.

Nastal nám nový život.

Necelý kilometr od chaty jsme narazili na široce rozložené velké losi stopy. Byli to tři losi, prošli tudy už pozdě večer – jejich pěšinu lehce zaprášil sníh – a mířili k jihu. Poblíž potoka se v jejich stopách objevilo plno nejrůznějších otisků malých tlapek. Sbíhaly se k cestě,

kterou losi prošlapali, jako k magistrále. Lehčeji se na ní běželo. Na kousku té dálnice jsme našli otisky popelušky, běláka a jeřábcích běháků. Na jednom místě ji přetínaly Šlépěje kabařích kopýtek.

Šlo se nám těžce, kyprý sníh vyčerpával. Tolja zamířil po losích stopách k severovýchodu, vzhůru proti potoku, odkud ti velikáni přicházeli. Zajíc, který se brouzdal touto cestou před námi, z ní náhle odběhl. Setkal se s liškou; na svahovité, ozářené planince zůstaly ve sněhu jeho skoky a liščí šňůrování.

Tajga nebyla zdaleka tak pustá, jak se mi zdálo.

Kdykoli jsme přecházeli lesy a planiny, vzdálené od nějakého potoka, nebo když jsme odbočili od řeky, stopy řidly a nadlouho kolem nás ležel netknutý sníh. Ale stačilo přiblížit se k novému povodí; znovu se objevilo vyšívání kopýtky a nejrůznějšími tlapkami.

A všechny stopy čerstvé.

To už nebylo muzeum; v jiskřivém sněhu mi připomínaly živou vzorkovnici zvířat, které tajga ukrývá a o něž musíme my dva s divočinou bojovat. Pustina žila. Ale pulsovala zvěří ponejvíce v noci a za prvního rozbřesku. Projevy nelítostného života divočiny – nalézání kořisti, pronásledování, útěk i krvavé hodování, to všechno jsme nacházeli zapsané ve sněhu. Tajga se před námi otevřela.

Opustili jsme losi stezku a ploužili jsme se po obou stranách potoka Terén byl nerovný, plný drnů a převrácených kmenů, balvanů a keřovitých houštin. Několikrát jsme přecházeli led z jedné strany na druhou, až konečně na mě Tolja tiše zavolal.

Pod větvičkami klečité břízy ohnutými sněhem zahýbala sobolí stezka!

Hluboké, oválné otisky tlap obíhaly porost a vinuly se vzhoru břehem, místy rovné jak šňůra, místy kličkující nerovným terénem. I na slunci plné stínu.

Sobol tudy proběhl dvakrát, cupal tam a zpět po téže cestě. Kladl tlapy do stejných šlápot s takovou udivující přesností, že jsem jejich překrývání zpozoroval až na příkrém svahu, kde se lehce smekl při běhu na obě strany.

Kam položí Tolja past? napadlo mě. Stále chodníček sledoval, zastavoval se, rozhlížel. Až se sklonil nad vyvýšeným temenem břehu.

Tady sobol skočil – stopa se hlouběji zařízla.

Tolja“ opatrně nabral dřevěnou lopatkou sníh s tímto otiskem. Na dno jamky položil otevřenou past. Její nášlapový talířek byl právě na místě stopy. Past přikryl jemným papírkem; chránil mechanismus pera před sněhem. Past musela mít lehký, spolehlivý chod. Zasypal ji sněhem z lopatky a koncem držátka seříznutého do sobolí stopy otiskl (lehce, aby čelisti nesklaply) její ovál přímo nad došlapový talířek. Také drát, který držel past a na jehož konci byl přivázán dřevěný držák, zařízl do sněhu a zasypal.

Tolja pracoval rychle a s jistotou.

Chodníček byl znovu neporušený, jako netknutý.

Tolja zvedl hlavu a usmál se na mě. „Ještě ho trochu zjančíme,“ řekl.

Mezi tři čtyři sobolí stopy z obou stran pasti vtiskl do sněhu otisk vyřezané zaječí pracky.

Sobol měl zrychlit běh a dopadnout tvrději na nastraženou past. Tuto léčku Tolju naučil onen hluchoněmý lovec Luka a Tolja teď se soboly jinak nepracoval.

Opodál jsme si trochu oddechli;. Tolja pro jistotu položil ještě jednu past na skalním výstupku a odtud jsme se vlekli po hřebenu dál. Opravdu vlekli. Chvílemi jsme si střídavě prošlapávali cestu a vrátili jsme se za tmy úplně zničeni. Sotva jsme vlekli nohy. A přitom jsme ušli jen polovinu než obvykle za bělkami.

První den jsme nalezli sedm sobolích chodníčků. Ale kolik jich bylo doopravdy?

Sobol uběhne za potravou průměrně dvanáct kilometrů, ale může při jejím hledání odcupitat i třicet kilometrů, samičky o něco méně. Mohli jsme tedy na tutéž stopu narazit docela dobře znovu o pět či deset kilometrů dál. A potom má sobol hlavní trasu, má svou magistrálu, po níž vybíhá a zase se vrací, ale z níž vedou nejklikatější odbočky na přechodná loviště, třeba k brusinčí, kam se občas zaběhne popást. Pravděpodobnost, že jsme kladli pasti několikrát na tentýž chodníček, byla tím větší, že sobol nesnese ve své blízkosti žádného soukmenovce; při zakládání rodin dochází mezi nimi k těžkým šarvátkám o revír. To všechno znamenalo, že nás čekají právě tak dlouhé pochody jako při výpravách za veverkami. Chůze byla obtížnější a den se neustále zkracoval. Slunce už zapadlo po třetí hodině.

Vstávali jsme za tmy; když slunce vycházelo, měli jsme za sebou už dvě tři hodiny chůze. A teplota znovu prudce poklesla, dosáhla –42° C.

Třetí den jsme šli konečně prohlížet pasti. Prašan poněkud ztuhl. Šlapalo se nám lehčeji také proto, že jsme kráčeli ve vlastních stopách. Člověk hned pozná, proč má sobol své chodníčky. Také vzrušení a lovecká vášeň ve mně probouzely elán. Nemohl jsem se dočkat. Přinese dnešní den zklamání, nebo úspěch?

První pastí zůstaly netknuté. Sobol tedy nepřeběhl. Teprve u čtvrté se něco událo. Tak přece?

Pospíchal jsem. Tolja vedl psy – teď při obhlídce jsme Murzika a Piráta přivázali, mohli by sobola v pasti řádně pocuchat. Zklamání mi téměř vyrazilo dech.

Jeřábek! Pustil se po vyšlapané pěšině a čelisti sklaply. A pak teprve přišel sobol a udělal s ním krátký proces. Všude po sobolích stopách kolem pasti se povalovalo peří a stopy krve. Z jeřábka zůstaly na sněhu žalostné cáry.

Ještě jedna past byla o něco dál. Ale sobol, který tak nečekaně našel kořist prostřenou přímo na své lovecké magistrále, se nažral a spokojeně nasycený se vrátil do doupěte.

Teprve kolem poledne jsme se připloužili k dalšímu chodníčku. Murzik s Pirátem se rozštěkali a hnali se po stopě. Měli jsme je co držet. Podíval jsem se dolů. Nad brázdou, kterou chodníček protínal, ležel ve sněhu sobol, dálo se, že je mrtvý.

Náhle vyskočil a divoce se svíjel. Kousal do želez, kterého uvěznily.

Zápasil s nimi už dlouho, podařilo se mu past trochu odtáhnout a než jsme se přiblížili, vyčerpaně odpočíval.

Nové nebezpečí jej vybičovalo ke vzteku.

Přestal hryzat ocelové čelisti, které mu svíraly přední tlapku, škubavě se otáčel a trhal sebou, aby se vyprostil, vrčel a prskal. Jak hrabal nohama, sníh vyletoval jako ledová sprška.

Držel jsem Murzika a Piráta. Zběsile vyváděli.

Sobol zuřivý, se zakalenýma očima a zahnaný do úzkých se postavil proti Toljovi. Chňapal mu po ruce, sekal dlouhými, zahnutými drápky.

Tolja uchopil držák a zvedl jej. Sobol se i s pastí bezmocně třepal ve vzduchu. Pak jeden bleskurychlý hmat a zvíře ztichlo. Stačilo silněji stisknout srdce. Kůže zůstala neporušená. Tohle byl úlovek. Sobol měl temnější zabarvení, než ten, kterého jsem zastřelil. Jeho podsada přecházela do modrošedá – byla to barva namodralého ledu.

Po necelém kilometru, když jsme přecházeli poblíž hustě zarostlé rozsedliny, jsme znovu narazili na stopy rysa.

Rys mířil původně jiným směrem, ale pak si to rozmyslel. Raději využil naší pěšiny. Snažil se našlapovat do našich otisků, obezřele do nich kladl pracky. Nechtělo se mu brodit sypkým sněhem.

Ubíral se po nich hezký kus. Pak chvíli stál – a zřejmě mrzutě odbočil a dal se neprošlapanou cestou. Stále víc jsme se vzdalovali od jeho cíle. Pustil se k ústí rozsedliny.

V čistém, hlubokém sněhu byly otisky jeho tlap ostře zřetelné. Dychtivě jsem je pozoroval. Šlápoty s náznakem prstů byly široké dobrých třináct centimetrů. Podle Tolji měřilo tělo šelmy metr a dvacet pět centimetrů a vážilo kolem padesáti kilogramů.

„Ten nám neuteče,“ řekl Tolja spokojeně. „Až půjdeme zpátky od Medvědího jezera, nalíčíme na něj.“

Půlmetráková kočka!

Můj údiv pramenil z našich evropských poměrů a představ. Stále mě ještě provázely. U nás je třicetikilový rys. opravdovým obrem. Ale tady, ve zdejších podmínkách je zvěř větší. I srnec váží okolo třiceti pěti kil. A tygr? Zdejší sibiřský tygr je také chlapík.. Statnější než jeho kolegové v Indii nebo na Sumatře. Naroste i s ocasem čtyři metry a váží přes tři sta kilo.

Následujícího dne jsme nalezli v pasti opět jednoho sobola. Byl dočista zmrzlý.

Pak přišel náš vůbec nejúspěšnější den. V ocelových čelistech uvízli tři soboli a jedna popelka. Tolja zářil.

„Věděl jsem to. Zdálo se mi, že jsem potkal hlouček cikánů a jednu cikánku. Tady jsou!“ culil se.

A já toho dne viděl losa – byl nečekaně blízko.

Našli jsme dvoje sobolí šlépěje přímo u Bambujky; ležely od sebe na kilometr daleko, každá z jedné strany hustě zalesněného pahorku. Abychom se nezdržovali, brouzdali jsme se každý prohlédnout jednu nástrahu. Jak se ukázalo, zůstaly obě prázdné. Vydal jsem se podél Bambujky naproti Toljovi, když se stranou na druhém břehu řeky ozval šramot. Velký losi býk!

Přicházel lenivě z houštiny; na samém okraji se zastavil. Ušel pár kroků a důstojně vstoupil na jiskřivý koberec zasněžené řeky. Došel asi do půli a znovu znehybněl. Byl dlouhý jistě tři metry, výška přesahovala dva. Se svými pěti metráky, obrovskou korunou lopatkovitých parohů a dlouhou hřívou porostlou šíjí vypadal na řece monumentálně, podobal se soše.

Pootočil dlouhou protáhlou hlavu s ochablými ušními boltci a prohlížel si řeku, jako by se rozmýšlel, kudy se dát. Slunce mu ozařovalo parohy, plece a pruh v kříži trochu sníženého červenohnědého hřbetu. Od vysokých nohou se mu táhl stín.

Ještě se nerozhodl. Loudal se po ledu vzhůru a větřil.

Ušel asi čtyřicet metrů a pak obloukem zamířil zpátky k místu, odkud prve vyšel. Zůstávaly za ním široce rozložené šlépěje kopyt, plné modrého stínu.

Znovu vešel do houštiny. Jak narážel parohy do obtěžkaných, pokleslých větví, sníh se z nich sypal. Uvolněné větve narážely na vyšší porost – celý strom ožíval. Á sníh se sypal a los pokojně šel.

Pak se přes řeku hnal Pirát s Murzikem. Houština se ozvala rychlým dupotem a praskáním. Losi samec zmizel.

Později jsme znovu narazili na sobolí stezku. Chystal jsem se nalíčit, když jsme si náhle všimli, že sobol nedaleko opustil magistrálu a téměř napříč z ní vyrazil vzhůru.

Opodál se ve sněhu objevily otisky kabařích kopýtek. Snad se sobol nepustil za kabarem?

Oběhl několik stromů a přikrčeně číhal za větví – šlépěje překrýval otisk bříška. Kabar se zatím přiblížil, ale v poslední chvíli uskočil stranou. Také sobol skočil, ale dopadl do sněhu. Kabar kličkoval, místo aby vyrazil kupředu, byl dočista vyděšený a zmatený. Konečně místo zpět na pláň, z které přicházel, vběhl do houštiny. Oboje stopy se neúprosně sbližovaly.

Sledovali jsme je, tím spíše, že Murzik s Pirátem s čenichy u země se zuřivě drali hlouběji do porostu.

A náhle šlépěje tlapek zmizely, jako by se sobol propadl. Dál už běžel pouze kabar a kropil cestu bobky a močí. Potom divoce tančil – kopýtka úplně zdupala sníh.

Zároveň se objevily zmrzlé kapky krve a stále jich přibývalo, i když se vějířovitě rozstřikovaly. Kabar prudce pohazoval hlavou, stále se pokoušel útočníka setřást. Znovu pokropil sníh několika černými bobky a nepatrným, slabým proužkem moči.

Murzik s Pirátem štěkali za vývratem, ke kterému mě museli prolézt.

Tady tragédie skončila. Kabar skočil na vývrat, z posledních sil se chtěl osvobodit. Ale už mu nesloužily nohy, při skoku uklouzl a upadl na břicho. Ještě se však sedl a znovu skočil, tentokrát to byl jeho poslední marný pokus. Zůstal ležet s roztrhaným hrdlem.

Na sněhu se objevily sobolí šlépěje; obíhaly zadávenou kořist. Murzik s Pirátem zmrzlou zdechlinu divoce trhali.

Nemohl jsem pochopit, jak se mohlo stát, že bleskurychlý kabar, tak dobře uzpůsobený k běhu na sněhu, nemohl před sobolem prchnout. Tolja – vláčel se s kabarem na hřbetě – mi to vysvětlil, když jsme došli pátky na místo, kde vražedný hon nastal.

Kabara – byla to samice – nejspíš už nějaké zvíře honilo, takže přišel sobolu do cesty úplně uštvaný. Než na něj vyrazil, dělal na velikost kopýtek příliš husté, krátké kroky, téměř se ploužil. Kopýtka brázdila sníh.

Sotva se osvobodil před jedním pronásledovatelem – téměř už padal únavou, když na něho zaútočil a začal ho pronásledovat další. Ve zmatku zamířil do houštiny, kde mu v běhu překážela spleť větví, zatímco sobol pod nimi pádil docela pohodlně.

Houština, která měla být pro kabaří samici záchranou, se stala jejím koncem.

Kolem se nic nepohnulo. Nad nitrem tajgy jako by se klenul nekonečný, úplný mír.

Nalíčili jsme na sobola dvě pasti a vraceli jsme se.

Zatím všechno pokračovalo v nejlepším pořádku – byly to únavné, ale nádherné dny. V divočině se neustále něco dělo.

Měli jsme už osm sobolů; zdálo se, že šťastné lovecké dny, které nám přinesl sníh, nikdy neskončí. Usínal jsem téměř už při čaji; na lavici u kamen bylo teplo, hukot a praskání ohně – jeden z nejnádhernějších zvuků, jaké znán i – mě spolu se zášlehy a závany vůně v ty večery přímo kolébaly. Tolja zatím ošetřoval kožešiny. Večer co večer je znovu prohmatával;. mnul je, některá místa vlhčil a seškraboval zbytky tuku. Roztíral je, až byly úplně uvolněné a měkké. Nikdy by mě nebylo napadlo, že kožešina, má-li za něco stát, musí už od lovce procházet téměř miminkovskou péčí. Ta sobolina ovšem stála za to. A museli jsme dohánět ztracený čas. U Usť-Anu byl přece Toljův druhý nejlepší sobolí terén.

Brzy se však stala příhoda, která předznamenala další a tragičtější.

Když jsme za dva dny přišli opět k místu, kde sobol vyrazil na kabaří samici, zůstaly pasti prázdné – ačkoli sobol tu byl.

Past, kterou jsem líčil – první moje nastražená past –, měla sklapnuté čelisti a ležela pohozena stranou. V čelistech zůstalo pár černých chlupů.

Několik zmrzlých žvanců srsti se povalovalo opodál. A všude kolem stopy. Při pohledu na ně jsme ztuhli rozmrzelým úžasem..

„Ten neřád zatracená!“ křikl Tolja.

Rosomák sežral v pravém slova smyslu sobola i s chlupy. Vykousal ze sněhu i krev, která vystříkla, když sobola roztrhl. Na zmrzlém sněhovém povlaku byly znát škrábance zubů – při okraji zůstala nepatrná stopa barvy.

Rosomáčí šlápoty už vystydly, ale dosud nebyly docela mrtvé. Murzik s Pirátem se ježili; oči jim prahly válečnickým vzrušením.

Lupič se tedy znovu vrátil.

„Toljo, toho kabara honil rosomák?“ zeptal jsem se. Myslel jsem na jakýsi vyrovnávající epilog.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Ten by se nikdy kořisti nevzdal. Tím spíš, že kabařice už měla honičky dost.“

Talířkovité stopy mířily přes pláň. Někde mezi vzdálenou strží, řekou a balvany, mezi slunečním světlem a stíny zmrzlého bílého světa rosomák právě odpočívá nebo znova loví. Tam všude jsme měli nastražené pasti. Tohle bylo nadělení.

Teprve jsem rozuměl starosti, kterou měl Tolja, když se rosomák poprvé objevil. Stačilo, aby to chundelaté žravé zvíře poznalo, že může obcházet naše stopy – a to nebylo pro rosomáka jistě nic těžkého. Co nás čekalo?, Rožeň, který jsme nastražili, měl dvě velké nevýhody. Nebyl příliš jistý a nedal se přenášet. Za jakých okolností se s rosomákem znovu setkáme? Nečekali jsme, že to bude tak brzy. Brouzdali jsme se celý den; mráz tak pálil, že jsme si dvakrát vařili

čaj a ohřívali se. Jinovatka nás oslepovala jako Čikundajeva a Duvanča, když ráno vstávali. Ale úlovek už nebyl žádný.

Blízko chaty se Murzik s Pirátem jako obvykle odtrhli běželi napřed. Byla to jakási hra a zároveň čest – vrátit se první, sednout si před dveře, s vyplazenými jazyky a kňučením nás radostně, toužebně vítat, V celém tom psím toužení byl ovšem i pořádný kus zcela hmotného a realistického zájmu. Teprve večer dostali pořádně nažrat. Ráno mívali obvykle jen něco jako přesnídávku. Nesměli být sytí a líní při lovu.

Náhle se ozval štěkot. Ne ten hravý a dovádivý, při jakém spolu někdy zápasili, ani ten obvyklý lovecký, kdy vystopovali bělku. Bylo to zuřivé, divoké rafání, podobné mu, když pronásledovali a zahnali na strom sobola.

Přicházelo od naší rosomáčí pasti.

Pohlédli jsme s Toljou na sebe a dali se do běhu.

Štěkot a vrčení byly stále zuřivější, změnily se v ohlušující řev. A už jsme na sněhu mezi stromy zahlédli divoce se zmítající klubko.

„Pušku!“ volal Tolja. „Rychle pušku.“

Nesl jsem karabinu, zatímco on měl na zádech malorážku.

V běhu mi ji vytrhl z ruky. Mířil, ale nemohl střílet. Psi lítali jako pominutí v jediném chumlu s hnědým zvířetem, které prskalo a chrčelo.

Rosomák, zaskočený Murzikem a Pirátem, právě když se blížil k zasněženému nastraženému jeřábku, se postavil jako medvěd na zadní, s hřbetem do oblouku se opřel o Toljův podťatý kmen. S hrozivě otevřenou tlamou cenil tesáky; očka měl vyvalená a chlupy zježené, celý jako elektrizován se postavil Pirátovi a Murzikovi tváří v tvář.

Pirát se mu hnal po boku. Ale rosomák byl jako z gumy.

Než mohl Pirát sklapnout čelisti, huňatá tlapa ho odrazila tak prudce, že se převalil. Vyskočil a znovu se pokoušel zaútočit.

Také Murzikovy čelisti, sápající se po rosomákově hrdle, sklaply naprázdno. Ozvalo se jen cvaknutí tesáků, provázené prskavým chrčením šelmy. Murzik s bolestivým zavytím odlétl stranou.

V tu chvíli se Pirátovi podařilo rosomáka rafnout, ale držel v zubech jen kůži hrdla. Dříve než mohl posunout čelisti a zahryznout se do chřtánu, rosomák ho tlapou strhl do sněhu. Těla se zmítala v klubku, nohy hrabaly, tesáky klapaly.

Jednu chvíli se Pirát ocitl nahoře – zuby stále zahryznuté do volného kožichu na chřtánu. Rosomák se převalil na hřbet.

Pirát s vrčením tlačil čelisti hloub, posunul je. Zdálo se mi, že stačí vteřinka a boj bude rozhodnut.

V tu chvíli Tolja varovně, s hlasem plným vzrušení zaklel.

Vzápětí, ve zlomku vteřiny vyrazila jako blesk přední rosomákova tlapa. Jediným dlouhým rozmachem její drápy projely Pirátovým břichem

Ozval se prudký, trhavý pohyb a vzápětí zoufalé, hrůzostrašné zavytí. Pirát odlétl jako odhozené břemeno přes rosomákovu hlavu. Zmítal se.

Murzik se zatím probral z omráčení a znovu zuřivě zaútočil.

Rosomák ho odrazil. Už zase stál na zadních v divokém, ale chladnokrevném vzteku starého rváče; byla v něm přímo slita pružnost a síla.

Chystal se sám k výpadu, když zpozoroval mě s Toljou. Rozlícená, dokořán otevřená tlama a vykulené oči na okamžik ustrnuly. Couvl. Obrátil se a hupkavě skočil. Zároveň za ním sníh zežloutl dlouhou vějířovitou šmouhou.

V tu chvíli měl konečně Tolja volný výhled. Třeskl výstřel a rosomák se svalil.

Co je s Pirátem? Byl jsem tak vzrušený, že jsem sotva lapal po dechu. Vrhli jsme se k němu.

Ležel s rozervaným břichem a s vyhřezlými vnitřnostmi v rychle tuhnoucí krvi. Mrzla tak rychle, že nestačila vsáknout do sněhu, zůstávala na povrchu jako ledový nátěr. Z celé otevřené, teplé rány se valil do mrazu kouř. Jako by jím z Piráta unikal život.

Znovu, ještě jednou se ozvalo ono hrůzyplné, ostré, ale zároveň žalostné zavytí; zachvělo se napětí a náhle chrčivě sláblo. Pirát cvakal obnaženými tesáky, u kořene obalenými chlupy rosomáka. Hledal dosud protivníkovo hrdlo. Ještě stále je chtěl přehryznout; tím spíše, že vzduch, po kterém už těžce, chrčivě lapal, byl prosycen strašlivým, sírou čpícím zápachem, který rosomák ve zmatku před novým nepřítelem vystříkl.

„Piráte!“ Věděl jsem, že nastává konec.

Pohlédl jsem rozechvěle na Tolju.

Zvedl pušku. Ale nebylo již třeba.

Pirát nedýchal. Oči měl vyhaslé; nehnutě, ztuhle ležel na tvrdém sněhu.

Tolja svíral rty. Poprvé, co jsem ho znal, měl ústa tak strašlivě úzká.

Murzik přiběhl k Pirátovi. Přestal si lízat ránu na pleci. Zmateně pohlížel na Piráta, pak na nás. S vyplazeným jazykem kňučel.

Také se dusil zápachem. Vším, co se stalo, byl dočista vyvedený z míry. Dosud se nesetkal s takovým silným a podivným tvorem; plnil ho zuřivý vztek, ale zároveň údiv.

Se zoufalými štěkavými zvuky se vrhl na rosomáka. „Murziku! Murziku!“

Tolja ho právě tak zuřivě, s klením odháněl.

Murzik nebyl k udržení. Hlupák! Ještě více si dýchl, přímo vlezl čenichem do žlutého olejovitého sekretu, který obarvil sníh – do výměšku, kterým rosomák obvykle označuje svou kořist a jehož pach sám vyhledává, když přestává být samotářem a nastává čas páření.

Nezůstalo to bez účinku.

Murzik sice odskočil, ale bylo už pozdě. Nepříčetně třepal hlavou, prskal a slintal; strkal čenich do sněhu. Koulel se a třel si tlapami nozdry, jako by se pokoušel vyndat si z nich bodliny ježka. Sirnatý, nevýslovně smrdutý zápach mu dusivě pronikal do plic.

Nyní jsem si dovědí představit, jakou zbraní musí být zápach skunka, který má ze všech lasicovitých šelem nejdokonaleji vyvinutou podocasní žlázu a vystříknutá sprška jeho výměšku rázem a nadobro zastaví nejzuřivější útok nepřítele. Je to vlastně chemická válka v přírodě. U rosomáka sice nejde o obrannou zbraň – rosomák ji nepotřebuje –, ale přece. Murzik vyváděl jako pominutý.

Konečně jsme ho chytli a Tolja mu prohlédl ránu na pleci. Bylo to škrábnutí drátem, nic vážného.

Potom jsme odtáhli rosomáka ze „zamořeného pole“ a na místě stáhli. Tolja pracoval mlčky, beze slova.

Pirát nedýchal. A přece jsem se nemohl ubránit podivné úctě nad jeho vrahem.

Rosomák měřil sotva metr, jeho nízké, zavalité tělo nevážilo snad tolik co Murzik. V chlupaté a nehezké, jako příliš volně střižené pláštěnce vypadal neohrabaný a naměklý. Ale pod kůží se objevily ocelově tvrdé, silné vypouklé svaly. Celé tělo měl jimi protkané. Neměl na sobě ani špetku něčeho zbytečného – jen svaly, kosti a šlachy. Na předních tlapách a za krkem měl bicepsy až neforemně obrovské a zauzlovatělé.

Tolja rozevřel šelmě čelisti a mlčky, s výmluvným gestem na ně ukázal. To byl chrup! Špičáky dvakrát tak široké jako dlouhé; tyto čelisti tedy přehryžou jako kámen tvrdý, vyzrálý paroh.

Rosomák byl opravdový zabiják. Spořádal by čtyři pět psů. Kdyby ten zápas s Pirátem a Murzikem byl fair play a nevmísili jsme se do něj – chudák Murzik. Raději jsem nechtěl domyslet. Choval se statečně, ale byl by si skočil pro jistou smrt. Bylo by to potom fair play? V divočině nic takového neplatí, silnější je ve výhodě a beze zbytku jí využívá. Proč by to však mělo být u zvířat jiné než v našem civilizovaném světě? Pirátova smrt mě roztrpčila.

Vraceli jsme se k chatě.

Nesl jsem rosomáčí kůži – Murzik se plahočil v uctivé vzdálenosti stranou. Jazyk mu padal z huby. Nyní mu i kůže té velké lasice naháněla strach. Jednu chvíli se zastavil a dávil; oči se mu nepříčetně leskly.

A přece se několikrát ohlédl tam, kde zůstal ležet Pirát. Už ho nebylo vidět.

Naposledy se Murzik mezi vším zmatkem, který ho plnil, zastavil na břehu před srubem a díval se přes řeku – zdálo se, že naslouchá. Jako by čekal, kdy se Pirát objeví.

Tolja otevřel dveře.

„Pojď!“ zavolal Murzika. „Musí se trochu ohřát,“ řekl. „V teple z něho ta rosomáčina rychleji vyprchá.“ Poprvé směl Murzik do chaty.

Protřel se kolem nás a vletěl dovnitř. Snad to bral jako jednu ze řady nepochopitelných příhod, které ho dnes potkaly; ale i v zoufalství bezděky radostně zavrtěl ohonem.

Úplně jsme zapomněli na Rysku!

Slyšela nás a čekala na podlaze; seděla se zvednutými předními packami a ohonem. S očima upřenýma na dveře hlasitě brebentila, když Murzik vrazil dovnitř.

Jako když do ní udeří blesk. Vylétla přímo vzhůru na kraj palandy; v mžiku přeběhla na poličku a tam přikrčena a s nastraženýma ušima ustrnula.

Murzik si jí ani nevšiml. Nevěnoval jí tu nejmenší pozornost. S naprostou samozřejmostí se ihned uvelebil pod zadní palandu – přímo do jejího pelechu. S rámusem při tom převrátil krabičku konzervy, z níž pila mléko. S mdlýma očima a s čenichem na předních tlapkách se schoulil do klubíčka a třásl se.

Ryska ho nehnutě pozorovala dlouhé minuty.

Murzik vůbec nevypadal hrůzostrašně. Co chvíli se mu z hloubi hrdla ozvalo zakňučení a krátký štěkot, co chvíli se mu ježila srst. Byl rozjitřený a nešťastný ze své bezradnosti.

Když jsem na něho zavolal, třel si čenich packami a přivíral oči, jako by se schovával. Styděl se. Připadal si zneuctěn a zároveň mu zápach, s nímž si nevěděl rady, bral dech, a to jej svazovalo – jako by byl zajat.

„Murziku! Murziku!“

Ryska se pohnula. Nic se nedělo, a tak se připlížila, přitisknutá břichem těsně na dřevo palandy. Ostražitě se přisunula až na její okraj. Vysunula hlavu a kus bříška.

Z převisu přímo nad Murzikem ho zvědavě pozorovala. Murzik ji necítil.

„To jsem si myslel,“ řekl Tolja sklesle. „Tři čtyři dny nebude stát za nic. Má úplně pokažený čich.“

Pirát ovšem dopadl hůř, myslel jsem si. Ale nechtěl jsem Toljův zármutek jitřit. Věděl jsem, co pro něho Pirátova ztráta znamená. Rosomáka jsme tedy dostali, ale za jakou cenu!

Vzal jsem teplý navlhčený hadřík a lehce otíral Murzikův čenich.

Prožívali jsme opravdovou pohřební náladu. Najednou nám Pirát všude chyběl.

Ráno, když jsme vstali, nikdo zvenčí neškrabal na dveře. Nikdo se Toljovi neopřel prackami do ramen, když vyšel do mrazu. Nikdo se nám, ještě celý ojíněný, ale s dychtivým, radostným pohledem neotíral o kolena a dovádivě se nám nepletl při chůzi.

Murzik nejevil nejmenší chuť jít na lov. Bylo to ostatně zbytečné, jen by se pletl, a tak zůstal „v posteli“. Při odchodu jsme ještě pořádně naložili do kamínek, aby teplo pracovalo, a nechali jsme Murzika, aby hlídal Rysku. Rozhodně to bylo, alespoň toho dne, obráceně.

Také náš obvyklý celodenní pochod bílou pustinou byl bez Piráta a Murzika chmurnější a mrazivější. A pasti zůstávaly prázdné.

Toho večera se Tolja znovu vrátil k našemu kalendáři. Jestli jsem se dobře pamatoval a nepopletl své záznamy, bylo 7. prosince.

Blížil se den, na který měl Tolja domluveno setkání s Vovou. K chatě v průsmyku Ašankan, který spojoval oba revíry, nás čekalo 55 kilometrů chůze. Znamenalo to, že musíme nejpozději do dvou dnů vyrazit. Podle našich plánů jsme měli již dávno lovit u Medvědího jezera a odtud se nakrátko přesunout k místu setkání. Cestou jsme měli, jak Tolja předpokládal, klást pasti. Teď bylo ovšem všechno popsuté. Dosud jsme tábořili u Usť-Anu, i když tady lov pomalu končil. Do pasti již začínaly padat samičky. Z prvních pěti sobolů byla jediná, z dalších čtyř už byly tři. Znamenalo to, že jsme se octli ve vnitřním kruhu, kam žádní noví samečci, kteří mají větší loviště, už nezabíhají. A samice Tolja šetřil. Musel mít úlovky i v příštím roce; byl opravdu lovcem tělem i duší.

Táhnout se oněch padesát pět kilometrů při denní teplotě – 38c C k průsmyku Ašankan se svými zavazadly – spacákem, tlumokem s prádlem, trochou potravin a oběma puškami – a pak se teprve obrátit na sever k Medvědímu jezeru, se mi zdálo nepraktické. Pět dnů pochodu, naprosto ztracených pro lov. Nevraceli bychom se stejnou cestou a nemohli využít ani náhodnou sobolí stopu. Bez Piráta a s Murzikem v takovém stavu.

Přitom čas ubíhal rychle se blížila doba mého návratu. Zbývaly mi již pouhé tři týdny.

Zarazil se mi dech, ve spáncích jsem ucítil stisk krve. Prostoupilo mě vzrušení podobné tomu, když jsem poprvé vstupoval do tajgy nebo pozoroval říji kabarů, když jsem objevil medvědí brloh a rosomáčí stopy.

Co kdybych tady zůstal a počkal na Tolju? Čtyři pět dní bych žil sám uprostřed ledové pustiny, sám bych mohl obhlížet pasti. Několik dní být opravdovým samostatným lovcem. Co mi chybělo? Náš tábor byl dávno zabydlený, krajinu v okolí jsem už znal, mohl jsem se v ní dobře orientovat. Všechny pasti jsem mohu docela dobře podle našich šlápot najít; daleko široko žádné jiné lidské stopy v pustině nebyly. A Tolja by mohl na cestě za Vovou klást pasti.

„Toljo, co kdybych počkal tady?“

S údivem zvedl hlavu; překvapeně si mě měřil.

„Zůstat tady?“

„Obcházel bych pasti a všechno připravil na odchod. Oba využijeme času,“ řekl jsem věcně.

Viděl mou dychtivost. Nemohl jsem se ovládnout, musel i z mého hlasu poznat, jak mi na tom záleží.

Dlouho mlčel. Zvažoval, co všechno by se mohlo přihodit. Můj návrh ho lákal. Dosud však váhal.

„Kolik to může být dní?“ zeptal jsem se.

„Čtyři.“

„Toljo.“

„Čtyři dny, kdybych šel nalehko. Se zdržením s Vovou nejdýl pět.“

„Zatím seberu pasti a pak hned vyrazíme k Medvědímu jezeru.“ Už nyní ve mně stoupala pýcha.

Konečně se rozhodl. V podstatě to musela být pro něho naprostá samozřejmost; taková, s jakou mi dole v Bambujce přivedl koně.

„Tak dobrá,“ řekl. „Vrátím se čtvrtý, nejpozději pátý den k večeru. V tom případě vyrazím hned zítra.“

11

Tolja odešel ráno. Vyprovázel jsem ho hezký kus cesty; měli jsme na západ od Bambujky nastraženo několik pastí. Pak naše staré hluboké stopy ve sněhu končily, dál se už prostírala neporušená běl.

Díval jsem se, jak Tolja mizí s tlumokem a puškou na zádech. Ubíral se vrzajícím, mrazem okoralým sněhem přímo k západu. Zůstávaly za ním jen mělké šlápoty.

Neohlédl se. Nikdy se neohlížel ani neloučil, když jsme se při lovu na celý den rozcházeli. Murzik se mu motal kolem nohou. (Doma ho ještě ani Ryska nevzrušovala. Jakmile ji neměl na očích, choval se k ní naprosto netečně.)

Po chvíli se Murzik na okamžik zastavil a vyčkávavě se ohlédl. „Murziku!“

Také Tolja se obrátil a zazubil se. Ztratili se mi za nejbližším pahorkem.

Zůstal jsem sám, dočista sám v bílém ledovém království. Nízko ve vybledlé modři svítilo slunce, mělo perlovou barvu. Kam dopadaly jeho paprsky, sníh jiskřil. Ve stínu se podobal zašlému matnému stříbru. Tak jako onoho jitra po příchodu do Usť-Anu voněl nablízku rojovník. A tu jsem v naprostém, úplném tichu, které mne obklopovalo, slyšel nezvykle jemný a tichý, téměř neznatelný šelest. Zvonily střepinky mého zmrzlého dechu.

Nemohl jsem dlouho postávat. V takovém mrazu se musel člověk ustavičně pohybovat a čekala mě pořádná obchůzka.

Po otiscích našich untů jsem se pustil do prohlížení pastí. Několik jsem jich sebral, sobolí chodníčky byly už zřejmí mrtvé. Potom jsem našel jednu past, do které sobol šlápl, ale ledový škraloup ztupil pero a čelisti se nedovřely. Zůstalo na nich několik chloupků.

Šel jsem po jeho stezce dál a našel jsem malou úžlabími, jejíž dno přehrazoval modřínový kmen. Sobol po něm přebíhal jako po mostě a pak hupl do sněhové pokrývky na zem. Z místa, kam doskakoval, se odrážel na zpáteční cestě. Tady jsem nalíčil.

Úlovek jsem sice toho dne neměl žádný, ale přesto mě plnila zvláštní pohoda a uspokojení. Byl to ostatně pocit, který mě kromě dřívější občasné obavy, zda uvidím nějakou zvěř, v hlubině duše neopustil po celou dobu pobytu na Usť-Anu. Dosud nikdy jsem nepoznal takovou svobodu a volnost a nebyl jsem tak plný energie. To ovšem spolu souviselo. Na divočině bylo krásné to, že poskytovala nezávislost, jaká se nedá ničím zaměnit a jaká je v civilizaci prostě nemožná. Nespočívala pouze v krajině, kterou daleko široko nic neomezuje, nýbrž, a to zejména, v tom, že pustina otvírala prostor pro čin a přímo jej vyžadovala. Byla to nádherná nezávislost, která se vykupuje nezbytností starat se sám o sebe. Člověk musí pořádně napnout svaly a otužit srdce, aby to všechno stačil, musí být sám k sobě nesmírně náročný. Život v divočině se nedá ošidit ani nahradit nějakým navyklým stereotypem. A je také příkladně demokratický. Platily zde zcela jiné normy. Člověk tady má obvykle takovou cenu a je uznáván podle toho, jak v zápase s divočinou obstojí. Nemá žádné prostředníky ani rádce. Svobody a volnosti si může vzít tolik, na kolik stačí, aby zůstal v divočině pánem situace. Má ji tak dlouho, dokud je ochoten namáhat se a riskovat. Potýkat se se zimní tajgou totiž znamenalo potýkat se v prvé řadě sám se sebou a překonávat vlastní pohodlnost. A snad právě proto jsem se těšil na tento zápas. Vyzkoušíš si, co dokážeš. Sám v téhle ledové, jiskřící pustině.

Když jsem se vrátil, bylo už pořádně šero. Zatopil jsem – ráno, než Tolja odešel, jsme nařezali zásobu dřeva – a dostal jsem chuť na čerstvou rybu. Sebral jsem sekeru a vyběhl prosekat studánku. Naše zásoba ryb ze sijby už dávno zmizela, ale pomoc byla snadná. Když jsme někdy ráno a večer chodili pro vodu, spustili jsme pod led udičky. Vláseň přivázaná na dřívku téměř okamžitě zamrzla. Při příští cestě pod vodu se led prosekal: téměř vždy jsme vytáhli okouna nebo lipana; rybí oko posloužilo jako nová návnada. Tohle chytání byla moje zábava; Tolja se mu trochu posmíval.

Přinesl jsem jednoho okouna, cestou k chatě tak promrzl, že vnitřnosti se změnily v kámen. Ale na másle byl báječný. Ryska mi dělala společníka. Jednou, když jsem vyšel ven, vyběhla před dveře, rozhlédla se a zase vklouzla zpět. Považovala už chatu za příjemné, pohodlné doupě.

Když jsem si lehl, objevila se lehká tíseň. Náhle mě napadlo, že mám zbraň venku. Chvíli jsem zápasil s představou, abych se zvedl a šel pro karabinu. Kdybych ji položil na zem ke zdi, byla by v mrazu a pro všechny případy po ruce. Medvěd nebo rosomák by přece mohli pušku snadno pořádně pošramotit. A vůbec… Co znamenalo ono: a vůbec?

Trochu jsem se zastyděl. Kdykoli jsme s Toljou odcházeli na celý den, visely pušky a kožešiny venku. Pouze při výpravách, kdy jsme přespávali v druhých izbuškách a v našem srubu se netopilo, jsme všechno před zvěří schovávali. Ale chata zůstávala otevřena; zasunovali jsme pouze závoru. – Podobné to bylo ve všech Toljových chatičkách. V každé připraveno topení, sirky a nějaké jídlo pro případ nouze. Kdyby se člověk v mrazu nebo za sněhové bouře dovlekl z posledních sil ke dveřím, stačilo odsunout závoru. Chatičky proto vůbec neměly zámky. Tolja v nich nechával někdy i ulovené kožešiny, sbíral je teprve při zpáteční cestě z revíru. To všechno bylo pro mě takřka neuvěřitelné, dlouho jsem si na tuto až hazardérsky nádhernou důvěru nemohl zvyknout. Stále jsem si nemohl zvyknout na to, že nejsem v civilizaci, ale v divočině.

Zbraně tedy zůstaly venku a druhý večer jsem už usínal bez obav.

Také v následující dny mi bylo v mém bílém ledovém království docela příjemně. Pokračoval jsem v obchůzkách: dvakrát až třikrát jsem se zastavoval, vařil čaj a ohříval se. Podupával jsem přitom, abych nestál na místě. Druhý den jsem našel v jedné pasti hranostaje. A pak, následujícího dne ležel v úžlabině pod modřínovým kmenem na kost zmrzlý sobol. Zrovna mi poskočilo srdce. Byl krásně vybarvený, téměř černý. Tělo i ohon měl poněkud kratší. Samička.

Čas ubíhal. Toho dne, kdy se měl Tolja vrátit, mi zbývalo sebrat už jen pár pastí.

Ráno, právě při odchodu, přelétlo nad Usť-Anem letadlo.

Malý Antonov-2 letěl nízko nad tajgou. Zdálo se, že se vznáší nad Bambujkou, ale pak prolétl vzhůru povodím, znovu stoupal a zmizel více k západu. Mířil kamsi k Muji. První pozdrav civilizace za celou dobu zdejšího táboření.

Asi po třech hodinách se letadlo vracelo, ale tentokrát nepřelétlo – slyšel jsem pouze vzdálené hučení. Kromě pastí jsem měl dnes ještě jeden úkol, zastřelit nějakého jeřábka. Ale střílelo se mi špatně. Měl jsem mrazem trochu ztuhlou ruku a vlhly mi oči. Při míření jsem neustále mžikal a silná vrstva jinovatky na řasách mi překážela. Teprve po poledni se mi podařilo dva dostat. Slavnostní přivítací hostina pro Tolju by tedy byla. Těšil jsem se už na jeho návrat. Tady lov skončil.

Vracel jsem se údolím Bílého Anu, jednu past jsme měli nastraženou dole při jeho ústí.

A tu jsem zůstal jako přimražen. Ne. Opravdu se mi to nezdálo.

Na druhém břehu říčky přímo naproti stál medvěd a prohlížel si mě. Byl vykrmený a pořádně veliký. Kaštanově hnědý, pomačkaný kožich vypadal proti jiskřícímu sněhu téměř černý.

Bušením krve mi zalehlo v uších, rázem mi bylo teplo.

Huňáč naštěstí po chvíli sklopil hlavu a začal se něčím lenivě zabývat, ospale rozmetával prackami sníh. Boky se mu nadouvaly a z nozder mu vycházela pára.

Nevšímal si mé. V tom, jak mrzoutsky a netečně bručel, bylo něco takřka lidského. Na okamžik zvedl tlapy a třel si jimi hlavu a nos.

Byl vykrmený a nešel tedy žrát. Přes zimu neshání nic na zub, má-li dost tuku. Vylezl asi z brlohu ven, aby se trochu protáhl a ochutnal vzduch.

Ale stále jsem si nebyl docela jist, nemohl jsem se odlepit z místa. Rychle a zmateně jsem uvažoval, co dělat, abych ho něčím nevydráždil. Odejít, anebo se raději nehýbat? Věděl jsem, že medvěd není nijak pomalý, jak se obvykle myslí. Na krátkou vzdálenost je úžasně rychlý. Když se vrhá na jelena, tak v okamžiku útoku v prvních šesti, osmi metrech může být rychlejší než jeho oběť. Pracku má tak hbitou, že neloví jen ryby. Přikrade se k sedícímu jeřábku a chytne vyplašeného ptáka i v letu. A potom: zvlášť rychlý je medvěd v běhu do kupce, pomáhají mu dlouhé zadní nohy, zatímco z kopce je pomalejší.

A já stál nahoře na druhém, vyšším břehu. Á s malorážkou k tomu.

Huňáč zvedl hlavu a znovu na mě zamžoural.

Potom se mručivě otočil – jako by nevěděl, má-li kráčet, nebo poskakovat – a valil se do houštiny. Jak vrážel do keřů, sypal se sníh a jako pěna mu padal na kožich a rozčepýřenou hlavu. Zatřepal s ní a pak zmizel.

Probral jsem se z ustrnutí. Můj bože – to byl pořádný macek. Naštěstí žádný šatun.

Představil jsem si, co by se mohlo stát, kdyby se tenhle obrovský medvěd za mnou pustil. Dobře jsem nedovedl pochopit, že tady ještě nedávno bývali lovci, kteří chodili na medvědy s rohy připevněnými na násadu; rozdráždili ho a pak zaútočili. Počítali s tím, že medvěd si vrazí rohy do prsou. Zná totiž jediný pohyb: všechno si strhuje k hrudi, aby nepřítele rozmačkal. Byli i takoví, kteří si tyto rohy sami připevňovali na vlastní hruď. Panebože.

Teď jsem si teprve oddechl. Ale zároveň mi napadlo, proč jsem neslyšel medvěda dřív, než jsem přišel tak blízko k němu. Rychle jsem rozvázal pod bradou ušanku a nechal ji volně plandat kolem uší.

A druhé poučení: víckrát už takhle nehazarduj. Od zítřka budeš nosit karabinu.

Tolja se nevrátil ani pátý den.

Ovšem, mohl mít pro své zdržení celou řadu pádných důvodů. Už jsem se naučil chápat, že v tajze platí jiný čas; všechny odchody, setkání a návraty jsou závislé na mnoha okolnostech. Tolja musel cestou tam i zpátky ujít 110 kilometrů mrazivou ledovou pustinou. A přitom setkání s Vovou. Také Vova se mohl pozdržet, při čekání na sníh pravděpodobně i on změnil předpokládaný postup revírem. V tom případě bylo víc než jisté, že Tolja čeká na syna. A Vova? Ten vůbec nevěděl o mé existenci a setkat se s otcem o– den dva později neznamenalo pro žádného z nich ztrátu, Tolja by neseděl v chatě, ale lovil. Vovu tedy nic nepopohánělo do spěchu.

Bylo také možné, že Tolja narazil na nějaké stopy, odchýlil se z cesty a trochu se zdržel. 2e se neobjevil, jak jsme si umluvili, tedy nic neznamenalo.

Ale přece jsem začínal být nesvůj a do radostného uspokojení, které jsem prožíval – i medvěda jsem tedy viděl –, se vkrádal neklid.

Toho dne jsem sebral posledních několik pastí a všechno přichystal k odchodu.

Nyní jsem se už téměř nevzdaloval z tábora. Najednou Jsem měl plno volného času, nevěděl jsem, co s ním – štípal jsem dřevo; celý den jsem topil a zásoba, kterou jsme s Toljou připravili, už byla pryč. Vymýšlel jsem si, co uvařím, bavil jsem se s Ryskou. Také jsem vytáhl deník a pokoušel se psát. Ale co chvíli jsem vybíhal a díval se přes řeku k západu.

Tísnila mě už starost. Mohl bych na Usť-Anu ještě zůstat a nic by mi, alespoň pro první čas, nechybělo. Kdyby se Tolja měl vrátit za čtrnáct dní, spokojeně bych lovil, ale čekáním můj klid a jistota zmizely; dřívější pohoda byla pryč.

Přihodilo se snad něco Vovovi?

Odešel poprvé sám do revíru a bylo mu teprve šestnáct. Ale Vova zastřelil svého prvního medvěda, když mu bylo osm let. Tolja ho tehdy vzal s sebou na celé léto do tajgy, kde opravovali izbušky. A když byl Vova v chatě sám, přišel medvěd.

Ale přece jen se mu mohlo přihodit všelicos! Když jsem nyní hleděl do mrazivé, sluncem ozářené pustiny, přecházelo do mne studené trnutí. Ledová, jiskřící a mrtvolně bílá se táhla do nekonečna. Od setkání s medvědem jsem neviděl nic, co by se pohnulo. To hrozné ticho teď skličovalo.

Žít v tajze se dalo jedině v pohybu, při nějaké činnosti. Tady člověk poznal víc než jinde, co znamená činorodost pro duševní klid; přepych nicnedělání ubíjel.

Po obědě jsem vzal tři pasti a na nejbližší stopě jsem nalíčil. Zároveň jsem odešel s nadějí, že až se vrátím, bude Tolja v chatě. Kdyby tak přiběhl Murzik, položil mi tlapy na hruď, radostně vrtěl ohonem a s poštěkáváním se pokoušel olíznout mi tvář!

Ale Murzik se neukázal.

Následující ráno teploměr klesl na –48° C. Nyní jsem už neměl žádné stání. Opravdu se něco přihodilo? A já tu sedím s rukama v klíně. Jednu chvíli mě napadlo, abych se vydal po Toljových stopách. Ale byl to holý nesmysl; mohl se vracet jinou cestou. Nedalo se než čekat. Kolem poledne jsem se alespoň pokoušel rybařit. Docela nesmyslně jsem vysekával studánku, led mi přímo narůstal pod rukama. Ale byla to alespoň nějaká činnost a pohyb. Sotva se objevila živá hladina, už přes ni vystřelovaly ostré bodliny ledu. Nabalil jsem se jako pumpa, oblékl jsem na sebe všechno, co jsem měl, ale vydržet na jednom místě se nedalo. Po několika minutách jsem měl pocit, že přimrznu – ještě chvíli a stanu se součástí té nehybné a mrtvé ledové pustiny.

Sluneční kotouč byl řídký a bělavý, spíše se podobal měsíci. Když kolem třetí slunce zapadlo, nemělo ani dost sil, aby krevnatěji obarvilo nebe. Nízko nad obzorem se obloha prochvívala smaragdově zelenými, jantarově žlutými, fialově modrými a oranžovými pruhy. Jediný pohyb, který si příroda dovolila. Byl to velmi krotký a vzdálený pohyb. Zatímco mizel a místo něho se rozlila plíseň bezkrevného mrazení, na východě už obloha ztemněla a nad ledovou pustinou svítil měsíc; začalo rojení hvězd. Nic, co by dýchalo, žilo. Co je s Toljou?

Po večeři jsem ještě jednou vyšel ven. Plíce rázem těžce dýchaly, první polknutí vzduchu bodavě pálilo. Tato prudká změna, když jsem vycházel z tepla, provázen kotouči okamžitě mrznoucí páry, byla jako náraz. Ve vteřině jsem měl ušanku, obočí a řasy obaleny jinovatkou.

Bylo teprve sedm hodin a Tolja mohl ještě přijít, i když už venku dávno panovala noc. Hvězdy v tom mrazivém čistém vzduchu zářily nízko nad hlavou, jako bych se díval do jejich samého nitra. Zdály se tak blízko, že splývaly s proudem jisker, který vylétal z komínku naší chaty. V první chvíli jsem nemohl hvězdy rozeznat od jisker. Z té podivné a uchvacující mrazivé nádhery padala tíseň úplné bezmocnosti.

A v tu chvíli se v dálce za řekou ozvalo štěkavé zavytí.

„Murzik!“ vyhrklo ze mně. „Murzik s Toljou!“ Dychtivě jsem naslouchal.

Potom se mrtvou, do ledu zakutou nocí onen zvuk ozval znovu. Tentokrát jako dlouhé a zlověstné, hluboké zavytí.

„Hú-ú-ú-ú… odpovědělo mu jiné ve vyšším chrčivém tónu; stále stoupalo a nabíralo výšku.

Dialog čtyřnohých lovců – vlčí rozhovor o objevení zvěře.

Opět se rozhostilo ticho, teď daleko hlubší a tísnivější. Bezděky jsem se zachvěl.

Bylo to podruhé za mého pobytu, co vlci dali o sobě vědět. Poprvé ony stopy, sledující naše koně. Od té doby jsme nikdy na otisky jejich tlap nenarazili. Vlci ovšem mohou za noc docela dobře uběhnout až osmdesát kilometrů.

Znovu jsem se otřásl. Nebyl to strach, ale náhlá tísnivá samota. Ticho a samota, jakou jsem dosud nepoznal. Plnily mě obavy o Tolju a Vovu.

Tu noc jsem si uvědomil, jak muselo být Genrietě, když šest let žila s Toljou uprostřed divočiny, v jeho prvním revíru v Mujském pohoří. Sotva si postavili chatu, narodil se Vova a Tolja mizel v tajze. V noci uprostřed zimy přicházeli vlci a sedmnáctiletá Genrieta vybíhala na dvůr a bušila do prázdného sudu. Tolja jí k tomu účelu sud udělal.

Týdny čekala, až se Tolja znovu objeví. Z hloubi duše si přála, aby se alespoň ukázal nějaký Evenk. Hostila je, šťastná, že vidí živého člověka. Ale ti se nikdy nezdrželi dlouho. Až jí Tolja se smíchem poradil, aby jim nedávala hned najíst. A když se pak čas od času u ní zastavili, ta pohostinná Genrieta pomalu a po celé hodiny chystala jídlo a zase od práce odbíhala a oni kupodivu seděli a trpělivě čekali. Mlčenliví Evenkové jí tehdy připadali jako skřivani. Bylo pro ni hotovým svátkem, když Tolja kolem Nového roku nalíčil poblíž chaty, zapřáhl soby, naložil do saní kůže a všichni – spolu s Vovou – sjeli těch osmdesát kilometrů do vsi nakupovat.

Jednou Genrieta musela přímo od kojení vyběhnout ven. Zastřelila vlka, neustále doráželi na ohradu na soby. Vova řval, jako když ho bere na nože, vrátila se tedy k němu a kojila dál. A když potom vyšla, aby vlka přitáhla, ze zvířete už skoro nic nezbylo. Smečka jej sežrala téměř beze zbytku.

Genrieta byla prostě neustále sama. Sotva se Tolja vrátil s kožešinami, začínal tetřeví tok. Chudák Genrieta. Líčila mi to s cudným, ale zároveň poněkud výsměšným půvabem: „Já čekala na něho a on mi zmizel na tetřeví tok.“ Tolja se při jejím vyprávění šklebil. Vyprávěla tak barvitě, že jsem měl všechno před očima.

Přišlo jaro – to nádherné sibiřské jaro, kdy se do rána tajga převlékne z bílé do zelené. Svět byl rázem plný květů a vůně. Ve vlahém, téměř skleníkovém teple zpívali ptáci. Všechno se milovalo a vrkalo: život byl jedno jediné opylování, ucházení a namlouvání. Nastal nejkrásnější čas tajgy. Změnila se v jediný veliký věnec lásky.

Tehdy Tolja odjel loďkou střílet divoké husy a kachny. Měl se vrátit za dva dny, ale teprve čtvrtý den Genrieta uslyšela na břehu hlomoz. Pomyslila si, že Tolja něco dělá v zátoce s loďkou a běžela mu s Vovou v náručí naproti. A když rozhrnula v zátoce vrbinu, stála na tři metry od ní medvědice se třemi mláďaty. Medvědice zabila jednoho z jejich sobů, medvíďata právě dojídala játra. Stará trhala z břehu kameny a drny a přikrývala pozůstatky sobí laně, kterou Genrieta chovala pro mléko. Stály tu dvě matky proti sobě – obě překvapené a zaskočené.

Byl to opravdový boj nervů. Medvědice i mláďata si Genrietu udiveně prohlížely. Genrieta odvrátila pohledy aby medvědici nedráždila. Říkala, že cítila její teplý štiplavý dech. Potom jedno z mláďat sklouzlo po kameni a cáklo sebou do řeky. Samice se po něm ohlédla a zaváhala – po celou dobu držela v tlapách kus země s porostem klikvy. Tehdy se Genrieta teprve vzpamatovala. Jako ve snu, se svázanýma nohama se obrátila a šla zpět5 stále ještě čekala, co se stane.

Medvědice chvíli okolkovala a dala se opět do práce – znovu hlomozil kámen a pleskání vytrhovaných drnů.

Genrieta – byla tak malá, že stoupala na židli, aby sejmula sklenky z horní poličky kredence –, chudák Genrieta s: v šoku, který následoval, říkala, že odtud ihned uteče. Vova pil divokost tajgy zároveň s mateřským mlékem a ona přímo zoufale prahla po lidech, klidu a bezpečí. A přece vydržela v té pustině šest let. Vrátili se do Bambujky, když Vovovi začala škola. Z Genriety se mezitím stala opravdová lovcova žena.

Když jsem se jí ptal, jestli se nebojí pustit samotného Vovu do revíru, podívala se na mě, chvíli mlčela. Pak řekla: „Tajga není pro slabé. A Vova není slabý. Je jako Tolja.“

Teď měla v tajze oba. Kolikrát se už takhle načekala za ta léta; jaká dobrodružství si vymýšlela a v duchu vždy znovu prožívala ve své osamělosti.

Ležel jsem, poslouchal hukot kamen, díval jsem se na záblesky ohně; osvětlovaly neustále rostoucí skvrny jinovatky na stěnách. Okno zavalené námrazou se už takřka uzavřelo. Byl jsem stále nervóznější. V těch chvílích jsem nevěděl, co počít s časem a zimou. Skličovala mě mučivá prázdnota. Rostla z naprosté bezmocnosti cokoli pro Tolju udělat.

Oheň praskal a já si náhle vzpomněl, jak bylo příjemné sedět v pokojíku Toljovy chalupy v Bambujce a tlachat o zvěři a arktických mrazech. V pokojíku, jehož stěnu z kuchyňky prohřívala velká železná kamna a odkud ohřátý vzduch cirkuloval nad dřevěnými příčkami po celém bytě. Na zdi visel jelení koberec, zdobený všitými skvrnami bílé sobí kůže, po krajích s bílým sobím třepením, a všechno dýchalo teplem. Toho rána, když jsme odjížděli, při poslední sklence, vypité na úspěch lovu, Genrieta zazpívala: „Zapal mi ten oheň na sněhu“. Píseň měla velmi tesklivou melodii, která mě nyní prochvívala. Oheň na sněhu!

Neustále, s lehkým mrazením jsem uvažoval, co je asi s Toljou a Vovou. Ale všechno kolem dokola obklopovala jako neprůhledná mlha nekonečně bílá ledová pustina.

Celou noc jsem topil. Ráno, ještě za prvního rozbřesku, mi došlo dřevo. Musel jsem se vyhrabat ze spacáku a vyběhnout ven.

Nebe plesnivělo, nastávalo dlouhé šedivé svítání, ale hvězdy dosud zářily, když jsem na řece spatřil neslyšný stín.

Blízko naší studánky na tvrdém zmrzlém sněhu se ubíral podél chaty vlk.

Pohyboval se opatrným, plíživým krokem, se svěšenou oháňkou a čenichem obráceným k táboru. Potom se nedůvěřivě zastavil a ohlédl za sebe.

Na břehu, poněkud bokem, čekal druhý. Měl ztuhlý postoj, pozorné ostražité vzevření.

Vlk vpředu se opět pohnul. Po dvou třech krocích znovu znehybněl. Připomínal Murzika. Jen jeho nohy se zdály vyšší a trochu do stran, hrudník poněkud kostnatý; měl tak trochu boxerský postoj. Široká hlava s mongolskýma očima a čenichem do špičky nehnutě pohlížela, oči žhnuly jako uhlíky.

Popadl jsem karabinu, dosud visela u dveří; náboje jsem měl v kapse tělogrejky. Nabíjel jsem.

Vlk se obrátil. Lehkým klouzavým krokem klusal zpět.

Třeskl výstřel. Slyšel jsem, jak kule s hvízdnutím sekla ‚do ledu.

V tu chvíli vlk uskočil stranou. Teď teprve prudce vyrazil. Se skloněnou hlavou a nohama v běhu nataženýma zdál se náhle daleko menší než prve. Proletěl zbylý kus říčního chobotu a skočil na břeh. Vzápětí oba vlci vklouzli do podrostu. Díval jsem se za nimi do pusté šediviny, až mnou roztřásla zima.

Už jsem si nelehl. Asi po hodině jsem šel s kbelíkem a sekyrou – karabinu jsem měl tentokrát na zádech – ke studánce, když jsem zaslechl vzdálený výstřel.

Nedýchal jsem. Nemohl jsem uvěřit svým uším.

Vzápětí se ozval výstřel znovu. Přicházel řečištěm dolů, ale zněl velmi slabě.

Konečně!

Zmocnilo se mě radostné rozechvění. Konečně se Tolja vrací. Měl se sice objevit víc od západu, ale na tom nebylo nic divného. Prostě šel oklikou a dostal se za nějakou zvěří k severu.

Rozhodl jsem se, že mu půjdu naproti.

Tu jsem si teprve všiml karabiny. Málem jsem zkameněl.

Tolja odešel s malorážkou. Procházel terénem, kde jsme nelovili, a počítal, že cestou uvidí nějaké bělky.

Jenže tentokrát trval můj zmatek pouze chvíli. Po zklamání znovu vyskočila naděje a radost. Napadlo mě, že Tolja se vrací s Vovou. Proto se tedy zdrželi. Tolja čekal na Vovu; z nějakého důvodu zašli až k chatě u říčky Amnunda a ráno ještě za tmy vyrazili, aby alespoň trochu dohnali zpoždění. Mohli jsme se okamžitě vydat k Medvědímu jezeru. Bylo to zcela prosté. Kdopak jiný, by střílel. Daleko široko přece nebyl žádný jiný lovec

Nemohl jsem nyní v táboře vydržet. Nedočkavostí a čekáním bych se zalkl.

Nabalil jsem se. Měl jsem na sobě dvoje vlněné spodky, teplé kalhoty, nátělníček, dva svetry, tělogrejku a šálu; ušanku jsem si pořádně utáhl – šel jsem uprostřed řeky a měl jsem velký rozhled.

Pustil jsem se chobotem vzhůru. Věděl jsem, že se nemůžeme minout. Jestliže se dostali na sever, půjdou také po Bambujce. Byla to zdaleka nejpohodlnější a nejrychlejší cesta, rovná jako mlat a dalo se po ní šlapat ve stejném rytmu. V nejhorším případě vystřelím – uslyší mě a Murzik přiběhne.

Byl strašlivý mráz –48° C. Šlapal jsem pokud možno stejným strojovým krokem v hlubokém ledovém tichu. Jen sníh pode mnou skřípal; několikrát zapraskal led. Teprve nyní vycházelo slunce a mělo opět svou perlovou prochladlou barvu.

Asi po půlhodině, v záhybu, kde jsem objevil stopy rosomáka, se náhle ukázaly otisky tlap dvou vlků. Zřejmě to byli oni. Prolétli lesem a také vyběhli na otevřenou a rychlou magistrálu. Klusali přímo vzhůru.

Jedny stopy zůstávaly lehké a nehluboké – téměř vymazané, sotva znatelné šlápoty staré ošoupané tlapy; druhé byly ostřejší, hlubší a šikmé slunce je modravě stínovalo. Kolem nich jiskřil sníh.

Ani po hodině se však Tolja s Vovou neukázali. Copak je s nimi? Někde tady bych je už měl přece potkat. Mohli ovšem také zastřelit losa nebo jiné velké zvíře a teď s ním mají práci. Dobře že jim jdu naproti. Ale pak by ještě nemuseli být na řece a mohli bychom se minout.

Rozhodl jsem se, že jim dám znamení. Sejmul jsem pušku a chystal se vystřelit, když jsem v dálce kdesi za ohybem zahlédl úzký proužek bělavého kouře.

Tak přece!

Rázem se mi ulevilo u srdce. Drobný, nepatrný sloupek křehkého kouře stoupal rovně, klidně proti modravé obloze. Teprve vysoko řídl a rozplýval se.

Oheň byl ještě daleko; vzdálenost se v čistém a mrazivém vzduchu tisíc metrů nad mořem dala těžko odhadnout. Ale pro mě to byl pozdrav, veselý praporek.

Pustil jsem se dál. Měl jsem oči obaleny jinovatkou, kožešina ušanky kolem brady a šál byly sněhově bílé. Tváře a nos mě pálily. V těchto dnech jsem teprve poznával výhodu Dabových palečnic. Co bych si bez nich počal. Byly z jemně vydělávané kůže a uvnitř s vložkou husté ovčí vlny, na hřbetě ještě potažené srstí srnčí nohy. Daba říkal, že z těchto míst je kůže srny nejteplejší. Zvíře na nohou leží celé hodiny ve sněhu či na zmrzlé zemi. A člověk si při chůzi mohl přitisknout hřbet rukavic na obličej a ohřát se.

Vlčí stopy vedly stále přede mnou. Ani na chvíli se nevychýlily z přímého, jak šňůra rovného směru.

Měl jsem za sebou už dobrých deset kilometrů chůze, když břeh vpravo ustoupil a otevřel se novému přítoku. Širokou plošinu soutoku ozařovalo slunce. Tady se vlčí stopy ztrácely ve spoustě jiných stop, i vlci tudy proběhli několikrát. Stranou se rozléval zmrzlý močál. Vyčnívaly z něho kousky zasněžené země a trsy vysoké trávy, ostrůvky vrbin s nízkými stavbami z hromádky stébel, větviček a listí – nevelká ondatří kolonie.

Přítokem byla Gulenga, za ní po pravém břehu Bambujky už přece začínal velký evencký revír. Tolja mi jednou zátoku ukazoval z druhé strany, k samotným hranicím nikdy lovit nechodil.

Zůstal jsem jako opařený, rázem na mě padla únava a naprostá ochablost.

Kouř vystupoval několik set metrů výše za Gulengou. Všechno plahočení a vyčerpanost nebyly k ničemu, všechna naděje pryč. Tolja tady není. Znovu jsem stál před otázkou, která mě v poslední dny už téměř neopouštěla. Co mám dělat?

Jen pro tuhle chvíli jsem měl jasno. Dovléknout se k ohni. Alespoň se ohřeju; alespoň na chvíli rozbiju ten kruh samoty, který mě svíral. Byl bych se tam pustil, i kdybych se měl setkat třeba s ďáblem.

Přecházel jsem bažinu. Prosedlý, skořepinový led pod sněhem při každém kroku chrastivě praskal. Chrupavý koberec místy polámaly lidské šlápoty; na keříku břízy visely dva odřezky kůže – evencký dar bohu této řeky.

Takovou obětí si evenčtí kočovníci pokoušeli mezi průsmyky a přechody řek naklonit Pána tohoto revíru; velmi zřetelně mu naznačovali, oč jim jde, vykupovali si jeho přízeň a dobrý lov. (Tolja říkal, že Rusové na těchto místech obvykle zanechávají prázdné láhve od vodky.)

Proužky kůží zde nevisely dlouho; neležel na nich sníh, i okolní větvičky byly holé. Mezi ostrůvky i při břehu, mezi trávou a porostem klikvy procházely ondatří pěšinky. Byly na nich pasti; v jedné ležela ztuhlá ondatra. Její rezavě kaštanová, lesklá srst mi náhle připomněla čerstvou, právě vyhrabanou krtinu u nás doma v Roudnici, v kraji mého dětství, na Siberce, kde je pískovitá hlína. Na okamžik jsem téměř ucítil sladkou omamnou vůni trávy plné ochmýřených hlaviček jitrocele. Třásl jsem se zimou, nohy jako olověná závaží.

Šlapal jsem dál. Sníh byl stále více udusaný lidskýma nohama, rozhrabaný sobími kopyty a plný zmrzlého ojíněného trusu. A potom jsem soby spatřil; vykusovali lišejník a můj příchod je nijak neznepokojil. Pásli se dál, jen několik zvířat pozvedlo hlavy a znehybnělo.

Na světlině mezi ohryzaným porostem břízy a borovicemi stály dvě jurty, lehce se z nich kouřilo. Ale dým, který mě sem přivedl, stoupal z ohně před jurtami.

Stál u něj Čikundajev a Duvančo a spolu s nimi mladá Evenka, celá zachumlaná do kožešin. Na saních u ohniště ležel zastřelený vlk; velká šedá vlčice s lehce rezavým nádechem.

Překvapeně mě pozorovali.

Oběma lovcům se leskly oči. Duvančo držel v ruce láhev.

Oslavovali dnešní úspěch. Po dlouhých měsících měli zase první velký úlovek. Za vlka lovci dostávají padesát rublů prémie a za kůži kolem dvanácti. Udělali však něco, čeho by se Tolja nikdy nedopustil. Začali pít dřív, než vlka stáhli, a nechali ho zmrznout. V té vražedné zimě pekli maso venku.

„Kde být Tolja?“ zeptal se Čikundajev, když pátravě pohlédl za mě do terénu. Měl teď zuřivě hrdý výraz. Zřejmě to byl on, kdo vlka skolil.

Řekl jsem jim, že odešel za Vovou a několik dní už na něho čekám.

„Kde on jít?“

„Do průsmyku Ašankan.“

„To nebýt daleko,“ mávl rukou. „Jemu se nic stát. On něco potkat cesta. Já jednou tři dny a tři noci jít za stopy rosomáka.“

Od Evenků jsem ovšem nemohl čekat nic jiného. Naprosto postrádali smysl pro čas.

„My mít štěstí,“ ukázal na vlka. „Byl starý samica a mladá vlk. Škoda že ne u kolchoz. Dostat by taky beran.“ Za každého vlka zastřeleného na území kolchozů vyplácely kolchozní správy ještě berana.

Vrhl jsem se k ohni a nahříval se.

Duvančo po posledních slovech na Čikundajeva něco zlostně zachrčel, ale pak se rozzářil. Přistoupil ke mně s lahví a zatřepal s ní. Šplíchala, byl v ní tedy čistý líh. Teď Čikundajev křikl na ženu. Nastal menší rozruch. Žena patřila Duvančovu bratru, který brzo ráno odešel s pastmi vzhůru po břehu Gulengy. Na Čikundajevovu pobídku zmizela v jurtě, ale vzápětí se objevila s plecháčkem.

Věděl jsem, že nemohu odmítnout. Vzal jsem si do úst trochu sněhu a lokl si. Děsivě to pálilo. Z očí mi vyrazily slzy a zároveň na tváři zmrzly. Vrátil jsem s rozpaky hrnek; v hrdle jsem měl pocit, jako by se kůže dotkla rozpálených kamen, v žaludku příjemně hřálo. Čikundajev ovšem pil bez jediného mrknutí.

Ze stanu z odřené sobí kůže, jejíž barva téměř splývala s udusaným sněhem, vylezlo asi tříleté děcko, holčička. Z kožešin jí vykukovaly jen třpytivé oči a kousek tváře. Nevěřícně jsem na ni pohlížel. Jak to, že nezmrzne? Copak jí není zima? Držela v palečnici výhonek parohu a sála jej. Evenkové jsou přesvědčeni, že sobi, nejsevernější jeleni, žijící dlouhé měsíce na sněhu, mají v paroží zásobu vitamínů a živin nastřádaných z bohaté letní pastvy; proto podle jejich představ nosí paroží i sobí samice.

Stál jsem u samého ohně a nedokázal jsem se zbavit pocitu zimy a úplného zmaru. Celý jsem se třásl. Ještě jednou jsem si lokl.

Zatím z Čikundajeva a Duvanči spadl ostych a pozvali mě do jurty.

Bylo v ní příjemné teplo; žena, jmenovala se Urendak, rychle přiložila. Oheň ozařoval jurtu, otvorem ve střeše unikal kouř i s jiskrami. Leželo zde několik ondatřích a veverčích kůží. Evenkové je nenapínali; věšeli čerstvé kožešiny na stěnu jurty, chlad zvenčí a teplo zevnitř kůže uvolňovalo.

„Dole je jedna zmrzlá ondatra,“ rozpomněl jsem se.

„Ještě neprohlížet,“ řekl Čikundajev.

Ukázalo se, že vlci dvě noci pobíhali kolem jejich sobu. Ráno šel Čikundajev na obhlídku a sotva přišel k řece, zahlédl oba vlky běžet po Bambujce. Vlčice padla po první ráně, druhý vlk zmizel, Čikundajev za ním poslal náhodnou ránu, když už se prchající vlk ztrácel v ohbí. Tím obchůzka pro dnešek skončila.

Při zmínce o vlku se Duvančo znovu zakabonil. Chrčivým, hrdelním jazykem se pustil do Čikundajeva. Ten mi ochotně vykládal, oč jde.

Duvančo mu vytýkal, že střelil vlčici. Za pár měsíců by měla mladé a za ně by dostali třeba pětkrát padesát rublů. Nejraději lovili vlky zjara; když v květnu napadne sníh a vlk s vlčicí přinášejí mladým potravu, stopy přivedou lovce poměrně snadno k doupěti. Vybírali mláďata a staré nechávali. Vlk se páří teprve po dvou letech, a proč tedy skolit matku, která příštím rokem vrhne „nové padesátirublovky“.

Kristepane! Když jsem doma, v Československu, žil nějaký čas na Vihorlatském pohoří, byl jsem v krčme mezi dřevorubci svědkem naprosto stejné hádky. Pouze s jediným rozdílem – ve výši odměny za zabitého vlka, která u nás činí dva tisíce korun; také kus za kus, bez ohledu, jde-li o starého nebo štěně. A mezi Vihoriatem a Bambujkou leží vzdálenost bezmála devět tisíc kilometrů! Tak vida, jak si lidé všude dovedou poradit. „Pěstování“ vlků je tedy jedním ze šťastných důvodů, proč přece jen neubývají tak rychle. Chyby v zákonech jsou někdy citlivější k přírodě než plány na její ochranu.

Spor ukončil Čikundajev vítězným úsměvem.

„Dobrá padesát rublů. Kde najít doupě? Možná že revír u Tolji.“

Tenhle argument Duvančo zřejmě pochopil.

Ustali také proto, že Urindak přinesla maso. V kotlíku vřel čaj a podlaha, na níž jsme seděli, byla příjemně měkká; nasekané chvojí přikrývaly sobí kůže. Potom mi Urindak s úsměvem, s tváří jako zakouřený jantar, podala do ruky celý rožeň ověnčený sibiřským šašlikem, napíchnutými kusy prudce opečeného masa, které příjemně a silně vonělo. Ten jejich způsob pečení hustě narovnaných plátků zvěřiny přímo v ohni měl něco do sebe. Velmi rychle, téměř rázem se po okrajích vytvořil škvarek, který zabraňoval vytékat šťávě a vysušovat maso. Stačilo jen zuhelnatělé kraje odseknout nožem a pustit se do vláčné a šťavnaté pochoutky připomínající biftek. Téměř nic, žádná živina se z masa neztratí jako při vaření nebo pozvolném pečení v troubě. Byla to ovšem úprava pro sibiřské poměry. Muselo být dost masa, nesmělo se s ním zrovna úzkostlivě šetřit.

Každý jsme drželi svůj rožeň a bylo na něm bezmála ke kilu šašliku. Duvančo s Čikundajevem se do svých porcí vrhli s neobyčejnou vervou a mlaskáním. Jak si dlouhými loveckými noži odřezávali přímo u úst kousky porcí, předváděli opět tak jako tehdy u nás na Usť-Anu hotový „šavlový tanec“. Olizoval jsem se. Bylo to zvláštní bělavé maso, podobné králičině. Vzpomněl jsem si na naše první setkáni.

„Medvěd?“ řekl jsem dobíravě.

„Nondo,“ odvětil Čikundajev s plnými ústy.

Nevěděl jsem, co je nondo, a Čikundajev bezradně krčil rameny; byl už dost opilý a mozek ho přestával poslouchat.

Chvíli se spolu všichni při jídle dohadovali, pak Duvančo zachrčel na ženu. Přestala ukusovat a vyběhla ven, zřejmě do druhé jurty, a za chvíli přinesla velkou rysí kůži.

Duvančo včera chytil rysa do želez asi deset kilometrů odtud, a to znamenalo dvacet rublů. Měli dnes proto s Čikundajevem společný důvod k pití.

Byli nesmírně rádi, že mě mohou hostit, a dělalo jim to dobře; oba se tvářili trochu povzneseně a dalo mi moc práce odmítat pít. Ještě mě čekala cesta. Myslel jsem na ni s obavami; musel jsem co nejdřív vyrazit, abych se pokud možno dostal do tábora, než zapadne slunce.

I za pohody a hodování v jurtě mě v srdci neustále hryzalo znepokojení a netrpělivost.

Duvančo s Čikundajevem už byli pořádně v náladě a stále si mezi žvýkáním nalévali. Naštěstí někde ztratili rezervní baterii do tranzistoru, a tak byl v tajze klid. Ale teď muziku nahrazovali křikem. Oba měli podlité oči a motali se; vypadalo to, že co nejdřív začnou na oslavu střílet. Také žena měla špičku; dítě ze mě po celou dobu nespustilo oči, stále s parožím u úst.

Trochu jsem se vzpamatoval. Dopil jsem čaj a zvedl se.

Nabízeli, že mě odvezou na saních, ale byli už tak opilí, že sotva stáli na nohou, a tak jsem s povzdechem odmítl. Vymluvil jsem se, že mám cestou pasti.

Zase jsem stál v mrazu před jurtou. Oheň venku dohasínal, jeho teplo přilákalo několik sobů. Strkali k němu čenichy, ale narážely lopatkovitými výrůstky do brlení dymokur, které před nimi chránily ohniště.

Duvančo s Čikundajevem mě chtěli alespoň vyprovodit. Čikundajev si v jakési světlé chvilce náhle vzpomněl, že by měl dojít pro chycenou ondatru. Ale poztrácel jsem je dřív, než jsme došli k Bambujce.

A tak jsem se plahočil zpátky. Zase to prázdné sněhové pole, nekonečná mrazivá bělost a obloha plná modravého ledu. Pruh slunečního světla na řece byl už velmi úzký; téměř celou plochu hladiny pokrýval stín pravého břehu. Jak jsem kráčel a čas ubíhal, slunečními paprsky ozářený cíp řeky se tenčil, až ho stín úplně pohltil.

Jen jednou bylo hrobové ticho přerušeno. Kdesi nahoře za skalnatým převisem, jehož okraj dosud ostře svítil, se ozvali kabaři. Tam někde se odbýval divoký souboj o kabaří samici.

Vůbec jsem se nezastavil. Nic, žádná zvěř mě teď nevzrušovala. Kdyby se na skalním ochozu objevil třeba tygr, bylo by mi to dočista jedno. Cítil jsem, jak mi ubývá sil; musel jsem pořádně zatnout zuby. Člověk vydrží fyzicky daleko víc, je-li psychicky v pořádku. Mně však nervy hrály. Co bude dál? Co se stane, co mám udělat, jestli Tolja nepřijde?

Pustit se samotný za Toljou by byla hloupost; zůstat tu déle sám a bezmocně čekat bylo zbytečné. Tím spíš, že Tolja se mohl opravdu dostat do úzkých a potřeboval pomoc. Všechno, jen ne rezignaci! Řekl jsem si, že ještě jeden den počkám. Potom zajdu znovu za Čikundajevem a požádám ho, abychom sjeli saněmi do průsmyku Ašankan.

Že mě to nenapadlo hned!

Do mozku mi stoupala krev. Co když Evenkové zatím zmizí? Měli před sebou několik set kilometrů lovecké cesty. Ale kladli ještě pasti. A zítra budou možná vyspávat.

Táhl jsem se s posledním vypětím vůle a také s neurčitou nadějí, že se Tolja zatím vrátil. Kolena mi už trochu podklesávala a na řasách jsem měl stále více ledu. Špatně se mi dýchalo.

Když jsem se konečně dovlekl k chobotu nad chatou, poslední jiskřička naděje pohasla. Už z dálky jsem viděl, že tábor je prázdný.

12

Asi po hodině – oheň už hřál – jsem ještě vyběhl pro trochu dřeva. Chystal jsem se opět celou noc topit a bez Tolji nebyla pila k ničemu. Sekání a štípání dřeva teď dalo mnohem víc práce. V tom strašlivém mrazu si ho člověk nikdy nestačil připravit větší zásobu.

A tu, když jsem se s náručí polen vracel do chaty, jsem zaslechl slabý, podivný zvuk.

Ohlédl jsem se.

Na řece, touž cestou, po níž jsem se přivlekl od Evenků, přijížděl kdosi na koni. Druhé zvíře šlo za ním.

Upustil jsem dřevo a šel na břeh. Tolja to ovšem nebyl.

Postava na koni byla zabalena v medvědím kožichu, s puškou na zádech.

V šeru, které padalo, koně téměř splývali se sněhem, srst měli ojíněnou. Z huby a nozder se jim kouřilo. Blížili se.

Kdopak to je? Napínal jsem zrak.

K velkému údivu jsem poznal Naďu.

Pracovala na poště a byla Genrietinou přítelkyní. Oba večery po mém příletu do Bambujky strávila společně s námi.

Naďa měla zatraceně těžký život. Její první muž vykupoval ještě před Genrietou od lovců kožešiny a byl pořádný mazavka. Jednou mu chyběly nějaké peníze. Pozval k sobě Evenky, právě toho dne na skok přijeli do vsi, přivezli nějaké kůže a ráno se opět chystali na měsíce zmizet v tajze. Hostil je lihem. Po půlnoci je s velkým křikem, který měli slyšet sousedi, vyhnal z domu. Jak se ukázalo, chtěl na milici Evenky obvinit z krádeže. Jenže jeden divoký mladík z opilosti prostřílel dveře jeho chalupy a Nadina muže smrtelně zranil. Vrah byl odsouzen. Avšak když rodina tohoto vraha přijela se soby do Bambujky, dával jeho otec dvěma Nadiným dětem pokaždé nějaké kožešiny. Později Naďa začala roznášet poštu. Nyní ji už po dva roky vozila do geologické stanice u říčky Ušmun, vzdálené osmdesát šest kilometrů. Pracoval tam i její nynější manžel. V létě cestu podnikala jednou týdně po příletu poštovního letadla; stačila do stanice dorazit za den. Za krátkých zimních dnů, plných mrazu a sněhu, sedala na koně a vydávala se na posílku pustým ledovým světem po čtrnácti dnech; nocovala v izbušce uprostřed cesty.

A teď. se. Naďa zčistajasna objevila u našeho srubu.

Snad mi nenese poštu? napadlo mě. Byla to pořádná zacházka, musela by z cesty do Ušmunu odbočit a urazit desítky kilometrů navíc. Ale i kdyby jí něco tak ztřeštěného napadlo, nemohla přece vědět, kde s Toljou toho času budeme.

„Hejí“ volala. „Jak se tu máte?“

Vyzařovala z ní radost, že jsem v pořádku a že mě u Usť-Anu našla. Pod krunýřem ledu na řasách a obočí se její oči zdály ještě černější; byly plné vlhkého lesku.

„Tolja tu není,“ řekl jsem rychle. V hlase mi zvučela starost. „Čekám už několik dní, odešel k průsmyku Ašankan.“

„Proto jsem přijela.“ Seskakovala s koně. „Hú-ú-ú. To je zima.“

Strnule jsem ji pozoroval. Zadýchal jsem se. Proto tedy přijela? Pak… „Co je s Toljou?“

Poprvé jsem otázku, která mě trápila po celé dny, vyslovil nahlas. Podupávala.

„Nedáte mi napřed trochu čaje?“ Mrkla po mně a vhrnula se dovnitř. „Hú-ú-ú! Tak jste tady nezmrz?“

„Co je s ním!“

„Měl nehodu. Ale už je to dobrý.“ Zadrhlo mi v hrdle. „Jakou nehodu?“

„S medvědem,“ řekla. „Chytili se spolu do křížku.“

„S medvědem!?“ Vyděšeně jsem na ni zíral. Jazyk mi dřevěněl. „Je raněný? Kde je?“ vyhrkl jsem.

„V Bagdarinu v nemocnici,“ řekla jakoby ledabyle.

„Ale pak…“

„Nebojte se – všechno je v pořádku. Je z toho venku a má o vás starost.“ Shodila se sebe kožich a otřepala se; tající námraza jí tekla po tváři.

„S medvědem?“ řekl jsem znovu. Dosud jsem se chvěl.

„Kdepak Tolja,“ řekla uznale. Šťastna, že dorazila a je v teple, si zapálila cigaretu.

A teď jsem se konečně dozvěděl, co se Toljovi přihodilo.

Došel v pořádku do průsmyku Ašankan druhý den k večeru. Vova se ve srubu dosud neukázal a Tolja se rozhodl, že den na něho počká.

Příští ráno sebral hrnek a sekeru. Šel k potoku, vzdálenému něco přes sto metrů, nasekat led. Murzik, který měl ještě stále pokažený čich, zůstal u chaty.

Potok byl promrzlý až na dno a jak se Tolja oháněl a bušil do Ledu, neslyšel šramot, který se mu ozýval za zády v roští. Potom už bylo pozdě.

Medvěd se proti všem zvykům nepostavil na zadní, ale zaútočil přímo v trysku. Tolja se sotva stačil otočit. Měl však ještě tolik duchapřítomnosti, že se rozmáchl a sekl. Zároveň ucítil strašlivý úder do obličeje, slyšel, jak mu praská levá očnice, a sekera mu vypadla z ruky. Medvěd ho chtěl oslepit. Vzápětí se oba překulili. Medvěd řval vztekem a bolestí. Sekl Tolju drápem do stehna a pak se mu zahryzl do levé paže, naštěstí přes vatovanou tělogrejku a svetr. V tu chvíli Tolja vytrhl z pochvy lovecký nůž a vrazil ho vší silou, která mu zbývala, medvědu do srdce. Oba dva klesli.

Uslyšel, jak Murzik chrčícího medvěda trhá. Bylo mu naprosto jasné, že si nemůže dopřát oddech, že se tělo ani mozek nesmí poddat nějaké únavě.

Stačilo na několik minut ztratit vědomí a byl by zmrzl. Musel napnout každičký sval a přemáhat všechnu bolest, aby se zvedl. Měl jedinou myšlenku: nezůstat tady. Zpátky! Dostat se za všech okolností zpátky do chaty!

Chvíli trvalo, než se mu podařilo vstát. S pohmožděnou nohou, prohry žnutým svalem na paži a poloslepý, s obličejem zalitým mrznoucí krví se přece jen dovlekl do srubu. Když překonal vlnu mrákot, znovu vylezl ven, v pokleku si omyl obličej ztvrdlým sněhem a trochu sněhu snědl, protože měl strašlivou žízeň. Potom přiložil do kamen a všechny rány, které na sobě měl, zasypal cukrem – Naďa mi řekla, že cukr přece konzervuje a zabraňuje krvácení a hnisání. Ovázal si rány košilí a natáhl se na lůžko. V bolestech čekal na Vovu – mohl tak vydržet několik dní, zásoby měl.

Vova ho večer našel takto zřízeného. Udělal, co bylo nejnutnější, uvařil mu silný masitý vývar, trochu čaje a vyrazil do geologické stanice v Ušmunu. Šel po celou noc a druhý den dopoledne. Odtud volali rádiem do Bapdarinu pro letadlo. Vova několik hodin spal a pak jel na lyžích spolu se dvěma členy expedice zpátky. Nejbližší možná přistávací plocha byla pět kilometrů od chaty na malém jezírku. Dorazili tam ráno, právě včas, aby rozdělali oheň, aby pilot, letící s lékařem, měl orientaci. Palubními saněmi pak dojeli pro Tolju a letadlo ho odvezlo do nemocnice.

Při Nadině vyprávění mi tělem projížděla ledová hrůza a zároveň mě spaloval oheň. Jaká to byla pro Tolju zoufalá situace. K tomu, aby se z ní dostal, bylo zapotřebí daleko víc síly, než jaká je pouze ve svalech. Představoval jsem si, co by dělal změkčilý člověk civilizace, kdyby ho medvěd přepadl tak jako Tolju. Odpověď byla prostá. Kdopak by si vzpomněl po úderu, při němž mu praskne očnice, s rozdrásaným stehnem a se zuby rozzuřeného medvěda zahryznutými v paži, že má v pochvě za pasem lovecký nůž.

Tolja se pustil do zápasu. Dal se do boje o život, který se v divočině ještě projevuje v původní ryzí podobě. Jako skutečný zálesák měl přímo v krvi velmi vyvinuté i obranné reakce proti všem nebezpečím.

„Je opravdu už mimo nebezpečí?“ zeptal jsem se tiše.

Naďa mě uklidnila.

„Všechno je v pořádku. Až na nějaké šrámy se z toho vylíže. Měl starost o vás, proto jsem tady.“ Pohlédla na mě. „Z Bagdarinu pro vás chtěli poslat, ale byla jsem právě v Ušmundu a dohodla jsem se s nimi. Ve stanici mi pro vás dali koně.“

Teprve nyní jsem si začal uvědomovat, že tady v Usť-Anu vlastně všechno skončilo.

„Zůstat tady déle už asi nemá smysl,“ řekla Naďa, jako by se obávala mé odpovědi. „Mám vám vyřídit, že u Okuňovského jezera se objevila velká smečka vlků a loví soby. Daba by tam letěl z Bagdarinu s vámi.“

Z Bagdarinu? Tam teď přece ležel v nemocnici Tolja. Mohl bych ho navštívit. A potom. Už mi nezbývalo mnoho času a mohl bych vidět lov velké vlčí smečky.

„Jak daleko je Okuňovo od Bagdarinu“? zeptal jsem se.

„To je blizoučko. Nebude to víc než dvě stě kilometrů. Přímo na sever.“

Se čtyřmi sty kilometry do Bagdarinu by mě tedy čekalo šest set kilometrů cesty.

„Za tři dny přiletí do Bambujky pošta. Když ráno vyrazíme, můžeme ještě letadlo stihnout.“

Ano. Tak se tedy pustím po stopách vlčí smečky, zatímco Tolja…

Náhle jsem se rozpomněl na své tři pasti, které jsem poblíž znovu nalíčil.

„Jsou tady pasti,“ řekl jsem zaraženě.

„Už jste jako lovci,“ zasmála se Naďa pobaveně; blaženě usrkávala čaj.

Ráno jsme naložili spacáky, kůže, pasti, všechny moje a Toljovy věci. Co jsem mohl, jsem oblékl na sebe. Bylo – 44° C.

Přišla poslední minuta táboření na Usť-Anu. Takto jsem si loučení nepředstavoval; ale věděl jsem už alespoň, že Tolja je v bezpečí, a na mě čekalo Okuňovské jezero – bylo to ono místo, kde Daba tehdy nachytal tolik ryb, že pro ně muselo přiletět AN-2 – a velká vlčí smečka lovící divoké soby.

Jistota o Toljovi a nová naděje pro zbytek mého pobytu v tajze mi zase vrátily čilost. Únava a deprese z bezmocného vyčkávání, které mě v posledních dnech tak tížilo a dusilo, byly rázem pryč. Jako bych se nadýchl kyslíku. V uvolnění, které jsem nyní pociťoval, se rozplýval i poněkud nostalgický stesk loučení.

Připravili jsme trochu dřeva; na drátech místo ručníků a ponožek visel před myšmi bezpečně chráněný plátěný pytlík cukru, svíčka, čaj a trochu sucharů. Kdokoli zmrzlý, unavený nebo hladový tu mohl nalézt útočiště a doušek první potřebné pomoci. Nalezne ji, i když chvil ku po našem odchodu drát povlékne silná námraza, která se spojí sledovým povlakem na stěnách. Vyšel jsem ven.

Ryska jako obvykle vyběhla se mnou do sněhu. Bezstarostně odcupitala k ohništi, vyšplhala na strom. Ale když jsem přirazil dveře a zastrčil závoru, v údivu se zastavila – a přiběhla zpět. Sedla si na zadní, zvedla ohon a udiveně se po mně ohlédla.

Odkud věděla, co přijde?

Cítila asi, že všechno, co se kolem mě dělo, bylo nezvyklé.

Vztyčila se a opřela tlapkami o dveře; zlostně zavřískala. S neuvěřitelnou rychlostí začala sekat drápky, hlavička s „natupírovanými“ ušními chvostíky se zvedala a klesala.

Chtěla dovnitř. Tak jako kdysi Murzik, když se dobýval za ní, aby ji roztrhal. Nebylo v ní nic přátelského ani přítulného – bránila si velké příjemné doupě.

Naďa se smála, už seděla na koni.

„Bude žít tady v parku,“ řekl jsem.

Na jaře se o ni porvou samci, uhnízdí se – a v zimě se tady objeví Tolja s Murzikem; začne nový kruh nesmlouvavě krutého a krvavého zápasu, který je podstatou života divočiny.

Vyrazili jsme Bambujkou dolů; nocovat jsme měli opět v izbušce u Kabaří stezky.

Od této chvíle nás po dva dny, hodinu za hodinou nemilosrdně spaloval mráz. Koňům se šlo bílou a rovnou ledovou magistrálou řeky lehčeji než při naší cestě do Usť-Anu, ale vydržet v sedle déle než hodinu bylo zhola nemožné. Nejprve mi tuhla kolena a vzápětí nato i chodidla a paty v teplých kožešinových untech. Když jsem zatřepal tuhnoucíma nohama, abych v nich rozproudil krev, kůň se dal do klusu. Roztřásl jsem set kůži jsem měl jako cizí, připadal jsem si zabalený do alobalu. Za chvíli jsem tak ztoporněl, že se mi zdálo, že kdybych spadl, roztříštím se jako zrcadlo na tisíc kousků. Slezl jsem – nohy se pode mnou podlomily. A trvalo hezky dlouho, než jsem se chůzí zase zahřál. Pak mi bylo lépe.

Bez hranic se kolem nás otvírala pustá, do oslnivého jiskření zakletá tajga.

Avšak i v tom vražedném mrazu, kdy arktický vzduch sužoval plíce a kdy jsem si co chvíli ohříval ztuhlé tváře a nos srstí palečnic, stále jsem vnímal zvláštní, drsně velkolepou nádheru pustiny. Vždy znovu mě fascinoval její přísný klid, v její strohé kráse nebyl ani stín lehkovážnosti. Za celou dobu pobytu na Usť-Anu jsem se jí nenasytil. A nejen to. Ještě jsem v ní byl, ještě čekalo pár dnů pobytu u, Okuňovského jezera – a už „jsem po ní pociťoval stesk. Už tehdy jsem věděl, že po ní budu stále víc hladovět; že mi vzpomínka na ni po celý život zůstane chlebem. Byla to výjimečná a nádherná doba, protože život v divočině se nedá ničím nahradit. Bylo to velkou zkušeností svobody a naprosté volnosti, kterou jsem v ní poznal. A snad právě tato svoboda a volnost, vykupovaná podmínkami, které od člověka vyžadují ustavičně překonávat vlastní pohodlnost, dodávala té stroze přísné, ledové a zdánlivě bezcitné tváři zimní tajgy opravdovou duši. Už teď jsem po ní – i přes

Toljovu nehodu – znovu toužil; po její chuti, plnosti a síle. Kolik takové opravdové, nespoutané přírody lidstvo na tomto světě ještě má?

Druhý den kolem poledne se začala krajina měnit; rozevírala se do šířky. Objevily se jižní hřbety Muji a panoráma Šamana. Opustili jsme řeku, která se příliš stáčela, a ubírali jsme se stezkou mezi břízami. Vzduch byl opět křišťálově čistý a slunce jako vždy nízké a perlivě bílé – vypadalo jako ojíněné.

Mráz stále více pálil; v sedle téměř mučil. Při pouhém pohledu na sedlo jsem cítil v žilách ledovou krev. Stále častěji jsme se ploužili pěšky; koně jsme vedli.

Šli jsme za sebou husím pochodem. Nemluvili jsme. Když jsem se o to pokusil, měl jsem ústa tak ochrnutá, že se nechtěla pohybovat; vlastně jsem jenom mumlal. Každé slovo narušovalo rytmus dechu, člověk se mrazem téměř zahltil. Napadlo mě, že této námahy jsou lovci skutečně dokonale ušetřeni.

Přimrzly mi řasy, při mžikání se vlhké kousky ledu okamžitě spojovaly.

Tvář tuhla do masky.

A pak jsem náhle zaslechl za zády výstřel. Ohlédl jsem se a protřel si oči – spatřil jsem Naďu s karabinou v ruce. Vyhoupla se na koně a klusala kamsi do bělostné jiskrné pláně.

Když se vrátila, kůň klusal se srncem přehozeným a uvázaným za sedlo. Nadiny oči pod krunýřem ledu se šťastně usmívaly.

Náhle jsem se zatěšil na lázeň; Genrieta mi ji jistě připraví. Vzpomněl jsem si, že tehdy, než jsme odjížděli, v páře, valící se z rozpálených a polévaných kamenů, voněl rojovník. Nyní se mi zdálo, že pořádná horká koupel byla to jediné, co mi na Usť-Anu a vůbec kdy v životě chybělo.

A potom se řídké, prochladlé slunce ztratilo a zářivě modrý led oblohy rychle zšedl; mrazivě v něm hrály první hvězdy. Konečně se ukázaly chalupy Bambujky. Ještě stále jsme nepotkali živou duši. Z komínů však stoupaly úponky bílého, křehkého kouře.

THEODOR MÚGGE PAUL JONES

„Něco visí ve vzduchu,“ řekl starý Blawerpoult a vystrčil hlavu z okna. „Ještě nikdy nás bouře neminula, když se bílý vrcholek zajiskřil do červena.“

Moře se proměnilo ve zlověstné burácení. Vtom vítr poněkud odhalil šedé roucho oblohy a nenadálá sluneční zář se konejšivě dotkla střech blízkého obchodního města Whitehaven.

Vstoupila žena.

„Molly je ve svém pokoji a pláče,“ řekla. „Tomáši, ty ji opravdu chceš provdat za toho kramáře ve Whitehavenu? Vždyť ho nechce. Brání se.“

Sehnutá postava Blawerpoultova se prudce napřímila a obličej mu zrudl zlostí. „Jen ať zas nezačíná! Pan Willby není žádný kramář, ale zámožný kupec. Však já vím, co v tom vězí! Ten mladý Ralf Sorton, že?“

„A můžeš jí to zazlívat? Ralf je pilný a hezký muž.“

„Zavolej Molly!“ poručil starý Skot. „Chci s ní mluvit. Pan Willby přijde ještě dnes.“

Za chvíli se otevřely dveře a v nich stála dívka moudrých očí a něžné tváře.

„Pojď sem, Molly!“ řekl její otec a vzal ji za ruku. „Poslyš, jsi naše jediná dcera, chci tvé štěstí. Willby je bohatý a dobrý člověk. Požádal o tvou ruku a dal jsem mu slovo. Jistě nebudeš odporovat.“

„Otče,“ odpověděla dívka, „nemám ho ráda, a tak si ho nemohu vzít. To by nebylo ode mne čestné. Byla by to lež…“

Vtom někdo zabušil těžkým železným kruhem na dveře.

„Už je tady!“ zvolal Skot. „Willby. Buď rozumná, Molly?“

Ubohé děvče se obrátilo se slzami v očích k oknu, ale hned zděšeně couvlo a vykřiklo. Za sklem na ni civěla příšerná tvář, rudá a nelítostná, vroubená rozcuchanými vlasy a divokým plnovousem. Veliké oči se zlověstně leskly.

Dveře se rozlétly a starý Skot již vztáhl radostně ruku, aby uvítal příchozího.

„Dobrý večer, pane Will…,“ ale další slovo mu odumřelo na rtech. Před ním stál cizinec. Byl útlé postavy, kterou zahaloval silný plášť, jaký nosí námořníci. Jeho chůze se vyznačovala lehkostí, hlava byla hrdě vztyčena a pohled přímý. V pravidelně utvořených tazích obličeje se zračila něha i smělost zároveň, ale ponejvíc odvaha.

„Odpusťte,“ řekl cizinec, „jdu kolem a vidím světlo a vás u stolu a tak využívám vaší laskavosti, abych se pozeptal na přesnou cestu do Whitehavenu. Co nevidět propukne bouře!“

„Je to asi půl hodiny, ale počítejte s obtížnou cestou. Jste unaven. Posaďte se a odpočiňte si!“ pobídl mladíka Blawerpoult. „Host, kterého čekám, vás potom doprovodí až do města.“

Molly dosud nespustila z neznámého oči. To že má být člověk, jehož tvář ji za oknem tak vyděsila? To je nemožné!

Mezitím starý Blawerpoult marně přemýšlí, koho mu tato tvář připomíná.

„Jste přece Skot, pane?“ zeptal se.

„Jak jste na to přišel?“ oživl cizinec.

„Vaše řeč mi tuto skutečnost prozradila. Pěkně vás tedy vítám, krajane! Mary, přines něco dobrého!“ pobídl Skot svou ženu. „Já přišel před patnácti léty do této země a žije se tu dobře. Je to země svobody.“

„Země svobody? Země porobených!“ odvětil mladý muž.

„Jakže?“ podivil se Blawerpoult. „Patříte snad také k lidem, kteří tu na všem vidí chlup a kteří sympatizují s Amerikou a snaží se vyvolávat nepokoje?“

„A vy se družíte ke Skotům,“ usmál se mládenec, „kteří se stali Angličany natolik, že nadobro pohřbívají své skotské jméno? Jde-li o peníze, pak už vás stará skotská svoboda nezajímá! Protože na tom se nedá nic vydělat, že? Proto se ani nestaráte o lidi, co žijí za mořem v koloniích, o jejich práva, která jsou zašlapávána. Jsou utlačováni, ale to se vás netýká. Váš obchod a továrny vzkvétají. Ale když konečně pozvedli zbraně, aby se osvobodili, tu křičíte: Na ně! Pověste zrádce!“

„Pane,“ přerušil ho Blawerpoult, „ještě dobře, že vás neslyší muž, kterého očekávám. Mluvíte jako Američan.“

„Chtěl jsem jen zdůraznit, že svoboda bez spravedlivosti je sobecká tyranie, a na rovinu, pane Blawerpoultef jsem Skot a Angličany nemám příliš v lásce.“

„Ale žijete v jejich zemi! A takovým, co mluvili jako vy, se už leccos přihodilo!“

„Tak vidíte! Nyní sám přiznáváte, jak to s anglickou svobodou vypadá. Ledaco se tu nesmí říkat nahlas. Buďte však bez obav! Přicházím z Londýna. A v Londýně mluví noviny i lidé zcela jinak.“

„V Londýně snad, mladý muži, ale zde dáváte v sázku krk. Tiše! Slyším kroky. Teď přichází ten pravý host.“

A Blawerpoult vyšel ven, aby přivítal obchodníka Willbyho, kterého poznal podle kroků.

Cizinec se pohodlně zabořil do křesla. „Kdo je to ten Willby?“ zeptal se.

„Kupec z Whitehavenu,“ šeptla Molly.

„A zároveň ženich!“

„Odkud to víte?“ polekala se dívka.

„Zaslechl jsem něco u okna a uhodl, co jsem neslyšel. Je ošklivý a starý?“

„Ano.“

„Provdáte se za něho, krásná Molly?“

„Ach ne! Ne.“

Děvče se málem rozplakalo.

„Víte co,“ těšil ji mladík, „spikneme se proti němu!“

„Ještě dnes mám říci ano.“

„To se nestane. A kdybych byl já na jeho místě?“

„Pane, jak můžete takhle žertovat!“ odpověděla Molly.

„Pst! Už jdou. Důvěřujte mi! Pomohu vám.“

Blawerpoult a Willby vstoupili do místnosti. Willby, skutečně odpuzující člověk s těkavým pohledem a povýšenou tváří, pozdravil dívku i její matku, která právě přinášela jídlo.

„Přicházíte, pozdě, pane Willby,“ řekl starý.

„To víte. Obchod mne zdržel,“ pravil host nepříjemným, krákoravým hlasem. „Představte si, četl jsem v novinách, že rebelové sem chtějí poslat pirátské lodě! Mějme se tedy na pozoru!“

„To bych řek!“ ozval se cizinec.

Willby se jako uštknut otočil po hlase a pak na Blawerpoulta:

„To je ten člověk, o kterém jste mi říkal?“

„Ano, pane Willby. Je to zřejmě námořník, který přichází z Londýna a Liverpoolu a má namířeno do Whitehavenu. Je tomu tak, pane?“

„Doslova. Byl jsem kormidelníkem na východoindické lodi, která nás propustila, a tak hledám štěstí zde.“

„Jak se jmenujete?“ pokračoval Willby.

„David, pane.“

„Můžete-li se legitimovat, Davide,“ podotkl velkomyslně obchodník, „může se stát, že bych vás mohl zaměstnat. Potřebuji kormidelníky pro dvě lodi.“

„Děkuji, pane,“ odpověděl k velkému překvapení všech mladý námořník. „Já toužím jen po oceánu.“

„I to je možné,“ řekl hrdě Willby, „máte-li znalosti, moje loď Vycházející slunce je připravena k odplutí do Jamajky. Chybí tam jeden pomocný kormidelník.“

„Je mnoho lodí ve Whitehavenu?“ zeptal se poněkud ironicky David. „Zítra tedy okouknu situaci a vyberu si loď, která se mi bude líbit. A pokud jde o ty pirátské lodi z Ameriky, myslím, že opatrnosti nezbývá.“

„Co vy o tom víte!“ mávl rukou Willby. „Co vůbec chtějí zde v Anglii?“

„Totéž, co Angličané dosud v Americe. Drancovat města, vypálit domy i lodi, zajmout lidi a odvléci je. To abyste poznali na vlastní kůži, co to znamená.“

„To říkáte vy?“ rozesmál se Willby. „Máte ruce jak slečinka, malé a bílé, i takovou postavu. A chcete mluvit o podobných věcech. Nevypadáte na zkušeného námořníka.“

„Však uvidíte! Zítra se o tom můžete přesvědčit.“

„No dobře,“ zamumlal Willby. „A teď už nerušme takovými rozpravami klid tohoto domu.“ Usedl k pro střenému stolu a dal se do jídla a pití. Cizinci ukázal záda.

Nastalo ticho. Ale trvalo jen chvíli.

„Ještě něco. Abych nezapomněl!“ ozval se znovu Willby. „Nedávno jsem četl v novinách zprávu, že rebelové najali nebezpečného piráta, který nyní brázdí moře svou lodí a zmocňuje se všeho, co mu přijde do cesty.“

„Piráta?“ zvedl hlavu Blawerpoult. „Jak se jmenuje?“

„Paul Jones.“

„Paul Jones?“ zamyslil se hostitel.

„Píší o něm, že je to mladý člověk, rodem Skot.“

„Skot?“ zvolal rozrušeně starý muž. „Je to možné?“

„Ovšem. Je velký, má obrovskou sílu a nosí divoký plnovous,“ vysvětloval Willby.

Starý Blawerpoult mluvil tiše se svou ženou. „Vyloučeno,“ šeptala. „To nemůže být on.“

„Kdo?“ zeptal se Willby.

„Ale! Když jsme ještě bydleli ve Skotsku, žil tam zahradník jménem Ned Paul. Říkali mu také Paul Jones. Často nás navštěvoval. Měl chlapce Johna Paula. Byl to divoch, ale jinak dobrý. Nesnesl, když se někomu dělo bezpráví. Sám byl chudý, ale pomáhal strádajícím, jak mohl. Velmi se tehdy přátelil s naší malou Molly a nazýval ji svou budoucí nevěstou. Chtěl být námořníkem. O zahradnictví neměl zájem. Táhlo ho to do světa. Jednoho dne se s námi rozloučil. Molly ho nechtěla pustit. Plakala a Paul ji konejšil: Tvůj John Paul se vrátí. Vrátím se jako bohatý člověk a pak se staneš mou ženou. Chudák John. Už se neobjevil.“

Willby vytáhl z kapsy noviny a zalistoval v nich. „To by souhlasilo,“ řekl. „Paul Jones je opravdu synem zahradníka. Čtěte!“ a podal noviny Blawerpoultovi. „Na jeho hlavu je vypsáno tisíc liber. Já sám bych je rád obětoval jen za to, kdybych ho uviděl… Přísahám!“

„Tak přece!“ vzdychl stařec.

„Hned bych se o to pokusil!“ vpadl do řeči cizinec, který doposud mlčky naslouchal. „Taková částka by mi přišla vhod!“

Všichni se rozesmáli.

„To byste tomu dal! Vy a takový obr! Přemohl by vás jednou rukou,“ posmíval se Willby.

„Nemohu tomu uvěřit,“ zaslzela paní Blawerpoultová. „Paul byl tak slaboučký, útlý. Nedovedu si ho představit jako pirátského obra, před kterým se každý chvěje.“

Vtom se opět ozvalo klepání na dveře. Vstoupil urostlý, mladý muž. Byl to Ralf Sorton.

„Pane Blawerpoulte, jsem velmi znepokojen, a proto spěchám rovnou do vašeho domu,“ řekl mladík a pohledem hladil milovanou dívku. „Cestou jsem spatřil na moři obrovskou loď, která se blíží k městu. Je to válečná loď. Cizí.“

Molly jen letmo opětovala láskyplný pohled Ralfa Sortona, ale pak stále úzkostlivě sledovala cizince, který náhle povstal a uchopil její ruku. „Nebojte se!“ zašeptal. „Důvěřujte mi!“

„Pane Blawerpoulte,“ obrátil se pak ke starci, „jsem tady, abych dodržel slovo. A přicházím ve spravedlivé věci. Nejsem žádný zloduch, jsem váš přítel.“

„Kdo jste?“

„Zeptejte se Molly. Jistě mne už poznala.“

„Paul Jones!“ zvolal stařec. „Syn mého starého přítele. Skot. A přišel jako…“

„Jako lupič? Ne. Cítím se povolanější než vaši lordové. A mé svědomí je bílé, bělejší než svědomí všech vašich lordů. Jsem občan Spojených států, kapitán jejich válečné lodi, syn nové svobody. Bojuji proti útlaku a bezpráví. Můj otec by byl na mne hrdý. Jistě už nežije. Ano, Molly, jsem zde. Své sliby dodržuji. A vy, Mary Blawerpoultová, vy máte tutéž laskavou tvář, i když dnes už velmi vrásčitou, jako tenkrát, kdy jste ubohému, hladovému Paulovi tak mnohdy podala krajíc chleba s máslem a často ho těšila, když býval smutný, protože neměl matku. A ty, Molly, která jsi plakala, když jsem odjížděl, a které jsem slíbil, že se vrátím, až budu bohat, zde tedy jsem a domnívám se, že pan Willby nebude mít nic proti tomu, splním-li své slovo.“

Willby se mezitím odebral ke dveřím, jako by co nevidět chtěl vzít do zaječích.

„Žádné hlouposti, pane Willby!“ varoval ho Paul Jones. „Dům je obklopen mými lidmi a vy jste zajatcem. O svůj život se nemusíte strachovat.“

„Co ode mne tedy chcete?“

„Zatím jen tolik, že půjdete se mnou do Whitehavenu,“ odpověděl Paul Jones. Pak otevřel okno a zavolal: „Pojď dovnitř, Davide!“

Chlapík jako hora, jehož divoký obličej s rozcuchaným plnovousem za oknem nahnal Molly tolik strachu, stál v mžiku před svým velitelem.

„Tito lidé,“ ukázal Paul Jones na Blawerpoultovu rodinu včetně Rolfa Sortona, „budou dopraveni na palubu naší lodi a nesmí jim být zkřiven ani vlásek.“

„Jdeme!“ pobídl je poněkud drsně David.

„Co se s námi stane?“ zanaříkal starý Blawerpoult a obě ženy se rozplakaly.

Republikán pohladil Molly po tváři a tiše řekl: „Buď bez obav, Molly! Věř svému příteli, který to s tebou myslí dobře a chce jenom tvé štěstí. Nic se vám nestane. Na mé lodi budete víc v bezpečí než zde.“ Pak beze slova pokynul Willbymu a oba vyšli ze dveří.

Rodina Blawerpoultová s Ralfem Sortonem následovali Davida. Cesta vedla dolů k pobřeží. Moře bylo tiché. Z temnot se vynořili dva muži. Vyslechli Davidův pokyn a pak jeden z nich popadl Molly, druhý muž se chopil její matky. Obě ženy zděšeně vykřikly.

„Mlčte!“ zabručel David. „Neseme vás do loďky, abyste se nemusely brodit vodou. Loďka nás dopraví k lodi našeho velitele.“

A tak se stalo.

Mezitím se Paul Jones a kupec Willby blížili k městu. Bylo již velmi pozdě. Město klidně spalo. Proti nim se pohyboval stín. Byl to muž vysoké postavy. Paul Jones sevřel kupcovu ruku a položil ji na jednu z kapes. Výhružně zašeptal: „Běda, jestli něco prozradíte!“ A Willby ucítil obrysy revolveru a hranu ostrého nože.

„Dobrou noc, Willby!“ pozdravil neznámý.

„Co tak pozdě?“

„To víte, obchody! A potkal jsem přítele. Poseděli jsme trochu ve výčepu.“

„Ale buďte opatrný v těchto dnech! Něco se chystá. Rebelové prý jsou na cestě. Může se přihodit, že mezi nimi bude i obávaný Paul Jones!“

„Paul Jones?“ zvolal republikán pobaven. „To je panečku chlapík! Každému nahání moře strachu!“

„Babám a zbabělcům snad!“ řekl muž, ve kterém kupec poznal zdejšího námořního kapitána Plunketta. „Jen ať přijde! Bude-li jednou zde, zmocníme se ho jedna radost! Já sám bych se chtěl s ním střetnout. Padne-li m n ě do rukou, bude po nebezpečí z toho piráta,“ vychloubal se Plunkett. „Nejsem nadarmo kapitán Plunkett!“

„To by se mohlo stát, kapitáne!“ řekl Paul a prudce stiskl paži svého zajatce.

„Vy jste námořník?“

„Ano. Jsem prvním kormidelníkem na lodi pana Willbyho Vycházející slunce,“ odpověděl republikán. „A pokud jde o Paula Jonesa, myslím, že kdyby pirátské lodi chtěly napadnout Anglii, musely by tak učinit zde, kde obchod není chráněn.“

„Hm,“ zamumlal Plunkett. „Nejste hloupý. Přes svou chabou konstrukci se zdáte být šikovný. Mám dojem, že patříte k odvážným námořníkům. Nechcete sloužit u mne?“

„Rozmyslím si to, Vaše Milosti,“ pravil Paul Jones, „a nebude-li pan Willby proti tomu, uvidíte mne zítra na palubě své lodi.“

„Dobrá,“ souhlasil kapitán Plunkett, „přijďte a běda pak Paulu Jonesovi!“

„A co Molly?“ obrátil se Paul na obchodníka. „Jste starý muž a ona krásná mladá dívka. Nedovolím, aby si s vámi zničila život.“

„Je-li vám to proti mysli,“ zachvěl se kupec, „rád se jí vzdám.“

„Tak vy jste ke všemu ještě zbabělec!“

„Zde je můj dům,“ řekl Willby zkroušeně. „Vstupte, kapitáne!“

Kupec zavolal služebnou, aby hosta uvedla do jednoho z pokojů v prvním patře. Ale Paul Jones se ohradil: „Ta dívenka je unavena po celodenní práci. Ať jde klidně spát. Zaveďte mne do svého pokoje. A stačí láhev dobrého vína.“

Willby poslechl.

„A nyní udělejte rychle, co chcete udělat! Nakonec byste mne stejně zabil. Tak to radši udělejte hned!“

„Cože? Vidím, jak málo mne znáte. Usuzujete jen podle nepravdivých povídaček,“ usmál se Paul Jones.

„Co tedy…?“

„Vyplaťte mi tisíc liber!“

„Jak to?“ zděsil se kupec.

„Tak brzy jste zapomněl na své slavnostní prohlášení?“ smál se Paul Jones. „Vypsali na mou hlavu tisíc liber a vy jste přísahal, že je rád zaplatíte, budete-li mne moci jen uvidět. Tato chvíle nadešla. A nejen to! Jsem dokonce pod vaší střechou, popíjím s vámi víno a nežádám víc než oněch tisíc liber.“

Lakomý kupec se všelijak vymlouval, ale nebylo mu to nic platné. I on musel dodržet slovo.

„A nyní pojďte se mnou!“ rozhodl Paul Jones, když přijal peníze. „Jsou tři hodiny.“

„Cože!“ vyskočil Willby. „Co ještě ode mne chcete? Své peníze jste už dostal.“

„Jako správný hostitel mne musíte všude doprovázet. Půjdeme.“

Šli tichými ulicemi města k přístavu. Obloha byla plna hrozivých mraků, občas sprchlo, ale příboj byl klidný. Na východě už svítalo.

„Co je to tam?“ ukázal Paul Jones na temný bod v moři.

„To je loď kapitána Plunketta Kačer.“

„Nu, brzy mu oškubáme skvostné peří!“ smál se Jones.

Nato stačilo Jonesovo zapísknutí a jeho věrní se vyrojili ze všech zákoutí přístavu, aby vyslechli jeho rozkazy.

„Kde je naše loď?“

„Čeká na vás, kapitáne. Vše je připraveno.“

Paul Jones nastoupil s kupcem do bárky a přikázal zapálit všechny lodi v přístavu. Přístav vzplál jako pochodeň. Město se probudilo a zazněly výkřiky. Lidé se ujali záchranných prací. Nakonec se jim podařilo oheň uhasit. Lodi však byly znatelně poškozeny. Byl to majetek bohatých, lakomých kupců a mezi nimi i lodi Willbyho. Willby lomil rukama a zapřísahal pirátského kapitána, že se z něho stane v budoucnu spravedlivý muž, a nabídl mu ještě dalších tisíc liber, které vzal z obavy před ztrátou s sebou. Paul Jones mu slíbil, že-ušetří jeho dům a další majetek, dostane-li od něho písemné prohlášení, že se vzdává Molly.

Zanedlouho se ocitli na veliké lodi, která nesla jméno Střelec. Vysoko na žerdi si pohrával vítr s vlajkou Spojených států amerických. V podpalubí navštívil Paul Jones své chráněnce. Všichni byli dobře pohoštěni. Ralf Sorton se dojemně staral o Molly. Paul Jones přistoupil, sevřel dívčinu ruku a řekl:

„Tak co, Molly? Jsi spokojena? Smím doufat, že se staneš mou ženou?“ Molly polekaně odtáhla ruku a s úzkostí a láskou pohlédla na Rolfa. Paul Jones pochopil. „To nevadí, Molly,“ usmál se trochu smutně, „tehdy jsme byli dětmi. Tys mi nic neslibovala. Jenom já slíbil, že se pro tebe vrátím. Tu jsem. Ale chápu tě. Miluješ tohoto mladého muže, který ti může poskytnout klidný, šťastný život. A co já? Zůstanu divochem. Nadevše miluji moře. A to je ustavičný pohyb mezi životem a smrtí. Věř mi však. Myslím jen na dobro všech utlačovaných, ubohých lidí.“ Potom spojil ruce obou milenců a hlavu nevěsty ozdobil drahocennými šperky. „Blawerpoulte, příteli,“ obrátil se pak na starce, „tito dva lidé se upřímně milují. Požehnejte jejich sňatku!“

„To není možné,“ zhrozil se Blawerpoult. „Moje dcera je zaslíbena kupci Willbymu.“

Paul Jones mu ukázal Willbyho prohlášení, že se Molly vzdává, vytáhl oněch dva tisíce liber a pravil: „A toto je pro začátek!“

„Nedávno byly ještě moje!“ ozval se Willby.

Starý Blawerpoult konečně svolil, ale pod jednou podmínkou: peníze dostane on. Paul Jones mu je dal a stařec je vtiskl do dlaně Willbymu se slovy: „Moje dcera není tak chudá, jak myslíte. Dva tisíce liber dostane ode mne jako svatební dar. Vezměte si svoje peníze!“

„Ale nyní se musíte všichni vrátit domů,“ řekl Paul Jones. „Brzy nastane boj. Proto zde nemůžete zůstat. Moji lidé vás dovezou zpět do města, kde už je klid,“ a rozloučil se srdečně se svými přáteli. Obě ženy slzely, i starý Blawerpoult byl dojat, protože poznal, že Paulu Jonesovi jde opravdu vždy o spravedlivou věc a spravedlivé potrestání každé nelidskosti. Bohatým bral, co nepoctivě nabyli, a obdaroval chudé a poctivé lidi. Chtěl, aby mohli svobodně žít. bez vykořisťování a útlaku. Aby mohli nahlas říkat pravdu. Pokud mohl, ušetřil lidské životy a bojoval hlavně moudrostí. Blawerpoult objal otcovsky mladého námořníka a všichni nastoupili do připravené bárky.

Slunce se již chýlilo k západu a Plunkettův Kačer plul pomalu směrem ke Střelci.

„Ta bestie pluje k nám!“ křičel kapitán Plunkett. „Ohi“.

„Co je?“ odpověděl Paul Jones. „Co je to za loď?“ zeptal se Plunkett. „Nevidíte vlajku? Je to americká loď Střelec.“

„Kdo je jejím kapitánem?“

„John Paul Jones! Jen pojďte blíž! Čekáme na vás.“ Následovalo podivné ticho.

Potom se ozval znovu Plunkettův hlas: „Máme vás, Vzdejte se! Nic vám nepomůže. Jsme silnější a vyzbrojenější než vy!“ Při posledních slovech vyšlehl ze Střelce plamen, který přeťal stožár Kačera.

„Oheň!“ zavelel Plunkett.

A nyní nastal boj, který zaujal v dějinách amerického námořnictva tak zvláštní místo.

Brzy zastřela obě lodi hustá kouřová clona. Na pobřeží sledovali diváci napjatě tuhý boj. Obrovská loď Kačer ztratila svůj nádherný vzhled. Netrvalo dlouho a staroanglická vlajka klesla do moře. Na jejím místě se objevily hvězdy jiné vlajky.

Paul Jones přeskočil na dobytou loď. Tam ležel v krvi kapitán Plunkett. Jones se k němu naklonil a umírající kapitán poznal ihned muže, se kterým v noci hovořil uprostřed spícího města. „Copak chcete, kormidelníku,“ řekl namáhavě. „Přicházíte pozdě. Se mnou je konec.“

„Dodržel jsem slovo, kapitáne Plunkette,“ odpověděl bojovník. „Představuji se vám na palubě Kačera: Paul Jones!“

„Paul Jo…!“ sténal Plunkett a pozdvihl ruku jakoby k úderu, ale neměl už sil a tělo se zvrátilo nazad. Byl mrtev.

Poté zahlédl Blawerpoult a jeho přátelé na stožáru Střelce vlajku Spojených států. Hrdě se rozvinula a stoupala k nebi.

„Žije“ zvolal starý muž radostně, „a tam ujíždí na nové krásné lodi do neznáma!“ Všichni se radovali. Paul Jones jim přirostl k srdci.

Slunce zahalilo obě lodi, které nyní tak poklidně pluly vedle sebe, svým zlatem. Nastal večer. A poté je přijala noc a moře tiše ukolébalo znavené bojovníky ke spánku.

Dne 8. května 1778 přistál Střelec se svou kořistí v Brestu. Jméno Paula Jonese se vyslovovalo v celé Evropě s obdivem. Byl hrdinou své doby.

(Přeložila –op-)

JURU VOJIŠČEV NEDOBYTÁ VÍTĚZSTVÍ

1

TROFEJE

Teta pracovala v kině, kde se promítaly retrospektivní filmy. Dávali staré kusy, na které skoro nikdo nechodil, protože filmové pásky stárnou a umírají stejně jako lidé.

Na podzim se brzy stmívalo, a když šel chlapec k tetě, už se rozsvěcely lucerny.

Přicházel k jednopatrové budově, šedivé a dost nevábné na pohled, vystupoval po schodech a viděl, jak teta u vchodu do sálu kontrolovala vstupenky.

Sál byl skoro vždycky poloprázdný a chlapec si mohl sednout, kam chtěl. Ale teta ho obyčejně posadila někde zkraje nebo, naopak dozadu blízko dveří, a když představení začínalo, sedávala si k němu.

Teta byla nemluvná. Osamělí lidé se projevují různě. Někteří mlčí jako chlapcova teta, jiní si stěžují na neúspěchy a v každém vidí nepříjemného člověka, od něhož se dá čekat leda nějaká špinavost. Ale teta si nikdy nikomu na svůj život nestěžovala a s nikým se neradila; občas se chlapci sice zdálo, že otvírá ústa, aby řekla: umyj se, udělej si úkoly, dojdi pro chleba, ale i když přinesl v žákovské knížce čtyřku, jen se na něj mlčky dívala, mlčky zavírala žákovku a beze slova odcházela do kuchyně. A pro chlapce bylo to mlčení srozumitelnější a těžší než jakýkoli trest.

Jen jednou řekla teta hodně dlouhou větu, bylo to před dvěma lety, když chlapec přijel. Bylo mu devět let a přijel sám. Vlaky s rachotícími koly a ječící píšťalou ho vezly k neznámé tetě, u které měl teď žít.

Nejel k ní, že by se mu chtělo, ale proto, že mu umřela maminka a otce už dávno neměl. Odešel a zmizel, jako se ztrácí osamělý obláček v modři oblohy. Když umřela maminka, napsali sousedé tetě psaní. A teta poslala telegram: Ať přijede. Nejspíš si neuvědomila a možná že ani nevěděla, kolik je mu let, myslela, že je už velký a může sám jezdit vlakem.

A chlapec jel.

Sousedé sebrali mezi sebou peníze a poprosili průvodčí, aby na chlapce dohlédla a dovezla ho až do toho města, až do toho domu, kde bydlí, jeho teta.

Průvodčí dávala na chlapce pozor a on šťastně dojel.

Teta na něj čekala na nádraží. Neměl téměř žádné věci, jen maličký uzlíček, v němž byly jeho košile, rodný list a tenoučký svitek peněz – a to bylo všechno. A když ho teta spatřila, rozpřáhla náruč, přitiskla ho k sobě a s pláčem i v smíchu zašeptala:

„Jak to, že jsi dojel, takový maličký?“

Chlapec se zprvu trochu polekal její přísné tváře a celé její postavy, hubené a rovné jako tyčka, potom zjihl a div se nerozplakal, protože ho už dávno nikdo nehladil po hlavě a neříkal mu laskavě „maličký“. Šli s tetou domů. Bylo to kousíček cd nádraží. Teď chlapec za nocí slyšel, jak se na svých cestách domlouvaly posunující lokomotivy, jak duněla kola dlouhých souprav, a připomínalo mu to jeho dlouhou cestu, kterou podnikl sám a ničeho se přitom nepolekal.

Když přišli ž nádraží, řekla mu teta ještě několik slov. Ale to už byla slova podobná nynějším, krátká a dost neurčitá: „No tak, jdi se umýt. Potom pili čaj. Teta pila čaj z talířku. A chlapec, když to viděl, také ho pil z talířku. Teta se na něj jen mlčky podívala, a když polil naškrobený ubrus, neřekla nic; ale on pochopil, že je lepší pít čaj tak, jak to člověk umí, a nikoho nenapodobovat.

Později pochopil ještě mnohé. Ale zpočátku si jen pomalu zvykal na tetu, na její dům i na noci, kdy slyšel pískání lokomotiv; stesk mu zalézal do duše a on plakal, kousal do polštáře, ale plakal potichu, aby nevzbudil tetu, která spala u protější stěny. Plakal tak, aby ho nikdo neslyšel. Bylo to veliké chlapecké hoře. Hoře, protože si neměl s kým popovídat a protože neměl maminku, která, i když ho někdy trestala, přece jen všemu rozuměla.

Druhý den po příjezdu odešla teta časně ráno z domu, a když se chlapec probudil, byl v pokoji sám. Prošel se bytem, po chodbě, zašel do kuchyně, prohlédl si plynový sporák – takový neměli, když žil ještě s maminkou –, potom šel z kuchyně znovu do chodby a spatřil dveře. Otevřel je. Za nimi byla tmavá místnůstka, kde byly staré věci. Byla to komora. Komůrka na staré krámy.

Chlapec tu chvíli postál, podíval se na ty věci a šel zpátky do pokoje. Sedl si na pohovku, na níž spal, a seděl tak chvíli s rukama v klíně a se skloněnou hlavou.

A když přišla teta, chlapec ještě seděl s rukama v klíně, se skloněnou hlavou, a koukal na podlahu.

„Umyl ses?“ zeptala se teta.

„Ne,“ řekl chlapec.

Teta už nic neřekla. Vyndala ze síťovky dvě láhve kefíru, postavila je na stůl a vedle položila velkou a dlouhou šišku chleba podobnou krokodýlovi.

Chlapec vstal a šel se mýt. Myl se pomalu, myslel na cosi dávného, co mu ještě nevymizelo z paměti. Mýdlo ho štípalo do očí, voda byla ledová a zábla do obličeje.

Potom se utřel do huňatého ručníku a šel snídat.

Od toho dne plynul chlapcův život klidně a pravidelně, obklopen obrovským mlčením věcí i tetiným.

Neměl hračky, a proto si sám vymýšlel hry. Teta mu nekupovala hračky snad proto, že by byla lakomá – to chlapec chápal –, a ne proto, že by neměla peníze. Prostě v tom neviděla žádný smysl, měla za to, že hračka je dobrá pro lenochy a hlupáky, ale rozumným lidem, jako je on, je lepší kupovat knihy s barevnými obrázky, a hračky že jsou zbytečné.

Tak plynul čas v prázdném bytě. Teta odcházela do práce navečer a přes den byla obyčejně doma. Někdy chodili s chlapcem do kina. Ne však do toho biografu, kde pracovala, ale do jiného, poblíž jejich domu. Chodili na dopolední představení a seděli vedle sebe. A chlapec toužil, aby mu aspoň někdy něco řekla. Ale ona neřekla nikdy nic.

A pokaždé, když za ní přišel do práce (chodíval tam málokdy, jenom když mu bylo moc smutno), myslel, že dnes mu konečně něco řekne a vytáhne možná z kapsy nějakou hračku a dá mu ji. Ale to se nestalo. Teta ho posadila v poloprázdném sále na volné místo, pak zhasli světlo, promítačka zalála hučet a na plátně se objevila písmena. Dříve četl chlapec špatně, ale teď už sám skládal z písmen slova, protože už končil třetí třídu a hodně slov už mu bylo docela srozumitelných.

Tady předvádějí staré filmy. V těch se kdovíproč neuváděla jména herců, zato vždycky byla nejdřív kratičká předmluva o několika větách: „Tento film byl získán jako válečná trofej…“ A chlapec přemýšlel, co je to za slovo „trofej“. Slyšel a věděl, že kdysi dávno – dvacet let byla podle jeho představ strašně dlouhá doba – byla veliká válka s Němci a my jsme zvítězili. A tyhle německé filmy byly přivezeny právě odtud. Ale slovu „trofej“ chlapec přesně nerozuměl. Pro něho byla tato válka tak vzdálená a nepochopitelná, jako nám jsou vzdálené a nepochopitelné války peloponéské.

Jednou také dávali starý film. Teta ráno řekla:

„Chceš přijít dneska do kina? Bude zajímavý film.“

Chlapec byl překvapen tou spoustou slov, jenže teta se podivně usmála. A on řekl:

„Přijdu.“

Když seděl ve škole, začalo pršet. V říjnu nejsou deště nic neobvyklého, ale jemu se zdálo, že prší jako naschvál proto, aby nemohl jít na ten film.

Lilo celý den. Chlapec si napsal úlohy a seděl, čekal, až bude půl páté, aby mohl jít za tetou. Déšť bubnoval do okna. Kapky stékaly po skle, začalo se stmívat a chlapec se choulil v předtuše, jak se mu chladné kapky podzimního deště dostanou za límec a stečou mu po těle.

Když se velká ručička na hodinách přiblížila k šestce a malá se posunula blízko k pětce, vyšel z domu. Chlístal silný a neutuchající déšť. Bušil do asfaltu a ve vzduchu se od toho vznášel pravidelný a jednotvárný šum. Chlapec utíkal v proudech deště, protínal pramínky vody a rozrušoval ten jednotvárný šumot. Déšť lil, ale chlapec přesto utíkal po chodníku a bál se jen, že promokne do poslední nitky a teta mu řekne: „Jdi domů.“

Vešel do klubu, vystoupil po schodech do prvního poschodí, spatřil tetu a podivil se. Byla dnes taková zvláštní – měla na sobě své nejlepší šaty, jenže už vyšly z módy, toho si chlapec všiml.

Stála ve dveřích omládlá, vypadala jako směšné děvčátko, které se náhle vrátilo ze země smutku, kde je proměnili v suchou a mlčenlivou tetu. A když spatřila chlapce, tu se jí na tváři objevil ten utajený úsměv, který po celý čas schovávala – vždyť neměla nikoho, na koho v se mohla usmát; ale tu přišel chlapec, a je důvod k úsměvu. A úsměv vylétl a zůstal sedět na jejích nalíčených rtech jako pestrý červený motýl.

„Už jsem myslela, že nepřijdeš. Venku tak prší… Jsi jistě celý promoklý.“

„Ne,“ řekl chlapec, „nejsem promoklý. To je jen tak… svrchu.“

„No dobře, jen koukej, ať nenastydneš,“ řekla teta, jako by tato slova mohla chlapce ochránit před nastuzením.

Sál byl jako obvykle poloprázdný. Teta chlapce usadila a znovu se postavila ke dveřím a čekala, až zhasne světlo. A už zhasli… Teta rychle vešla do sálu a sedla si vedle něho. Najednou se podivil: teta tak nezvykle voněla voňavkou. Potáhl nosem. A ta vůně mu „byla podivuhodně známá, příjemná a radostná. Vzpomněl si, že takhle voněly mamince šaty, když odcházela do divadla. Na chlapce dolehlo cosi nepochopitelně silného, smutného i radostného současně, a uvědomil si, že teta je mu stejně drahá a blízká jako maminka. A zatoužil jí říci „mamičko“ – jako mamince – a přitisknout se k ní.

Podíval se na ni a viděl, že má oči rozšířené a ústa pootevřená, jako by očekávala něco známého a velice vzácného.

Film začal, rozsvítil se nápis Velký valčík, ozvala se hudba a chlapec s očima upřenýma na plátno se chystal jako obvykle přečíst: „Tento film byl ukořistěn jako trofej…“ Ale nápis tam nebyl. Místo něho byla uvedena jména herců a potom už začal děj. Tu ucítil, jak se teti na ruka dotkla jeho ruky, a zaslechl její šepot. Rozume) pouze jediné slovo Andrej. Ale vždyť on se jmenoval jinak!

A chlapec začal mučivě přemýšlet a začínal cosi chápat, ale to cosi mu unikalo a nijak mu nemohlo proniknout do vědomí.

Sálem zněla hudba a na plátně tančila krásná žena v bílých šatech a v klobouku se širokou krempou velký valčík se skladatelem. A teta znovu zašeptala a chlapec zaslechl: „Jak to bylo dávno!“ A pochopil, že tetina slova nebyla určena jemu. Mluvila sama pro sebe, snažila se, aby vzpomínky byly živější a intenzivnější a aby si vyvolala obraz toho, s kým se tehdy dívala na tento film.

A chlapec také pochopil, proč se chvílemi mechanicky dívala na prázdné místo vedle sebe a znovu se vracela pohledem na plátno. Pochopil, že se najednou vrátila do oněch dní a do oněch let, do té daleké a nedostižné země – do mládí, a kdosi, o němž si šeptala, sedí teď vedle ní a dívá se na tento film, který se jim asi líbil a viděli ho mnohokrát.

Toho dne byla tři představení a pokaždé se teta dívala. Na posledním představení se najednou rozplakala, vstala a vyšla ze sálu, ale chlapec zůstal sedět až do konce. Potom vyšel s ostatními diváky do chodby a uviděl ze na něj čeká. Mlčela jako dřív a na její tváři zas už nebyl úsměv. Ulétl jako motýl.

Teta ho vzala za ruku a šli domů.

Přestalo pršet. Mokrý asfalt se leskl ve světle luceren. Bylo už kolem jedenácté.

Chlapec se zeptal:

„A proč tam dneska nebylo napsáno, že byl získán jako válečná trofej…?

„Tenhle film nebyl ukořistěný,“ řekla teta, „je to americký film, starý… předválečný…“

„A co je to trofej?“ zeptal se chlapec.

„Ale tak,“ řekla teta. „To je to, co se bere, když se vítězí. My jsme porazili fašisty a vzali jsme jim nějaké filmy jako válečnou kořist.“

„A to se musí dělat?“ zeptal se chlapec. „Brát kořist?“

„Asi jo,“ řekla teta, „ani sama pořádně nevím.“

„A ta válka, proč vlastně byla?“ zeptal se chlapec.

„Válka,“ opakovala teta, „tomu budeš těžko rozumět. Počkej, až trochu vyrosteš, pochopíš to.“

Opět mlčeli. Už skoro u domu se chlapec zeptal:

„A ten… na kohos myslela, ten byl taky ve válce?“

Teta se na něj podívala, potom ho najednou k sobě přitáhla, ale hned ho zas opatrně odstrčila.

„Neptej se mě, chlapče, to bylo už dávno… Kdybych se byla radši na ten film nedívala. Bylo to tak dávno, chlapče,“ řekla teta. „To jsme tenkrát ještě nebydleli tady, ale kousek odtud, v dělnické kolonii. Teď tam jezdí elektrický vlak. A jede se tam všeho všudy půl hodiny. Kdybych chtěla, mohla bych se tam rozjet třeba zítra. Vlaky tam jezdí často. Půl hodiny tam a za půl hodiny jede druhý vlak zpátky.“

„A kde je teď?“ zeptal se chlapec.

Teta se odmlčela a chlapce napadlo, že po velké válce, když ten, kterého milovala, přijel, přivezl hromadu filmů, tehdy ještě nových, ale dnes už starých a nepotřebných; a on ty filmy tehdy ukořistil a nějaké z nich asi daroval tetě; a pak se mezi nimi něco stalo, tak jako to bylo s maminkou a s tatínkem, a on najednou zmizel, jak mizí osamělý obláček utopený v modři oblohy.

Doma se šel chlapec mlčky před spaním umýt. Slyšel, jak si teta svléká své nejkrásnější šaty a věší je do skříně A když vstoupil do pokoje, měla už na sobě stařičký župan a na stole stál čaj. A pili ten čaj mlčky.

2

VĚCI

Mezi odloženými věcmi v komoře stálo staré clavicembalo1. Vedle něho staré křeslo s odřeným sametovým sedadlem. Byly to věci z jednoho století, z osmnáctého. A hospodyně je odnesla do komory, protože byly už docela k nepotřebě, staré a k ničemu se nehodily. –

Stály tu vedle sebe a zdálo se, že co nevidět vejde do tmavé komory s pavouky veliký maestro Mozart, usedne do starého křesla s odřeným sametovým potahem, zvedne desku clavicembala a začne hrát. A tóny zazní docela jako tenkrát, když bylo clavicembalo mladé, a to bylo před dvěma sty lety, a možná ještě dřív.

Nikdo však nepřicházel do tmavé komory, kde stálo staré clavicembalo a staré křeslo. Byly tu i jiné věci – petrolejová lampa, kartáč s úplně vydřenými štětinami, klec na ptáky (pták už dávno umřel nebo uletěl) a ještě spousta všelijakých jiných věcí. Jako by samy zapomněly i svá jména, protože už nebyl nikdo, kdo by na ně vzpomínal. Vždyť duše věcí – to je člověk.

Jen někdy, když zůstával chlapec sám doma, vymýšlel si hru na cestování. Vystupoval na palubu své lodi, manévroval s ní a plul dlouhou chodbou z tetina pokoje. A byl to pustý průplav, že nebylo vidět ani daleké ostrovy. A kolem dokola byla tichá a nekonečná noc. A pak, když proplouval kolem kuchyně a sousedních dveří, zahýbal do úzké chodbičky, na jejímž konci byla komora. To byl cíl jeho putování.

Vstupoval do komory, chvíli tu postával a pak rozsvěcoval světlo. A jestliže se v šeru zdálo, že věci jako by se sem do komory hodily, při jasném elektrickém světle vypadalo naráz všecko jinak. Věci složené a naházené, jak se dalo, jako by se za ten nepořádek styděly a nenápadně se snažily schovat se jedna za druhou, ustoupit někam do tmavého kouta. Ale světlo je nelítostně osvětlovalo a ony se divily své nemohoucnosti a zbytečnosti.

Jen clavicembalo plné šrámů, odřené a otlučené, na kterém znělo jen několik kláves, tu stálo hrdě, přísné a lhostejné k neklidu věcí. Jako by v těch okamžicích ožívalo, neschovávalo se před světlem, naopak, radovalo se z něho.

A křeslo, které stálo vedle, bylo také klidné. Křeslu bylo všechno lhostejné. Jako by bylo mrtvé. Ještě žilo, staré křeslo. Jeho duše však dávno zemřela, protože duše věcí – to je člověk.

V křesle sedávala kdysi krásná dívka. Čekala na svého ženicha. A když přišel, vyskočila, odstrčila křeslo a běžela mu naproti. A potom se dívka provdala za toho člověka, kterému bylo křeslo úplně lhostejné. Ale za nějaký čas se v domě začalo dít něco nepochopitelného a křesla se zmocňoval strach. Hospodyně si teď do něho zřídka sedala, aby si odpočinula. Potom muž té ženy zmizel a křeslo slyšelo, jak plakala. Nyní sedávala dlouho v křesle, které bylo tehdy docela mladé, a psala dopis svému muži děkabristovi, jak mu říkali lidé přicházející občas do tohoto domu, a posílala ho kamsi daleko, daleko, kde byly kruté mrazy. A křeslo slýchalo za dlouhých nocí, jak žena pláče, jak husí brk skřípe po papíře, a v slabém světle svíc vidělo, jak žena chodí po pokoji a nenachází klidu a nemůže si najít místečko v zšeřelých pokojích.

Křeslo radši na nic nevzpomínalo, jen na tu dávnou historku, která byla spojena s jeho mládím. Nic jiného si nepamatovalo, jen tu překrásnou ženu, která v noci plakala a psala dopisy o lásce svému muži na dalekou Sibiř. Na nic jiného nechtělo vzpomínat, protože když umřela jeho paní – a umřela docela mladá a krásná –, bylo křeslu náhle úplně jedno, sedí-li v něm někdo, nebo ne. To zemřela křeslu duše – protože duší věcí je člověk. A křeslo si už lidí nevšímalo. Stárlo, stárlo a umíralo, a pořád nemohlo umřít.

Chlapec přicházel ke křeslu a opatrně se v něm uvelebil i s nohama. Měl rád to staré křeslo, pociťoval v něm zvláštní pohodu a mír. Usínal v něm, když nebyla teta doma. Křeslo necítilo jeho tíhu. Chlapec mu byl i nebyl lhostejný. Nebyl mu lhostejný, protože se občas dotýkal kláves clavicembala – a to připomínalo křeslu ty melodie, které zněly za života jeho paní, když se smála a zpívala, a ty zvuky se podobaly zvuku starého clavicembala. Zvuky! Křeslo si je pamatovalo. A to bylo jediné, co zůstávalo v prázdné a dávné paměti dřeva, které pořád nemohlo zemřít.

A chlapec si sedal do křesla a vztahoval slabé ruce ke starému clavicembalu. A zpočátku to byly mrtvé klávesy, nezvučné jako navěky oněmělé ryby, a nebylo slyšet nic, jen tupé údery, jako když se ťuká kostičkou na dřevo. Ale pak se prst najednou dotkl živé klávesy a ta vykřikovala, zvonila a divila se, poskakovala a tancovala jako maličká krasavice, která procitla z dlouhého spánku. A pak opět přišly mrtvé klávesy a zase se ozvalo jen ťukání kostičky na dřevo.

Podobalo se to –chůzi zamrzlým mrtvým městem třiačtyřicátého roku, když není sníh a tvoje kroky duní o zmrzlý krunýř země. A chlapec opět rychle přejel po klávesách, aby uprostřed mrtvého moře našel živé ostrovy.

Když se ozývaly tóny, clavicembalo se probouzelo. Probíralo se z letargického spánku, jeho šrámy a drápance se jitřily, mrtvé klávesy ožívaly a zaznívala hudba, která se podobá vyzvánění vzdálených zvonků. A clavicembalo vyprávělo chlapci svou historii.

Žil kdysi starý mistr. Všichni mistři jsou staří. Nikdo neviděl mladého mistra, protože mistr brzy stárne; neboť vědomosti a moudrost dělají člověka starým, a nikdo ještě nikdy neviděl žádného mistra mladého. Zato všichni viděli mistra už starého, s bradkou a s fajfkou v zubech. Mistr kouřil fajfku a stavěl clavicembala. Mistrovy ruce, staré ruce, uměly velmi mnoho. Byly stejně moudré jako on sám. A proto věděly, co mistr chce. Byl to mistr, jeden z mála, jací kdy žili na světě. Nepostavil těch clavicembal moc. Ale clavicembala žila zato velmi dlouho a hráli na ně velicí muzikanti.

Možná že je.to pohádka, a možná že je to i pravda, ale dřív než mě přivezli po dlouhé zimní cestě na saních sem do Ruska, byl jsem kdesi daleko, kde žil mistr, který stavěl clavicembala; byl už starý, když mě udělal, a potom umřel. A někde tam přišel jednou nevelký člověk a měl veselé ruce, a ty ruce byly lehké a zároveň silné. Byly podobné rukám mistra, který mě udělal. Ruce věděly, co chce jejich pán. A když se dotkl mých kláves, poznal jsem, že bych chtěl po celý život jen jediné: aby aspoň občas přišel a zahrál na mě, protože já, jako každá věc, jsem bez duše mrtvý; a duší věcí je člověk. Jenže takový člověk, jako byl veliký maestro Mozart, který jen jednou jedinkrát na mě zahrál, takový člověk se nemohl stát mým pánem. A to je vždycky smutné.

Chlapec rád sedával ve starém křesle a poslouchal vyprávění clavicembala. A přestože křeslu dávno umřela duše – když umřela jeho paní –, duše clavicembala, jíž se hřejivě dotkla ruka géniova, byla ještě živa. A i když mnohé klávesy byly němé a struny byly přervané, ty co zůstaly, uchovaly věcnou píseň dobru, kráse a tvořivému duchu. A té písni chlapec rozuměl.

3,

CIZÍ MYŠLENKY NAHLAS

Když mívala teta volný den, od časného rána prala. Brala prádlo, chlapcovy košile, prostěradla, šla do koupelny a zapalovala plyn. Chlapec slyšel hukot plamene a zmocňoval se ho nepokoj. Plamen hučel strašně, znepokojivě a varovně, jako by se chtěl vyrvat z hořáku a zapálit všechno kolem čistým modrým plamenem. Teta prala prádlo. Prala, až padala únavou, jako by chtěla uniknout nějakým myšlenkám, a jen práce ji mohla před nimi zachránit.

Když prala, ruce jí červenaly a otékaly v mydlinkách. Po prádle se teta dala do úklidu pokoje. Zuřivě zametala, myla podlahu, vynášela na dvůr stařičký kobereček a bušila do něj ze všech sil, jako by to bylo něco živého, co jí připadalo nebezpečné a strašné.

Jednou když začala prát, na okamžik zvedla hlavu a chlapec zahlédl, že pláče. Přikročil k ní, ale zůstal stát; ona ho však neviděla, sedla si na lavičku a seděla se sklopenou hlavou.

Chlapec odešel do pokoje a pustil se do úloh. Měl strach podívat se na ni. Ale teta odněkud vyndala tlustý sešit, byl celý zmačkaný a přelámaný. A začala v něm listovat a listovala dlouho a pomalu; dívala se na každou stránku, a ty stránky byly žluté a poskakovaly na nich fialové, inkoustem psané a už vybledlé řádky. A teta zašeptala:

„Kolik let jsem se už nepodívala do jeho deníku.“ Mluvila nahlas. Myslela nahlas. Chlapec měl dojem, že mluví k němu, a zeptal se: „Čí je to deník, teto?“ A ona mechanicky odpověděla: „Andrejův.“

„A kdo je to Andrej?“

„Prostě tak… člověk… Andrej Nikolajevič.“

„A kde je teď?“

Teta zmlkla a chlapce napadlo, že Andrej žije nejspíš v kolonii, v té, odkud teta přijela do tohoto města, kde žila kdysi dávno, když jí bylo tolik, jako je teď jemu, a když byla ještě tím děvčátkem, které jednou spatřil, když se spolu dívali na Velký valčík.

Teta zavřela sešit, ale on se zase sám otevřel, a chlapec si přečetl: „Deník Andreje Petrova.“ A teta zašeptala:

„Teď by mu bylo o dva roky víc než mně.“

Chlapec se chtěl zeptat, proč „bylo“, ale potom ho napadlo, že Andrej Nikolajevič asi tetu opustil, jako otec opustil maminku, a teď žije v té kolonii a nechce k tetě ani zajít; ale teta ho miluje, a proto pláče.

Teta se náhle vzpamatovala, schovala deník a usmála se na chlapce.

„Povídala jsem tu asi všelijaké nesmysly,“ řekla. „Ani nevím, co jsem ti to povídala.“

„Ale tak, nic,“ řekl chlapec, „nic zvláštního.“ A teta šla prát.

Chlapec ještě chvíli poseděl, potom sešel na dvůr a po asfaltové cestičce vyšel brankou na ulici a pustil se podél domu, už se začínalo stmívat, ale ještě nebyl úplný večer, protože obloha se matně leskla a lucerny, které se právě rozžaly, svítily slabě a jejich žluté oči se téměř slévaly se světlem odcházejícího dne.

Když se chlapec vrátil, teta už měla vypráno. Uvařila čaj a pili ho mlčky. Ale pak řekla:

„Jsem nějaká unavená. Na chviličku se natáhnu.“

Měla špatnou náladu a chlapec zase pomyslel na Andreje Nikolajeviče a na to, že lidé jsou k sobě navzájem asi velice krutí.

No vždyť jak to vypadá, ten Andrej Nikolajevič žije docela blízko tety, ale nechce k ní přijet. A teta – ona je přece tak hrdá – sama k němu nikdy nepřijde první, radši se bude trápit a čekat. A on možná stejně nepřijde, protože je asi hrozně bezcitný člověk.

Potom si chlapec vyndal knížku s barevnými obrázky. Byly to veselé obrázky, ale on se ani neusmál, když si je prohlížel. Byl ospalý a usnul, sotva se dotkl polštáře.

A zdálo se mu o jakémsi člověku. Ten člověk řekl: „Já jsem Andrej Nikolajevič.“

A hlas měl tichý a lhostejný – mrtvý hlas. Chlapec se polekal a se strachem se zeptal:

„A proč jste sem přišel, vždyť jsem vás nezval.“

„To nevadí,“ řekl Andrej Nikolajevič, „zval nebo nezval, prostě jsem tu. A pak, jenom nelži, sám jsi říkal, abych přijel k tetě. Tak jsem přijel. A kde je teta?“

„Spí.“

„Tak ji hned vzbudíme,“ řekl Andrej Nikolajevič. „Nemůžeme ji budit, je unavená.“

„Ty jsi ale!“ rozzlobil se Andrej Nikolajevič. „Já přijedu, a ty nechceš tetu vzbudit. No tak já jdu pryč a už nikdy nepřijdu!“ A hlučně zadupal v chodbě a práskl dveřmi.

Chlapec se za ním rozběhl, ale dveře nešly otevřít. Opřel se tedy do nich, vyběhl na schodiště a vykřikl: „Počkejte!“ Hlas spadl dolů, potom vylétl nahoru a v průjezdu to zadunělo. „Počkejte!“ A dole se kdosi zasmál tak strašně, až měl chlapec pocit, že mu srdce pukne strachy, ale přesto zavolal ještě jednou: „Andreji Nikolajeviči, neodcházejte!“ – a rozběhl se dolů. A dole se smál kdosi neviditelný a strašný, chlapec byl plný hrůzy, ale pořád utíkal a utíkal po schodech dolů, tam, kde se smál neviditelný, utíkal, zmíral strachem a křičel: „Neodcházejte, neodcházejte! Já ji hned vzbudím vzbudím…“ A v průjezdě se rozléhal křik a bylo v něm prázdno, a ta prázdnota byla tak obrovská, tak veliká a nesmírná, že si chlapec uvědomil, že ji nepřekřičí. A ticho skrylo Andreje Nikolajeviče. Schodiště se otáčelo chlapci pod nohama a ten neviditelný se už nesmál. A tím, že mlčel, bylo všechno ještě strašnější. Chlapec pocítil, že to už nevydrží, a vtom procitl.

Byla noc. Teta spala. Chlapec seděl na pohovce, přitisknutý zády ke zdi, a slyšel, jak mu srdce těžce a tupě bije. Byl to sen, uvědomil si a s úlevou si povzdechl.

4

LES

Každé ráno rozhrnovala teta záclony na okně a do pokoje vstupoval den. Každé ráno se chlapec vleže díval, jak vchází do pokoje světlo, jak šero mizí a předměty se stávají výraznými a zřetelnými. Přistupoval k oknu a dlouho se díval dolů na ulici. Pršelo, pod nohama chodců leželo mokré listí a chvílemi sem zalétalo pískání lokomotiv.

Jednou časně ráno se sám odhodlal rozhrnout záclony, šel k oknu, zůstal chvíli stát a hádal: bude svítit slunce, nebo bude zase pršet… Přál si, aby svítilo slunce, protože byla neděle a chtěl jet do lesa. A když rozhrnul záclonu, slunce hned nespatřil, viděl však, že od jejich domu se táhne velký stín, hustý a neproniknutelný, zatímco druhá strana ulice je osvětlena jasným světlem. Tak poznal, že vyšlo slunce. Stromy dole pod okny stály nepohnutě, listí na nich bylo tmavé a zdálo se, že už předem bylo prosyceno žlutým svitem, přestože na ně slunce ještě nedosáhlo teplýma rukama.

A chlapec začal skákat po pokoji a volal:

„Do lesa. Já pojedu do lesa.“

A teta se usmála, ale nic neřekla. O chvíli později vyšel na dvůr. Venku bylo pusto, ale ponuré stromy se dívaly docela vesele, jako by se napřímily a ozářené sluncem teď planuly rudým ohněm posledních listů. I když slunce vyšlo teprve nedávno, stačilo už vysušit louže a bláto steklo z chodníků a zmizelo, vždyť přece včera pršelo a hodně lidí přešlo po asfaltu.

Chlapec došel na stanici tramvaje a čekal, až přijede pětka. Nečekal dlouho. Tramvaj přijela, bylo v ní málo lidí. chlapec si sedl k oknu a díval se, co se děje venku; byla neděle, ještě hodně časně, a lidé nespěchali do práce,y proto mnozí ještě spali, ale leckdo si vyšel jen tak, podívat se na podzimní slunce, na žluté listí, na podzim, který vstoupil do města. Podzim se podobal bojovníku, který se přihnal na ryzákovi, vtrhl do města a zatopil ho dešti, ale pak se smiloval a poslal lidem slunce.

Tramvaj jela pomalu, jak o by i jí nastala neděle a ona neměla kam pospíchat. Tramvaj se divila: Proč dnes pracuju, když všichni odpočívají, a pomalu se plazila městem tam, kde v dálce byl velký městský park přecházející v les. Les se táhl mnoho kilometrů a nebylo mu konce a dalo se v něm i zabloudit a potkat vlky. A kdesi v tom dalekém lese, jak o tom vypravují kluci, vedla úzkokolejka; a k úzkokolejce přicházeli jeleni, vítali vlaky a z vagónů jim házeli žemle. Jeleni ty žemle jedli a kývali hlavami. Ale chlapec neměl v úmyslu jít tak daleko do lesa. Chtěl se jenom projít parkem a nasbírat si žluté listy do svého herbáře. Všichni chlapci a děvčata si dělají na podzim herbáře, a on se vsadil s jedním klukem ze třídy, že nasbírá nejkrásnější listy. A teď jel pro listí do městského parku.

Když tramvaj konečně dojela na konečnou a ta trocha lidí vystoupila, chlapec také vystoupil a šel k bráně parku. Vyběhl po nízkých schůdcích, prošel bránou a rozběhl se dolů s kopečka. Utíkalo se mu lehce a vesele. Les se zvedal docela blízko ozářený sluncem. V žlutém listí bylo cosi oslňujícího, cosi neobyčejného bylo i v samotném lese, který teď žil podzimním a neskutečným, pohádkovým životem.

Chlapec vešel do lesa. Stromy mu vykročily vstříc. Byly různé: jedny jako sloupy, přímé a vysoké, jiné stařenky, ohnuté a smutné, třetí zas jako mladí siláci, rozložité, statné a silné, a byly tu stromy tenoučké a útlé – prostě děti lesa, a všechny mu běžely vesele vstříc a kývaly na něj žlutými hlavami. A v lese nebyly už skoro zelené listy, jenom jeden strom byl úplně zelený, stál tu hrdý a mlčenlivý, a dokonce ani nešuměl ve větru. A možná že byl jenom smutný a záviděl ostatním stromům, že jsou tak žluté a krásné, zatímco on sám je zelený a obyčejný. Ale chlapec si pomyslel, že strom není ani trochu obyčejný. To v létě, když je hodně zeleně, tak je obyčejný, ale teď mu byl zelený strom milý, dlouho u něj stál, potom si utrhl lístek a opatrně ho nesl v dlaních. Tak šel pomalu parkem a sbíral listy. Byly veliké a krásné a bylo jich hodně, ani nebylo možné všechny posbírat.

Potom spatřil, že proti němu jde dívenka. Byla malá, měla červený kabátek a v ruce nesla velikou kytici listů. A držela také jablko, veliké jablko. Vyhazovala je do výšky a chytala. Když jím házela, listí se jí třepetalo v rukou. Vypadalo to, jako by držela plamen, který nelze uhasit.

Chlapec zůstal stát a podíval se na ni. Dívenka se na něj také podívala. A také se zastavila. A tak stáli, dívali se na sebe, ani se nepohnuli. Potom šel chlapec kupředu a dívka mu šla vstříc. Chlapec prošel těsně kolem ní, ještě jednou se na sebe podívali a odvrátili se od sebe. A v tom děvčátku bylo něco podivuhodně známého, ale co – to nedokázal říci, jen se mu náhle kdoví proč rozbušilo srdce. Ale proč mu buší, nevěděl.

Přešli kolem sebe, ale pak se chlapec obrátil a dívka se také otočila a najednou mu jablko hodila. Nechytil je, protože to nečekal, sklonil se a jablko zvedl, ale když se podíval, dívenka už rychle utíkala pryč a její červený kabátek se míhal mezi stromy a nad ní se třepetala ohnivá kytice, a ten oheň nebylo možné ničím uhasit.

A chlapec nevěděl, má-li za dívkou utíkat a dohonit ji, a proto zůstal dlouho stát s jablkem v ruce. Potom si sedl na bobeček, rozložil listy kolem sebe položil jablko a čekal Možná že se dívka vrátí. Ale nevrátila se. Strčil jablko do kapsy a šel dál do hloubi parku a jeho kytice se také začala podobat ohnivé pochodni a ten oheň nebylo možné ničím uhasit.

Ani nezpozoroval, jak překročil tu neviditelnou čáru, která oddělovala park od lesa. A teprve když už zašel daleko, uvědomil si, že zde je to úplně jiné, než to bylo dosud: stromy tu byly vysoké, tyčily se vzhůru k obloze a chlapce najednou napadlo, že to připomíná chrám, přesněji řečeno, nenapadlo ho to, protože přesně nevěděl, co je to chrám, ale cosi podobného se mu kmitlo v mysli, a zůstal stát.

Na okamžik dostal strach, viděl, že došel téměř až k úzkokolejce, kde jeleni přicházejí k trati, a že odsud nenajde cestu zpátky. A tehdy se dotkl rukou jablka a uklidnil se. Myslel na dívku a šel kupředu. Napadlo ho, že když jde celou dobu pořád vpřed, dokáže se po stejné cestičce vrátit zase zpátky. A strach zmizel.

Chlapec šel pomalu lesem, občas se zastavoval, aby utrhl list, který se mu zdál nejkrásnější. Šel velmi dlouho, až se kolem náhle setmělo, a strach mu znovu zabouřil v srdci. Vtom poznal, že zabloudil. Začal křičet a rozběhl se zpátky. Ale ať utíkal sebevíc, pořád se vracel na jedno a totéž místo – na mýtinku. Volal, utíkal a pořád se nemohl z té mýtiny dostat. Když už byl úplně utrmácený, klesl do trávy a myslel si: Tak to je konec, zabloudil jsem. A pak snědl jablko, které mu dala dívenka. A už nebylo ticho a klid, byl jenom strach.

Utíkal dál a les už mu nepřipadal vlídný a veselý. Stromy vystupovaly proti němu a děsily ho a v lese nebylo živé duše. Byl jen les a chlapec. A chlapec byl už docela vysílený a zoufalý, když vyběhl na kopec, les se před ním rozestoupil a on uviděl, že docela blízko vedou koleje. Byla to úzkokolejka; A z lesa vyšli jeleni. Měli veliké parohy podobné stromům a usmívali se na chlapce. Šel k nim a oni před ním neutekli. Šel vedle nich a oni šli vedle něho dotýkajíce se ho boky a usmívali se.

A pak uviděl okopy, byly dlouhé a kroutily se Jako hadi. Byly už napůl zarostlé a vůbec nebyly hluboké; ale takovéhle okopy znal chlapec velmi dobře. Na okamžik se zastavil, jeleni také zůstali stát, a vtom vyšel z okopu voják a řekl: „Jsi to ty, synku?“

A chlapec před ním úlekem couvl, avšak voják mu podával ruku a šel k němu; ale chlapec couval a jeleni mu stáli za zády a kývali hlavami. Voják však přišel blíž, dotkl se chlapce a ruce měl lehké a studené, jako by vůbec nic nevážily, přiblížil obličej k chlapcově tváři a řekl:

„Ach ne, zmýlil jsem se. Ale měl jsem taky takového, jako jsi ty. Jenže ten sem nikdy nechodí a nevím, jestli někdy přijde. Neví asi, kde jsem.“

Voják ustoupil, šel pomalu k okopu a ohlížel se. Potom si lehl na dno okopu a řekl:

„Honem odejdi. Teď půjdou do útoku.“

V dálce cosi zadunělo jako hrom, ale nebyl to hrom, protože byl podzim a dávno bylo po bouřkách. Voják ležel na dně okopu, v rukou měl samopal a vedle sebe si položil granáty, jako by na někoho čekal, ale nikdo tu nebyl. A když přišel chlapec blíž, už tam nebyl ani voják, byl tu jen okop, dlouhý a kroutící se jako had, byl už skoro zarostlý trávou a nikdo v něm nebyl. A jeleni zakývali hlavami a chlapec šel zase s nimi.

Tak šli dlouho a chlapec už neměl strach. Jen si myslel, že jeleni vědí, kam jít. A znenadání se les rozestoupil, jeleni pokývali hlavami a otočili se zpět, a on spatřil, že docela blizoučko se vine cesta vedoucí do parku. A park byl docela blízko. Ohlédl se na les, ale jeleny už nebylo vidět. Přitiskl si listí na prsa a rozběhl se po cestě do města.

5

PEVNOST

Chlapec se probudil neočekávanou předtuchou, která se ho zmocnila uprostřed noci.

Oknem proudilo slabé světlo. Chlapec seskočil z pohovky a šel k oknu. Odhrnul záclonu a přitiskl tvář na sklo. Venku byla zima, na ulici ležel sníh a ze sněhu vycházelo neobyčejné světlo, které ho probudilo. V pokoji bylo šero. Nad střechami stál veliký kulatý měsíc. Střechy byly zasněžené a na stromech také ležel sníh.

Chlapec postál chvíli u okna, pak ucítil, jak mu radostí buší srdce. Byla to divná radost, nepochopitelná, bezdůvodná. Prostě radost a hotovo. Zase si lehl, ale už nemohl usnout, a dlouho ležel beze spánku a chvílemi se díval do světlého okna. Potom usnul a zdálo se mu, jak jde po ulici zasypané sněhem a táhne za sebou nové sáňky. A potom letí na těch saních s vršku dolů, a sáně jedou a jedou bez zastávky.

Ráno ho teta vzbudila, mlčky ho berouc za rameno, a on se hned probral a vyskočil. Běžel k oknu, protože myslel, že se mu o sněhu jen zdálo, ale sníh ležel, bylo ho hodně, celé město bylo pod sněhem a klidná záře dne stála nad městem.

Chlapec vyběhl z domu. Do začátku vyučování zbývalo dvacet minut. Běžel po sněhu a mával aktovkou. A kluci, známí i neznámí, také utíkali a mávali aktovkami. A všichni byli zasněžení. Ještě ani nedošel ke dveřím školy, když začalo znovu sněžit. Byly to veliké, pomalu se snášející vločky sněhu, které znaly svou sílu, a sníh se sypal a sypal a sypal se na zem.

– Celé vyučování se chlapec díval z okna, ale sníh nebylo vidět, protože okno bylo vysoko nad zemí. Jen podle neobvyklého světla, které stoupalo od země, poznal, že sníh neroztál. A o každé přestávce vybíhal na dvůr. aby se podíval, zůstal-li sníh ležet. A sněhu bylo pořád víc, až se zdálo, že co nevidět zasype celé město až po střechy, nepřestane-li padat.

Ale konečně vyučování skončilo. Kluci utíkali hlučně po schodech. V šatně byla tlačenice. Zatímco si chlapec oblékal kabát, mnozí kluci už vyběhli ze školy a už se s křikem koulovali. Také se s nimi kouloval, ale potom se všichni váleli na jedné hromadě a s výskotem padali do závějí.

Teta už nebyla doma, když přišel. Rychle se najedl a přistoupil k oknu.

Na dvoře stavěli kluci sněhovou pevnost. Sníh byl vlhký a dobře se lepil do velkých hruď, z nichž stavěli stěny. Pevnost rostla, byla větší a větší, stále výš se zvedaly její stěny.

Tu chlapec zapomněl na úkoly a rozběhl se za kamarády, aby jim pomohl stavět pevnost. Valil obrovské koule sněhu. Nejdříve to byla jenom obyčejná sněhová koule. Ta se musela kulit po rovině, aby se obalila sněhem a změnila se v pořádnou hroudu, kterou jeden člověk stěží sám uzdvihl. A pevnost už stojí, vysekali v ní střílny a jemu řekli, že bude s ostatními kluky útočit; a několik jiných zalehlo v pevnosti.

Koule byly připraveny, někdo zahvízdal a útok začal. Utíkali krupobitím koulí, a chlapci zbyly už jen dva náboje, které si šetřil na poslední střetnutí v pevnosti. A vtom už vyběhli z pevnosti kluci a začal boj muže proti muži. Ale útočníků bylo víc a vtrhli do pevnosti.

Potom si všichni posedali na sníh a všichni měli divný pocit, že něco chybí. Ale co by mělo chybět, když je pevnost dobyta? Tu chlapec řekl:

„Už vím, čím to je. Nemáme žádnou trofej.“

„Jakoupak trofej?“ zeptali se ho.

„Obyčejnou,“ řekl chlapec. „Když je válka a někdo zvítězí, tak vítězové vždycky získají trofeje.“

„A jaké trofeje?“

„No filmy,“ řekl chlapec.

„Aha,“ zahučeli všichni, když si vzpomněli na těch několik ukořistěných filmů, které viděli. „A kde ty filmy vemem?“ řekli kluci. „To nevím.“ odpověděl chlapec.

A všem bylo trochu líto, že to není skutečná válka a nemohou získat válečnou trofej, a byli z toho otrávení. A nad městem znepokojivě a zvučně zavrčelo letadlo a přeletělo, zanechavši bílou stopu na prázdné, potemnělé obloze. Chlapci zvedli hlavy, aby se podívali; jenže letadlo zmizelo a jen zvuk jeho motoru se ještě vznášel nad zemí.

A potom jeden starší chlapec řekl:

„Vykašlu se na trofeje. Jen kdyby byl lepší sníh.“

A vyskočil a kopl do stěny pevnosti, ale stěna nepovolila. Proto ji začal bortit rukama a stěna se začala před očima udivených chlapců sypat. A on něco vykřikl a skočil na tu stěnu a stěna se zřítila; upadl společně s ní a chomáče sněhu se rozlétly kolem.

Tu všichni vyskočili a začali vztekle hulákat:

„Proč jsi to udělal?“

A on dlouho mlčel a nakonec řekl:

„A co s ní, s pevností… as trofejemi… Nepotřebujeme je…,“ a pomalu šel pryč. A všichni se dívali, jak odchází.

Všem bylo najednou tak podivně. A někdo velmi vážně řekl“

„A dobře, že to nebyla opravdová válka.“

6

CESTA

Teta ještě spala, když chlapec vstal; rychle se oblékl a snažil se. aby ji nevzbudil. Přešel po špičkách chodbu, otevřel dveře a opatrně je za sebou zavřel. Jen zámek tichounce cvakl. Pak se rozběhl dolů po schodech, bral je po dvou a rukama se přidržoval zábradlí. Jeho kroky se zvučně rozléhaly v prázdném a tichém průjezdu. Vyběhl na dvůr a po kluzké cestičce rychle vyšel brankou na ulici.

Bylo ještě velmi časně. Známé houkání lokomotiv, které ho v noci plašilo, ožilo v chlapcově paměti, a on si s radostí pomyslel, že teď také pojede a lokomotiva bude křičet hú-ú-ú, vagóny budou klepat koly a za oknem se budou míhat zasněžená pole, mlčenlivě lesy a zamrzlé řeky.

Na náměstí před nádražím se podíval na veliké hodiny. Bylo tři čtvrti na deset. Šel rychle k pokladně, protože vlak odjížděl přesně v deset a chlapec spěchal.

Po nástupišti přecházeli lidé. Nastupovali do vagónů předměstských vlaků a chlapec se na okamžik zastavil, aby si vybral, do kterého vagónu by měl nejspíš nasednout. Kolem přešli nějací mládenci a děvčata. Hlasitě zpívali: „A slova jsou jak lidé, i ta mívají rány. Slova pláčou jako lidé a v noci nemohou spát.“ Byla to smutná píseň, ale chlapci i dívky byli veselí. A smáli se, když tu písničku zpívali.

A chlapci bylo taky veselo, i když píseň byla smutná.

Šel za nimi. Ale teď už zpívali nějakou jinou písničku, veselou a žertovnou, a smáli se. A chlapec šel za nimi a usmíval se také.

Nasedl do stejného vagónu, do něhož nastoupili ti mládenci a děvčata. Měli torny a lyže a ve vagóně zavoněl lyžařský vosk, zavonělo to, jako to vonívá jen v zimě, když se do místnosti přinesou lyže. Kromě chlapce a té veselé party seděli ve vagónu ještě žena, stařík s nosem zabořeným do vatované vesty, a nějaká dvanáctiletá žabka. Chlapec si sedl k oknu a čekal, až se vlak rozjede; a zdálo se mu, že už se měl vlastně dávno rozjet, ale zatím pořád stojí a stojí na místě.

Ale už se slabě zachvěla podlaha, vagón sebou trhl nazad, pak vpřed. Nejdříve tiše a pomalu zaklepala kola a nástupiště se posunulo, ale pak už jel vlak pořád rychleji a rychleji a už se mihly budovy nádraží, výhybkáři se svinutými žlutými praporky, nějací lidé, kteří odklízeli sníh z vedlejších kolejí, semafor se zeleným okem, pak se mihly domy, domky a domečky a tu a tam v dálce lidé… A už vlak uhání, supí a odfukuje a chvílemi důležitě píská hú-ú-ú. Vagóny se lehce pohupují ze strany na stranu a chlapci je to příjemné; jako by plul lodí, a vtom se loď začala kymácet.

Hoši a děvčata zpívali všelijaké písničky a chlapec si zapamatoval slova: „Byl král jako král.“ Nic jiného si z těch písní nepamatoval, protože se pořád díval z okna, často zapomínal na všechno a neviděl a neslyšel nikoho, a jen pohyb vlaku, stále rychlejší a rychlejší, v něm probouzel jakési útržkovité a nejasné myšlenky, které jako by vznikaly z klapotu kol. Ty myšlenky se opakovaly a žádným dřívějším se nepodobaly. Byly to myšlenky kdoví o čem – neurčité myšlenky, které by se daly nazvat úvahami cestovatele.

Tak vlak jel a chvílemi zastavoval v nějaké stanici. Do vagónu přistoupilo ještě několik lidí, potom v příští stanici mládenci a děvčata vystoupili a v další stanici zůstal chlapec ve voze sám. Bylo mu trochu smutno, že je sám, a dokonce jaksi úzko. Ale sám nevěděl, čeho se bojí. A vlastně se ani nebál, jen na něj prostě dolehl neurčitý a trýznivý pocit, který vzniká v úplné samotě, ale hned zase zmizel, sotva se rozezpívala kola. A opět se mu vrátily myšlenky o ničem, které vznikají z pouhého tlukotu kol a hned zase mizí.

Vlak jel přesně dvacet minut. Chlapec to zjistil, když vystoupil ve stanici, kam měl namířeno, a podíval se na hodiny. Bylo čtvrt na jedenáct a pět minut. Teta se zmýlila, když říkala, že se jede půl hodiny. Cesta trvala pouhých dvacet minut. A chlapce trošku mrzelo, že jel tak málo, hned se však utěšil, když si uvědomil, že zpátky pojede taky dvacet minut – a to je dohromady čtyřicet.

Zůstal stát před nádražím. Kolem přešel nějaký kluk a táhl za sebou vzpouzejícího se psa. Pes nechtěl jít. Byl huňatý a krásný. A vzpíral se a současně zíval a líně vrtěl ocasem. Asi se mu chtělo spát a kluk ho někam táhl, jako by nevěděl nic lepšího. To si jistě pes myslel a v duchu na kluka huboval. Kluk si ho nevšímal a táhl ho, a pes se vzpíral.

Chlapec ještě chvíli postál, podíval se, jak kluk vleče psa za sebou, a potom se pustil po cestičce, která vedla do dělnické kolonie. Do kolonie bylo docela blízko, začínala hned za stanicí. A jen bylo třeba zjistit, kde bydlí Andrej Nikolajevič. Ale vždyť v kolonii se lidé navzájem znají. I domů je tam celkem málo, ne jako ve městě.

A proto chlapec zastavil první ženu, kterou potkal, a zeptal se jí:

„Kde tu bydlí Petrov?“

„Jaký Petrov?“ řekla žena.

„Andrej Nikolajevič,“ odpověděl chlapec.

Žena se na něj nějak divně podívala a řekla?

„Jdi přímo, potom zahneš do první příčné uličky, druhý dům od rohu.“

Žena šla dál, a když se chlapec ohlédl, také se ohlédla. A chlapce ohromilo, jak se tvářila – rozpačitě a nechápavě. A když viděla, že se chlapec na ni dívá, jako by se zarazila, otočila se a rychle šla ke stanici.

Slunce jasně svítilo. Vyšlo z mraků a stálo teď chlapci nad hlavou. Ne přímo nad hlavou, trochu stranou, protože bylo ještě brzy a slunce ještě nevystoupilo vysoko. Sníh byl modrý a bílý. Ležel chlapci pod nohama v hebkých závějích; chlapec je přeskakoval a cestička je obcházela. Byla pěkně udupaná, protože ráno po ní přešlo hodně lidí do práce.

Do uličky bylo už blizoučko; chlapec ještě nezahnul, a už viděl druhý dům od rohu, o němž mu žena řekla, a zamířil k němu. Cestička vedla mimo a k domku nevedly žádné stopy. Sníh před domem byl hluboký a neporušený, jako by už dávno nikdo z domu nevyšel. A přestože svítilo slunce, připadal chlapci dům zamračený a smutný. Zapadaje hluboko do sněhu, došel k vrátkům, otevřel a vešel na dvůr. Dvorek byl maličký, celý zasypaný sněhem, a před vchodem do domku stály dva stromy. Byly holé, jejich větve se táhly vzhůru, takže vypadaly úzké, jako by je sevřel chlad, ačkoli mráz nebyl moc silný.

Chlapec vystoupil po třech schůdcích a hledal tlačítko zvonku. Ale nebylo tu. A tak zaklepal nesměle a tiše, a když zaklepal, na chvíli strnul – zaposlouchal se, neozvou-li se uvnitř domu kroky. Ale všude bylo ticho, nikdo nešel otevřít. Bezděky si s úlevou pomyslil, že je možná dobře, že Andreje Nikolajeviče nezastihl. Odešel asi do práce, a chlapci se tím pomyšlením nějak ulevilo, protože ani pořádně nevěděl, o čem s ním bude mluvit, a měl z té rozmluvy strach. Pro všechno zaklepal ještě jednou, hlasitěji. Už se osmělil, když viděl, že není nikdo doma, nebál se klepat a nebál se setkání s tím, s kým si tolik přál mluvit. A opět mu odpovědělo ticho. Chlapec si ulehčeně povzdychl a začal sestupovat po schůdcích dolů ke svým stopám, vedoucím od vrátek k domu. A náhle – ani ne sluchem, ale celou svou bytostí – zaslechl uvnitř domu lehké kroky a pochopil, že teď mu někdo otevře.

Otevřela stařenka. Byla maličká. A možná že tak zestárla nějakým neštěstím, protože chlapec spatřil v jejích očích smutek. Vycítil, že tak smutní bývají jen velmi osamělí lidé. A řekl jí:

„Dobrý den, babičko.“

Dívala se na něj s údivem a řekla:

„Dobrý den, chlapče. Copak chceš?“

„Přišel jsem za Andrejem… Nikolajevičem,“ řekl nesměle chlapec.

A tu spatřil, jak sebou žena trhla, a polekal se, sám nevěděl proč. A žena řekla:

„A čí jsi?“

Zamyslel se a řekl:

„Ničí… Tak. Známý.“

„Známý?“ zeptala se žena. „Známý Andreje Nikolajeviče?“

„Ne, ne zrovna jeho,“ řekl chlapec. „Známý…“ A zapletl se, protože nevěděl, co říci.

Stará žena se na něj pozorně zadívala a řekla: „A co tu stojíme. Pojď dovnitř.“

A vešli do domu.

Nejdřív byl pokojíček, v něm nebyl skoro žádný nábytek – stál tu jen stolek u okna a židle. Z pokojíčku vedly dveře. Kam vedly, chlapec nevěděl, ale poznal, že dům má dvě místnosti.

V druhém pokoji stála postel, stůl pokrytý bílým ubrusem, na okně květina a na zdi visela fotografie mladého muže. Byl ve vojenské uniformě, ale uniformu měl docela jinou, než jakou nosí vojáci dnes. Chlapec nejdřív přemýšlel, co je na ní zvláštního, a když se podíval zblízka, viděl, že muž neměl nárameníky, ale na límečku blůzy byly jakési kosočtverečky.

Muž na fotografii byl velmi mladý. Mohlo mu být nanejvýš pětadvacet. Díval se na chlapce a bylo znát, že zadržuje úsměv. Chlapec poznal, že je to veselý a velmi hodný člověk.

„Svlékni se, chlapče,“ řekla žena.

Sundal si kabát a čepici a žena položila věci na židli.

„Posaď se,“ řekla.

A chlapec si sedl, ruce položil na stůl.

Žena si sedla proti němu a řekla:

„Ty nejsi zdejší, viď?“

„Ne,“ odpověděl, „přijel jsem z města.“

„Kdo je tvoje maminka?

„Já nemám maminku,“ odpověděl.

Stařenka se na něj podívala, a tu pocítil, že má v sobě něco, co je mu velice blízké. Uklidnil se a vyprávěl jí o tetě, o fotografii, kterou náhodou našel, a o deníku Andreje Nikolajeviče.

Žena ho poslouchala a nepřerušovala ho. Dívala se kamsi do prázdna, přímo před sebe, jako by tam viděla něco, co chlapec nemohl vidět. Potom řekla: „Jsem jeho matka.“

Nemusela to ani říkat, chlapec to ihned pochopil, sotva sem vkročil.

„A kde je Andrej Nikolajevič?“ zeptal se.

A žena řekla:

„Ten je daleko odtud.“

„Jak – daleko?“ podivil se chlapec.

„Andrej Nikolajevič zemřel,“ řekla žena. „Padl hned ve dvaačtyřicátém roce.“

Zavládlo mlčení. Trvalo dlouho, dokud žena nevstala, neprošla se po pokoji a neřekla:

„Znala jsem dobře tvoji tetu. Celou jejich rodinu jsem znala. Bydlili tady, blízko nás. Nebylo jim zřejmě souzeno být s Andrjuškou spolu, nebylo jim to souženo.“

Chlapec seděl mlčky a cítil, jak ho dusí nesmírná bolest. Andrej Nikolajevič mu byl cizí, strašně cizí. Nikdy ho neviděl, jen na fotografii. Ale byl mu něčím velice blízký, chlapec už přivykl myšlence, že se s tím člověkem setká, a připravil se na to. Ten člověk bude jistě hodný, laskavý a štědrý, takový, jak si ho vysnil. A když se chlapec dozvěděl, že Andrej Nikolajevič zahynul, jako by ho teď pochovával. A bylo to pro něj tak bolestné jako tehdy, když umřela maminka.

A chlapci bylo tak nesnesitelně hořko, tolik se bál, že se rozpláče, že vstal a zmohl se jen na jedno:

„Tak já půjdu.“

Ale žena také vstala, přistoupila k němu a položila mu ruku na hlavu:

„Nikam nepůjdeš,“ řekla. „Teď se napijeme čaje.“ A on zůstal.

Pili čaj dlouho; chlapec se dozvěděl, že žena byla učitelkou a teď je v penzi, že k ní chodí sousedé, a tak jí celkem není smutno a není osamělá. Ale v očích měla smutek a její slova nemohla chlapce oklamat. Nic jí neřekl, myslel jen na to, že prázdniny teprve začaly a že k ní může zajet ještě několikrát.

Za hodinu vyšli z domu. Žena ho šla vyprovodit na nádraží. Slunce vystoupilo výš a chlapec cítil teplo; a teplo bylo už dočista jarní. I sníh trochu tál, ale chlapec věděl, že do jara je ještě daleko, že jaro nepřichází naráz, a proto ho slunce nemohlo oklamat.

Stáli na nástupišti. Kolem přešel zase ten kluk se psem. Ale teď běžel pes vpředu a vesele mával ocasem. Přibyli ještě nějací lidé a vlak přijel.

Když už šel chlapec k vagónu, žena k němu přistoupila a řekla:

„Děkuju ti, maličký.“

„Za co?“

„Ale tak,“ řekla žena. „Prostě tak, děkuju ti.“

Usmál se na ni a ona se také usmála. Rty se jí zachvěly. Znovu ho napadlo, jak je stará a osamělá, a nastoupil do vlaku.

A když se vlak rozjel, uviděl ji ještě jednou za okenním sklem, spatřil, jak zvedla ruku. Ale neviděla ho, zamávala jenom tak, pro všechny případy – na rozloučenou. A vlak jel pořád rychleji a rychleji. A zase stejně klepala kola a vagón se houpal jako veliká loď, ale „teď z toho neměl chlapec žádné potěšení a neradoval se, že pojede ještě dvacet minut. Pohyb vlaku ho unavoval a trýznil a toužil být už co nejdříve doma. A vlak jel a jel a zdálo se, že ta jízda nikdy neskončí.

7

VELKÝ VALČÍK

Nejdřív byly prázdniny. Byl to jeden veliký a skvělý svátek. Všech deset volných dní se změnilo jakoby v jeden jediný, naplněný leskem vánočních stromků, hlukem, písněmi, mrazem, hvězdnými večery a vším tím, co časem chlapci tolik chybělo. A chlapec úplně zapomněl na své předsevzetí zajet ještě jednou k matce Andreje Nikolajeviče, zapomněl na tetu a na všechno. Jako by se rozplynul v zářivých světlech novoročních svátků a plul po třpytící se řece, která ho nesla někam daleko.

A když se jednou probudil, pocítil náhle slabý stesk a nepochopitelné prázdno v srdci. Náhle si uvědomil, že prázdniny skončily a dnes musí zase do školy. A ještě něco ho trápilo, nemohl se však upamatovat, co to vlastně je. A teprve když šel ráno do školy a u vysokoškolského klubu spatřil program a na programu stálo: „Dnes v 19 a v 21 hodin film Velký valčík“, uvědomil si, co ho trápí.

Zastavil se u programu a stál, dívaje se na výrazná černá písmena. A najednou se mu nechtělo jít do školy, přece však šel, protože teta neměla ráda, když zameškával vyučování; dokonce i když to bylo z vážných důvodů, ale dnes neměl vůbec žádný důvod.

Odseděl si ve škole tři hodiny, ale potom řekl učitelce, že je mu špatně, že ho bolí hlava a asi se nachladil. A učitelka, byla mladá a moc hodná, mu řekla:

„Tak jdi domů, Sašo, nebo z toho bude ještě chřipka.“

Radostí celý bez sebe seběhl po schodech do šatny, hodil na sebe kabát, narazil si čepici a vyběhl ven. Sníh se třpytil, byl hladký, ale nějaký zašpiněný, už nebyl čerstvý. Ještě se však leskl a třpytil a připomínal sníh novoročních svátků. Byl to pořád ještě veselý sníh a chlapci bylo veselo.

Dřív než došel domů. uzrálo v něm rozhodnutí. Od svátků mu zbyl ještě celý rubl, a ten rubl zrovna tak stačí na dva lístky.

Když mu teta otevřela, nic neřekla, jenom z jejího vzezření vyčetl chlapec údiv.

„Pustili nás dneska dřív, učitelka se rozstonala, má chřipku.“

Teta mlčky ustoupila a on vešel do pokoje. Mlčky prostřela teta na stůl, ale chlapec neměl na jídlo pomyšlení. Snědl několik lžic polévky a řekl:

„Nějak nemám chuť.“

„Jen to sněz,“ řekla teta.

A on polévku dojedl.

Dlouho nevěděl, jak má tetě povědět jednu velmi důležitou věc, nemohl se odhodlat a nakonec řekl:

„Nemohla bys dneska nejít do práce?“

„Co se děje?“ vyplašila se hned teta. „Zvou mě do školy?“

„Ne, kdepak,“ řekl chlapec.

„A není dneska náhodou třídní schůzka?“

„Není,“ řekl chlapec.

„Tak proč mám zůstat doma?“ zeptala se teta. „Nemůžu ti to říct najednou,“ odpověděl chlapec, „ale je to nutné, abys byla dnes večer doma.“

„Ale jsem přece zaměstnaná.“

„No přesto,“ řekl chlapec.

Potom se teta věnovala své práci. Zametla a umyla nádobí. A chlapec seděl u stolu a listoval v učebnicích. Nemyslel na učení, myslel na to, jak přemluvit tetu, aby zůstala dneska doma. Bylo to velice nutné. A ona nemohla nezůstat.

Šel tedy znovu k ní a podíval se jí do očí. Měla oči hluboké a on náhle poprvé uviděl – asi proto, že se jí prvně podíval do očí – uviděl, že v tetiných očích se na dně tají smutek stejně jako v očích matky Andreje Nikolajeviče. Nic neřekl, jen se jí podíval do očí. A teta mlčela. Přecházela chvíli sem a tam, postála u. okna, potom si náhle oblékla kabát a odešla. Bylo takové ticho, že slyšel její kroky na schodech. Kroky byly pomalé, nerozhodné, ale on věděl, že se jde pro dnešek omluvit z práce.

Zatímco byla teta pryč, vyndal schovaný rubl a zastrčil si ho hluboko do kapsy, aby ho neztratil. Seděl a trpělivě čekal na tetu a chvílemi si sahal na kapsu, kde ležely peníze. Teď byl pro něj ten rubl cennější než všechno zlato světa, dražší než všechny poklady. A jen on sám věděl proč.

Když se teta vrátila a chlapec se na ni podíval, hned věděl, že dnes do práce nepůjde. Viděl velice vzdálený úsměv, který se ještě neobjevil na jejích rtech, ale on už věděl, že se teta usmívá. A ona se opravdu usmála a řekla:

„No tak, dneska večer budeme spolu sedět doma, jak jsi chtěl.“

Chlapec na to nic neřekl. Složil si učebnice do aktovky, položil ji na poličku a šel se do předsíně obléknout. „Kampak jdeš?“ zeptala se teta. „Vrátím se hned,“ řekl chlapec.

Šel pomalu ulicemi, protože bylo ještě brzy. Myslel, že pokladna bude ještě zavřená. Ale když tam přišel, bylo už otevřeno – měli tu předprodej.

Chlapec podal pokladní svůj rubl a řekl:

„Dva lístky.“

Pokladní se na něj podívala z okénka: „Jenže u nás na večerní představení děti nepouštíme.“

„Ale já to nekupuju pro sebe.“

„Tak je to v „pořádku,“ řekla pokladní a podala mu dva lístky a ještě dvacet kopejek nazpátek.

Chlapec nesl lístky v ruce, nedůvěřoval ani vlastní kapse. Nesměl lístky ztratit. Chodil ještě chvíli kolem domu a potom se zeptal nějakého chodce:

„Kolik je hodin?“

A ten řekl:

„Tři čtvrti na šest.“

Chlapec tedy pomalu vystoupil po schodech a zazvonil. Nějakou chvíli při čaji teta mlčela. Potom se ale zeptala:

„No teď mi snad prozradíš to svoje tajemství? Povíš mi snad, proč jsem dnes měla zůstat doma.“

„Trošku později, teto,“ chlapec. „Vždyť už jsi dospělá, tak to můžeš chvíli vydržet. Měj prosím tě strpení.“

Teta se usmála, věděla, že když chlapec něco řekne, mluví pravdu, má už takovou povahu, nikdy nelhal a nedovede lhát. A jestliže potřeboval, aby dnes nešla do práce, znamená to, že je to opravdu třeba. A ona to respektovala.

Když chlapec uviděl, že hodiny ukazují šest, řekl tetě?

„Ještě bych se tě chtěl na něco zeptat.“

„A na co?“ zeptala se teta.

„Nemohla by sis obléknout ty šaty?“

„Které šaty?“ podivila se teta.

„No ty, vzpomínáš, jak jsme byli na Velkém valčíku.“ Teta se na něj několikrát v rozpacích podívala, ale řekla –

„Dobře, vezmu si je. Ale proč?“

„Vem si je jenom tak,“ řekl chlapec. „Mně se ty šaty líbí“.

Odešel do kuchyně a čekal, až se teta převlékne.

A když se vrátil do pokoje, uviděl tetu takovou jako toho večera, když spolu byli na tom filmu. A opět uviděl dívku, která se vrátila odkudsi ze vzdálené země beze jména. A dívka se usmívala.

„A teď spolu půjdem na jedno místo,“ řekl chlapec.

Oblékli se a vyšli z bytu, sestoupili po schodech a prošli brankou. Už nastal večer, rozsvítily se lucerny a slabě sněžilo. Teta mlčela a na nic se chlapce neptala, jako by se jí zmocnila jakási předtucha nebo nejasné očekávání, a zcela se podvolovala všemu, co řekl. Šli po chodníku, kluzkém a hladkém. Na chodníku se černaly cestičky a po nich se klouzali kluci. Rozběhli se a klouzali se po dlouhé klouzačce, v níž se odrážely lucerny.

Šli dost dlouho, protože chlapec nepospíchal. Do sedmi chybělo ještě asi půl hodiny. Vedl tetu různými ulicemi, aby nešli rovnou k vysokoškolskému klubu a aby nějak zabili čas. A teprve když už bylo za deset minut sedm – to chlapec viděl, když se podíval na osamělé hodiny, velké a smutné – začal pospíchat.

Došli ke klubu.

Když si teta přečetla název filmu, všechno pochopila a zůstala stát, jako by se neodvažovala vkročit do sálu, v němž se ten film bude teď promítat. Ale chlapec ji vzal za ruku, vsunul jí do útlých prstů lístky a řekl:

„Jdi, teto, počkám na tebe doma.“

„Copak ty nepůjdeš?“ řekla pomalu.

„Mě nepustí,“ řekl chlapec. „To jenom v tvém kině mě pouštěli. Ale sem mě nepustí.“

„Tak proč jsi koupil dva lístky?“ divila se teta.

„Tak je to správné,“ řekl chlapec.

„Sama nepůjdu,“ řekla teta. „Pojď, vrátíme se domů. Radši na ten. film nepůjdu.“

„Ne, ty půjdeš,“ řekl chlapec. „Půjdeš beze mne. Chci to. Tak je to správně, chápeš? A neprodávej ten druhý lístek a nikoho na volné místo vedle sebe nepouštěj. Moc tě prosím, jdi.“

Dokonce ji lehce postrčil. Á teta nerozhodně šla. Rozpačitě se ohlížela a chlapec dostal strach, že se teta najednou rozpláče, ale to by vůbec nebylo správné. Měla by jít do sálu a sednout si – aby vedle ní bylo prázdné místo, docela prázdné, aby na něm nikdo neseděl, protože to místo patřilo jednomu jedinému člověku, a ten se jmenoval Andrej Nikolajevič. Když zmizela teta za dveřmi, nešel chlapec domů, ale zůstal tu. Chodil kolem klubu a přemýšlel. Přemýšlel o mnohém, ale ty myšlenky byly zajímavé jenom pro něho samotného. A kdyby se je pokusil vyjádřit slovy, bylo by to marné – protože myslit je jedno a mluvit zas něco docela jiného. Když člověk mluví, nedostává se mu slov, slova jsou bezbarvá a mdlá, jako by se tím, že je člověk pouští na svobodu, zplošťovala a stárla, a ztrácejí svůj původní smysl.

Chodil kotem klubu. Lehce sněžilo a lucerny svítily. Naproti, na druhé straně, spatřil na stěně telegrafního úřadu hodiny a zdálo se mu, že se čas vleče překvapivě pomalu. A jen když na ně zapomněl a zabral se do svých myšlenek a potom se na ně opět podíval, tu ručičky jako by přeskakovaly po pěti minutách, velká se posunovala ke dvanáctce a malá k osmičce. A to nejhlavnější, nač chlapec myslel, to nejdůležitější spočívalo v tom, že ve dvacet nula nula jezdil vlak a tím vlakem se dalo za slabou půlhodinku dojet do dělnické kolonie.

Ale teta to nevěděla, jízdní řád znal přece jen on. Hledal v něm, když se chystal jet podruhé k matce Andreje Nikolajeviče.

Teď si přál i nepřál, aby teta vyšla před osmou. Sám nevěděl, co chce, jako by byl podnikl něco důležitého, ale nevěděl si s tím rady.

A když se velká ručička na hodinách naproti na telegrafním úřadu zachvěla na osmičce a obě ručičky, malá i velká, se téměř překryly, otevřely se dveře klubu a chlapec spatřil tetu. Nedíval se jí do tváře. Věděl, že pláče. Teta šla rychle, se skloněnou hlavou, ale on vytušil její slzy.

Nevolal na ni, prostě jí šel naproti.

A ona zůstala stát, div do něho nevrazila, a chtěla ho obejít, protože ho nepoznala. Řekl jí tiše:

„Teto.“

Ale ona pořád ještě nechápala, kdo to před ní stojí. Vytušila však, že je to chlapec, a ne někdo cizí a přitiskla ho k sobě.

A tu chlapec řekl:

„A víš, teto, že ses spletla? Do té kolonie se nejede půl hodiny.“

Nedíval se na ni, ale cítil, že ona se dívá na něj. A řekl:

„Ano, žádných půl hodiny, jenom dvacet minut. Vím to. A když teď hned půjdeme, stihneme ještě vlak v osní hodin.“

A šel napřed a šel rychle, protože musil pospíchat, vždyť vlak odjížděl přesně v osm hodin večer.