Boris Žitkov

Na moři

SMRŠŤ

„Ať táhne k čertu s těmi svými taškami!“ láteřil námořník Kovaljov. „Tak těžký náklad mi dá na palubu!“

„Už jen tisíc kousků,“ ozval se chraptivě starý lodník a rozmáznul si po zpocené tváři červený prach z tašek.

Slunce nesnesitelně pražilo; vrcholilo právě jižní léto.

Obchodník střešní krytinou se v kajutě hádal s majitelem lodi. Až na palubu bylo slyšet, jak se majitel – původem Řek – rozkřikuje:

„Chápeš, jak riskuju, náklad je přece nahoře, loď se může převážit, a ty mi nechceš přidat ani deset kopejek na tisíc kusů!“

„Vždyť je to blízko, kapitáne, co by kamenem dohodil a počasí je pěkné,“ prosil zasilatel plačtivým hlasem, „za dvě hodiny musíte být na místě. Pět kopejek přidám.“

„Za pět kopejek nás zaprodá,“ bručel na palubě námořník Kovaljov a ukládal tašky do řady. „Strhne se vítr a v tu ránu se převrhnem.“

„Co to říkáte? Je to pravda?“ vyděsila se žena, která stála poblíž. Držela za ruku asi osmileté děvčátko. Holčička jako rtuť nepostála chvilku na místě, teď právě si prohlížela vysoké stěžně a ráhna lodi se zakloněnou hlavou.

„Může se to docela dobře stát,“ řekl rozvážně Kovaljov, na chvilečku ustal v práci a pohlédl na ženu. Pak kývl smutně k holčičce. „Nelituje ani vlastní vnučku, natož nás. Zkuste mu to povědět.“

„Copak si dá říct?“ zašeptala žena a přivinula děvčátko k sobě.

Námořníci zatím nakládali další a další tašky, rovnali je do řad a ty pak upevňovali prkny.

Lodník je pozoroval, pokyvoval hlavou a v duchu o něčem uvažoval. Pak pohlédl na oblohu, přimhouřil oči a sklouzl pohledem až k obzoru. Moře bylo hladké bez jediné vlnky, lesklo se na slunci jako olej; zdálo se, že i ono těžce dýchá v tom nesnesitelném vedru.

„Takové bezvětří,“ řekl lodník, „to by v noci mohla přijít bouřka!“

„Ale to ne, to ne,“ brebentil kapitán, který zrovna vycházel z kajuty, „budeme mít dobrý vítr, pojedeme jako po másle! Jen s chutí do toho, mládenci!“ obrátil se na námořníky a najednou se rozběhl přes palubu k obchodníkovi s taškami.

Konečně bylo všechno naloženo. Loď Dva kamarádi odplula doprostřed přístavu a čekala na vítr. Slunce zapadlo, ale vedro nepolevilo. Všech pět námořníků stálo u zábradlí. Pokuřovali a plivali do vody. V přístavu se objevila světla, u kotviště zazářilo červené oko majáku.

Jeho odraz se kroutil ve vodě jako hádě. „Copak máš v té bedně, Nasťo, panenky?“ zeptal se Kovaljov děvčátka.

Na palubě u zábradlí stála velká bedna a děvčátko každou chvilku nakukovalo dovnitř síťovým příklopem. „Mám tam živého zajíčka,“ odpověděla Nasťa hrdě. „Ale jdi!“ řekl Kovaljov a hrábl rukou do bedny. Vytáhl za uši velikého zajíce. Holčička vykřikla a začala po něm natahovat ruce. Ale hned se uklidnila, námořník si zajíce šikovně posadil na ruku a začal ho něžně hladit obrovitou dlaní.

„A podívejme, to bude dobrá pečínka!“ ozval se zezadu námořník Dmitrij.

Nasťa se na něho polekaně podívala a upřela oči na Kovaljova.

„Žádné strachy, my ho nedáme! Dmitrij tě jenom škádlí,“ uklidňoval ji námořník.

„A co kdyby přišla bouřka,“ ptalo se děvčátko, „hodně zlá bouřka, to by zajíčka smetla vlna, viďte?“

„Odnesla by sis ho k dědovi do kajuty,“ chlácholil ji Kovaljov.

„Kovaljove, Dmitriji! Člun na palubu!“ ozval se vtom kapitánův hlas.

Kovaljov honem strčil zajíce nazpátek do bedny a šel vykonat rozkaz. Nasťa se teď od Kovaljova nehnula. Zdálo se jí, že je na lodi hlavní osobou; takový obrovský a ujal se jejího zajíčka. Námořníci vytáhli člun a položili jej dnem vzhůru přes tašky srovnané na palubě.

Od pobřeží horce zavanula bríza. Loď oživla. Všichni se dali do práce. Námořníci popadli páku kotevního vrátku a s reptáním a supěním vytáhli kotvu. Napjali plachty a Dva kamarádi propluli pomalu bránou přístavu. Bríza zesílila a loď lehce klouzala podél břehu. Rudé oko majáku zůstalo docela vzadu. Unavení lidé pospíchali na lůžka.

Kovaljov stál u kormidla.

„Pozor na vítr, Griško! To počasí se mi nechce líbit,“ varoval lodník. Díval se podél paluby, aby od oka odhadl rychlost lodi.

„Kdyby něco, vzbuď mě, Kovaljove,“ nabádal ho a obhlížel oblohu a plachty. „Určitě mě vzbuď, až doplujeme k mysu. Půjdu si teď na chvilku schrupnout.“

Lodník odešel unaveným krokem k společné kajutě posádky.

Kovaljov zůstal sám. Otevřeným světlíkem kapitánovy kajuty viděl, jak Řek cosi zapisuje do umaštěné účetní knihy. U kapitána na úzkém lodním lůžku spaly obě cestovatelky. Nasťa se usmívala ze spaní.

Té se jistě zdá o zajíčkovi, pomyslil si Kovaljov, a děda zatím pořád jen počítá peníze.

Najednou ustaly závany větru, loď se napřímila, přehoupla na druhý bok a začala se ztěžka a zeširoka, pohupovat. Od břehu však zavanula bríza a loď začala plout rychle jako dříve, naklánějíc se na pravý bok.

Kovaljov pozoroval neklidně obzor. Vpravo vycházel měsíc v úplňku. Jeho kotouč přetínaly dva úzké pruhy oblak. Nebe zesvětlelo a proti němu se ostře rýsovaly tmavé plachty lodi. Ale Kovaljov se upřeně díval k obzoru, kde vycházel měsíc. Sledoval oblaka a viděl nyní zřetelně, že se pohybují proti větru a postupují po obloze spolu s měsícem.

Bríza zesílila a loď plula rychleji. Kovaljovovi se zdálo, že spěchá do přístavu jako kůň, který kluše k domovu, zvětří-li nebezpečí. Kormidelník zbystřil pozornost a bedlivě poslouchal.

Náhle jeho ucho nachytilo nějaký hluk; připomínal vzdálené hučení lidského davu. Blížil se, sílil, a brzy se změnil v zuřivý ryk.

„Kapitáne,“ vykřikl Kovaljov, „od návětrné strany se žene smršť!“

Řek se jen ohlédl.

„Třicet devět a čtyřicet pět, třicet devět a… sakra!“ řekl a obrátil se zpět ke stolu.

Kovaljov se horempádem hnal ke kajutě námořníků. Hluk vzrůstal. V tu chvíli se již zdálo, že se proti lodi valí běsnící dav.

„Mládenci, vstávat,“ zařval Kovaljov. „Žene se smršť!“ Z kajuty vrchního lodníka vykoukl ospalý obličej. „Co tady hulákáš?“ bručel rozespale. „Smršť!“ zakřičel Kovaljov starému lodníkovi přímo do ucha. „Všichni muži na palubu!“

Ani nestačil domluvit, když vtom udeřil do lodi prudký nápor větru, hromovou ranou vrazil do plachet a Dva kamarádi se prudce obrátili na levý bok. Kovaljov se neudržel na nohou, vletěl do podpalubí a strhl s sebou i lodníka, který stál na schůdkách. Na palubě zarachotily a zazvonily tašky, do boku lodi s duněním narazil padající člun, něco skřípalo, praskalo a sténalo, zdálo se, že se celá loď roztrhne ve dví. Vlna vchrstla i db světlíku kajuty.

Smršť vykonala své dílo a hnala se dál. Všechno se odehrálo rychleji, než se kdo vzpamatoval. Rozespalí lidé padali z lůžek. Ozvaly se vyděšené výkřiky a kletby. Spadlé kufry překážely v pohybu a lidé se zaplétali do mokrých pokrývek, tlačili se a ohrožovali navzájem, jak ve smrtelné hrůze hledali cestu ven. Ale ta nikde nebyla.

„Stůjte!“ rozlehl se náhle nad vřavou hlas Kovaljovův. Šílející lidé na chvilku zmlkli a bylo slyšet, jak vlny klidně šplouchají o bok převrácené lodi.

„Loď se převrhla,“ hlásil Kovaljov ve chvilce ticha, „ale neklesla na dno; slyšíte, jak vlny narážejí na bok?“

„Dejte sem sekyru, prosekáme dno!“ vykřikl námořník Christo.

Všichni začali hledat sekyru, ale v tom zmatku a ve vodě to nebylo nic lehkého. Ruce křečovitě lapaly ve tmě po každé tyči, jako by to bylo topůrko sekyry. V pohybu jim vadil stůl přišroubovaný k podlaze, který teď visel od stropu, nějaké hadry, mokré polštáře, provazy, které se jim pletly pod nohama.

„Už ji mám!“ volal Dmitrij, když konečně nahmatal sekyru.

„Jen sekejte výš, víc nahoře, tadyhle!“ prosil je lodník. Ale ve tmě nikdo neviděl, kam ukazuje. Ve chvilce rozbili lůžko, které jim stálo v cestě ke stěně lodi. Kovaljov vzal poslepu Dmitrijovi z rukou sekyru. „Sekej, Griško, sekej honem!“ pobízeli námořníci. Všichni věděli, jakou má Kovaljov sílu. Sekyra bušila, až třísky odletovaly lidem do tváře, ale každý se snažil protlačit co nejblíže.

„Dej to sem!“ nabídl Christo, když vycítil, že je Kovaljov unaven.

A tak šla sekyra z ruky do ruky a jeden po druhém bušil, co měl síly, do stejného místa.

Převrácená loď zatím plula dál: na hladině ji držel vzduch, který byl uvnitř a nemohl uniknout, když se loď tak náhle převrátila.

V kajutě začalo být dusno. Uštvaní lidé rychle oddechovali a usilovně prosekávali cestu na čerstvý vzduch. Báli se, že se udusí, a zdálo se jim, že se loď každým okamžikem začne potápět.

Opět došla řada na Kovaljova, aby sekal. Bušil sekyrou, seč mu síly stačily, a podle zvuku poznal, že už mnoho nezbývá a otvor bude prosekán. A taky ano. Měsíční světlo zablikalo jako hvězdička, jak proniklo do kajuty malou dírkou. Kovaljov vydechl a už chtěl ohlásit kamarádům, že vidí světlo. Uslyšel jemné syčení vzduchu proudícího skulinkou. Kovaljov k ní přiblížil nasliněný prst. Proud vzduchu nešel dovnitř. Kovaljov pochopil, že vzduch se dere otvorem ven. Najednou se mu rozbřesklo. Jejich kajuta je jako prázdná sklenice obrácená dnem vzhůru. Když ji strčíš do vody, vzduch ve sklenici nenechá vodu vniknout dovnitř. Ale jakmile se do dna takové sklenice udělá otvor, vzduch jím unikne a voda se nahrne do celé sklenice.

„Dej sem sekyru!“ křičel Dmitrij. Hmatal ve tmě po ruce Kovaljovově.

Ale Kovaljov hbitě ucpal otvor třískou, kterou zvedl, když ucítil, že mu plave pod nohama.

„Počkejte, mládenci, přestaňte sekat!“ řekl rázně Kovaljov.

Ale Dmitrij mu vytrhl sekyru z ruky. Kovaljov viděl, jak se Dmitrij rozmáchl, a chytil ho za ruku.

„Počkej! Uhodíš a je po nás!“

„Sekej!“ křičel lodník.

„Ne! Uchází nám vzduch!“ volal Kovaljov a svíral Dmitrijovu ruku. „Voda se na nás tlačí spodem, ale vzduch ji sem nepustí… Kdybys prosekal díru, voda se nahrne dovnitř a utopíme se jak koťata.“

Všichni zmlkli.

„Zkus to!“ Kovaljov vytáhl na chvilku třísku z otvoru, chytil někoho za ruku a přiblížil ji k otvoru.

„Máš pravdu,“ ozval se hlas lodníkův.

„To je jedno, jen sekej!“ křičel Christo.

„Mládenci,“ promluvil Kovaljov; všichni cítili, že jim řekne něco důležitého, a proto umlkli, „všichni se dostaneme ven. Je tady průlez, nahmatal jsem ho nohou. Dejte mi lano, podplavu loď a vy se pak vydáte po laně za mnou.“

Christo mu chvatně strkal do ruky konec lana. Kovaljov strhl z těla mokré šaty, zručně udělal na konci lana smyčku, utáhl si ji přes rameno a zmizel pod vodou. To zatrolené lano ho bije přes nohy a vadí mu v pohybu. Hlavou narazil na něco ostrého, až se mu před očima zajiskřilo, ale ani na okamžik nepřestal pohybovat rukama. To je bok lodi, to na něj Kovaljov narazil hlavou. Už mu nestačí vzduch, chtělo by se nadechnout třeba i té vody. Ale tam dole je trochu světleji: to proniká vodou světlo měsíce. Kdyby shodil smyčku, hned by byl na hladině. Ale Kovaljov vší silou trhl za lano a podplaval bok lodi… Už je na druhé straně. Z posledních sil se odrazil nohama od boku lodi – hruď jako by se mu chtěla rozskočit, hrdlo se svírá, už už vdechne vodu.

„Konečně venku! To jsem si dal!“ rozhlédl se kolem sebe Kovaljov. Měsíc, který byl již vysoko na obloze, ozařoval jasným světlem mořskou hladinu. Lehký vánek se stáčel ke břehu. Vedle se černalo dno převrácené lodi jako břicho obrovské obludy. Úlomky stěžňů a ráhen s plachtami plavaly kolem.

Kovaljov připlul k ráhnu a připevnil k němu smyčku lana. Držel se ráhna a zhluboka dýchal. Nemyslil na nic, jen lokal vzduch – teprve teď poznal jeho cenu.

Díval se na obrovský převržený trup lodi a připadalo mu téměř neuvěřitelné, že tam uvnitř jsou živí lidé a pokoušejí se dostat ven na vzduch.

Za chvilku se vynořila Christova hlava a za ním se pak objevili i druzí.

Člun plný vody, ale nepoškozený, uvázl poblíž mezi lanovím.

Námořníci si to namířili k člunu.

Kovaljov se vydal na kusu ráhna k zádi lodi, odkud zaznívaly tlumené rány.

„Pane bože, oni se prosekávají!“ volal Kovaljov.

Námořníci se pokoušeli všemi způsoby odčerpat z člunu vodu, a neslyšeli ho.

Kovaljov vytáhl konec lana z vody, udělal na něm znovu smyčku, navlékl si ji přes rameno a opět podplaval loď. Pod vodou nahmatal vchod do kapitánovy kajuty.

Rány se skutečně ozývaly právě odtud. Řek se zuřivě oháněl sekyrou, jak se snažil prosekat otvor do dna.

Všichni v kajutě se zachvěli, když uslyšeli Kovaljův hlas.

„Nech toho sekání! Nebo s tebou bude amen!“ vykřikl na Řeka a chtěl ho ve tmě chytit za ruku.

„Nech mě! Zabiju tě!“ zařval Řek.

Kovaljov obtočil spěšně smyčku kolem stolu.

Poslepu našel ve tmě ženu s Nasťou v náručí.

„Dej sem děvče a pusť se za námi po laně – podplav loď.“

„Proboha!“ zaúpěla žena. Ale Kovaljov jí vytrhl z rukou děvčátko a chytil ji pod paží. Jednou rukou jí ucpal pusu a nos, druhou se chytil lana.

Rychle ručkoval po laně, až se s Nasťou vynořil u ráhna.

Námořníci k nim připluli se člunem mezi úlomky lanoví a ráhen. Za Kovaljovem vyplavala také žena.

Konečně se všichni dostali do člunu.

Rány z lodi bylo slyšet stále zřetelněji, ustaly vždy jen na chvilečku – to staroch asi nabíral dech – a pak bušila sekyra dál.

„Vysekává si rakev,“ zachmuřeně řekl Kovaljov. „On na to přijde taky, ale to už bude pozdě.“

Člun stál u lodi v místě, odkud zaznívaly rány.

Všichni mlčky čekali. Sekyru bylo slyšet již docela blízko.

„Ucpi tu skulinu, vysekáš si rakev!“ volal na kapitána Kovaljov. Christo totéž vykřikoval řecky.

„Kapitáne, podplav loď!“ prosil Dmitrij.

Ale staroch buď nerozuměl, nebo neslyšel a jen sekal a sekal.

A najednou zazněl syčivý zvuk. To unikal neviditelným otvorem vzduch.

Rány zuřivě zabubnovaly do boku lodi. Drobné třísky odletovaly vzhůru.

„Ach, dědo, dědečku!“ naříkala Nasťa.

Vtom bouchání ustalo, jako když utne. Všichni v člunu se na chvíli odmlčeli.

„Amen! Už to má za sebou, stařík,“ ozval se Kovaljov.

Žena náhle vyskočila, vytrhla Dmitrijovi z ruky kus dřeva a zoufale bouchala do dna lodi. Odpovědi se však nedočkala.

„Odrazte!“ velel Kovaljov.

Člun odrazil. Lehký vánek jej poháněl ke břehu a pomáhal veslařům.

„Copak je, Nasťo?“ zeptal se Kovaljov.

Děvčátko plakalo.

„Kde je můj zajíček?“

„Neplač, maminka ti koupí jiného,“ utěšoval ji námořník.

Člun plul jen pomalu vpřed, protože neměli vesla a veslovali, čím se dalo.

„Podívejte se, tamhle něco je!“ zavolala najednou Nasťa.

Všichni se podívali, kam ukazovalo děvčátko. Na hladině vpravo plaval nějaký černý hranatý předmět.

Připluli k němu.

Na vlnách se houpala bedna napůl ponořená do vody. Kovaljov do ní hrábl rukou a vytáhl mokrého, ale živého zajíce.

„Zajíčku, tady jsi!“ volala Nasťa a zabalila si zajíce do mokrého cípu šatů.

Tak se na to podívejme, boží hovádko se zachrání a člověk tam zůstal, uvažoval Dmitrij a ohlédl se dozadu na kluzké břicho lodi, lesknoucí se v měsíčním světle.

Námořníci se opřeli do vesel. Chtěli být co nejdál od ztroskotané lodi. Připadalo jim, že tam Řek ještě pořád buší sekerou do dna.

NOVĚ KALHOTY

NOVÉ KALHOTY

Neznám nic horšího než nové kalhoty. V těch se nechodí, ty se nosí. Pořád musí člověk dávat pozor, aby si je neumazal, a vůbec… Jdeš ven, maminka za tebou vyběhne a volá přes celou chodbu: „Jestli si je roztrhneš, tak mi nechoď na oči!“ Je to protivná věc. Já přece o ty jejich kalhoty vůbec nestojím! Jen kvůli nim se všecko semlelo.

STARÁ ČEPICE

Tu čepici mi koupili loni. Byla mi opravdu trochu malá. Šel jsem už naposledy do přístavu, protože druhý den začínala škola. Pořád jsem šel pěkně opatrně, proplétal jsem se jako had mezi vozy, jen abych se neumazal, nikde jsem si nesednul a to všechno kvůli těm zatraceným kalhotám. Došel jsem až k místu, kde kotví nákladní dvojstěžník. Bylo krásně; sluníčko svítilo, vdechoval jsem vůni dehtu a mořské vody, od břehu pofukoval veselý větřík. Díval jsem se, jak se dva chlapíci pachtí na lodi, jak s prací spěchají, čepici jsem držel v ruce. Pak jsem se na chvilku zakoukal, přestal jsem dávat pozor a vítr mi ji odnesl na moře.

NA LODI

U vody seděl starý děda a chytal ryby. Dal jsem se do křiku: „Čepice, čepice!“ Uviděl ji, zachytil udicí a zvedal nahoru, ale čepice mu z udice málem spadla. Proto ji setřásl na plachetnici. Pro čepici si přece smím dojít na loď, viďte?

Šel jsem moc rád. Ještě nikdy jsem na lodi nebyl, a měl jsem strach, že mě s křikem vyženou zpátky na břeh.

Od břehu vede na záď lodi uzoučká lávka; bál jsem se přes ni a tak jsem, ji radši honem přeběhl. Schválně jsem čepici hledal po celé lodi, abych mohl chvíli chodit po palubě – na lodi je to tuze pěkné. Pak jsem ji přece jen musel najít, začal jsem ji tedy aspoň ždímat, i když se namočila jen docela maloučko. Pracovalo tam několik lidí, ale ani si mě nevšimli. Mohl jsem tam docela klidně přijít i bez čepice. Začal jsem se dívat na jednoho vousáče, jak na přídi promazává kolomazí kotevní vrátek.

JAK TO VLASTNĚ ZAČALO

Najednou se vousáč zvedl a šel se štětcem na druhou stranu. Všiml si mě a zavolal: „Podej sem ten kbelík! Já se div nepřetrhnu, a ty stojíš a koukáš. Copak mám deset rukou?“ Uviděl jsem kbelík s kolomazí a přistrčil jsem mu ho. A on zase spustil: „Zkrátí se ti snad žíly, když mi to chvilku podržíš?“ Tak jsem mu kbelík podržel. A byl jsem moc rád, že mě nevyhodil. On pospíchal a při natírání mával štětcem, až hustá kolomaz stříkala kolem. Co jsem měl dělat? Přece jsem nemohl jen tak beze všeho kbelík zahodit a utéct. A najednou koukám – vousáč mi stříkl na kalhoty a hned nato ještě jednou a pořádně. Tím bylo všechno ztraceno, protože moje kalhoty byly světlounce šedé.

A CO TEĎ?

Třeba se to dá nějak vyčistit, uvažoval jsem. V tu chvíli vousáč zařval: – „Griško, pojď sem, a pohni sebou!“ Námořník mu přiskočil na pomoc a mě odstrčil, až jsem se svalil na palubu. Zachytil jsem o něco kapsou a roztrhl si ji. A z kbelíku mi na kalhoty taky něco ukáplo. To už je úplný konec. Rozhlédl jsem se kolem sebe a vidím, jak děda klidně dál chytá ryby. Kdybych tak zůstal stát vedle něho, nic se mi nemuselo stát.

TEĎ UZ JE VŠECKO JEDNO

Na lodi vládl velký spěch; všichni pracovali, kleli a mne si nevšímali. Jímala mě hrůza, když jsem si pomyslil, že bych měl jít tak zřízený domů, a začal jsem jim pomáhat, div jsem se nepřetrhl. Zůstanu u nich a je to, pomyslil jsem si a už mě to nemrzelo. Za chvíli jsem byl umazaný celý.

OBJEVÍ SE TŘETÍ OSOBA

Ten vousáč byl majitel lodi; jmenoval se Opanas.

Točil jsem se pořád okolo něho; něco jsem mu podržel, pak zas něco přinesl a všechno ráz na ráz, div jsem se nepřerazil. Po chvíli se objevila třetí osoba – nějaký mladík s rancem jídla. Začali chystat plachty a ve mně hrklo. Teď mě vysadí na břeh a já nemám kam jít. Byl jsem z toho celý zkroušený.

ZVEDÁME KOTVY

Námořníci všechno připravili a já pořád čekal, že mi řeknou: „Tak, a teď běž pryč!“ Měl jsem strach se na ně podívat. A vtom mi opravdu Opanas povídá: „Zvedáme kotvy, běž na břeh!“ Nohy pode mnou podklesly. Co teď? Jsem ztracen. Sundal jsem čepici, ani sám nevím jak, přiskočil k němu a prosil: „Strýčku, strýčku Opanasi, pojedu s vámi, nemám kam jít, každou práci budu dělat.“ On na to: „Aby člověk za tebe nesl odpovědnost, to tak!“ Honem jsem zadrmolil: „Nemám tátu ani mámu, kam bych šel?“

Dušoval jsem se, že nikoho nemám, a přitom to všecko byla lež, mám tatínka i maminku a můj tatínek je u pošty. Opanas stál na palubě s nějakým prkénkem v ruce, mne si nevšímal, jen koukal na Grigorije, co dělá. A mračil se jako kakabus.

TAK SI MĚ TAM NECHALI

Z ničeho nic zahulákal: „Uvolnit lana!“ Slyšel jsem, že už odklízejí lávku, a v jednom kuse jsem se dušoval: „Zastanu všecko, i do vody vlezu, pošlete mě, kam vás napadne.“ Ale Opanas si mě nevšímal, jako by mě vůbec neslyšel. Pak začali všichni strojem vytahovat kotvu. Mně to připadalo, jako by tím strojem na přídi pumpovali vodu.

Činil jsem se o sto šest, na nic jsem nemyslil, jen aby se loď honem dostala od břehu, jen aby mě nevyhnali.

ROZKAZ: VAŘIT BORŠČ

Pak začali vytahovat plachty a já se pořád točil kolem, na přístav jsem si už ani nevzpomněl. A když jsem se rozhlédl, pluli jsme klidně po moři a pobřeží bylo daleko; teď už bych zpátky nedoplaval, zvlášť ne v šatech.

Svět se se mnou zatočil, když jsem si uvědomil, co jsem provedl. Ale vtom ke mně přišel Grigorij a mírně mi povídal: „Ty teď běž do kambuzu a uvař boršč. Dříví tam máš,“ a podal mi sirky.

CO JE TO KAMBUZ?

Styděl jsem se optat, co to je kambuz. Všiml jsem si, že na boku lodi stojí budka s komínem, který vypadal jako komínek na samovaru. Šel jsem dovnitř a vidím plotýnku. Našel jsem dříví a začal rozdělávat oheň. Foukám do ohně a V duchu si myslím: co to vyvádím? Tohle špatně dopadne, už je to jisté. Začalo mi z toho být těžko u srdce.

UZ SE NEDÁ NIC DĚLAT

Co naplat, myslím si, teď musím vařit boršč. Občas přiběhl Grigorij připálit si z kamen a poradil, co a jak. Pořád měl poznámky jako: „Jen žádné strachy, uvidíš, jak nám bude chutnat.“ Ale já jsem si s borščem tak veliké starosti nedělal. Začalo to s námi pořádně houpat. Vykoukl jsem z kuchyňky – kam se podíváš, všude jen samé moře. Naše plachetnička se nachýlila na jednu stranu a vesele uhání vpřed. Viděl jsem, že se už nedá nic dělat. A tak mi bylo všechno najednou dočista jedno, strach ze mne spadl.

PO VEČEŘI NA KUTĚ

Večeřelo se na přídi v kajutě pro posádku. Dělalo mi dobře být tady, připadal jsem si jako námořník: nahoře nad námi není strop, ale paluba a silné trámy – palubníky – jsou začouzené od lampy. A já sedím mezi námořníky.

Když jsem si vzpomněl na domov, připadali mi máma i táta hrozně malincí a vzdálení. Stejně je to teď jedno; teď nemohu nic dělat ani já, ani rodiče.

Grigorij mi povídá: „Chlapče utrmácený, běž spát,“ a ukázal mi lodní lůžko.

JAKO V BEDNĚ

V kajutě je těsno, na lůžku si připadáš jako v bedýnce, jen víko chybí. Lehl jsem si do nějakých hadrů. Sotva jsem dolehl, slyším rovnou u ucha šplouchat vodu. Zdá se mi, že se přes mne co nevidět přelije. Zpočátku jsem se bál, že voda vnikne dovnitř, zvlášť když vlny s hučením a rachotem narážely do boku lodi. Pak jsem si na to ale zvykl, a dokonce mi kajuta připadala tím útulnější: jen ať si voda šplouchá, já tu mám teplo a sucho. A než jsem se nadál, spal jsem jako dub.

A PAK TO ZAČALO

Když jsem se probudil, byla tma jako v pytli. Nemohl jsem si hned uvědomit, kde vlastně jsem. Nahoře na palubě bylo slyšet dupání a hulákání. Vlny prudce narážely na loď; slyšel jsem, jak se přes palubu přelévá voda. Celá loď uvnitř praskala a ozývaly se nejrůznější zvuky. Co když se potápíme? Zdálo se mi, že se teď ve chvilce všemi skulinami nahrne dovnitř voda. Vyskočil jsem, nevěděl kam utíkat, do všeho jsem vrážel; konečně jsem poslepu nahmatal žebřík a vyběhl ven.

DESET METRO

Je tma tmoucí, moře není vidět, jen přes bok lodi se vlnobití zběsile vrhá na palubu a ta mi ujíždí pod nohama. Vítr vyje a skučí, jako by ho bolely zuby. Chytil jsem se navijáku, abych se udržel na nohou, a v tu ránu jsem byl celý promáčený. Slyšel jsem, jak Grigorij křičí: „Pět metrů, obrat! Toč kormidlem! Jedeme na mělčinu!“ Loď dostávala rány ze všech stran, vlny s ní házely a smýkaly, ale ona pořád jako by nevěděla, jak by se měla natočit, a mně se zdá, že stojíme na místě. Ještě chvilku a vlny nás utlučou!

OBRAŤTE!

Ať už se plachta obrátí jiným směrem, to je jedno kam – tady přece nemůžeme zůstat. Dal jsem se do křiku: „Obraťte! Obraťte! Prosím vás, strýčkové, obraťte!“ Ale můj hlas se v té vichřici úplně ztrácel. Opanas, celý ochraptělý, křičí od zádi: „Kampak k čertu obracet, tímhle větrem ještě proplujeme!“ Je ho pro vítr sotva slyšet. Grigorij k němu přiběhl. Stojím tu, celý zmáčený se držím sotva na nohou, ničemu nerozumím a jen si pro sebe opakuji: „Obraťte, proboha obraťte!“

LOĎ UVÍZLA

Myslím si: „Grigoriji, Gríšenko, pověz mu, že má obrátit!“ Grigorije jsem si oblíbil hned, jak mi pomáhal s borščem! Slyším je chvílemi, jak se hádají na zádi u kormidla. Chtěl jsem se tam rozběhnout a poprosit, aby obrátili. Nedošel jsem, vlnobití bylo tak divoké, že jsem se sotva chytil nějakého lana. Držím se jak klíště a bojím se pohnout. Už ani nevím, kde jsou plachty, kde moře a kde končí loď. Slyším Grigorije, jak křičí: „Nevidíš tu strašnou, melu, jedeme rovnou na mělčinu!“ Najednou to s celou lodí zacloumalo, něco zapraskalo a já upadl. Na zádi se strhl křik, Grigorij těžce utíkal přes palubu. Vtom jsme ještě jednou narazili dnem na mělčinu a loď se naklonila. Teď je po nás, pomyslil jsem si.

ZAČÍNÁ SE ROZEDNÍVAT

Grigorij volá: „Kdyby se loď aspoň udržela v moři, než se rozední. Narazili jsme zrovna do Džarylgače! Do rána nás to rozemele na padrť!“ Vtom to zase lodí smýklo, dostala ránu do dna a celá se zachvěla jako ptáče. Vlny se stále přelévaly přes palubu. Pořád jsem čekal, kdy se začneme potápět. Najednou o mne zakopl Grigorij, postavil mě na nohy a povídá: „Běž do kajuty a nic se neboj; jsme docela u břehu.“ Hned bylo po strachu. Taky jsem si stačil všimnout, že se začalo rozednívat.

DRUHÝ DŽARYLGACŠKÝ SLOUP

Zalezl jsem do kajuty. Hmatám kolem sebe, všude je sucho. Loď se nehoupe, jen sebou vždycky škubne, když vlna narazí na její bok. Vzpomněl jsem si na domov. Všechno kvůli kalhotám; hlavu by mi neutrhli, a teď takovéhle nadělení! Nahoře slyším někoho křičet: „Přece jsem ti říkal, že přijedeme ke druhému džarylgačskému sloupu.“ Schoulil jsem se na lůžku a rozhodl jsem se, že tady budu sedět, ať se děje, co se děje! A něco se přece dít musí!

POBŘEŽÍ

Nahoře běsnil vítr a déšť; slyšel jsem dupání. Někdo jde dolů po schůdkách a Grigorij křičí: „Hej, ty mládenečku, jakpak ti říkají? Nemáš tam v kajutě vodu?“ Myslel jsem si, že se chce napít, a začal jsem kolem sebe šmátrat rukama. Ale on otevřel někde vpředu otvor v podlaze a hmatá kolem sebe. Zase jsem se lekl. Asi je tam díra a teče dovnitř voda. Grigorij povídá: „Je tu sucho.“ Vykoukl jsem ven a vidím, že venku se už rozlévá matný přísvit. Náhle jako by se všechno uklidnilo: takovou moc má světlo.

Vyběhl jsem za Grigorijem na palubu. Moře kolem je žluté a plné bílé pěny.

Celá obloha je šedá, zatažená.

Za zádí je vidět pobřeží, ale jen matně, jako tenoučký proužek, na kterém se tyčí do výšky sloup.

Jen abych se z toho dostal!

Pral do mne vítr, byl jsem celý promáčený, zuby mi cvakaly. Opanas popichuje Grigorije: „Kdybychom uvázali lano ke sloupu a za opačný konec táhli na lodi, dostali bychom se z toho.“ A Grigorij na to: „Se člunem se tam nedostanem, podívej, jak se vlny rozbíjejí o břeh. To by tam musil někdo doplavat.“ Opanas stojí na palubě celý vzteklý, vítr mu čechrá bradu. Jde z něho zrovna hrůza. Dívá se na mne jako divé zvíře: „Co koukáš? Tos křičel: Třeba do vody skočím, a tohle všecko je stejně jen kvůli tobě. Teď bys měl vlézt do té vody!“ Já hrozně chtěl na břeh a mimo to mi Opanas naháněl takovou hrůzu, že jsem řekl: „Já tam doplavu!“ Opanas mě pro vítr asi neslyšel a zařval: „Co to tam breptáš?“ Mně se rozdrkotaly zuby, ale přece jsem vykřikl: „Chci na břeh!“

MUŽ PŘES PALUBU

Opanas vyhrkl: „Tak koukej plavat! Člověk sem vezme kdovíkoho; kvůli tobě taková mela. Skoč do vody!“ Grigorij namítl: „Co by tam skákal ten kluk, skočím tam sám.“ Ale Opanas trval na svém: „On tam musí doplavat,“ a začal na mě strašně řvát: „Jestli se kvůli tobě potopíme, tak tě stejně hodím do vody.“ Grigorij se s ním začal hádat, a tak na ně volám: „Já tam doplavu!“ Grigorij sehnal nějaké prkno a přivázal mi je na prsa. „Vlny tě vynesou zrovinka na Džarylgač, tak buď klidný a šetři si síly,“ řekl mi tiše do ucha. Pak navinul celé klubko tenkého motouzu a povídá: „Vidíš, tady na tom motouzu tě pustím. Když bude zle, vytáhnu tě zpátky. Žádný strach. Až tam doplaveš, zatahej za motouz, přivážeme k němu lano, ty ho tam uvážeš ke sloupu a my se dostanem z té mělčiny. Pak honem lano odvážeš, chytneš se ho a my tě zase vytáhnem k nám na loď.“ Hrozně jsem toužil dostat se na břeh; zdálo se mi, že je to docela blízko, ani jsem se nedíval na vodu, jenom na písek, kde čouhal ten sloup. Vylezl jsem na zábradlí a Griška se mě zeptal: „Jakpak ti říkají?“ Nevěděl jsem honem, co bych mu měl povědět, a tak jsem řekl jako ve škole: „Chrjapov,“ a teprve potom Miťka. „Tak, Chrjapove, do toho a hodně štěstí!“

NA PRKNĚ

Seskočil jsem do vody, vlny mě nesly k pobřeží. Valily se na mne odzadu a pěkně mě popoháněly. Já jen koukal na pobřeží. Je nízké, samý písek. Když mě vlna nadzdvihla, zrovna se mi tajil dech, ale oči z břehu nespouštím. Když jsem připlul blíž, vidím, že příboj hučí pod břehem, divoce řve, rozrývá písek, rozhazuje bílou pěnu. Teď to se mnou zatočí a vlny mě vymrští na břeh, přímo hlavou do písku. A břeh je už blízko, docela blízko.

VLNY SE TŘÍŠTÍ

Najednou cítím, že mě vlny vynesly na svých hřebenech hodně vysoko. Dostal jsem ukrutánský strach. Teď se vlny rozbijí a smýknou se mnou do písku! To bude má smrt. Ale v tu chvíli se napjal motouz, vlna se převalila přese mne a roztříštila se sama. A tak to šlo pokaždé. Dovtípil jsem se, že Grigorij tahá za motouz z lodi. Už jsem ucítil pod nohama písek, chtěl jsem se rozběhnout, ale vtom zezadu zahučel příboj, vlna mě dohonila, srazila, zatočila se mnou, spolykal jsem hodně písku, ale znovu vyplaval.

KE SLOUPU

Konečně jsem se dostal na břeh a ohlédl se po lodi. Stojí tam a třepetá plachtami jako postřelený pták. Byl jsem hrozně rád, že mám pevnou půdu pod nohama, ale přece se mi zdálo, že se všecko se mnou houpe, země jako by se pode mnou kymácela. Odvázal jsem prkno a zatáhl za provaz. Sloup byl zrovna u mne; byl vysokánský, se zářezy, a nahoře bylo něco jako soudek. Přehodil jsem si motouz přes rameno a vykročil. Nohy se mi boří do písku, v puse mám taky písek, do očí mi nalétal, dole mě seká do nohou. Jen tak tak jsem ten motouz udržel… Najednou slabý motouz skončil a já táhl silné lano. Omotal jsem lano, jak jsem dovedl nejlíp, kolem sloupu až dole u země a plácl sebou do písku. Nadřel jsem se s tím, že jsem sotva popadal dech.

DOSTALI JSME SE Z TOHO!

Sloup se zachvěl. Vidím, že se lano napjalo, a vstal jsem. Loď se pootočila a z paluby mi začali mávat. Vstal jsem a odmotával lano – bylo důkladně utaženo. Loď se hnula, lano sklouzlo do vody jako užovka, i motouz táhlo za sebou rychle.

ZEMĚ NEBO MOŘE?

Koukal jsem, že Grigorij na mne z lodi mává – chytni se, vytáhneme tě na provaze – a nevěděl jsem si rady: mám zůstat tady, nebo jít zpátky k Opanasovi, na moře? Ohlédl jsem se. Za mnou jen samý písek a písek, ale přece jen je to pevná půda. Rozmýšlel jsem se a motouz zatím utíkal pryč. A najednou sebou trhlo i prkno a taky začalo mizet pryč. Rozhodl jsem se, že zůstanu, ale přece jsem skočil do vody za prknem. Jenže v tu chvíli se přihnala vlna, já jsem couvl a prkno mi ujelo.

SÁM NA BŘEHU

Viděl jsem, jak prkno skáče po hřebenech vln k lodi a loď pluje pryč na širé moře. Teprve teď jsem si uvědomil, že jsem zůstal docela sám, a utíkal jsem po písku pryč od vody. Co když tu vůbec nikdo není a já nikam nedojdu? Ohlédl jsem se zpátky na moře. Loď byla už docela daleko, bylo vidět jen plachty. Kdybych se vrátil na loď, ležel bych teď na lůžku a někam jel, ať by to bylo kamkoli.

STÁDO

Tu jsem v dálce spatřil něco, co vypadalo jako stádo. Vydal jsem se tím směrem, protože u stáda musí přece být lidé, pastýři. Bál jsem se jen jednoho, že na mne vyrazí psi. Přestal jsem utíkat, ale šel jsem, jak to šlo nejrychleji. Nohy jsem vláčel za sebou v písku. Když jsem přišel blíž ke stádu, poznal jsem, že jsou to velbloudi. Došel jsem docela blízko. Nebyl u nich ani jeden pes – ale lidé taky ne.

VELBLOUDI

Velbloudi stáli nehybně jako sloupy, jako by ani nebyli živí. Bál jsem se jít mezi ně a obcházel je kolem. Stáli pořád jako vytesaní z kamene. Připadalo mi, že ten Džarylgač, kam jsem se dostal, je začarovaný. Dostal jsem strach. Tolik jsem se bál, že jsem si myslil: teď se jeden z nich obrátí, ušklíbne se a řekne lidským hlasem: „Že tě chytnu!…“ Brrr! Poodešel jsem od nich a sedl si do písku. Rostla tam vysoká tráva, snad rákosí, vítr k ní hrnul písek, písek cinkal o rákosí, slabounce a tenounce. A já jsem tu sám. A vítr mi žene spousty písku na nohy. Moje kalhoty už vůbec nejsou k poznání.

Napadaly mě takové myšlenky, že mě to na Džarylgači zavěje pískem. Vyskočil jsem a hajdy zpátky k velbloudům.

CHALOUPKA

Vrátil jsem se a postavil proti jednomu velbloudovi. Stál jako vytesaný z kamene. Začal jsem na něj křičet na celé kolo, co mě zrovna napadlo. A velbloud najednou vykročil proti mně! Dostal jsem takový strach, že jsem se obrátil a utíkal pryč. Vzal jsem prostě nohy na ramena. Jen se mi smějte, vám je hej, ale když je člověk takhle sám… to se může všelicos přihodit. Ani jsem se zpátky na velbloudy neohlédl, utíkal pryč, pořád jen pryč, co mi síly stačily. Zdálo se mi, že se z těch písčin nedostanu a že velbloudi jsou tu proto, aby lidem naháněli strach. Vtom jsem zahlédl v dálce chalupu. Hned bylo po strachu; zamířil jsem tam. Jdu, škobrtám, bořím se do písku, ale už je mi veselo.

MRTVÁ ŘÍŠE

Okenice chaloupky byly zavřeny. Za plotem ve dvoře byl přístřešek. Všude úplné ticho, ani pes nezaštěkl. Bylo slyšet jen šumění písku, jak narážel na plot. Zaklepal jsem zlehka na okenici. Nikde nic. Obešel jsem chalupu – zase nic. Co to má znamenat? Připadal jsem si jako v Jiříkově vidění. Znovu do mne vjel strach. Bál jsem se klepat silněji; co když vyskočí ven někdo cizí a neznámý. Zatímco jsem klepal a chodil kolem, ušlo mi, že se z různých stran přibližují k chaloupce velbloudi, pomaloučku, krok za krokem, jako natahovací hračky. Znovu mi připadalo, že nejsou opravdoví.

V KRMELCI

Honem jsem přelezl plot do dvora, nohy mi strachy poklesávaly, celý jsem se klepal. Přeběhl jsem přes dvorek a hupky pod přístřešek. Koukám, že tam stojí jesle a v nich seno. Opravdové seno. Zalezl jsem do krmelce a zahrabal jsem se do sena, abych nic neviděl. Ležel jsem se zatajeným dechem tak dlouho, až jsem usnul.

VĚDRO

Vzbudím se – je noc, tma. Na dvůr dopadá proužek světla. Celý jsem se roztřásl zimou. Vidím, že dveře do chaloupky jsou otevřené a z nich proniká světlo ven. Náhle slyším, že přes dvůr někdo jde. Zakopne o vědro a ženský hlas, opravdový lidský hlas volá: „To je nápad, pohodit tady ve tmě vědro! Co já se ho nahledala!“

SKŘÍTEK

Žena popadla vědro do ruky a šla dál. Uslyšel jsem, jak tahá ze studny vodu. Když se vracela kolem mne, ozval jsem se tenkým hláskem: „Tetičko!“ Jenže ona vám vědro upustila a utíkala do chaloupky. Po chvilce vyšel na práh děda. „Co to povídáš za nesmysly,“ obořil se na ni, „jakýpak tu může být skřítek? Ti už dávno vyhynuli.“ Ale ženská se na něj rozkřikla: „Zavři ty dveře, já to nesnesu!“ Lekl jsem se, že mi odejdou, a tak jsem začal volat: „Dědečku, to jsem já, já!“ Děda běžel ke dveřím a přinesl světlo. Dobře jsem si všiml, jak se mu plamínek v ruce třepetá.

CO TO JE TEN DZARYLGAC?

Děda se dost dlouho bál přijít blíž a nechtěl mi uvěřit, že nejsem skřítek. Pak mi povídá: „Když tedy nejsi žádný zloduch, pověz, jaké jméno ti dali při křtu.“ Křičím: „Miťka, jsem Miťka Chrjapov, přišel jsem z lodi!“ Teprve pak mi uvěřil a pomohl mi z krmelce ven; babka nám posvítila. Začali mě litovat, zatopili rákosím v kamnech a uvařili čaj. Vyprávěl jsem jim o sobě. Oni mi pověděli, že tady je ostrov Džarylgač, že tu nikdo nebydlí, jen sem vyhánějí statkářovy velbloudy na pastvu a občas sem přijede děda, aby jim dal napít. Velbloudi vydrží dlouhou dobu bez vody. Pevnina je blízko, co by kamenem dohodil. Ti velbloudi se pustili za mnou k chalupě, poněvadž si myslili, že je volám, abych jim dal napít. Dobře znají svůj čas. Děda mi řekl, že vesnice je blízko a je tam i pošta. Zítra prý můžeme poslat domů telegram.

MÁMA

Příští den jsem byl už ve vsi a čekal na zprávu z domova. Přijela pro mne máma a ani mě nehubovala, jen pořád bědovala. Sotva se na mne podívala a už spustila: „Já už jsem tě, synáčku, oplakala…“ Ale zato táta si se mnou doma promluvil docela jinak.

STREJČEK

Ta událost se stala dávno, před takovými třiceti lety.

Vychodil jsem školu, odrostl a bylo na čase, abych šel do učení.

Dát mě do pekárny se máma bála, že bych tam byl stále nachlazený, je prý tam vedro a průvan. Do kovárny, na to jsem byl tuze mladý – teprve čtrnáctiletý. O tiskárně nechtěla ani slyšet, všichni sazeči jsou prý ochmelkové. Každý den se vedly pořád stejné řeči, kam se mnou. Člověk by nejraději nešel ani k obědu. Jako bych mohl za to, že jsem odrostl škole.

Jednou přišel náš podnájemník Onisim Andrejevič a povídal, že už tyhle věčné tahanice trvají moc dlouho.

„Od jara jen mluvíte, a nic z toho! To já vím o místě, kam ho dostanu třeba hned. Chtěl bys stavět lodě?“ obrátil se na mne.

To je otázka! Kdo by nechtěl stavět lodě!

Ale máma zas spustila, že prý tam spadnu do vody, utopím se a bůhvíco ještě! Onisim Andrejevič měl trochu v hlavě a rozzlobil se. Povídal, abych zítra ráno přišel k loděnici, že tam má známého.

Celou noc mi to nešlo z hlavy. Už jsem si představoval, jak stavíme lodě, nejdříve stěžně, pak komín. Hlavní věc je komín – komín je na celé lodi nejdůležitější. Takový jsem byl trouba!

Sotva se rozednilo, upaloval jsem k loděnici.

Lidé chodili do práce, spěchali sem a tam. Cožpak teď už se ve všem vyznám, ale tenkrát mi to nahánělo hrůzu. Dvůr byl velikánský jako pěkný lán pole a na něm samé koleje a po těch kolejích jezdily vozíčky a na nich jeřáby. Hodně jich tam jezdilo. Jeřáb zdvihne řetězem náklad a už jej táhne. Pořád jsem koukal na jeřáby, až jsem zakopával o koleje.

A dál, u řeky, se zdvíhá něco obrovského; je to hrozně vysoké, na kovové kostře, jako nějaký dům z mříží to vypadá. Bylo to lešení, kde se staví lodě. Říká se mu helling.

Bylo odtud slyšet takový hřmot, jako by se střílelo z kulometu, a taky se ozývalo bouch-bác – jak tam bušili do železa.

Vešli jsme dovnitř k lešení, velikému jako když se staví čtyřpatrový dům. Lešení je vystavěno kolem trupu lodě. A loď se staví ze zrezivělých kovových plátů, pěkně silných, které dělníci připevňují na kovová žebra. Na lešení je řemeslníků jako much. Na první pohled se mi zdálo, že mají všichni revolvery, jenže na silných provazech. Teď už vím, že to jsou pneumatická kladiva a nejsou na provazech, ale že k nim vedou hadice, kterými probíhá stlačený vzduch z pumpy. Kladívko v hlavni je poháněno vzduchem, kmitá dopředu a dozadu, a když se hlaveň k němu přitiskne, buší rychle a drobně jako kulomet.

Na lešeních byly můstky z jednoho patra do druhého a my lezli pořád nahoru, výš a výš. Dunělo to kolem nás, až nám uši zaléhaly. Vylezli jsme nahoru, až na kovovou palubu. Kolem bylo samé železo a takový hřmot, že jsem si myslil – není možná, aby to tak šlo po celý den, snad jenom teď spustili takový rámus. To by přece nebylo k vydržení. Pak jsem poznal, že je to pořád stejné. Přivedli mě ke kovovému stolku, který vypadal trochu jako patník. Nahoře hořelo uhlí, mezi stojany byly měchy jako harmonika, po straně klika. Ten, co mě sem přivedl, mi ukázal na kliku – že s ní mám točit. Chtěl jsem se optat, co potom, ale neslyšel jsem vlastního slova. Křičím, ale připadám si jako němý. Duní to tam tak příšerně, jako by to železo vzdychalo. Koukám, že tam stojí dva kluci celí černí, ukoptění a něco ohřívají. Strkají do mne, abych zatahal za kliku. Vzal jsem za kliku, měchy začaly dmychat vzduch, uhlí se rozhořelo. Oni si tam něco kutí, ale kolem je takový lomoz, že to nevypadá, jako by něco stavěli, ale naopak ze všech sil bořili. Zdálo se mi, že už se musí všechno rozbořit, a já ani nevěděl, na čem vlastně stojím a kam bych měl utíkat, kdyby se něco semlelo. Pořád cloumám klikou. Najednou mě jeden z těch kluků uhodil kleštěmi do ramene. Zatahal jsem za kliku ještě víc, on mě zase klepl. Měl jsem tahat míň, protože uhlí odletovalo od kovadliny (tomu patníku se říká kovadlina). Pak vytáhli kluci kleštěmi z ohně nýty, rozžhavené do běla, a někam s nimi uháněli. Činil jsem se ze všech sil.

Vtom šel kolem nějaký člověk, dal mi pěknou herdu do zad a něco mi ukazoval. Vůbec mu nebylo rozumět, takový byl lomoz všude kolem, zvonění a bouchání. Zalomcoval jsem klikou ještě víc, ale ten člověk mi strhl čepici. Ohnul jsem se pro ni a pustil kliku. Ukazoval mi, že mám tahat pomalounku. Kluci mě zase strkali, šťouchali do mne a já pořád ničemu nerozuměl. Bylo mi do breku, ale to snad tím kouřem – štípal do očí, že bych nejraději se vším praštil. Tak jsem se trápil celé dopoledne.

Náhle hluk ustal, všechno ztichlo. Lekl jsem se, co se bude dít. Kluci se na mne sesypali: „Troubo, kvůli tobě jsme přepálili pět nýtů!“

Poprvé jsem uslyšel jejich hlasy. Všichni šli domů a já za nimi. Kluci se ke mně hrnuli a rozkřikovali se:

„Jestli nám budeš přepalovat nýty, tak to řekneme strejčkovi nýtovači, a ten ti ukáže! S nikým se tu nemazlíme.“

Hned mi ho taky ukázali. Panečku, byl to pořádný chlap a plnovous měl, až z něho šel strach.

V jídelně sedí všichni nýtovači u zvláštního stolu a v hulákají na sebe přes stůl jako přes vodu. Jsou od práce všichni nahluchlí a kolem jejich stolu je rámus, jako by se hádali, a zatím jen obědvají. Než někdo řekne slovo sousedovi, praští ho vždycky do ramene. Koukám, že je tam taky můj nýtovač, celý obličej začazený, vousy rezavé od železa a kouká jako luciper. Vytáhl láhev, chtěl vyrazit zátku, ale pak uhodil hrdélkem láhve o stůl, urazil je, vypil polovinu a strčil láhev sousedovi: tumáš, napij se!

Držel jsem se pořád kluků učedníků, nic jiného mi nezbývalo, sám bych cestu do práce nenašel. Povídají mi: „Pojď, než zahoukají, abys rozdmýchal oheň.“ Cestou pokřikují: „U nás to není jako u zámečníků. Byl tu jeden, pořád mu nešlo něco pod nos. Pracovalo se až na dně v kleci. Nýtovač ho jednou vzal přes hlavu kladivem a nechali ho ležet. Jaképak s ním cavyky, kdopak bude koukat na nějakého hlupáka.“

Všichni kluci kouří a každé druhé slovo u nich je nadávka.

Když jsem přišel z práce domů, máma mi něco povídala, ale já neslyšel ani slovo, jako by se mluvilo u sousedů.

Už jsem nějaký čas chodil do práce a začal rozpalovat nýty sám. Nýt je vlastně takový hřebík, ale silný a tupý, jako useknutý, se silnou hlavičkou. Nýt nahřeju, nesu ho v kleštích strejdovi, hodím a on se kutálí po kovové palubě, on ho popadne do kleští a zapíchne do dírky, co je v plechu. Přidrží hlavičku obrovskou kovovou tyčí a na druhé straně nýtovač pneumatickým kladivem, tím, co vypadá jako revolver, udělá buch a přiklepne nýt, dokud je rozžhavený. Udělá tak vlastně hlavičku na druhé straně. A honem další a pořád dokola. Tak se dávají dohromady ty kovové plechy. Naučil jsem se taky kouřit a nadávat a s ničím jsem nedělal štráchy: bouch, bác a hotovo. Jednou maminka kvůli mně doma plakala. Přišel jsem z práce, dala mi honem vodu do umyvadla, ale byla moc horká. Dlouho jsem se nerozmýšlel, převrhl umyvadlo a vychrstl vodu na zem. Ke stolu jsem si sedl tak, jak jsem byl, a sem s tím borščem! Dala mi boršč a neřekla ani slovo. A když si začala stěžovat, popadl jsem čepici a hajdy ven, anebo jsem šel na kutě. Jednou jsem chtěl otevřít větrák, ale nešlo to, dřevo nabobtnalo nebo co. Popadl jsem klacek a ráz dva, větrák jsem vyrazil. Onisim Andrejevič se k nám přišel podívat a povídá: „To je nýtovač jaksepatří!“ A já z toho měl hroznou radost! U nás se s ničím nepáráme – herda sem, herda tam – jen to lítá.

Jak to začalo, ani nevím, ale zničehonic si na mě strejček zašed. Nic mu nebylo vhod. V práci se ani jinak mluvit nedá než šťoucháním a herdami do zad, ale on se i na dvoře rozkřikuje: „Já ti, kluku mizerná, namlátím, že si nesedneš. Páráš se s tou prací, že to dál nejde. Řeknu mistrovi a hned tě vyhodí!“ Tak to jde den za dnem, a čím dál hůř. Jak mě uvidí, hned řve jako zvíře. Žena mu prý zemřela, ale copak já za to můžu? Proč si na mně vylévá zlost? A čím víc se snažím, tím je to horší.

Buď mu podávám nýt moc brzo – odežene mě, vyhrožuje pěstí, anebo jsem zase moc pozadu.

Jednou jsme pracovali docela dole, na dně lodi.

Lezlo se tam jako pod zem. Pořád se muselo sestupovat z jedné paluby na druhou, všude samé železo, samé špice, klíny trčely do výšky. A tma byla jako v pytli. Z horní paluby sestoupíš po schůdkách a na druhé už je tma. Na jednom místě to bylo tak ošklivé, že kdyby člověk šlápl vedle, poletí deset metrů dolů a rovnou na špičaté železné hrany. Díra byla ohrazena jen laťkami, které byly volně přichyceny k dřevěným stojánkům. Když lezeš do tmy, musíš mít ruce před sebou: zrovna před tou zatracenou dírou nahmatáš laťku, pak se dáš vlevo a už můžeš jít klidně, pak už nemůžeš zakopnout. Tak mě učil chodit strejček.

Děláme spolu až úplně dole. A on mě zase prohání. Dám mu nýt, on mi jej hodí zpátky – to znamená, že je příliš rozžhavený. Podám mu druhý, zase mi ho vrátí. Co ho zase rozzuřilo? Nesu třetí nýt. Popadne ho a žene se za mnou. Jsme tu jako v nějaké krabici, z kovadliny se kouří jako z komína, celý trup lodi duní, jako by do tebe pálili ze všech stran. Začíná mi z toho blázince přeskakovat v hlavě. Připravuji nýt, ale strejček přijde k ohništi, dá mi herdu do zad a začne si ho připravovat sám. Ty nýty mu zahřívám přece správně. On ví, že já mu nic udělat nemůžu, tak si na mne troufá. Vaří se ve mně zlost. Představuji si, co mu provedu, až vyrostu. Kdybych měl něco při ruce, rozpřáhl bych se a…

U oběda mi zase vyhrožoval pěstí a pak cestou přes celý dvůr hulákal: „Hned se seberu a půjdu za mistrem a zařídím, abys odtud zmizel! S nikým se nemazlím, práce musí jít ráz na ráz!“

Po obědě jsem jako vždycky šel první, abych rozdmýchal ohniště. Slezl jsem průlezem na druhou palubu a jdu, ruce před sebou. Nahmatal jsem laťku a… a jen tak bezmyšlenkovitě jsem ji chytil do ruky, držím, najednou s ní trhnu – a hotovo. Namouduši, držela jen tak tak. Odtrhl jsem laťku od stojánku a hodil ji stranou. Až půjde nýtovač, nenahmatá laťku a… Snad jsem to ani tak zle nemyslel, ale měl jsem hrozný vztek. Postavil jsem se stranou do tmy a čekám, co bude dál. Odhoukali, práce začala, celá loď se rozehřměla.

Strejček se ukázal v horním průlezu na první palubě. Slezl dolů po žebříku a už ho nebylo vidět. Je tam tma, nic není slyšet, takový je kolem rachot. Stojím a čekám, dech se mi zatajil. Teď…teď. Najednou se mi chtělo vykřiknout ze všech sil: „Strejčku, nechoď dál, stůj!“

Jenže on by to stejně neslyšel a doběhnout k němu nestačím. Jako bych zdřevěněl. Rozběhl jsem se k žebříku, vylezl nahoru a honem pryč. Ale pak mě napadlo: Co když to místo minul a nic se mu nestalo? Vrátil jsem se na pracoviště a jen jsem v duchu prosil: Panebože, aby tam byl, jen aby tam byl! Hrozně jsem se bál, ale nohy mě tam táhly samy.

Všichni jsou na místě, jen strejček nikde. A druhý nýtovač na mne kývá: kdepak máš vousáče? Jde už? Zavrtěl jsem hlavou a vzal znovu nohy na ramena. Napadlo mě, že asi leží v podpalubí celý pomlácený – třeba nezůstal naživu – uklidňuji svoje svědomí: Ta laťka mohla upadnout taky sama, držela tam přece jen tak tak. Utíkám pryč, ale už se nemohu udržet a strachy i hrůzou brečím. Běžím dál, lidí je tu málo. Neměl bych to někomu povědět? Přeběhl jsem polovinu dvora; proti mně jede po kolejnici jeřáb, veze plechy a na jeřábu je strojník. Volám na něho, ani nevím co. On mě stejně neslyší, dívá se, kam by měl složit plechy, a dává pozor, aby nikoho nezajel. Utíkám podle jeřábu, padám a zase utíkám, křičím a brečím.

Zastavil, složil plechy a obrátil se ke mně: „Co je?“ já nemůžu mluvit, jen brečím. Slezl z jeřábu. Vyrazím ze sebe: „Strejček vousáč spadl do podpalubí a leží tam!“

Strojník hmátl do stroje. „Jdu s tebou,“ povídá. Spustil jsem strašný řev, chtěl jsem upláchnout, ale zarazil mě: „Počkej! Jak to bez tebe najdem?“ Musel jsem s ním. Šel k mistrovi a všichni po nás koukali. Mistr zavolal, aby zastavili přívod vzduchu do kladiv.

Ve chvilce zůstalo všechno stát a bylo ticho. Ztuhnul jsem úzkostí. „Kdyby křičel nebo sténal, tak ho uslyšíme.“ Přinesli svíčku. Uviděl jsem, že tam leží laťka tak, jak jsem ji utrhl. „Tady,“ povídám.

Všichni se nahrnuli kolem. „Tys to viděl?“

Celý se klepu, zuby mi cvakají. Někdo přinesl lano: „Musíme dolů, zjistit, jestli tam opravdu spadl.“

Začal jsem křičet jako pominutý: „Já, já tam musím vlézt, pusťte mě.“

Přivázali mě na lano a do ruky mi dali svíčku. Lezu dolů jako do rakve. Jestli je živý, dám mu sto hubiček. Kdyby byl aspoň kapánek živý. Pořád se dívám dolů, i na to jsem zapomněl, že lezu po laně a že je to vysoko. Svíčka poblikává. Jsem na dně, ale strýček tu není. Začal jsem volat: „Strejčku, strejčínku!“ Můj hlas se rozléhá v železném trupu. Běhám s lanem sem tam – nikde nic.

Podíval jsem se nahoru, Matně tam probleskuje světlý kruh – to je ta zatracená díra. Začali mě zvedat nahoru. Zatím už rozsvítili elektrické světlo, paluba byla plná lidí, všichni po mně koukali, ale já ze sebe nemohl dostat ani slůvko, stál jsem jako sloup.

A najednou ho vidím stát mezi lidmi – živého, docela živého. Všichni se na mne dívají. Vrhl jsem se k němu: „Strejčínku můj zlatý!“ a rozplakal jsem se.

Vousáč se ke mně sklonil, hladil mě a byl hodný, moc hodný. Ochraptělým hlasem na mne křičel: „Co ti je, ty můj kluku!“ a dokonce mě vyzvedl nahoru.

Šel si předtím pro nářadí a tam se pozdržel, proto taky nebyl dole, když jsem ho tam hledal. Nejdřív si dělníci nevšimli, že nepracuje s nimi, pak si na něj vzpomněli a já tam taky nebyl. Když stroje přestaly pracovat, čekali, co bude, ale pak vylezli ven. Chtěli vědět, co se stalo, proč se stroje zastavily. A tam mě uviděli. A to je všechno.

ČERNÝ PRAPOREK

Celý týden mě Vaška Šilhavý přemlouval, abych se s ním v noci vydal na moře, že vybereme Feňce ryby ze sítí.

„Až půjde měsíc dolů, vypravíme se na ně kolem půlnoci. Provedem to jedna dvě, než by řekl švec! Žádné strachy, na vodě stopa nezůstane.“

Já vždycky jen něco zamumlal a neřekl tak ani tak.

Jednou v noci vám pro mne přišel. Zrovna jsem spal venku. Dloubl mě do ramene a povídá:

„Vstávej, jdem na to!“ zacloumal se mnou a postavil mě na nohy. Pro něj to byla hračka: chlap to byl jako hora, do dvou metrů mu moc nescházelo.

A tak jsme se pustili spodem po břehu. Jen my dva, já a Šilhavec.

Mne, kluka, nechal jít napřed a sám šel za mnou.

Tma byla jako v pytli.

Písek byl studený, rozbité mušle nás bodaly do chodidel.

Sykl na mne zezadu: „Pozor, abys někde nezakopl“

Sám si dej pozor, abych tě já nenakop!

Vědět tak, co se z tohohle výletu vyklube, nešel bych se Šilhavcem zanic na světě!

Najednou jsem zakopl o kámen, bolestí se mi chtělo skučet, musel jsem si sednout na zem. Skučel jsem potichu jako zvíře. Šilhavec stál nade mnou, šťouchal do mne patou, div mi ji nestrčil až pod nos; „Vstávej!“

Patu měl ztvrdlou a drsnou.

Když jsme spouštěli na vodu člun, ztratil jsem znova kuráž. Co to jen provádíme?

Na moři je bezvětří, zdá se, že i ta voda ztichla, aby ji někdo neslyšel. Srpek měsíce visí nad mořem jako rudý bajonet. Přepadla mě úzkost. Chytil jsem se člunu, ztuhlý strachem. Vybírat platejsy ze sítí je pěkná blbost!

Šilhavec, jako by věděl, na co myslím, drmolí přiškrceným hlasem:

„Ta Feňka je pěkná potvora, – otrávila vlastního muže… Čert aby ho vzal, Ivana, patřilo mu to, stejně mi vybral pětačtyřicet sítí v moři. Tak do toho, spánembohem!“

Strčili jsme do člunu, ale sotva se pohnul. Šilhavec cítí, že se mi do toho nechce a přemlouvá:

„Spousty platejsů vozí ta bába špinavá na trh, jestlipak ti hodila aspoň jednou jediný kousek, klukovi hladovýmu?… Tak zaber, hej rup!“

Postrčili jsme člun naráz o metr dál.

Čekáme a obhlížíme prudký sráz. Nad ním chodí hlídka z čeky, jen aby nás nenachytala. Tenkrát byl zákaz vyjíždět v noci na moře, to se nesmělo. Hlídka mívala psa a s tím si člověk neporadí!

Rozhlíželi jsme se kolem – nikde ani noha!

Šilhavec mě proti té Feňce tak popíchl, že jsem se opřel do člunu jako velký chlap, ačkoli jsem dva dni před tím nejedl.

Vaška vyhrabal z písku vesla; uchystal si je tam už večer. Sedli jsme do člunu a klouzali po vodě jako stíny, ani plesknutí, nebo šplouchnutí se neozvalo.

Propluli jsme mezi skalisky a zamířili na moře.

„Tak do toho!“

Opřel jsem se do vesel, jenže mi to všechno začalo zas vrtat hlavou. Kam vlastně jedeme, co to provádíme? Pomyslím si v duchu, třeba v noci Feňčiny sítě nenajdeme a nebudeme moci ani nic ukradnout. Opřel jsem se do vesel, co jsem měl síly, jenže mě napadlo: „Bóje má Feňka vysoké přes dva metry. A tomu zatracenému Šilhavcovi nic neujde – určitě je uvidí.“ Je mi ouzko, až jsem zpomalil. A Vaška nedá pokoj:

„Zaber pořádně, proletáři!“

Ba ne, myslím si, praporky má na bojích černé, ani Šilhavec je v té tmě nenajde. Nikdo je nenajde! Vesluju s trochu větší chutí a v duchu se snažím sám před sebou Fenku nějak očernit.

„Ona ho opravdu otrávila?“ ptám se.

„Prosím tě, vesluj radši. Co vyzvídáš?“

Najednou vyzvídám!

Ze vzteku jsem zase začal veslovat víc.

Mezitím vyšel měsíc a kouká svým rudým okem, kam se ženem.

Veslovali jsme asi hodinu.

A najednou jsem div nepustil veslo – rovnou nade mnou se houpe černý praporek dvoumetrové plavatky, tak se dřív říkalo bojím, které držely rybářské sítě na místě. Pohupuje se na vodě bez nejmenšího hluku.

„Chytni se jí!“ křičí na mne Vaška.

Ale já mám hrozný strach. Připadá mi, že je živá, že se na mne šklebí.

„Ty jeden troubo pitomej!“

Šilhavec zavesloval zpátky a vytáhl plavatku z vody.

Když ji chytil, jako by se ve mně něco zastavilo a ztuhlo. „Už v tom lítám!“ blesklo mi hlavou. „Teď sebou, kluku, hoď!“ Postavil jsem se v člunu a vesly jsem ho zčerstva otáčel, aby jsme pluli podle sítí.

Šilhavec se vztyčil na zádi, vytahuje sítě a vysypává platejsy do člunu. Hází tam pěkné kousky a já – ani sám nevím proč – počítám:

„Jeden… dva… tři… osm…“ šeptám jako v horečce.

Padesát kilo jsme vybrali z jedné sítě, ne-li ještě víc. Hotovo.

To se mi ulevilo. Sedl jsem k veslům a začal veslovat ke břehu.

Šilhavec na mne zařval:

„Kam jedeš? Tamhle je druhá síť. Nevidíš tu plavatku?“

Ruce jsem už necítil, celý jsem se rozklepal, ale on popadl vesla, hrábl do vody, otočil člun jako káču a zamířil k sítím.

„Opři se do vesel!“ houkl na mne.

„A hurá do horoucích pekel!“ vykřikl jsem, snad, abych si dodal kuráže.

Vaška začal nadávat.

„Vesluj, darebáku!“ huláká na mne.

Vesluju, div se nepřetrhnu.

U druhé bóje zase Šilhavec přebírá sítě. Vzal je docela samozřejmě, jako by patřily jemu. Já jsem byl u vesel. Vtom jsem si všiml, že začíná vát vítr. Zazdálo se mi, že za chvilečku začne svítat, přijedou Feňčini kluci v tom jejich žlutém člunu – mají pěkně velký, se třemi páry vesel – a nachytají nás při činu.

Řídím člun, jak se to dá, třeba i zádí dopředu, jen abych to už měl za sebou. Dostali jsme se ke druhé bójce. Ze tmy se proti nám tyčí černá hůl.

Je jako živá, jako by se na nás dívala a chystala se uhodit.

Praporek se třepotá ve větru, vlní se jako had. Bál jsem se na ni podívat. Jako by ty ryby hlídala.

Šilhavec hubuje, že jsou v síti samé drobné ryby.

Říkám mu opatrně:

„Nech toho, Vasiliji Semjonyči, nestojí to za to… Když říkáš, že je tam samá drobotina, tak ji necháme plavat.“

„Nedostaneš ani tu třetinu, když mi to budeš kazit!“ vyštěkl na mne.

Nechal sítí a sedl k veslům.

U nás doma byl hlad, všecko, co jsme měli, už jsme dávno prodali vetešníkovi. „Kdyby se doma všichni aspoň jednou pořádně najedli, když už jsem se dal na takovouhle práci!“ Rychle vesluju od té zatracené bóje pryč. Čert vem ryby i tu moji třetinu – jen abych se vůbec dostal na břeh a domů. Říkám si, že budu ve dne v noci třeba za kus chleba nasazovat vnadidla na háčky, jen ať tohle dobře dopadne! Vesluju a v duchu se zapřísahám, že se už nikdy do ničeho takového nepustím.

Najednou mi Šilhavec povídá:

„Co ti je? Snad se nemodlíš k pánubohu?“

Ani jsem si neuvědomil, že přemýšlím nahlas… Myslil jsem, že si to říkám jen pro sebe.

„Tak ty už nebudeš? Tak na mě víckrát nechoď!“

Já že jsem na někoho chodil? Vždyť on sám do mě celý týden hučel: „Tvoje máma má hlad, ty máš hlad. Proletář, a co z toho máš? Houby z toho budeš mít… Vybereme Fenku pořádně. A pak spolu pláchnem, ani sám ďábel nás nenajde!“

A najednou – „nechoď na mě!“ Přišlo mi to hrozně líto. Jen se dostat na břeh, ztratím se a už mě v životě neuvidí.

Najednou vytáhl vesla z vody a výhružně se ke mně naklonil.

„Opovaž se ceknout! Koukej zapomenout, jak mi vůbec říkají. Ty mě ještě neznáš!“

Přistrčil mi k očím svou šerednou hubu a šilhavé oko.

„… Já nejsem já – já jsem…!“

V tu chvíli šla z něho hrůza. Dočista se změnil člověku před očima. Takový je tedy doopravdy! V noci mě vyláká na moře a teď tu jsme proti sobě sami dva!

Zařval na mne:

„Vesluj!“

Už jsem ani neprotestoval. Nevěděl jsem, kde je náš břeh, odkud fouká vítr, kolik času uplynulo.

Šilhavec najednou zvolnil a začal obracet člun, já po něm.

Koukám, že jsme se ocitli u pořádné sádky na ryby, tak na půldruhého metráku. Připluli jsme až k ní a já musím vesly udržovat člun na místě.

Šilhavec začal přesypávat ryby do sádky. Pracoval docela potichu. Dávám pozor, abychom neklepli člunem o sádku. Šilhavec přesypal ryby a ve člunu máme čisto, po lupu ani památky. Teprve teď jsem se rozhlédl a vidím, že jsme u břehu. Jenže ne u našeho, tohle je cizí břeh.

Dorazili jsme ke břehu a strkáme člun ke skalám na mělčinu. Podklesávají mi nohy hladem, námahou a strachem. Činím se, jak mohu, ale člun se sotva pohne. Šilhavec proklíná celý svět.

Zničehonic stojí napravo i nalevo člověk. Každý s puškou. Kde se tu vzali? Srdce se mi zastavilo, krve by se ve mně nedořezal. Musel jsem si sednout na kraj člunu, neudržel bych se na nohou.

Muži stojí jako sochy, my se také nehýbáme.

Šilhavec najednou povídá medovým hlasem:

„Mohli byste mi připálit, kamarádi?“

Oni mlčí jako němí. Jsou tady opravdu? Napadlo mě dokonce, že se mi to jen zdá.

Pak se Šilhavec obrátil ke mně a pěkně nahlas, aby to bylo slyšet, povídá:

„Tak si trošku odpočiň, kloučku! Nadřel ses, chudinko, až až. Pojď, strčíme do člunu ještě jednou!“

Vstal jsem, něčeho jsem se chytil, mám-li se přiznat, vůbec jsem nebyl schopen do člunu strčit, spíš jsem se za něj držel, abych sebou nepraštil do písku. Potácel jsem se jako opilý, a člun se nehnul ani o píď.

„Soudruzi, pomozte nám vytáhnout člun,“ povídá Šilhavec.

Oba muži, ten vpravo i ten vlevo, se pohnuli. Neřekli ani slovo, chytili člun a vytáhli ho.

„Tak vám pěkně děkujem,“ řekl, obrátil se a chtěl odejít. Tu se však ozvalo: „Stůj!“

Důkladně, kousek po kousku začali náš člun prohlížet. My v něm nic neměli, jen vesla. Zádně náčiní, ani háčky, nic, zhola nic. Jeden z nich, ten vyšší, povídá: „Odkud jedete?“ Vaška spustil:

„Z moře. Navečer jsme postavili čeřen, pak začalo moře bouřit, a tak jsme se na to šli podívat…“

„Ale jdi, který pitomec by v létě dával čeřen na noc?“

„Nesnaž se nám věšet bulíky na nos! Znáš rozkaz?“

„Rozkaz, co je mi po rozkaze,“ začal se rozkřikovat Šilhavec. „Vždyť my jsme praví proletáři, vlastními krvavými mozoly jsme…“

„A proč jste se motali kolem sádky?“

„Podívat se, jestli je na místě, co jiného…“ bručel Šilhavec. Ale čekisté na to:

„Pojďte s námi na strážnici, tam se na tebe podíváme. A rychle, hněte sebou!“ Tak jsme tedy šli.

Jeden vpředu, druhý vzadu a uprostřed my dva, Šilhavec a já. Nohy se pode mnou podlamovaly, byla ve mně malá dušička. Pořád jsem před sebou viděl černou bóji, jak na nás mávala.

Vylezli jsme nahoru na útes a dali jsme se stezkou nad srázem. Stačil jsem si všimnout, že už pomalu začíná svítat.

Ani jsem nevnímal, co jim Šilhavec vykládal. Oni mu neodpovídali, jen občas křikli: „Tak hybaj, hněte sebou!“ Najednou sebou Šilhavec škubl – a hop pod hráz. Ten, co byl vzadu, zamířil, dvakrát po něm střelil a pustil se dolů za ním.

Druhý popadl za límec mne. Ale kampak já, sotva jsem pletl nohama, kdepak bych mohl utíkat, musel jsem si sednout na zem. Přišli rudoarmejci z pobřežní hlídky a začali prohledávat okolí; mne odvedli do kasáren, předali strážnému, který mě hnal chodbou až k veliteli.

Seděl v koženém kabátě u stolu a tvářil se ukrutně přísně. Na stole před ním ležela pistole. Stranou, na stolečku, stál telefon. Změřil si mě očima, které píchaly jako jehly a zeptal se strážného: „To je ten, co byl s ním?“

„Jak ti říkají?“ Zadíval se na mne upřeně. Mám lhát, nebo říct pravdu. Jak jim povím, čí jsem, půjdou k mámě a udělají domovní prohlídku. To já znám.

Vždycky hned dělají domovní prohlídku a začnou člověka tahat na vyšetřování. Pravdu povědět nemůžu, ať si mě třeba umordují.

„Netoč knoflíkem. Mluv, jak ti říkají?“

Vyhrkl jsem:

„Vaška, Vaseňka, Va-si-lij!“ Obměňuju to všelijak, aby mi uvěřili.

Ve skutečnosti se jmenuju Peťka Malyšev.

Velitel vyskočil od stolu a popadl mě za límec:

„Nelži!“

Viděl jsem, že nepomůže, nic jiného, než se dát do breku; stejně se mi už dávno chtělo brečet, tak jsem spustil.

Hořekoval jsem tak strašně, že jsem nepoznával vlastní hlas. Celý jsem se zhroutil, i když mě mrzelo, že brečím jako malý kluk. Jako by ve mně něco prasklo.

Přespal jsem v kasárnách. Ráno jsem se probudil, ale zůstal ležet dál bez hnutí. Určitě se zas budou vyptávat… I na Šilhávce… Vzpomněl jsem si, jak se mnou ošklivě zacházel na moři a přece – mohl bych o něm mluvit?

Kdyby mi tenkrát někdo mohl poradit, co mám dělat!

Ležím a slyším, jak si rudoarmejci mezi sebou povídají:

„Do čeky s ním, do zvláštního oddělení, tam si na něho posvítí.“

A druhý:

„Je to jasné: vozili špionážní materiál! K sádce jeli jen na oko, aby nás obalamutili.“

Viděl jsem, že to se mnou vypadá bledě. Tihle na nějaké povídačky neskočí, a kdybych jim i řekl pravdu, považují mě za nepřítele a stejně mi nebudou věřit.

Tenkrát opravdu jezdily oficírské monitory hodně blízko k našim břehům. Co jsem měl dělat? Kdybych tak mohl jen ležet a ani se nehnout… až nadosmrti…

Slyším je dupat, vycházet ven a pak bylo ticho. Ležel jsem ještě chvilku, ale v hlavě se mi pletlo páté přes deváté a zatrolený černý praporek na bóji pořád mával a ukláněl se mi. Najednou jakoby mě něco píchlo.

Vyskočil jsem a sedl si na kavalci. Rozhlédl jsem se kolem – na vedlejším kavalci ležel ustrojený rudoarmejec, nohu spustil na zem, dívá se na mne a usmívá se. Snad mu nejsem k smíchu! Pěkně děkuju! „Vasko!“ začal rudoarmejec. Rozhlédl jsem se kolem, na koho volá. On se rozesmál a vstal.

„To je přece jedno, jak ti říkají; nechtěl bys trochu čaje? Tu máš!“ podal mi misku kaše a posadil se vedle mne na kavalec.

Myslil jsem si, že nebudu mít na kaši chuť, ale nabral jsem první lžíci, a než jsem se nadál, byla všechna ve mně. Rudoarmejec si vzal misku. „Bojíš se o tátu?“ povídá mi. „Ten nám umřel,“ já na to. „Ba ne, utekl, nenašli ho,“ odpověděl mi. Pochopil jsem, že pokládá Šilhavce za mého tátu. „Kdepak ten! To vůbec není ani příbuzný!“

„Aha, tak je teda něco jako tvůj šéf?“ Zapaloval si a mně taky strčil do ruky pytlík s tabákem, jako dospělému. Už jsem předtím párkrát kouřil. Vzal jsem si, ale stočit cigaretu jsem nedovedl. „Ty jsi ale kuřák!“ řekl a cigaretu mi stočil. Pokuřujeme a on povídá:

„Ty nechceš mluvit? Držíš slovo? To jsi pašák!“ Mne najednou zamrzelo, že tu mlčím a Šilhavec se mnou jednal jako se psem, a tak jsem řekl:

„On svoje slovo nedodržel…slíbil mi třetinu, a pak řekl, že dostanu starou bačkoru.“

„Těch ryb tam bylo přinejmenším osmdesát kilo, platejsi to byli, takovíhle, jak kolo od vozu!“

„Máme je v kuchyni,“ povídá, „dostaneš je k obědu, jen jestli tě neodvedou do zvláštního oddělení.“

Jedno po druhém jsem mu pěkně všechno vyklopil, jak se to stalo. Ujišťoval mě, že držet slovo je správné, to je svatá věc.

„Lišák jeden, věděl dobře, koho si má vzít s sebou. Jakpak se vlastně jmenuje?“ ptá se mne.

„Nevím, to snad ani není člověk, ale nějaký luciper!“ Připadalo mu to hrozně k smíchu.

„Pročpak držíš slovo čertovi! Konečně, to je tvoje věc. Ale rozmysli si, bráško, co je pro tebe lepší.“ A zvedl se.

Jenže co já si mám vlastně rozmýšlet? Nevím, kde mi hlava stojí.

Nalil mi studený čaj, ale já mám jinší starosti než čaj. Chtěl bych přemýšlet, ale v hlavě mám prázdno, jen se mi v ní houpe ta černá plavatka a víc nic. Zčistajasna jako by mě něco popíchlo. „Co si mám počít, strejdo, poraď mi, prosím tě!“ povídám a slzy mám na krajíčku.

„Nejlíp bys udělal, kdybys řekl rovnou: je to ten a ten, tak a fak se věci mají… Máma doma padá hlady a on mi slíbil třetinu výdělku. Proto jsem s ním šel. Postrašil mě na moři, ale co je zač, ani povědět neumím. A stůj na svém. Co si na takovém klukovi kdo vezme.“

Kámen mi spadl ze srdce. Už jsem nemyslil ani na černý praporek, ani na Šilhavce.

„Doveď mě k veliteli!“ vyskočil jsem.

Postavil jsem se před stůl a spustil:

„Jsem Peťka Malyšev! Bydlím na předměstí v Páté ulici! A věci se mají takhle…“

Vyklopil jsem všecko doslova, jak to bylo.

Velitel se směje:

„Pročpak jsi včera hrál takovou komedii? Tohle jsi mohl povědět hned…“

Vzal telefon.

„Běž,“ povídá, „a počkej v kasárnách.“

K večeru mě pustili. Pak si mě ještě párkrát předvolali a vyptávali se. Ale já opakoval:.

„Jsem Peťka Malyšev a všechno se to stalo tak a tak…“

Po čase mě nechali být.

Jenom když v noci vidím ve snu černou bóji s praporkem, chodím pak celý den jako mátoha.

A s tím rudoarmejcem jsme do dneška kamarádi.

STÁDO

Příběh, který vám budu vyprávět, se stal dávno, byl jsem tehdy ještě mladý chlapec, a dnes už mám šedivé vousy. Nedivte se, že se nepodobá dnešku. Moře však zůstalo stejné, jaké bylo tenkrát. Poslyšte, co se kdysi na tom moři přihodilo.

Sloužil jsem jako plavčík na nákladní lodi. Byl podzim, pravé „babí léto“; počasí bylo laskavé a vlídné. Moře vypadalo tak trošku jako rybníček na zahrádce, hladina se leskla jako olej. Zavřeli jsme už palubní poklopy a čekali jen na kapitána, abychom zvedli kotvy. Poslouchali jsme, nejede-li už po molu drožkou. Přihnal se a za ním nějaký osmahlý a upocený Řek. V ruce držel čepici, kterou si v jednom kuse otíral rudý obličej, a přitom ustavičně brebentil a bil se pěstí do prsou. Náš tlouštík – kapitán Lobačov – se batolí nevšímavě na svých křivých nožkách na lodní můstek. Topiči scházejí dolů ke kotlům, námořníci pobíhají sem tam, každým okamžikem vyplujeme.

Jenže kapitán mi potichu přikazuje: „Zavolej Ivana Vasiljiče.“ A vede Řeka do své kajuty. Zavolal jsem kapitánova prvního pomocníka. Za chvilku celý rozpálený vyletěl od Lobačova a tloukl pěstí do dřevěného pažení:

„Všivák jeden! Pro pár kopejek udělá z parníku chlív! Všecko jsme tady umyli, vydrhli, a teď tohle!“ Ivan Vasiljič třikrát vztekle plivl přímo na naši sněhobílou palubu, ačkoli před malou chvílí sám honil z paluby topiče, aby nenašlapali.

Řek se přihnal za ním:

„Čestné slovo, dva dni nedostali nic žrát, ani kousek slámy, na to se zadušuju!“ A křižoval se s čepicí v hrsti. „Všechno vydrhneme, paluba bude zase jako křída.“

Ivan Vasiljič vzal píšťalku a ostře zapískal. Pak se na mne rozkřikl:

„Co se tady pleteš? Zavolej Smolinského!“

Rozběhl jsem se za kormidelníkem. Je to horká hlava, tenhle Ivan Vasiljič. Vypráví se o něm, že když sloužil na plachetnicích, potopil loď svého zaměstnavatele a teď se taky pořád jenom zlobí. Nechce se mu sloužit a zvlášť ne jako pomocník. Smolinskij mu vyšel naproti. Ivan Vasiljič zavelel:

„Naložit celé stádo! Dvě stovky volů! Co koukáte? Zahnat jen tak na palubu, žádné ohrady!“

Teprve teď jsem se podíval na břeh a koukám, že se celý přístav hemží dobytkem. Nějací mužští shánějí voly holemi do houfu, mlátí je do hřbetů a chraptivě pokřikují: „Hyjé, jedeš, potvoro!“

Řekl jsem furiantsky:

„Jaképak copak, snad je taky dovezem, ne?“

„Hlupáku!“ odsekl Ivan Vasiljič a Smolinskij se na mne ostře podíval. To mě urazilo.

„Kapitán přece ví, co dělá? Podle vás je taky hlupák?“

„Ten? Staví si kamenný dům, potřebuje peníze na střechu,“ řekl klidně Smolinskij. „A na těch volech může pěkně vydělat.“

Myslel jsem si, že náš rozhovor kapitána přivolá, ale ten se ze své kajuty ani nehnul.

Šel jsem pryč a cestou jsem ironicky utrousil:

„No jo, tohle není plachetnice.“

Ještě štěstí, že mě Ivan Vasiljič nezaslechl.

Řek běhal po břehu, motal se mezi dobytkem a povykoval na pohůnky. Po nakládacích můstcích se začala smekat kopyta prvních volů. Kroutili nedůvěřivě hlavami, zatímco strejcové hulákali, mlátili je bez milosti a kroutili jim ocasy. Usoudil jsem že to tak má být, a taky jsem se rozběhl pomáhat. Doufal jsem, že kapitán z okna kajuty jistě uvidí, jak se činím. Bylo mi volů líto, ale zároveň jsem cítil, že se musí jednat rázně; rozpřáhl jsem se a mrštil kamenem volovi do zadku, jenže jsem se netrefil a kámen uhodil Řeka do ramene. Z paluby se ozval smích:

„To je ono! Ještě mu dej!“

Neudržel jsem se a taky se uchechtl. Smolinskij sestoupil na břeh, popadl mě za rameno a řekl:

„Seber se a běž promazat soustrojí kormidla. Tady se do toho nepleť.“

Vtom ke Smolinskému přistoupila nějaká žena s děvčetem. Dívce bylo asi patnáct let, prohlížela si mě a smála se. Asi viděla, jak jsem to zpackal s tím kamenem. Z parníku se ozývalo ostré hvízdání Ivana Vasiljiče. Zlobil se na pohůnky:

„Co to motáš? Čím je vážeš? Myslíš, že tohle něco vydrží?“

Ivan Vasiljič zamířil podrážděně ke kapitánovi a zabušil pěstí do dveří:

„Čím máme voly svázat? jak je udržíme pohromadě?“

Kapitán odpověděl za dveřmi:

„To byste měl vědět sám! Asi jste sloužil jen na plachetnici, viďte?“

„Povídám vám, že je nemám čím uvázat! Vylezte ven a pojďte se podívat.“

Ivan Vasiljič poodešel asi pět kroků a vztekle dupal po palubě. Najednou se otočil zpět ke dveřím.

„Lodivod signalizuje bouři,“ řekl a odešel.

Kapitán vyletěl jako střela:

„Dejte sem dalekohled. Kde jste to viděl?“

Ale Ivan Vasiljič byl už pryč.

Kapitán se dlouho rozhlížel dalekohledem.

„Nic nevidím.“ Podal mi dalekohled. „Ty máš mladší oči…“

Ale na stožáru lodivoda žádné znamení nebylo. Kapitán vyšel nejméně pětkrát s dalekohledem k zábradlí, Potom se v kajutě zavřel na klíč.

Dva námořníci – Němci Hermann a Heinrich – skákali vesele po volských hřbetech; připevňovali přes ně prkno, aby se dalo přes stádo přejít. Přivazovali prkno k volským hřbetům, pokřikovali na sebe německy a chechtali se.

Paluba už nadobro zmizela pod dobytčími těly. Podél obou boků parníku stály dvě řady volů tak těsně u sebe, že se dotýkali oháňkami. Němci se mezi nimi proplétali a mladší Fleinrich najednou přeběhl po prkně na jejich hřbetech jako akrobat. Strčil si ruce do kapes, už chtěl furiantsky dupnout, ale Hermann se vynořil mezi trupy volů a kamaráda okřikl. Heinrich se zarazil jako malý kluk a přešel na druhou stranu. Já jsem zatím promazal kormidlo. Na přídi dával Smolinskij rozkazy k zvednutí kotvy. Topič nemohl zapnout buben navijáku za chodu, nejspíš se bál strčit dovnitř ruku. Bylo už ostatně tma. Lobačov řekl klidně, polohlasem Ivanu Vasiljiči:

„Tak copak je s kotvou?“

Ivan Vasiljič houkl:

„Zvedněte kotvu!“

Smolinskij odstrčil topiče a vsunul dovnitř ruku. Naviják hned zabral, řetěz zaskřípěl. Jenže i potmě bylo vidět, jak Smolinskij škubal rukou, jako když pocítí prudkou bolest nebo se spálí.

Ale proč vlastně Ivan Vasiljič bručí? Voli stojí jako panny, dobře jsme je umístili. Námořníci ukazují na prkna a smějí se, že je to „dobytčí most“. Voli jsou klidní a moře je jako olej. Náš parník klouže jako po asfaltu kolem nehybného zeleného světla v přístavních vratech. Opravdu, k čemu to rozčilování a křik? Důstojný klid – je nejdůležitější vlastnost pravého kapitána.

Všechno jde jako na drátku. Jenom s tím kamenem jsem měl trochu smůlu – a pak to děvče. To mi ještě scházelo!

Stál jsem u kormidla, opatrně držel v rukou rukojeti a poslouchal, jak na můstku nad mou hlavou vztekle dupe Ivan Vasiljič. Zamířili jsme na Sevastopol. Za šestnáct hodin tam budeme. Když mě přišli vystřídat, lehl jsem si na kavalec a poslouchal přes polštář, jak v břichu lodi pokojně vrčí parní stroj. Znovu jsem vzpomněl na dívku v přístavu a pomyslel si: „To mi tak scházelo!“ a pomalu jsem usínal. V polospánku jsem zaslechl, jak do podpalubí vešel Smolinskij s dědou Zujevem. Děda starostlivě povídá:

„Kdyby to bylo na pevnině… já znám jednu bylinu, a ta když se přiloží, zaschne hned každá rána“

Vtom jsem rozeznal Hermannův hlas. Úsečně pronesl německy:

„Sehr schlecht!“

Rychle jsem se nadzdvihl. Z hořejšího lůžka jsem viděl, jak Hermann drží ruku Smolinského a prohlíží pod lampou zakrvavený prst. Všichni kolem mlčeli a sípavě oddechovali. Zujev vyšel ven, odhodil na palubu oharek a důkladně ho roztíral nohou.

„Kdyby to bylo na pevnině…“ začal znovu.

„Sehr, sehr schlecht,“ opakoval Hermann. Trhal čistý šátek a ovazoval Smolinskému prst. Smolinskij se odvrátil obličejem ke mně a syčel bolestí. Kotevní vrátek mu rozmačkal prst.

Probudil jsem se před svítáním. Kulaté okno v boku lodi bylo ještě tmavé. Snad nezačíná bouře? Zaslechl jsem žalostné kvílení větru nahoře nad palubou a zároveň bušení vln do přídě lodi, jak se špicí zarývala do vody za tenkou stěnou plátů. Rychle jsem se oblékl,

vyšel na palubu a hned jsem musel chytit čepici – div mi neuletěla. Dostal jsem hned pořádnou sprchu shora. Vodopád směřoval z nižšího patra přídní nástavby: to znamenalo, že se náš parník zarýval celou přídí do vln. Přede mnou se ve tmě potácela šedá masa volů. Slyšel jsem, jak na sebe narážejí rohy, tu a tam se ozvalo žalostné zabučení. Vtom byla záď lodi vyhozena vlnou vzhůru a ze tmy se na mne valil vůl. Klouzal nohama po mokré palubě a bezmocně dupal. Ujížděl přímo na mne. Upadl na kolena a jel rohama napřed. Stačil jsem uskočit, ale vůl vletěl plnou vahou na dveře do podpalubí. Někdo cloumal zevnitř dveřmi pevně zatarasenými bokem vola. Vzápětí vyletěla do výše příď a z její zvýšené paluby se snesla hotová zátopa. Volem to smýklo nazpátek. Cestou podrazil nohy jinému volovi.

Dveře se rozletěly. Ve světle jsem poznal siluetu Smolinského. Poraněnou ruku schovával v záňadří, druhou se držel za kliku.

„Kdo tam?“

Ozval jsem se.

„Voli se utrhli? Běž ke kormidlu. Nějak se tam musíš dostat! Děda slouží už celou hodinu navíc.“

Mluvil o Zujevovi.

Promočený na kost jsem ve tmě začal nahmatávat, kde je prkno, „dobytčí most“. Zvířata se už zmítala po palubě a od levého boku jich klouzala sem a tam celá hromada, někteří voli se ještě drželi na nohou, jiní už popadali na palubu, všechno v jednom chumlu. Do té rohaté změti se mi lézt nechtělo. Kdopak tak vesele pokřikuje a skáče po volech?

Hrome! Němec Heinrich přeskakuje z jednoho vola na druhého a zřetelně vidím, jak vyskakuje na poklop, kudy se spouští do lodi náklad.

„Kava-le-rista!“ křikl Heinrich a seskočil z poklopu ke mně. „Ahoj!“

Otevřel bleskurychle dveře a proletěl do podpalubí. Hned za ním se snesl z nástavby vodopád. Obhlížel jsem cestu po volských hřbetech. Rohy se střídavě zvedaly a ponořovaly. Konečně jsem se odhodlal. Plazil jsem se po břiše z vola na vola a jejich boky mi každou chvíli přimáčkly nohy. Tak jsem se dostal ke schodišti. Jenže najednou se voli dali do pohybu, ujížděli nazpátek a já s nimi. Další vlna nás hodila na štěstí opačným směrem, zpět ke schodišti. Stačil jsem se zachytit zábradlí. Vyšplhám ke kormidlu. Zujev šilhá po kompasu a šeptá: „Náš Lobač má nahnáno, bojí se, že se parník převrhne; nechce stočit bok proti vlnám…“

Předal mi kormidlo, ale neřekl ani, jaký kurs mám držet. Řídil jsem podle kompasu. Vtom se někdo přihnal z můstku dolů. Cloumá dveřmi kapitánské kajuty, která je hned za kormidelnickou budkou. Uslyšel jsem hlas Ivana Vasiljiče:

„Voli se utrhli! Slyšíte?“

Zaslechl jsem, jak kapitán hlasitě, stroze odsekl:

„Palubní náklad musíte umět přivázat! Svému řemeslu rozumět a neztrácet hlavu.“

„Nemáte svědomí!“ vykřikl Ivan Vasiljič za dveřmi. Udeřil pěstí do výplně, až zapraskala dřevěná mřížka: „Vylezte ven!“

„Jen klid!“ odpověděl kapitán. „Musím si ověřit polohu podle anglické mapy, mám ji tady u sebe.“

Zleva proti nám šel ostrý vítr. Tarchankutský maják jsem spatřil také vlevo. Střídavě se rozsvěcoval a zas topil ve vlnách a nám ukazoval, že jsme urazili přes polovinu cesty. Vpředu šedivěl obzor, rozednívalo se; obloha byla zatažena těžkými mraky jako plstí. Uplynuly dvě hodiny – a parník se stále zmítal na jednom místě. Smolinskij stál na poklopu do podpalubí a křičel na Němce a na Zujeva. Snažili se stáhnout stádo lanem a přivázat je k zábradlí. Řek nahoře křičel a plakal zároveň. Na zádi se lopotil Ivan Vasiljič s dalšími námořníky; chtěli pomocí prken zajistit voly u brlení. Ale zvířata se kácela a jiná, která ještě stála, padala proti rohům dalších. Na palubě se mísily krev a hnůj a všechnu tu špinavou břečku rozmývala mořská voda. Do podpalubí nebylo možné přinést oběd a mužstvo se tlačilo u kuchyně. Chtěl jsem se tudy prodrat, abych pomohl Smolinskému. Dostal jsem se až k tmavému poklopu. Topič na mne zavolal: „Kamenem do nich, kamenem!“ a ukazoval na voly. Uskočil jsem průchodem ke dveřím a šup do podpalubí, na kavalec.

Co asi dělá Lobačov? Ověřuje si polohu lodi?

Čas odpočinku rychle uběhl a stál jsem znovu u kormidla. Teď už se stmívalo. Tarchankutský maják zůstal zleva za zádí a vpředu zprava zářil Chersonský; věděl jsem, že nalevo od něho se vplouvá do Sevastopolského zálivu. Druhý kapitánův pomocník, tichý a mladý hoch, zlehka přecházel nahoře. Bylo slyšet i jiné kroky, hlasité a podrážděné – to je jistě Ivan Vasiljič.

„Zrušit starý kurs a zamířit přímo na Chersonský,“ křikl na mne.

„Nařídil to kapitán?“ zeptal jsem se.

„Já ti to říkám!“ zařval Ivan Vasiljič.

Lobačov to musel ve své kajutě všechno slyšet Čekal jsem, že vyjde ven.

Dveře u jeho kajuty se pootevřely. Kapitán zřejmě přece jen zaslechl mou otázku. Opakoval jsem dosti hlasitě: „Nařídil to Lobačov?“ Měl jsem to snad říci ještě hlasitěji.

Ale místo kapitána ke mně přišel hlavní strojník. O tomhle dědovi jsem věděl jenom tolik, že má rád rajská jablíčka a je na lodi vždycky zticha. Teď najednou sám začal docela nahlas reptat.

„Povídám mu, aby nedával rozkaz zvyšovat obrátky. Ale on, že máme uhlí dost. Za takového počasí prý nemůže stočit parník bokem k návěští, že by nás to převrhlo. Každý ví, že by se loď dala stočit k Sevastopolu, jenže je třeba kapku odvahy! A kde by ji Lobačov vzal? Musíme se teda držet, než…“

„Než Smolinskij chcípne, má sněť!“

Ivan Vasiljič dupl nohou, ačkoliv to jakživ nedělal. Strojník mlčel.

„Obědvali jste? Ne? Ani zítra nebudete, leda volská střeva budete chroustat… pusťte stroje na plný chod, zvedněte tlak páry, až začnou kotle praskat!“

„Já nevím, kde mi hlava stojí…“

Strojník odešel. Ale všiml jsem si, jak se dole ve strojovně rozbíhal stále rychleji a rychleji pArní stroj.

Kurs jsem držel přímo na Chersonský maják. Slyšel jsem, jak si dal Lobačov přivést strážného a přikázal mu zavolat strojníka. Rychlost lodi se však nezmenšila. Lobačov asi vystrčil hlavu ze dveří, protože jsem slyšel, jak říká strojníkovi: „Nařizuji vám…“ na chvilku se zarazil. „Okamžitě podat přesnou zprávu o zásobách oleje do válců.“

Volské trupy klouzaly po palubě, točily se a jezdily sem tam, lana praskala a zvířata se válela po zemi. Prkna praštěla, voli se zmítali po celé palubě. Zvečera se celá ta šedivá bučící masa znovu uvedla do pohybu. Z paluby se ozýval divoký řev a ani dole v podpalubí nebylo možné rozeznat, zda naříkají zvířata nebo skučí vítr v lanoví. Zcela zřetelně se ozvalo zblízka zasténání. Smolinskij naříkal na svém lůžku. Zujev sundal lampu a šel k němu. Heinrich usoudil, že prst se musí stáhnout motouzem pod ránou až u kloubu, aby se otrava nešířila. Podal jsem mu nit na zašívání plachet, pevnou jako dratev. Heinrich prst dvakrát omotal a vší silou utáhl. Ivan Vasiljič vstoupil a opatrně sáhl Smolinskému na čelo. Zujev se tázavě podíval na příchozího.

„Má horečku,“ prohlásil Ivan Vasiljič.

„Mládenci!“ Vyskočil najednou na lůžku Smolinskij. „Otevřte hrazení a shoďte všechen dobytek přes palubu, nebo jsme ztraceni; ten dobytek nás zničí!“ A znovu si lehl. „Uděláte to?“ zvedl se ještě jednou na loktech. „Zujeve? Heinrichu? Jestli mě neposlechnete, zahynete všichni, takhle pojdu jenom já.“

„Musíme to udělat,“ řekl Heinrich.

„Lež klidně,“ strkal ho do prsou Zujev.

Z veliké únavy jsem si trochu zdříml. Probudil mě křik na palubě. Běžel jsem nahoru. Uprostřed hromady volů byla nějaká tahanice, někoho vytáhli na poklop. To Hermann s Heinrichem zachraňovali Zujeva – děda upadl a voli po něm začali šlapat. Jak se mohl Heinrich vyznat v té změti, potmě a uprostřed hromady volů, mi nešlo do hlavy. Teď se už ani Heinrich nesmál a nežertoval. Klel a nadával po svém i po našem.

Hermann si šel prohlédnout nemocného; ruku prý bude třeba stáhnout v zápěstí; Heinrich tomu prý nerozumí.

Zoufale jsem začal skákat a padat mezi dobytkem, když jsem se prodíral ke kormidlu. Zdálo se mi, že tohle peklo nikdy neskončí. Na. můstku jsem zaslechl hlas Ivana Vasiljiče. Vystoupil jsem o několik příček lodního žebříku. Dva kroky od sebe slyším rozhovor.

Vylezl sám Lobačov. Když jde opravdu do tuhého, objeví se na můstku vždycky. Světla označující vjezd do Sevastopolu byla předtím vlevo od nás. Teď jsou v jedné rovině s lodí. Čeká nás nebezpečný obrat – kapitán je na svém místě.

„Nařizuji,“ povídá Lobačov, „držet loď až do rána proti návětří a v žádném případě nezatáčet!“

„Bojíte se?“ křikl Ivan Vasiljič.

„Mám své důvody.“

Dál jsem dobře nerozuměl tomu, co říká; bylo to něco o potopené lodi, označené bójí bez světla, kterou je vidět jen za dne. . A stroj ať běží na střední chod.

Vtom jsem slyšel zase jasně:

„Člověk tu umírá, musíme s ním k lékaři, musíme na pevninu, copak to nechápete, k čertu?“

„Je to můj rozkaz!“ zaječel Lobačov.

Sotva jsem stačil uskočit ze schůdků. Lobačov seběhl dolů a zabouchl za sebou dveře kajuty.

Z podpalubí vystoupil Hermann. Nahmatal mě potmě.

„Tak co, budeme zatáčet? Kousek od nás je přístav, město. Proč tu máme trčet do rána? Divná disciplína! Loď? Jaká boje?“

Vyprávěl jsem mu, co jsem slyšel: je to tu nebezpečné, mohli bychom nabourat na potopenou loď. Hermann se odmlčel.

Byl čas jít střídat, musel jsem ke kormidelnímu kolu. Uběhlo asi pět minut. Na můstku bylo ticho: nikdo nedupal. Copak tu vůbec nikdo není? Sám držím kurs proti návětří, zatímco v podpalubí umírá Smolinskij.

Najednou po schodech z můstku zadupaly kroky a do kormidelní budky vběhl Ivan Vasiljič.

„Plnou doleva!“ vykřikl na mne.

Podíval jsem se mu do tváře.

„Doleva, povídám!“ vrhl se Ivan Vasiljič ke kormidlu.

Lobočov se neobjevil, ačkoli ten křik musel slyšet.

„Kormidlo na levobok!“ velel Ivan Vasiljič a sám otočil celým kormidlem.

Nepřejte si vidět, jak to s námi hodilo! Položili jsme se na levý bok až po samé hrazení. Vasiljič sám kormidloval.

V podpalubí se začaly otvírat dveře. Lidé vybíhali na palubu. Námořníci i topiči. Jen stěží jsme se drželi na nohou. Zaslechl jsem Hermannovy německé výkřiky, které přehlušily bučení dobytka. Nechápal jsem, co se vlastně děje, jako by tam dole na palubě, ve vodě, která stříká přes hrazení, nastal divoký zmatek. Stroj běžel na plný chod. Kymáceli jsme se z boku na bok, ale sevastopolská světla se stále blížila. Co nevidět musíme zahnout za Chersonský mys a ten nás bude chránit před vlnobitím. Tak je to – už se tolik nekymácíme, je to pravda!

Celých deset minut jsme prožívali tu hrůzu. A co Lobačov? Cožpak si nevšiml, že jsme obrátili a neuposlechli jeho rozkazu?

Za půl hodiny jsme hodili lano na molo. V přístavu zářily elektrické lampy. Paluba byla prázdná, nikde ani jeden vůl. Dozvěděl jsem se, že Němci dokázali otevřít propustě v hrazení, vrata, k nimž se přistavují můstky. A tudy propadal všechen dobytek do moře, když jsme se kymáceli z boku na bok.

Lobačov z kajuty nevycházel. Nikomu se nechtělo u něho zaklepat. Konečně přišel zástupce naší paroplavební společnosti a vstoupil ke kapitánovi.

Smolinskij neustále blouznil:

„Poljo, prosím tě, dej pozor na Lenku, ať se nám nezkazí! Starej se o ni dobře!“

Heinrich se oblékl do svých německých šatů, na hlavu si narazil buřinku, do ruky španělku; měl odvézt s Ivanem Vasiljičem Smolinského do nemocnice. Přijel kočár s ošetřovateli.

Sestoupili s nosítky do podpalubí. Zástupce společnosti vyšel od kapitána a rozčileně křikl:

„Hej, přineste sem taky nosítka!“

„Otrávil se!“ šeptám Heinrichovi.

„Počkej, hned uvidíme.“

Ke kapitánově kajutě se nikdo nepřibližoval, všichni se dívali zpovzdáli. Odnášeli Smolinského. Hned za ním nesli na nosítkách Lobačova. Byl celý zakryt prostěradlem, i s hlavou. Zujev smekl čepici, jako by nesli nebožtíka. Ivan Vasiljič stál celý rudý a rozčilený u přístavního můstku.

Heinrich klepl hůlkou do místa, kde se pod prostěradlem vzdouvalo břicho.

„Sakra!“ zaklel Lobačov. „Aby vás čert vzal!“

Ivan Vasiljič odplivl na prostěradlo, otočil se a seběhl na břeh, kde nakládali do kočáru Smolinského.

Kam se poděl Řek, to se nikdo nikdy nedověděl.

MARIE A MARY

Stalo se to jednou v listopadu na Černém moři. Ruská rybářská plachetní loď Marie plula pod velením svého majitele Afanasie Něčepurenka s nákladem pokrutin do Bulharska. Byla noc a od východu se prudce hnal téměř ve směru plavby ostrý mrazivý vítr s deštěm. Proti zatažené obloze se jako černé skvrny rýsovaly těžké, promoklé plachty. Po stěžních a lanoví stékaly chladné praménky vody. Na mokré kluzké palubě byla tma. Stejně tady touhle dobou neměl nikdo co dělat. Jen kormidelník stál u kormidla a otřásl se pokaždé, když mu studený pramínek stekl z čepice za límec. V místnosti pro posádku na přídi lodi spalo ve vlhkém dusnu pět námořníků. Vzduch byl plný nakyslého pachu machorky a špinavého lidského prádla. Plavčíka Feďku štípaly blechy a nemohl ani spát. Vstal, poslepu našel schůdky a vyšel na palubu. Roztrhanou námořnickou kazajku si přetáhl přes hlavu a běžel bos po mokré palubě. Bylo slyšet, jak vlny narážejí na záď lodi. Feďka znal palubu za dva roky tak dobře, že ve tmě ani neklopýtl. Moře mu připadalo černé jako inkoust, jen sem tam naskakovaly bílé hřebínky vln.

Feďka nakoukl do kapitánovy kajuty. Svítil tam ohníček cigarety…

„Hej!“ zavolal Něčepurenko. „Kdo je? jen sem pojď!“

Feďka seběhl do kajuty.

„Tak co, zhasli mládenci světlo? Jen aby. Prosvítí spoustu petroleje a ani si nevzpomenou, že na vsi se svítí jen loučemi.“

Světlo však bylo zhasnuto nejen v místnosti pro posádku; dokonce na bocích lodi nebyla výstražná světla, napravo zelené a nalevo červené. Podle těch světel rozeznávají lodi ve tmě jedna druhou a mohou se vzájemně vyhnout, aby nedošlo ke srážce.

„Když nespíš, tak nespi,“ pokračoval kapitán, „tady by proti nám mohla jet nějaká loď. Dávej pozor na moře.“

Feďka šel ke kormidelníkovi.

„Co se klepeš?“ ptal se kormidelník. „Bojíš se snad jámy?“

„Je mi zima; a co je vůbec ta jáma?“ povídal Feďka.

„Ty to nevíš?“

Feďka slyšel o jámě už mnoho historek, a i když jim nevěřil, rád je poslouchal. V noci mu pak někdy bývalo úzko – co kdyby to byla pravda?

„Žádná jáma přece není,“ utrousil, „viděl jsi ji?“

„To víš, že viděl: voda se tam vždycky vlní, hučí a jako by se vařila. Jednou jsem se plavil na řecké lodi a viděl, jak to tam jednu loď stáhlo. Ráz, dva a bylo po ní!“

„Nepovídej!“ polekal se Feďka.

„Ať se na místě propadnu! Stahuje to tam i parníky!“

„A kde je ta jáma?“

„Zrovinka uprostřed moře. Řekové dobře vědí, kde.“

„Žvaníš!“ bránil se Feďka

„Namouduši! Proč myslíš, že nespí Afanasij – bojí se jámy, dal bych na to krk,“ dodal kormidelník polohlasně.

„Feďko, pozor na světla! Neposlouchej žádné povídačky,“ ozval se z kajuty kapitán.

Feďka se zahleděl do tmy a opravdu uviděl daleko vpředu po pravé straně malé bílé světlo. Napínal při tom uši, nehučí-li někde před nimi jáma.

Podél západního pobřeží Černého moře plul do Bosporu anglický nákladní parník Mary plně naložený ruským obilím. Dál měl pokračovat v plavbě do Liverpoolu.

Dvě světla – zelené a červené – zářila jasně na bocích lodi, byly to silné akumulátorové lampy. Třetí světlo, bílé, viselo na stěžni. Světlem na stěžni se parníky odlišují od plachetnic, kterým se musí na moři vždy vyhnout. Parník byl postaven nedávno, všechno na něm svítilo novotou a bezvadný stroj pracoval přesně jako hodiny.

Na přídi parníku stál na hlídce námořník a díval se pozorně dopředu. Zde také visel velký signální zvon, kterým strážný na přídi dává znamení kormidelníkovi, jakmile se na obzoru objeví světlo: když zazvoní jednou, znamená to světlo napravo, dvakrát – světlo nalevo, třikrát – přímo před parníkem.

Mladý kapitánův pomocník, kormidelník Hughes, měl službu a přecházel po kapitánském můstku sem a tam. Náhle uslyšel tři rychlé údery zvonu na přídi. Podíval se dopředu: těsně před přídí parníku matně blikalo zelené světélko.

„Doleva!“ vykřikl Hughes na kormidelníka a parník prudce uhnul doleva. Ráhna plachetnice div nezavadila o bok lodi.

„K čertu! Jsou to nevzdělanci! To je už po čtvrté,“ bručel si pod vousy Hughes. „Vraťte se na směr!“ zavelel.

Kormidelník otočil kolem, soustrojí zařinčelo a parník pokračoval ve svém kursu.

Kapitán Parker seděl na koženém divanu ve své kajutě u kapitánského můstku. Dvě elektrické lampy svítily nad leštěným stolkem, na němž stála láhev whisky a sodová voda. Kapitán kouřil lulku s voňavým anglickým tabákem a zapisoval si do koženého zápisníku své dojmy z Ruska. Obával se, že by je během dlouhé plavby zapomněl a nedokázal by pak svým přátelům v Liverpoolu o Rusku vyprávět.

„Lidé na ulici mluví hlasitě, pokřikují,“ psal si do knihy, „na chodnících se strkají, ani se neomluví…“ Ráz, dva, tři – opět se ozvalo trojí zazvonění. Kapitán Parker si narazil čepici a vyběhl z kajuty. „Co se děje, Hughesi? Už zase?“ tázal se pomocníka. „Napravo, napravo, ještě víc napravo!“ velel Hughes. Červené světélko proklouzlo těsně kolem levého boku lodi.

„Jak si to představují? Dělají si z nás šašky!“ pravil Parker.

„Podle zákona se přece musíme plachetnici vyhnout,“ odpověděl Hughes.

„Ale zákon, pane Hughesi, zakazuje, aby se někdo plavil po moři bez světel jako pirát. Anebo si snad myslíte, že je v pořádku, když se najednou tři metry od lodi objeví světla?“ poučoval ho kapitán.

„Přece do nich nevjedeme,“ namítl Hughes. „Člověk má být tvrdý, když je v právu.“

„Možná bychom jim měli dát za vyučenou,“ zmohl se na mdlou odpověď Hughes.

„Neměňte tedy směr, Hughesi,“ nařídil kapitán Parker. Rázně se otočil na podpatku a šel zpět do své kajuty. Arthur Parker si v duchu představil, jak jeho parník, pěkně natřený krásnou šedou barvou, s planoucími jasnými elektrickými světly, čistý a mohutný, hrdě pluje mezi těmi ošuntělými plachetničkami – gentleman v zástupu divochů.

Vzpomněl si, jak do něho v ruském přístavu dvakrát za sebou na ulici vrazili! Ďas aby to spral! Než se stačil vzpamatovat, byl vždycky uličník tentam.

Ani jednou se mu nenaskytla příležitost dát těm lidem za vyučenou. Arthur Parker se v duchu viděl, jak o tom bude vypravovat v Liverpoolu a všichni od něho budou očekávat, že jim poví, jak těm divochům ukázal, s kým mají tu čest. Když to půjde takhle dál, nebude o čem vyprávět. Parker měl na sebe zlost.

„I s tou plachetnicí jsem si nechal ujít příležitost. Hughes je nemehlo. Mělo se to udělat prostě – vidět je nebylo – na moři má mít každý světla… Taková škoda!“ vztekal se kapitán Parker.

Vyšel znovu na můstek. Doufal, že se mu ještě jednou něco naskytne. Na Hughese nebylo spolehnutí.

„Dobře si vás vycvičili, Hughesi,“ řekl jízlivě svému pomocníkovi. „Velmi obratně se vyhýbáte tomu panstvu, otáčíte se kolem nich jako číšník v kavárně.“ Hughes mlčel a jen se díval před sebe. „Kapitáne,“ volal Feďka, „světlo je už docela blízko, parník jede rovnou do nás!“ Něčepurenko vykoukl z kajuty.

„Pořádný obr, ten parník,“ řekl po chvilce mlčení, „pluje asi do Oděsy s obilím. Kampak jsi, Feďko, zašantročil to staré lano? Mohou z něho být ještě pěkné provázky.“

„Proboha, dejte mi to světlo!“ volal Feďka. Nespouštěl z přibližující se lodi oči a bylo mu jasné: jestli se parník okamžitě nevyhne, dojde určitě ke srážce.

Kormidelník nevydržel napětí a začal točit kormidlem doleva.

„Co se lekáš?“ křikl Něčepurenko, „drž se směru, chlape zatracená! Tu máš sirky,“ obrátil se k Feďkovi.

Feďka vytrhl kapitánovi z ruky krabičku zápalek, vrazil do kajuty, nahmatal na stěně lucernu, škrtl a zjistil, že je červená. Musí ještě najít zelenou, na pravý bok. Ve spěchu škrtal chvějícíma se rukama sirku za sirkou, lámaly se, zhasínaly, nedokázal zapálit ohořelý knot. Konečně! Honem zabouchl okénko lucerny – světlo se zachvělo a zhaslo.

„Neuhýbej mu na návětrnou stranu!“ slyšel, jak se nahoře rozkřikuje kapitán na kormidelníka.

Feďka znovu škrtal sirkami a cítil, že o životě teď rozhoduje každá vteřina. Konečně vyběhl se zeleným světlem na palubu a vztyčil lucernu proti parníku.

Byl už docela blízko a Feďkovi připadalo, že se na něho upřeně dívají dvě oči – zelené a červené. Uslyšel odtamtud trojí poplašný úder zvonu. „Držet směr!“ trval na svém neústupný Něčepurenko. „Držet směr!“ ozval se na parníku tvrdý anglický povel.

Mary mířila přímo na plachetnici. „Doleva, uhni!“ zlomil se Něčepurenko. Bylo však již pozdě. Feďka viděl, jak se proti nim ze tmy nezadržitelně řítí vysoká příď parníku a slepě míří přímo na prostředek plachetnice, jako by je vůbec nezpozorovala. Feďku přepadla hrůza, že parník rozdrtí právě jeho; pustil lucernu na palubu, vrhl se k lanoví a jako opice vylezl na stěžeň. Po parníku se v té chvíli ani neohlédl.

„Hej, hej!“ křičeli jednohlasně kapitán i kormidelník, ale v tu chvíli padli na palubu, jako by jim někdo podrazil nohy. Parník najel plnou rychlostí na loď.

Ozval se příšerný praskot. Feďkou to zacloumalo, sotva se udržel v lanoví. Půl metru od sebe spatřil zřetelně šedý trup parníku. Zavřel oči, schoulil se do klubíčka a vší silou se držel lana. Ozvala se rána, stěžeň se zakymácel, a když Feďka otevřel oči, světla parníku se vzdalovala a pod sebou uviděl nepochopitelné – vodu vzdálenou sotva půl metru. Vyškrábal se nahoru a s hrůzou pozoroval, Jak se voda zvedá za ním. Vlezl si do stěžňového koše a zachytil se horní části stěžně, ani na chvilku přitom nespustil pohled z hladiny dole. Pod ním se čeřily černé vlny, ale teď už moře nestoupalo. Vypadalo to, že se stěžeň víc nepotápí. Feďka však ničemu nevěřil a upřeně pozoroval vodu kolem sebe.

Kapitán Parker hleděl mlčky před sebe, jako by čekal na pokračování dramatu. Zdálo se mu, že to nemůže být všechno. Mary se stále vzdalovala od místa srážky. Posádka vyběhla na palubu, všichni se znepokojeně vyptávali strážného na přídi, co se stalo.

Všechno je v pořádku, ano, v nejlepším pořádku uklidňoval se Parker. Nenadál se, že by srážka mohla tak dopadnout, jeho vyděšené svědomí si hledalo omluvu.

„Kapitáne, museli tam zůstat lidé!“ vyhrkl rozčileně Hughes.

„Ano, ano…“ odpověděl Parker, aniž vnímal, co mu říká.

„Vpravo, směr zpět!“ poručil Hughes kormidelníkovi.

„Rozkaz, směr zpět,“ opakoval kvapně kormidelník.

„Ano, ano, směr zpět!“ přidal se Parker, jako by pomalu přicházel k sobě. Mužstvo nečekalo na rozkaz a připravilo člun ke spuštění na vodu.

Mary plula pomalu zpět, k místu srážky. Námořníci se shlukli na přídi a zírali napjatě do noční tmy, sem tam mezi sebou prohodili slůvko plné úzkosti.

„Tady někde,“ řekl Hughes.

„Zastavit stroje!“ velel Parker.

Rozjetá Mary ještě pomalu doplouvala. Nebylo však nic vidět, Parker udílel rozkazy, parník kroužil kolem místa srážky. Konečně všichni pochopili, že v tmavé deštivé podzimní noci nenajdou místo srážky, ani neuvidí plovoucí trosky lodi.

„Musíme je najít, rozhodně musíme všechny najít,“ šeptal Parker, „plavou tady kolem. Dovedou dobře plavat. Zachráníme je všechny, viďte, Hughesi?“ doprošoval se nahlas.

Hughes mlčel.

„Určitě je najdem,“ ujišťoval se kapitán.

Pluli dokola, hned zvýšenou rychlostí, pak na dlouhé chvíle zastavovali stroje. Trvalo jim to asi hodinu.

„Vraťte se do směru,“ zavelel Hughes polohlasně kormidelníkovi a do strojovny vzkázal, aby stroje pracovaly na plný výkon.

Mary pokračovala ve své cestě na jih.

„Světla se přece objevila až tři metry před námi, viďte, Hughesi?“ tázal se Parker.

„Nevím, kapitáne,“ procedil pomocník mezi zuby, zády ke kapitánovi.

Parker odešel do kajuty.

Pořád mu nešla z hlavy jedna věc: v moři zůstali lidé… budou zachráněni. I kdyby zachránili jen jednoho… bude mluvit… jestliže však zahynuli všichni, po plachetnici se nebudou hned tak shánět.

Uklidňoval sám sebe a rozpomínal se na námořní historky, které slyšel od svých kamarádů. Každý z nich vyšel z něčeho takového jako vítěz a bylo to dokonce směšné a veselé. Pokusil se pomyslit na celou událost zvesela, ale náhodou se přitom podíval na sebe do zrcadla a padla naň hrůza. Připadalo mu, že už nevelí lodi on, ale Hughes, který veze jeho, kapitána Parkera, na soud do Cařihradu. Nejdůležitějším mu teď připadalo dostat se z toho zatraceného Černého moře. Proklouznout Bosporem, aby ho nikdo nepoznal. Zatrolená šedá barva – všechny ostatní parníky byly černé. Kdyby jeho byl taky černý!… Měl chuť okamžitě vyskočit a na místě přetřít zrádnou šedou barvu.

Náhle vstal, vyšel ven a vešel do důstojnické kajuty, kde byly uloženy námořní mapy. Za pět minut přišel k Hughesovi a nařídil:

„Sledujte kurs na severozápad 87!“ Mary prudce obrátila vpravo.

Jakmile Parker odešel, podíval se Hughes na mapu: pluli k ústí Dunaje.

Z plavby do Alexandrie se vracel ruský osobní parník. Celou noc vál bez přestání silný východní vítr, zvedal vysoké vlny. Nad mořem se válely nízké mraky. Rozednívalo se pomalu. Promrzlý důstojník na hlídce se choulil do kabátu. Občas se díval dalekohledem, zda neuvidí Fedoniský maják, a čekal na vystřídání.

„Maják ještě není vidět,“ oznámil kamarádovi, který ho střídal, „ale tamhle je nějaká značka.“

„Tady přece žádná nemá být.“

„Podívej se,“ předal kamarádovi dalekohled. „Ano, ano,“ odpověděl mu kamarád, když se podíval. „Ale počkej, něco na ní je… vždyť to je stěžeň, opravdový stěžeň.“

Podali hlášení kapitánovi, parník se uchýlil od svého směru a plul k stěžni vyčnívajícímu z vody. Vbrzku se zprávu dověděla celá posádka a všichni se vyhrnuli na palubu.

„Ať se propadnu, jestli tam v koši není člověk!“ zvolal jeden z námořníků.

Na kapitánském můstku již předtím pozorovali dalekohledem člověka na stěžni a nařídili, aby byl na vodu spuštěn člun. Za vlnobití to byl obtížný úkol a člun se málem rozbil o bok lodi. Ale všichni o překot nabízeli pomoc a byli zvědavi, co se stalo. I cestující, zbledlí mořskou nemocí, se přišourali na palubu a oživli. Parník připlul docela blízko a každý již jasně rozeznával chlapce stojícího ve stěžňovém koši.

Všichni napjatě pozorovali člun zmítající se ve vlnách. Připlout ke stěžni tak blízko, aby na něj někdo mohl přelézt, nebylo možné a chlapec sám dolů slézt nebyl schopen. Muži v člunu na něj volali a mávali rukama. „Je mrtvý, zmrzl tam, chudinka!“ říkali si cestující. Vtom se chlapec pohnul. Jen s vypětím všech sil pohyboval rukama a rozmotával provaz kolem těla. Pak se zakymácel a spadl do vody těsně u člunu, div že nenarazil na jeho bok. Zachytil ho jeden z námořníků.

Feďka byl téměř bez sebe, jen stěží z něho dokázali vymámit pár slov. „V noci… nějaký šedý… narazil na naši Marii… v plné rychlosti do boku…“ Ztratil vědomí a začal blouznit. Námořníci však již pochopili, co se stalo, a téhož dne se z přístavu rozlétly telegramy. Nebylo těžké zjistit, který šedý parník mohl být té noci na místě srážky.

Asi za pět dní po záhubě Marie připlul do Cařihradu černý anglický parník a zůstal stát v průlivu. První důstojník jel člunem do přístavu, aby předložil přístavním úřadům lodní doklady. Za hodinu přirazil u parníku člun s anglickou vlajkou.

Na palubu vstoupil muž a představil se důstojníkovi ve službě: „Jsem britský konzul, ohlaste mě u kapitána.“

Když se host objevil ve dveřích kajuty, kapitán povstal.

„Jsem zdejší konzul. Mohu s vámi mluvit? Jste kapitán Arthur Parker, nemýlím-li se?“

„Ano, sire.“

Kapitán zrudl a znejistěl. Dokonce zapomněl nabídnout hostovi místo, jak byl rozčilen.

„Odkud plujete?“ tázal se konzul.

„Mé doklady jsou na břehu.“

„Nepotřebuji je, věřím slovům Angličana.“

„Z… Galace, pane.“

„Ale pluli jste přece z Ruska. Měli jste náklad pro Galac?“ ptal se konsul.

„Měli jsme opravu,“ řekl Parker. Těžce lapal po dechu a konzulovi ho bylo až líto.

„Malou opravu, pane… v doku.“

„Tam jste také dal natřít loď na černo?“ otázal se konzul.

Parker mlčel.

Konzul vytáhl z náprsní tašky telegram a podal jej mlčky Parkerovi. Kapitánův zrak přeběhl písmena, ale přečíst nedokázal nic, i když poznal, že v ruce drží právě to, čeho se tolik obával. Ruka s telegramem mu klesla na stůl, zíral mlčky na konzula. Oplynuly snad dvě minuty.

„Bylo by nejlépe, kdybyste šel se mnou na konzulát, kapitáne, uklidníte se a všechno vysvětlíte,“ pronesl konzul.

Parker si nasadil čepici a začal strkat do kapes kazajky věci ze stolu; nevěděl dobře, co dělá. Cpal si je do kapes, vytahoval zpět a zase dával dovnitř.

„Pro věci si budete moci poslat z přístavu,“ řekl konzul.

Na palubě je potkal Hughes. Věděl již, co se stalo.

„Promiňte mi otázku,“ obrátil se na konzula, „zůstali tam všichni…?“

„Zachránil se jen jeden chlapec, je doma, živ a zdráv. V posádce bylo celkem osm mužů,“ odpověděl konzul.

Parker se zachvěl, předešel konzula a bez ohlédnutí rychlým krokem zamířil k člunu. Přál si, aby ho zatkli co nejdříve.

Druhého dne vyplula černá Mary do Liverpoolu pod velením kormidelníka Eduarda Hughese.

MECHANIK SALERNO

l

Italský parník plul přes oceán do Ameriky. Sedm dní cesty měl už za sebou, dalších sedm dní měla plavba ještě trvat. Teď uprostřed oceánu bylo bezvětří a velké vedro.

V noci na osmý den platby, přesně o půlnoci, se stalo toto:

Topič šel po službě spát, a všiml si, jak je paluba horká. Byl bos a pálilo ho do chodidel, jako by šlapal na rozžhavenou plotnu. „Co to je?“ pomyslil si. „Zkusím sáhnout na palubu rukou.“ Naklonil se a přitiskl ruku k plechu. „Ten je ale rozpálený. Od večera by přece už muselo všechno vychladnout. To není samo sebou.“ Topič se rozhodoval, jestli má informovat mechanika. Ten spal rozvalený ve své kajutě. Topič si pomyslil: „Co když dělám zbytečný poplach? Vynadá mi, co se do mě vejde, že ho budím, sotva si lehl.“

Topič dostal strach a šel si také lehnout. Cestou si ještě jednou sáhl na palubu. Opět mu připadala moc horká.

2

Ulehl na lůžko, ale nemohl a nemohl usnout. Pořád uvažoval, má-li to ohlásit nebo ne. Co když se mu vysmějí? Různé myšlenky se mu honily hlavou a najednou se mu zdálo, že i v kajutě je jako v pekle. Rozhlédl se kolem, všichni kamarádi spali, jen dva hráli karty. Nikdo si ničeho nevšiml. Chtěl se ujistit:

„Mládenci, necítíte nic?“ zeptal se a hned dodal:

„Je tu nějaké vedro.“

„Spadl jsi z měsíce? Tady je vždycky strašné vedro, zelenáči,“ dali se do smíchu.

Topič jen hekl a převalil se na lůžku. Vtom ho napadlo: Co když se na nás valí nějaké neštěstí? Ráno třeba bude pozdě? Na tisíce kilometrů kolem se táhne oceán. Utopíme se jako koťata.

Vyskočil, natáhl si kalhoty a vyběhl nahoru. Běžel přes palubu, která mu připadala ještě víc rozžhavená. Z rozběhu prudce zabouchal mechanikovi na dveře. Mechanik chrápal nahlas. Topič vešel dovnitř a zacloumal s ním. Spáč se zamračil, už chtěl zaklít, ale když uviděl vylekaného topiče, houkl:

„Co se děje? Zase se seprali?“

Seskočil z lůžka.

Topič ho popadl za ruku a táhl ven. „Sáhněte si na palubu, signore Salerno,“ špitl opatrně.

Mechanik rozespale otáčel hlavu – všude kolem byl klid. Parník pluje pravidelnou rychlostí. Stroj si dole spokojeně přede.

„Sáhněte si rukou na palubu,“ zaprosil topič. Chytil mechanika za ruku a přitiskl ji k plechu paluby.

Mechanik okamžitě ucukl.

„U čerta, máš pravdu!“ zaklel potichu. „Hned jsem zpátky.“

Ještě dvakrát si sáhl na palubu a kvapně odešel nahoru.

3

Horní paluba se zvedala nad dolní jako přístřešek. Tam byla kapitánova kajuta.

Kapitán nespal. Procházel se po horní palubě, pozoroval důstojníka, který měl hlídku, kormidelníka a již ze zvyku kontroloval světla.

Mechanik byl celý udýchaný, jak utíkal.

„Kapitáne, kapitáne!“ vyrazil trhaně.

„Co se stalo?“ Kapitán přistoupil k mechanikovi, pohlédl mu do tváře a řekl:

„Pojďte do kajuty!“

Pečlivě za ním zavřel dveře, pak okno a obrátil se k němu: „Mluvte tiše, Salerno. Co se stalo?“

Mechanik vydechl a šeptem sděloval kapitánovi:

„Paluba je úplně žhavá. Nejvíc je rozžhavená nad skladištěm pod střešní palubou. Tam, co jsou hromady přaden a ty soudky.“

„Pst,“ varoval kapitán se vztyčeným prstem. „Co je v těch soudcích, víme jen my dva – vy a já. Říkal jste, že je tam chlorečnan? Není hořlavý?“ Salerno přikývl. „Zpozoroval jste to sám, Salerno, nebo vám to někdo řekl?“ ptal se kapitán.

„Probudil mě topič. Sám jsem si sáhl na palubu rukou. Pořádně to tam…“

Kapitán ho přerušil:

„Mužstvo o něčem ví?“

Mechanik pokrčil rameny.

„Cestující se nesmějí nic dozvědět. Je jich celkem dvě stě padesát. Propukla by mezi nimi panika a všichni bychom zahynuli dřív, než by se parník potopil. Hned všechno zjistím.“

Kapitán vyšel z kajuty. Úkosem se podíval po salónu pro cestující. Zářilo tam elektrické světlo. Vystrojení lidé se procházeli podél oken na palubě. Míhali se jako jepice kolem světla. Bylo slyšet veselé povídání. Jakási dáma se hlasitě smála.

4

„Musíme jít klidně,“ řekl kapitán mechanikovi. „O skladišti ani muk, až budem na palubě. Kde je topič?“

Topič stál na místě podle mechanikova příkazu.

„Dejte sem teploměr a lanko, Salerno,“ řekl kapitán a zapálil si.

Klidně se rozhlížel kolem. U brlení lodi stál jakýsi cestující.

Kapitán došel ke středu lodi nad skladištěm. Upustil cigaretu. Zvedal ji a při tom si sáhl na palubu. Byla rozpálená. Dehet ve škvírách se lepil na ruku. Kapitán zahuboval na cigaretu a hodil ji přes palubu.

Mechanik Salerno k němu přišel s teploměrem na lanku

„Teplotu změří topič,“ přikázal kapitán polohlasem.

Cestující se přestal dívat na moře. Přišel k nim a otázal se ustrašeně:

„Co to děláte? Prosím vás, k čemu potřebujete lano? Je to přece lano, viďte?“ a začal sahat po smotaném lanku, které měl topič v rukou.

„Nu ano, je to lano,“ řekl kapitán a rozesmál se. „Myslil jste si, že je to had? Víte, to je…“ kapitán vzal cestujícího za loket a topičovi řekl: „Běž už!“

„My při plavbě vždycky provádíme měření. Od paluby vede roura až na dno.“

„Na dno oceánu? To je zajímavé!“ řekl cestující.

„Omezenec,“ pomyslil si v duchu kapitán, „jenže takoví mohou být nejvíc nebezpeční.“

Usmál se:

„Ale kdepak! Roura vede na dno parníku. Podle ní poznáme, jestli je v podpalubí hodně vody či ne.“

Kapitán mluvil holou pravdu. Každé podpalubí mívalo takovou rouru.

Ale cestující byl neodbytný.

„To znamená, že je v parníku díra, že dovnitř teče!“ rozčílil se.

Kapitán se rozesmál na celé kolo.

„Vy máte nápady! To je přece voda pro stroj. Úmyslně si děláme zásobu.“

„Takže jí máte málo!“ vyděsil se cestující.

„Máme celý oceán!“ ukázal kapitán kolem, obrátil se a šel pryč. I v té tmě si však cestujícího dobře zapamatoval.

Rohovinové brýle, dlouhý nos, bílé proužkované kalhoty. Vyzáblý dlouhán.

Salerno kutil cosi dole v podpalubí.

5

„Tak co, kolik?“ otázal se kapitán.

Salerno mlčel, jen na kapitána poulil oči.

„No tak, ven s tím,“ vyjel na něj kapitán.

„Třiašedesát,“ stěží ze sebe vypravil Salerno. Vtom se za nimi ozvalo.:

„Maria Panno, třiašedesát!“

Kapitán se ohlédl. Byl to zase člověk v rohovinových brýlích.

„U sta hromů!“ zaklel kapitán, ale hned zas nasadil veselý výraz. „Vy jste mě ale vyděsil! Proč se tu touláte tak sám? Nahoře je veselo. Pohádal jste se snad s někým?“

„Jsem samotář, chodím vždycky sám,“ odpověděl dlouhán.

Kapitán ho vzal kolem ramen. Kráčeli spolu a cestující se vyptával: „Opravdu šedesát? Proboha, šedesát!“

„Čeho šedesát? Nevíte ani čeho, a už se rozčilujete. Máme třiašedesát centimetrů vody. Úplně stačí pro všechny.“

„Ne, ne!“ vrtěl hlavou cestující. „Na mě si nepřijdete! Mám zlou předtuchu!“

„Dejte si koňak a jděte spát!“ poradil mu kapitán.

Tenhle člověk je schopen natropit nejvíc škody, uvažoval s obavami. Začne žvanit, udělá poplach a propukne panika.

Kapitán znal mnoho takových případů. Strach je jako jiskra do slámy. Přeskočí na všechny. Lidé ztratí naráz hlavu, začnou řvát jako zvěř, bezhlavě pobíhají po palubě, celé stovky se jich hrnou ke člunům. Sekerami si zraňují ruce. Vyjí a skáčou do vody. Muži se s noži obrátí proti ženám a razí si cestu zástupem. Námořníci přestanou poslouchat kapitána. Vrhnou se na cestující. Zkrvavený dav se zmítá a vyje. Jako by se vzbouřil blázinec.

„Ten čahoun je naše sirka do slámy!“ pomyslil si kapitán cestou do kajuty. Tam na něho čekal Salerno.

6

„Vy jste se zbláznil!“ procedil mezi zuby kapitán. „Vyvalovat oči jako utopenec! Toho pitomce jste si nevšiml? Pořád se mi lepí na paty. Do všeho strká nos, všude vleze! Není náhodou za dveřmi?“ Kapitán otevřel dveře kajuty, bílé kalhoty couvly do tmy a postavily se u brlení lodi. Kapitán zamkl dveře. Ukázal prstem za sebe a řekl zlostně:

„Je tady. Mluvte šeptem, Salerno, já si budu přitom prozpěvovat.“

„Naměřil jsem třiašedesát stupňů,“ šeptal Salerno. „Rozumíte? To znamená, že…“

„Jaký je to teploměr?“ zašeptal kapitán a dál notoval písničku.

„S konopnou štětkou. Nemohl se přece rozžhavit v rouře. Štětka byla mokrá. Teploměr jsem rychle vytáhl a hned se podíval na čísla. Mám do podpalubí pustit vodu?“

Kapitán zvedl varovně ruku.

„V žádném případě! Nashromáždila by se pára a mohla by vybouchnout.“

Někdo sahal zvenku na kliku.

„Kdo je tam?“ zvolal kapitán.

„Dovolíte? Na slovíčko! Mám otázku!“ za dveřmi dlouhý cestující.

Kapitán jej poznal po hlase.

„Až zítra, příteli, už spím!“ podržel pevně kliku u dveří, aby zámek nemohl povolit. Zhasl světlo.

Uplynula chvíle. Kapitán šeptem nařizoval Salernovi:

„Především: Musíme nejvyšší rychlostí vpřed! Neohlížejte se na kotle ani na stroje. Musí vydržet tři dni. Hned musíme začít stavět vory. Vy povedete přípravné práce. Pojďme k námořníkům!“

Oba vyšli ven. Cestujícího zatím neviděli. Šli dolů. Cestující přecházel neklidně po dolní palubě.

„Salerno,“ šeptal kapitán mechanikovi do ucha, „zabavte nějak toho idiota, jakkoli, třeba si s ním hrajte na honěnou! Vykládejte mu anekdoty! Můžete lhát, jako když tiskne. Jen ať mám od něj pokoj. Nepusťte ho z očí!“

Kapitán šel na příď parníku a sestoupil do kajuty pro posádku. Dva námořníci honem shodili karty na zem.

„Vzbuďte posádku! Všichni ke mně, ale v naprostém tichu!“ zavelel kapitán.

Ve chvíli ho obklopilo osmnáct topičů a námořníků. Úzkostlivě pozorovali kapitána Mlčeli, ani šepot se neozýval.

„Jsou tu všichni?“ ptal se kapitán.

„Ostatní mají hlídku,“ řekl lodník.

„Vyhlašuji výjimečný stav!“ prohlásil pevným hlasem kapitán.

Muži se na něho dívali bez jediného hnutí.

„Kázeň si vynutím takto!“ bouchl revolverem do stolu. Pak přejel všechny pohledem. „Na lodi vypukl požár.“

Kapitán uviděl, jak muži zbledli.

„Hoří podpalubí číslo dvě. Na hašení požáru je pozdě. Tři dni zbývají, než to bude nebezpečné. Člunů je málo. Za tři dni zhotovíte vory. Jak je postavíte, vám ukáže mechanik Salerno. Jeho rozkazy platí. Cestujícím se věc vysvětlí tak, že vás kapitán potrestal za hazardní hry a rvačky. Běda tomu, kdo vyžvaní, že hoří – dostane okamžitě kulku do těla. Mezi sebou taky ani slovo. Rozumíte?“

Muži přikyvovali.

„Topiči,“ pokračoval kapitán, „v rychlosti je naše záchrana. Nešetřte stroje!“

Kapitán vyšel nahoru na palubu. Námořníci dole tlumeně hlučeli. Před sebou uviděl kapitán Salerna s cestujícím. Starý mechanik vystrkoval břicho a pohupoval se v bocích.

„Věřte mi, pane, počkejte jen chvilku,“ odfukoval mechanik, „věřte mi, v Alžíru… namouduši… tam jsou černošky a… břišní tanec. Takhle vypadá!“

Cestující kroutil hlavou a vykřikoval: „Nevěřím vám, máme před sebou ještě sedm dní plavby!“

„Přisámbůh, je to pravda,“ funěl mechanik a předváděl břišní tanec.

„Načapal jsem je, načapal!“ zavolal kapitán.

Mechanik se po něm ohlédl.

Cestující se vrhl ke kapitánovi.

„Hráli karty. Pak se pustili do rvačky. Nemají co na práci! Vyženu jim roupy z těla. Pořádně je zaměstnáte, Salerno. Přestanou se lajdat, já jim dám karty a rvačky. Budou dělat cokoli. Hoblovat, pilovat, kovat. Jděte, Salerno, dejte jim pořádně do těla! A upravte si uniformu!“

7.

„Pojďte, signore, vy se mi líbíte.“ Kapitán vzal cestujícího kolem ramen.

„Já vám nevěřím,“ opakoval tvrdošíjně cestující se slzami v očích. „Jeden cestující je bývalý námořník. Zeptám se ho. Něco se muselo stát. Vy mě chcete ošálit. Nechcete mi nic povědět. Něco zatajujete!“

„Povím vám všechno, máte pravdu – stalo se něco,“ řekl potichu kapitán. „Pojďte se mnou, tady hučí stroj. Nikdo nás neuslyší.“

Kapitán se opřel o zábradlí. Cestující se postavil vedle něho.

„Vyložím vám všechno podrobně,“ začal kapitán. „Podívejte se tamhle,“ vyklonil se přes brlení, „jak teče proudem voda. Teče ze stroje ven do moře.“

„Ano, ano, už to vidím,“ řekl cestující.

Díval se také dolů a přidržoval si brýle.

„Nepozorujete nic?“ ptal se kapitán.

Cestující se zadíval pozorněji. Náhle se kapitán přikrčil, bleskurychle chytil cestujícího za nohy, zprudka ho nadzdvihl a postrčil přes brlení. Cestující udělal kotrmelec a zmizel. Kapitán se obrátil a šel pryč. Vytáhl doutník a ukousl špičku. Vyplivl ji velmi daleko. Než si zapálil, zlámal několik zápalek.

8.

Kapitán šel nahoru a udělil rozkaz: obrátit na sever. Staršímu kormidelníkovi řekl:

„Musíme se co nejrychleji dostat na severní trať. Pluje tam hodně parníků. Pomoci se dočkáme nejspíš tam.“

Lodní šroub se otáčel na plné obrátky. Parník se citelně zachvíval, ale letěl vpřed – tak mocně pracoval stroj.

Za hodinu hlásil Salerno kapitánovi:

„Pracuje se na vorech. Dal jsem rozebrat dřevěné přepážky. Parní stroj jde na dvaaosmdesát obrátek. Ochranné ventily na kotlích jsou zanýtovány. Jestli ty kotle vydrží“ a Salerno rozpačitě roztáhl ruce.

„Snažte se dosáhnout pětaosmdesáti obrátek. Ale pozor, opatrně, Salerno. Kdyby selhal parní stroj, je s námi amen. Posádka zachovává klid?“

„Pracují bez řečí. Aspoň zatím… Nesmíme je nechat o samotě. Teď je s nimi druhý mechanik. Třetí je ve strojovně. Fíí!“ odfoukl si Salerno. Sundal čepici, usedl na lavici a pokyvoval hlavou.

Najednou vyskočil: „Změřím teplotu.“

„Ani nápad,“ přerušil ho kapitán.

„Rozumím… Ten pitomec! Kde je?“ zašeptal Salerno a rozhlédl se kolem.

Kapitán odpověděl až za chvíli: „Spí.“ Krátce hvízdl na píšťalku a přikázal hlídce:

„Pošlete sem třetího kormidelníka.“

„Poslyšte, Gropani, vám je pětadvacet…“

„Třiadvacet,“ opravil jej kormidelník.

„Výborně,“ řekl kapitán. „Dovedete skákat na jedné noze? Metat kozelce? Musíte zabavit cestující, jak to jen dovedete! Hrajte s nimi všechny pitomé hry! Aby byl všude slyšet váš smích. Dvořte se dámám! Vyrukujte s nejrůznějšími nesmysly. Třeba kokrhejte jako kohout nebo štěkejte jako pes. Třetí mechanik vám bude celý den dělat pomocníka. Poradím vám, co jim máte namluvit!“

„A co služba?“ uchichtl se Gropani.

„To bude vaše služba. Vytasíte se s celým arzenálem pitomostí, budete je sypat z rukávu. A teď na lůžko a spát!“

„Rozkaz!“ řekl Gropani a šel k cestujícím.

„Kampak?“ volal za ním kapitán. „Spát!“

9

Kapitán sám nespal celou noc. K ránu dal znovu změřit teplotu. Teploměr ukazoval 67 stupňů. „Pětaosmdesát obrátek,“ hlásili mu ze strojovny. Parník se otřásal jako v zimnici. Od jeho přídě se rozbíhaly vysoké hřebeny vln.

Slunce vyšlo po pravé straně. Nějaký čilý cestující si přivstal a vyšel na palubu. Zastínil si rukou čelo a podíval se na slunce. Po něm vyšel ven i kulaťoučký abbé ve vyrudlé sutaně. Dali se spolu do řeči a ukazovali na slunce. Pak šli oba k můstku.

„Kapitáne, kapitáne! Jak to, že slunce vyšlo napravo, dřív přece vycházelo vzadu za zádí. Změnil jste směr, viďte?“ pokřikovali dvojhlasně cestující i kněz.

Gropani rychle vyběhl nahoru.

„Samozřejmě!“ brebentil Gropani. „Máme před sebou Sargassové moře. Neznáte to? To je úplná mořská zahrada. Jsou tam chaluhy dlouhé jak hadi a mohly by se ovinout kolem šroubu. Učiněná zelná polévka. Neslyšeli jste o něm? Vždycky se mu vyhýbáme. Uvízlo tam už několik lodí! Hodně let ho všichni objíždějí.“

Starší dáma vyšla v ranním úboru, když uslyšela hlasy.

„Ano, ano,“ pokračoval Gropani, „dámy se v něm cítí jako doma v kuchyni.“

„Ale co se tam dá jíst?“ tázala se dáma.

„Ryby! Chytají se velmi snadno!“ chrlil ze sebe Gropani. „A taky rackové. Lidé si nachytají spoustu racků. Rackové jim snášejí vajíčka, vysedí kuřata. Jsou jako kvočny! Rackové, samečci, křičí kikirikí!“

„Co to povídáte za nesmysly!“ smála se dáma.

Gropani se bil v prsa a hulákal:

„Přísahám na všechny značky kořalky na světě!“

Na palubu vycházeli další cestující. Vpředu se nakrucoval nějaký Španěl.

„Panstvo, prosím, než bude vedro, dáme si jednu partii goldu,“ volal francouzsky a kroutil černýma očima.

„Ukažte, že jste kavalír,“ pravil Španěl a bral Gropaniho za ruku. „Vyzvěte dámy!“

„Jednu partičku před snídaní. Poproste je pěkně na kolenou!“ Španěl si klekl a komicky kýval špičatými kníry.

„A takhle budeme hrát,“ vykřikl Gropani, „na kolenou!“

„Ano, ano! Na kolenou!“ volaly dámy.

Všichni se smáli. Španěl se pitvořil, každého dovedl rozesmát: „Vyzvěte dámy!“

Gropani se uklonil abbému a nabídl mu rámě.

„Prosím pěkně!“

Abbé mával odmítavě rukama.

„Račte odpustit, já jsem krátkozraký!“

Všem bylo najednou veselo. Někdo donesl špalíčky a velké dřevěné kotouče. Hráči si namalovali na palubě mety a dřevěnými špalíčky po nich posunovali kotouče.

10

„Dnes jsou nějak zvlášť silné otřesy,“ prohlásil náhle Španěl. „Cítím to v kolenou. Nezdá se vám?“

Cestující chvíli pozorně poslouchali.

„To je tajemství,“ drmolil Gropani. Vztyčil prst a přimhouřil oko.

„Mateo!“ zavolal Gropani dolů. „Honem pojď sem, klusem!“

Zdola se jako vítr přihnal třetí mechanik. Byl maličký a černý, dočista jako opičák. Běžel lehce, krátké nohy mu jen kmitaly.

„Hoj!“ křikl Gropani a mechanik z rozběhu přeskočil Španěla. Všichni mu zatleskali.

„Poslyš, smíme cestujícím prozradit tajemství? Nedostaneme co proto?“ ptal Gropani.

„Vezmu to na sebe,“ řekl mladý mechanik a zasvítil bílými zuby v tmavém obličeji. Všichni obklopili oba námořníky. Španěl vyskočil.

„Náš kapitán,“ začal tlumeným hlasem mechanik, „má za dva dni svátek. A to vždycky zastaví loď. Všichni vyjdou na palubu a musí starému blahopřát. Takové tři hodiny stojíme na místě, gratulujeme mu, třeba v bouřce, výjimka neexistuje. Proto se teď ženem dopředu, aby se loď neopozdila do přístavu. Náš starý je divný patron! Jistě taky chystá nějakou zábavu, projížďku na moři,“ dodal docela potichu mechanik. „Ale pozor, ani muk!“ a přikryl si zarostlou rukou ústa.

„Ach, jak zajímavé!“ vzdychaly dámy.

Číšník zvonil k snídani.

Mechanik a Gropani poodešli k zábradlí.

„U nás v kotelně,“ šeptal kvapně mechanik, „je přepážka tak rozžhavená, že na ní ruka nevydrží. Rozpálená jako žehlička. Rozumíš?“

„Podpalubí se už vůbec nedá otevřít. Jak tam přijde vzduch, hned by všechno chytlo,“ uvažoval Gropani.

„Co myslíš, vydržíme dva dny?“ Mechanik se podíval Gropanimu upřeně do očí.

„Kdopak ví. Kdyby to chytlo, udusíme se v kouři,“ řekl Gropani.

Oba šli na můstek. Kapitán jim vyšel naproti.

„Pojďte sem,“ přivítal je a táhl mechanika za ruku dovnitř. V kajutě ukázal malou ruletu, která zrovna svítila novotou.

„Tady je kulička,“ strčil kapitán mechanikovi pod nos kuličku.

„Ať hrají ruletu, ať hází kuličku, ať hrají o peníze! Řekněte jim, že musí hrát tak, aby kapitán nic nevěděl. Budou vysedávat v salóně. Aspoň muži… dámy si ničeho nevšimnou. Tu máte, neztraťte tu kuličku.“ Kapitán strčil ruletu mechanikovi do ruky.

Třetí mechanik vyšel na palubu. Číšníci hráli na housle. Dvě dvojice již byly v kole.

11

Posádka pracovala – rozebírala v podpalubí palandy pro vystěhovalce. Bylo tam vedro k zalknutí. Muži se vysvlékli, pot z nich lil proudem.

„Nesmíme ztratit ani chvilku,“ nabádal je starý Salerno a sám pomáhal strhávat silné trámy.

„Potom si zakouříme!“ supěl starý námořník.

„No tak, proč nepracuješ?“ houkl Salerno na mladého plavčíka.

„Proto!“ vyjel si na něj mladý námořník.

Všichni na chvíli nechali práce. Dívali se na Salerna a na chlapce. Rozhostilo se ticho. Shora sem doléhala hudba.

„Co tě posedlo?“ ptal se Salerno a s nářadím v ruce šel proti námořníkovi.

„Tam se tancuje,“ křičel hoch, „a člověk aby se tady strhal!“ Udělal pohyb vpřed, sekeru v ruce: „Ať jdou taky pracovat!“

„Správně, má pravdu,“ hučeli námořníci.

„Pro koho jsou ty vory? My bychom se vešli do člunů.“

„Ať si ty vory dělají sami!“

Všichni se nahrnuli kolem Salerna, každý s tím, co měl zrovna po ruce – s kladivem, sekerou nebo dlátem.

„Ke všem čertům! Už toho máme dost! Zastavíme parník a basta. Pojďte do člunů!“

Jeden námořník se vrhl ke schůdkům na boku lodi.

„Počkat!“ vykřikl Salerno a zvedl ruku.

Všichni na chvíli ztichli a zůstali stát.

„Námořníci, kamarádi!“ řekl udýchaně starý mechanik. „Vždyť máme odpovědnost za cestující. Slíbili jsme, že je dovezeme… A zatím to vypadá tak, že je zničíme. Nastoupili na loď, aby někam dojeli, a ne aby utonuli…“

„My jsme sem taky nešli proto, abychom se usmažili!“ vmetl mladý námořník mechanikovi do tváře.

Prodral se mezi všemi dopředu a zamířil ke schůdkům.

Kapitán uslyšel povyk a sestoupil na dolní palubu. Šel k můstku a naslouchal.

„Vzpoura!“ prolétlo mu hlavou. „Pustili se do Salerna. Se vším je amen. Buďto je zkrotím, nebo musím vyhodit loď do povětří. Ať jde všechno k čertu.“

Zamířil rychlým krokem ke dveřím kajuty.

Náhle se proti němu objevil námořník se sekerou. V běhu vrazil rovnou do kapitána, který ho chytil za límec. Než se námořník vůbec byl schopen vzpamatovat, strčil ho kapitán do kajuty. Na schůdcích se tlačili další. Všichni zůstali stát a zírali.

„Zpět!“ vyjel kapitán.

Muži couvali. Kapitán sešel dolů.

„Vy se na tohle budete dívat?“ zvolal někdo.

Lidé se vzpamatovali.

„Ticho!“ zavelel kapitán. „Vyslechněte mě.“

Kapitán stál na schůdcích. Všichni se na něho dívali, horce oddechovali a čekali.

„Když neuděláme vory, zahynou naši cestující. Jsem za ně odpovědný před světem i před svým svědomím. Svěřili své životy do našich rukou. Je to dvě stě pět lidí. Nás je čtyřicet osm…“

„Svážeme je jako berany, ať třeba visím!“ vykřikl námořník se sekerou.

„Nic takového se nestane!“ prohlásil rozhodně kapitán. „Ani jeden darebák se jich netkne prstem, nebo vyhodím loď do vzduchu.“

Posádka začala hlučet.

„Musíte mě zabít tady na místě!“ Kapitán vypjal prsa. „Ale jakmile vylezete na palubu – vyletí parník do vzduchu. Všechno je připraveno, i beze mne to někdo udělá. Chcete zahubit dvě stě lidí, ženy i malé děti. Zajdete spolu s nimi. Všichni do jednoho, na to dávám své čestné slovo.“

Muži mlčeli.

Sklopili rozezlené oči, pozorovali kapitána a pokyvovali hlavou. Kapitán se na ně chvíli díval.

Mladý námořník zvedl hlavu, ale kapitán pokračoval:

„Vory jsou skoro hotovy. Zbývá jen dát je dohromady a udělat na nich stěžně. Je to práce na šest hodin. A my přece máme ještě den a noc. Čtyřiadvacet hodin. Cestující jsou na moři jako děti. Jakmile by se dozvěděli o nebezpečí, provedli by něco, co by zničilo jejich životy, které nám svěřili. Kamarádi námořníci!“ zvolal hlasitě kapitán. „Lepší je zahynout jako čestný člověk, nežli žít jako darebák! Stačí říct: Zničíme je!“ – kapitán přejel všechny pohledem, „a já si okamžitě vpálím kulku do hlavy. Tady na těch schůdcích!“

Kapitán zajel rukou do kapsy.

Ozvalo se tlumené hlučení, podobné zasténání.

„Vy jste poctiví lidé,“ řekl kapitán. „Věděl jsem to. Jste už vyčerpáni. Každý dostane láhev červeného vína. Dám je rozdat. Rychle to tady dodělejte a jděte se vyspat. A ty naše děti,“ kapitán kývl nahoru, „ať si hrají, vy je zachráníte a bude to vaše věčná sláva – námořníci Itálie!“ kapitán se usmál. Usmál se tak radostně, že jeho tvář naráz omládla.

„Bravo!“ zvolal mladý námořník.

Díval se za kapitánem, který již utíkal rychlými kroky nahoru po schůdcích.

„Gropani!“ zvolal na palubě. Důstojník mu běžel naproti.

„Musíte rychle dolů,“ nakazoval kapitán, „popožeňte je. Každému dejte láhev vína. Tam nahoře se tančí? No dobrá, pošlu pro vás, kdyby se náhodou začali nudit. Tak honem!“

„Rozkaz!“ vykřikl Gropani a utíkal k námořníkům.

12

Kapitán šel do své kajuty. Usedl na lůžko a vší silou zaťal pěsti. „Vydržet, vydržet, musíme vydržet,“ vyrážel, „posledních čtyřiadvacet hodin, posledních čtyřiadvacet hodin!“ Ale neulevilo se mu. Byl si vědom toho, že to nemusí trvat celý den, konec muže nastat za hodinu, za minutu. Kdyby ten mladý hoch se sekerou vykřikl: „Hoří!“ – bylo by po všem. „Jestlipak jim dali to víno?“ pomyslil si kapitán a vyskočil. V tu chvíli vrazil do kajuty Salerno. Staroch za ty dva dny smrtelně sešel. Popadl kapitána za ramena a zacloumal jím, přitom se mu upřeně díval do očí. Starochův obličej se křivil, až úplně scvrkl, starý mechanik se rozplakal a hlasitě vzlykal. Těžce padl na lůžko.

„Co je ti?“ Kapitán mu po prvé tykal. „Co je? Salerno…“

Kapitán se obrátil k odchodu a vzal za kliku. Starý mechanik zvedl hlavu.

„Počkejte chvilenku!“ vyrazil ze sebe staroch.

Těžce oddechoval, popadl karafu s vodou a pil rovnou z ní. Polil se při tom. Druhou rukou držel kapitána.

„Umřu jako padouch,“ zpovídal se v pláči. „Ten požár sám od sebe neuhasne. V těch soudcích je Bertholletova sůl, ty to ani nevíš!“

„Co?“ otázal se kapitán. „Říkal jsi přece, že je to nějaká chlorečná sůl…“

„Ano, právě Bertholletova sůl. Nelhal jsem. Ale já věděl, že nerozeznáš rozdíl.“

„Ptal jsem se tě přece: není to nebezpečné? Ale tohle znamená výbuch.“

„Ne, ne,“ bránil se mechanik, „výbuch ne. Zahřívá se, vylučuje kyslík a od toho všechno hoří a chytá víc a víc.“ Salerno těkal očima po kajutě. „Dali mi tři sta lir, abych zařídil naložení… ďábel mě pokoušel… těch dvaceti soudků. Co teď? Co počít?“ Stařec lapal po vzduchu. „Kriste svatý, milý, drahý…“

„Jděte k abbému a polibte cíp jeho roucha. Nechcete? Tady máte revolver a můžete se zastřelit,“ řekl kapitán a hodil na stůl browning.

Staroch vytřeštil oči.

„Nechcete? Pak máte rozkaz umřít při práci! Marš k posádce!“

„Kapitáne,“ vyrazil ze sebe ochraptělý Salerno, „na teploměru nebylo včera sedmdesát osm, ale osmdesát sedm…“

Kapitán zdvihl obočí a zachvěl se.

„Neměl jsem odvahu to vyslovit.“ Stařec padl na kolena.

Kapitán se rozmáchl, udeřil ho do tváře, vyšel ven a přirazil za sebou dveře.

13

Kapitán vzal motouz s teploměrem. Sám přeměřil teplotu – bylo na něm 88 stupňů.

Malý mechanik – celý upocený, jen v sítěném triku – k němu přistoupil:

„Na přepážce ve strojovně se krabatí nátěr, praská, ale my ji poléváme… Je tam plno páry… Lidé se dusí… Pracujeme s druhým mechanikem…“

Kapitán se přiblížil ke kotelně. Podíval se shora dovnitř, ale pro páru nic neviděl. Slyšel jen zvonit lopaty a bouchat škrabky.

Malý mechanik vkročil na žebřík a zmizel v páře.

Slunce zapadlo. Vlny na bocích parníku hořely rudým odleskem. Z komína se valil v hustých kotoučích černý dým. Parník se řítil plnou parou vpřed. V podpalubí hořel smrtonosný požár. Cestující prozpěvovali melodickou španělskou píseň – Španěl jim rukou dirigoval. Stál na stoličce nad nimi a všichni se na něho dívali.

„Zazpívejme si modlitbu,“ navrhoval Španěl. „Jeho důstojnost pan abbé bude potěšen.“

Udal tón.

Kapitán se rozběhl dolů k námořníkům.

„Jsme skoro hotovi!“ vítal ho halasně Gropani. Pracoval s dlátem do půl těla nahý. Starý Salerno, rozježený a mokrý, tesal dřevo. Horečně se oháněl sekerou.

„Dost, to stačí!“ volal na něho lodní tesař.

Zrudlý a uřícený Salerno se rozhlížel kolem.

„Ještě po jedné láhvi vína,“ nařídil kapitán. „Vypijte si ho tady a pak hajdy na kutě! Dva jděte do strojovny, pomozte kamarádům! Pracují v hotovém pekle. Hlídky se budou střídat po hodině.“

Všichni odhodili nářadí. Jen Salerno držel ještě sekeru v ruce. Dvakrát sekl do trámu. Všichni se po něm ohlédli.

Kapitán vyšel na palubu. Nad podpalubím se na nátěru dělaly bubliny, nadouvaly se a praskaly. Dehet se lepil na nohy. Po palubě vedly černé stopy.

Slunce zapadlo.

Salón zářil jasnými světly. Ozývalo se odtud klidné předení rozhovoru mezi cestujícími. Gropani dohonil kapitána.

„Řeknu vám,“ hlaholil vesele Gropani, „že jde všechno jako na drátku, ty vory jsou ohromná věc… , ale Salerno…“

„Viděl jsem všechno,“ řekl kapitán. „Chystejte zásoby jídla, vlajky, vodu, rakety. Nezapomeňte na oheň. A hned…“

„Ale ten Salerno je divný patron, namouduši!“ zavolal ještě Gropani a odběhl, aby všechno přichystal.

14

V noci šel kapitán změřit teplotu. Přeměřoval ji teď každou hodinu. Pomalu se blížila osmdesáti devíti stupňům. Kapitán bedlivě naslouchal, zda se v podpalubí neozývá hučení. Přiložil ucho na průlez do podpalubí. Byl rozžhavený, ale kapitán vydržel bolest. Na sebe nemyslil. Chvíli naslouchal: nic podezřelého – jen hukot parního stroje se rozléhá po celém parníku. Kapitán náhle pocítil, že snad v příštím okamžiku loď nevydrží, dveře uzavírající podpalubí vyletí do povětří, vyšlehne plamen – a bude konec: křik, řev, změť krvavých těl. Kdoví, vydrží-li loď do rána. Znovu sáhl na palubu. Ve škvírách nahmatal lepkavý rozžhavený dehet. Znovu všechno

přeměřoval teploměrem, teď už každou půlhodinu. Netrpělivými kroky měřil palubu. Díval se na hodinky. Do svítání zbývalo ještě hodně času. Dole skládal Gropani do soudků suchary a konzervy. Salerno pobíhal kolem něho. Poslouchal Gropaniho a hbitě plnil jeho rozkazy. Starý mechanik se díval na kapitána a jeho oči říkaly: Čekám na jakýkoli rozkaz.

Kolem půlnoci hlásili kapitánovi, že byli dva muži vyneseni v mdlobách z kotelny. Ale parostroj pracoval dál na plné obrátky a parník se hnal přímo ke trati zaoceánských lodí.

Kapitán nevydržel ani okamžik v klidu. Chodil po celém parníku. Sestoupil do kotelny. Tam v horké páře cvakala dvířka topenišť. Pod kotly hučel plamen. Horkem zmožení lidé přikládali uhlí jako o závod. Vždycky se do dvířek netrefili, museli házet uhlí znovu a znovu. Ztrhanými hlasy kleli a nadávali.

Kapitán popadl lopatu a dal se také do práce. Mohl se v té páře zalknout.

„Házejte, prosím vás, nepřestávejte,“ pobízel ostatní.

Zavřeli matice šroubů. Kapitán vylezl nahoru. Teď se mu zdálo, že je na palubě chladno. Co je zas tohle? Nějaké postavy kutí ve tmě něco kolem člunu.

Kapitán sáhl do kapsy a nahmatal browning. Vydal se rychle k nim. Tři námořníci a topič vytahovali člun přes palubu.

„Nedal jsem rozkaz, aby se připravovaly čluny,“ pravil tichým hlasem kapitán.

Muži mlčky pokračovali v práci.

„Při tak velké rychlosti se nedají spustit na vodu,“ řekl kapitán trochu hlasitěji. „Přijdete o život a člun přijde nazmar.“

Kapitán ovládal hlas – nesmí připustit paniku v žádném případě.

Námořníci hodili člun přes palubu. Zbývalo spustit jej na vodu. Dva muži nasedli do člunu, druzí dva se chystali, že je spustí dolů.

„Hrom do toho!“ zvolal jeden v člunu. „Nejsou tu vesla. Schovali vesla a plachty. Všecko. Dej sem vesla!“ křikl kapitánovi do tváře.

„Neřvi,“ řekl tiše kapitán, „nebo přijdou ostatní a zabijí vás!“

Kapitán poodešel stranou. Viděl, že muži vystoupili ze člunu zpět na palubu. Do svítání zbývaly tři hodiny. Kapitán spatřil ještě jednu postavu. Zahleděl se pozorněji a poznal Salerna. Polonahý staroch šel vrávoravým krokem přímo proti kapitánovi… Kapitán se zastavil.

„Salerno!“

Staroch přišel až k němu.

„Co mám dělat? Čekám na rozkaz,“ díval se Salerno šíleným pohledem.

„Ustrojte se,“ odpověděl kapitán. „Učešte a umyjte se. Budete podávat děti na vory.“

Salerno zoufale mávl pěstí do vzduchu. Kapitán zamířil na příď parníku. Cestou opět přeměřil teplotu: dosahovala téměř devadesáti stupňů.

Kapitán si v té chvíli přál, aby mohl popohnat slunce. Vypáčit je za obzorem, aby se konečně objevilo na obloze. Do svítání zbývají ještě dvě hodiny a čtyřicet pět minut. Šel do kajuty pro posádku. Lodník nespal. Seděl u stolu a popíjel vodu ze sklenice. Mužstvo spalo s hlavami položenými na stole, jen málokdo ležel na lůžku. Ruce a nohy spáčů visely dolů jako umrlcům. Kdosi v koutku se hrabal ve svém kufříku. Kapitán kývl prstem na lodníka. Lodník vyskočil a znepokojeně se zadíval na kapitána.

„Program na ráno,“ začal šeptem sdělovat lodníkovi do ucha.

„Rozkaz… rozkaz…,“ odpovídal lodník.

Kapitán rychle vyběhl po schůdcích. Nedalo mu to a šel ještě jednou přeměřit teplotu. Teploměr s motouzem měl v ruce. Spustil jej dolů a ihned vytáhl. Ať se díval sebepozorněji, sloupeček se rtutí chyběl. Co to k čertu znamená? Hmátl rukou po spodní části teploměru, ale hned ucukl: konopná štětka mu popálila prsty. Téměř úprkem se rozběhl do své kajuty. V elektrickém světle uviděl, že rtuť došla až nahoru a teploměr praskl. V kapitánovi se zatajil dech. Poprvé zavrávoral. A náhle ucítil pach: něco se pálí. Neucítil ho dřív, protože byl rozčilen. Odkud to je? Rozhlédl se. Náhle zpozoroval, že mu z rukou stoupá lehký dým. Provaz na několika místech doutnal. Kapitán pochopil, co to znamená: roura v podpalubí se rozžhavila, požár sahal až k ní.

Kapitán nařídil lodníkovi, aby polévali palubu vodou. Voda musí stále odtékat z hadice. Nad podpalubím vystupovala pára z paluby. Kapitán šel k Salernovi do kajuty. Staroch si zrovna oblékl košili. Když přetáhl límec přes hlavu, uviděl kapitána a strnul.

„Dejte sem chemii,“ procedil kapitán mezi zuby. „Máte přece učebnici chemie.“

Salerno vzal na polici jednu knihu a začal probírat další.

„Chemie… chemie…,“ opakoval.

Kapitán vzal knihu a vyšel ven.

„Může to vybouchnout?“ uvažoval znepokojeně kapitán. V kajutě listoval v učebnici.

„K výbuchu dochází při nárazu a při náhlém zahřátí,“ přečetl si kapitán o Bertholletově soli.

„K sakru! – Co když loď najednou…“

Kapitán neklidně pohlédl na hodinky: do svítání zbývalo ještě sedmadvacet minut.

15

Kdyby se parník zastavil za tmy a všichni cestující se probudili, došlo by ke zmatku a mele. Ale každou minutu může dojít k výbuchu. Nevylučuje ta sůl jen kyslík? Docela jednoduše kyslík, jako se o tom vykládá ve škole v hodinách chemie?

Kapitán se již chystal, že opět změří teplotu, když si vzpomněl, co se stalo.

Teď jako by zkameněl. Jistým, pevným krokem, jako oživlá socha, vešel do kajuty pro posádku.

„Budíček!“ nařídil lodníkovi. „Dva muži ke kladkám! Vory na palubu. Připravit k plavbě!“

Muži se probouzeli popelaví a bledí. Dívali se široce otevřenýma očima na kapitána, ten se otočil a vyšel na palubu. Od přídě zářila dvě světla: červené a zelené. Byla jasná, jako by napjatě hleděla do tmy. Kapitán za sebou uslyšel pobíhání a bouchání klád. Kladky řinčely. Zaplálo světlo reflektoru.

„Gropani, k pasažérům!“– nařizoval v chůzi kapitán. Slyšel Salernův hlas.

„Salerno, sem ke mně!“ zvolal kapitán. „Budete řídit spouštění vorů, bez jedinké chyby!“

Druhý kormidelník s námořníky podával vory a čluny přes palubu. Člunů bylo jedenáct, vorů pět. Kapitán se podíval na hodinky. Zbývalo sedmnáct minut. Ale napravo na východě byla ještě tmavá noc.

„Všichni vzhůru na palubu,“ velel kapitán malému mechanikovi. „Jednoho muže nechte u stroje.“

Zdálo se, že se parník – naposledy – žene ještě rychleji, šílenou rychlostí se řítil vpřed.

Kapitán vyšel na můstek.

„Určete polohu podle hvězd,“ nařídil staršímu kormidelníkovi, „musíme přesně vědět, na kterém místě oceánu jsme.“

Od východu vanul lehký vánek. Oceánem se rozbíhaly široké měkké vlny. Kapitán stál na můstku a pozoroval přípravu vorů. Salerno řídil práci přesně, bez okřikování, ruce mužů pracovaly svorně v tempu. Kapitán udělal krok vpřed. Vítr jako by přivanul od východu světlo.

„Zastavit stroje!“ zavelel kapitán.

Hluk uvnitř naráz ztichl. Parník jako by ochabl. Rozjetý jel ještě kousek dopředu. Všichni přestali na okamžik pracovat a zadívali se na můstek na kapitána. Ten vážně pokynul hlavou a muži se opět dali do práce.

16

Abbé se probudil.

„Zdá se, že stojíme,“ hlásil Španělovi a rozsvítil elektrickou svítilnu.

Španěl se honem, začal strojit. I v ostatních kajutách vstávali.

„Ó ano! Jmeniny!“ zvolal Španěl. Vystrčil hlavu do chodby a křičel veselým hlasem:

„Dámy a pánové! Prosím! Račte! Všichni jen v bílém úboru! Bezpodmínečně!“

Cestující se shromáždili v salóně. Gropani byl již na místě.

„Proč tak brzo?“ dotazovali se vyšňoření cestující. „Musíme vystrojit hostinu,“ hlaholil jasným hlasem Gropani a pak ještě dodal šeptem: „Vezměte s sebou všechny cenné věci. Všichni budou na projížďce a na personál není spolehnutí.“ Cestující odběhli přehrabat svá zavazadla. „Bojím se jet na voru na vlnách…“ pravila mladá dáma.

„Se mnou, milostivá, buďte ujištěna, se nemusíte bát ani v pekle,“ řekl Španěl a položil si ruku na srdce. „Pojďte. Zdá se, že je vše připraveno.“

Gropani otevřel dveře.

Parník stál na místě.

Na vlnách se ladně pohupovalo pět vorů. Všechny měly stěžně. Na stěžních visely vlajky stažené uzly.

Na palubě stála posádka dvěma řadami.

Mezi námořníky vedla ulička ke schůdkům.

Cestující sestoupili na dolní palubu.

Kapitán se přísně díval na cestující.

Španěl vykročil vpřed s dámou, které podal rámě. Usmíval se a klaněl kapitánovi.

„Jménem všech cestujících…,“ začal Španěl a obřadně se uklonil.

„Oznamuji vám,“ přerušil jej kapitán pevným hlasem, „že musíme opustit loď. Jako první vystoupí ženy a děti. Muži ani krok z místa! Kdo neuposlechne, bude potrestán smrtí!“

Zástup cestujících se zachvěl. Všichni stáli ztuhlí překvapením.

„Ženy, vpřed!“ velel kapitán. „Kdo je tu s dětmi?“

Gropani strkal dopředu ženu s děvčátkem. Náhle Španěl odstrčil svou dámu, protlačil se davem, vyskočil na brlení lodi a chystal se ke skoku na vory. Třeskl výstřel, Španěl přepadl přes palubu. Kapitán si nechal revolver v ruce.

Zsinalí lidé procházeli řadami námořníků. Salerno rozmisťoval cestující na vorech a člunech.

„Jsou tam všichni?“ otázal se kapitán.

„Ano. Dvě stě tři cestujících,“ volal zdola Salerno.

Členové posádky mlčky, po jednom, sestupovali dolů, jako poslední opustil loď kapitán.

Vory odrazily od parníku, lehký vítr je unášel stranou. Ženy se tiskly ke stěžňům, děti přivinuté v náruči. Deset člunů se drželo poblíž. Jeden člun s plachtami a vesly plul dopředu.

Kapitán nakázal Gropanimu:

„Musíte dát zprávu parníku, který pluje naproti. V noci vypouštějte rakety!“

Všichni se dívali na parník. Stál v moři opuštěn. Z komína stoupal lehký kouř. Uplynuly dvě hodiny. Slunce stálo vysoko na obloze.

Gropaniho člun zmizel z dohledu. Parník stál sám a sám, jako by nedýchal. Mrtvý a opuštěný se pohupoval na vlnách.

„Jak dlouho to ještě potrvá?.“ myslil si kapitán.

„Proč jsme odešli z parníku?“ volalo dítě a dalo se do pláče.

Kapitán se z člunu ohlížel hned na dítě, hned na parník

„Chudák,“ šeptal si kapitán. Ani sám nevěděl, zda to platí dítěti nebo lodi.

Vtom vyrazil nad parníkem kotouč bílého dýmu a po něm vyšlehly k obloze plameny.

Lidé hlučeli. Mnozí se vztyčili a hleděli se zatajeným dechem na hořící loď.

Kapitán se odvrátil. Dlaní si zakryl oči. Bylo zlé pozorovat, jak hoří krásná elegantní loď. Pak se znovu mezi slzami podíval na parník. Pevně zaťal pěsti a nespustil z něho pohled.

Večer bylo vidět jen rudý ostrov. Plál v dálce, pak uhasl. Kapitán se ještě dlouho díval, ale nic už nebylo vidět.

Cestující strávili na vorech tři dni.

Třetí den k večeru pro ně připlul parník. Gropani přišel kapitánovi naproti.

Lidé přestoupili na parník, jen starého Salerna nenašli. Nikdo nevěděl, kdy a kam zmizel.

POD VODOU

Byl jasný slunný den. Eskadra o dvou oddílech minonosék a ponorek vyplula na cvičení. Vál slabý vítr a moře bylo mírně zčeřené. Všechno vypadalo svátečně. Vedoucí minonoska řídila pohyb lodí. Námořníci, kteří měli za úkol číst signály a předávat je dál, pozorovali upřeně svými dalekohledy stěžeň vedoucí lodi, aby jim ani jeden povel neunikl. Co chvíli létaly praporky nahoru a zase dolů. Ponorky pluly jako mořské nestvůry s šedivými hřbety nad vodou. V nitru lodí, jako srdce, bušily tlumeně diesely. Dnes byli všichni veselí. I topiči na minonoskách, neprodyšně uzavření do kotelen jako do krabic, podlehli radostnému napětí; i když neviděli, co se děje nahoře, cítili, že se chystá nějaký junácký kousek, že nesmějí nic pokazit, a mrštně se otáčeli v dusných kotelnách a pokukovali po manometrech: pára neměla klesnout o jediný stupínek. Na ponorkách bylo ještě větší napětí: každou chvíli mohli čekat rozkaz k ponoření a každý velitel jej toužil splnit první, před zraky celé eskadry. Všichni byli na svém místě. Každým okamžikem dostanou rozkaz „pod vodu“ – pak se musí diesel zastavit a zapne se elektrický motor se zásobou proudu v akumulátorech; musí se těsně uzavřít průlez a hned po potopení se nad hladinu vysune periskop, zvláštní oko ponorky. Periskopem je vidět i z ponořené lodi všechno, co se děje nad hladinou. V dálce na obzoru se sotva znatelně rýsovala silueta křižníku: stojí na něm admirál a jediný pohyb eskadry mu neujde. Sleduje, zda lodi správně plní rozkazy.

Každý cítil, že všechno jde jako na drátku. Lodi se přeskupovaly rychle a přesně jako vojáci na cvičení, udržovaly správné vzdálenosti, všechny pluly stejnou rychlostí, všechny byly stejné, zbrusu nové, dokonce se zdálo, že i kouř z komínů stoupá stejně.

Ponorce číslo 17 velel kapitán J. Znal svou loď dobře a doufal, že se dnes snad ponoří jako druhý. Ponorka číslo 11 se totiž potápěla vždycky tak rychle, jako by ji pod vodu stáhla nějaká ruka. Působilo to přímo děsivě. Na jedenáctku prostě nikdo nestačil. Ale druhé místo si kapitán ji dokáže vybojovat, jeho posádka táhne za jeden provaz – nikdo nechce zůstat pozadu. Na povel se musí loď ponořit, zaútočit na admirálův křižník a vrátit se pod vodou do přístavu. A zítra se bude podávat hlášení. Celý den potom bude volno, člověk se může procházet, chodit ve městě po návštěvách a vykládat o veselém výletu. Mladý poručík se nespoléhal ha námořníka, který přijímal signály, díval se sám velkým dalekohledem na stěžeň hlavní minonosky, očekávaje stanovený signál. Inženýr a strojníci čekali na rozkaz shora. Všichni byli tak napjati, že kdyby v tu chvíli někdo pořádně kýchl, začali by jeden jako druhý ponořovat loď pod hladinu.

„Tak co? Už to bude?“ ptal se po každé kapitán, když viděl na hlavní minonosce nové signální vlajky.

„Ty neplatí pro nás,“ odpovídal s povzdechem mladý poručík.

„Rozkaz!“ vykřikl náhle a odtrhl od očí dalekohled. Kapitánův povel ještě ani nedozněl a už se diesel zastavil a místo něho zazpíval elektromotor, zátěžové nádrže se začaly naplňovat vodou a všechno šlo ráz na ráz. Jako by někdo stiskl spoušť napjatého očekávání a ruce, dychtící po činnosti, se hbitě pustily do díla.

Už jsou pod vodou a v okuláru periskopu se pohupuje zmenšený obrázek moře, plný plovoucích minonosek a vzadu, jako tmavý bod, je admirálův křižník.

Cvičení dnes probíhá skvěle – všichni jsou veselí, všichni mají radost.

Křižník je již blízko. Je třeba stáhnout periskop a udržovat směr podle kompasu. Periskop totiž přece jen trochu vyčnívá z vody a při plavbě se za ním jako kníry táhnou jemné vlnky. Až bude ponorka u křižníku, vysunou periskop na okamžik nad hladinu, aby zkontrolovali směr, pak se co nejvíce přiblíží ke křižníku a vypálí torpédo… to se ví, že jen cvičné, slepé.

Všechno zřejmě dopadlo skvěle. Sedmnáctka si podle kompasu určila směr a vydala se na cestu zpět do přístavu. Už zase vysunuli periskop a sluneční paprsky se opět roztančily na sítnici.

„Blahopřeji vám, mladý muži,“ pravil starší minový důstojník poručíkovi, „jsou to vaše první manévry, viďte? Díváte se na hodinky? Někdo na vás čeká v přístavu?“ pohrozil mu šibalsky.

Poručík se rozpačitě usmál.

„Nechápu, proč vlastně plujeme do přístavu pod vodou,“ pokračoval důstojník. „K smrti rád bych si zapálil cigaretu. Poplujeme ještě dlouho?“

„Myslím, že sotva hodinku,“ odpověděl poručík a pohlédl opět na své náramkové hodinky.

Vpravo, docela blízko, bylo vidět periskop druhé ponorky. Poznenáhlu je předjížděla. Poručík jí záviděl a každou chvilku se díval na hodinky.

„Svěřte se mi,“ dotíral na poručíka minový důstojník, „jen co se dostaneme na břeh, vezmete si bílý kabát a půjdete nejspíš prohánět děvčata? Těšíte se?“

Poručík se odvrátil, ale bylo vidět, že se usmívá.

Velitel si zachovával klidný soustředěný výraz. Také on měl radost z úspěchu. Těšil jej pohled na pěkný obrázek pod periskopem, ale ovládal se, aby vypadal důstojněji.

Zajímalo ho, kolikátý byl při potápění, zda se ponořil alespoň druhý. A i kdyby se ukázalo, že se potopil jako třetí, nemrzelo by ho to.

Už se blížili k přístavu. Propluli vraty. Před nimi trčel z vody téměř celý trup prázdné obchodní lodi. „Je tady padesát stop hloubky, tahle loď má ponor nanejvýš dvacet. Můžeme ji podplout,“ uvažoval velitel. „Hoši, stáhněte periskop, podplujeme ten parník.“ Mohl už svou radost projevit. Periskop byl zatažen, kormidla dala ponorce směr dolů a po malé chvilce začali stoupat.

Vtom ponorka prudce zpomalila chod. Všichni byli vrženi dopředu. Velitel se zachvěl. Minový důstojník se na něho tázavě podíval.

„Uvízli jsme na dně?“ zeptal se velitele.

Kormidla byla zaměřena na stoupání, lodní šroub pracoval, ale přístroje ukazovaly, že ponorka je stále ve stejné hloubce. Velitel si uvědomil, že v přístavu je bahnité, lepkavé dno, a napadlo ho, že se ponorka zabořila spodkem do té mazlavé břečky. Jako je těžké vytáhnout nohu z bláta na rozmoklé cestě, je skoro nemožné, aby se loď uvolnila vlastní silou z bahna. To všechno si velitel uvědomil a trpce litoval, že se nechal strhnout bujarou náladou a provedl takovou nerozvážnost. Dal vypumpovat vodu ze všech nádrží. Poručík, aby dal najevo, že nemá vůbec strach, dohlížel s jasnou tváří, jak posádka provádí velitelův rozkaz. Muži i beztak dobře věděli, že je zle, a soustředěně plnili rozkazy. Kapitán pozoroval přístroje.

Kdyby se ponorka aspoň trošku hnula. Přístroje ukazovaly stále stejnou hloubku.

„Pokusíme se rozhoupat loď,“ rozhodl velitel, „ať celá posádka přebíhá z přídě do zádě a zpátky. Možná že se ponorka přilípla na bahnité dno jen v jednom místě.“

Muži přebíhali z přídě na záď a zpět, pokud to vnitřní zařízení lodi, plné přístrojů a aparátů, vůbec dovolovalo. Loď se pomalu rozhoupávala a kapitán si v duchu představoval, jak kulatý spodek lodi pevně vězí v mazlavém bahně jako přilepený a nemůže se z něho odtrhnout, jako se od sebe nedají odtrhnout dvě mokré skleněné destičky.

Pak začali ponorku rozhoupávat ze strany na stranu. Kymácela se jen trochu. Snažili se vystihnout správný rytmus a zabrat vždycky v pravou chvíli, jako když se rozhoupává houpačka. Ale ani to nepomáhalo. Velitel sledoval přístroje a všichni z jeho tváře vyčetli, že se nehnuli ani o centimetr.

„Třeba se zahrabáváme ještě víc,“ upozornil inženýr.

Velitel neodpověděl. Díval se zamračeně k zemi a usilovně přemýšlel. Všichni ho pozorovali a vyčkávali. Cítil na sobě pohledy a napjaté očekávání mu bránilo klidně přemýšlet. Jako by viděl kovovými stěnami ponorky to lepkavé polořídké bahno, které k sobě přisálo spodek lodi. Nejraději by byl sám vyskočil ven a zachránil loď, i kdyby ho to mělo stát život. Nařídil, aby zastavili motor, obrátil se a odešel do své kajuty.

Inženýr překontroloval všechny přístroje.

„Nad námi je jen 25 stop vody,“ prohlásil.

Mlčeli. Bylo slyšet, jak nad nimi narážejí na vodu kolesa parníku. Vypadalo to, jako by se parník točil na místě.

„Táhne vlečnou loď,“ řekl šeptem jeden námořník.

„Houkni na ně,“ zažertoval někdo.

Všichni čekali na velitele, a on seděl ve své malinké kajutě a nemohl se soustředit. Stále myslil jen na to, že pro jeho neuvážený kousek jsou všichni ti lidé odsouzeni k záhubě, že nemůže ani vykřiknout „zachraň se, kdo můžeš“, protože záchrana není možná. Jsou k bahnitému dnu doslova přisáti a z té kovové krabice není úniku. Ta myšlenka ho pálila a mátla mu rozum.

Ulevilo by se mu, kdyby se posádka vzbouřila, vrhla se na něho, kdyby muži vyčítali, proklínali, kdyby ho třeba zabili.

Shromáždili se kolem kormidla a jen občas mezi sebou vážně, úsečně potichu hovořili. Poručík se stále ještě díval na hodinky, ale už ani nevnímal, kolik ukazují.

„Kolik je hodin?“ ptal se minér.

Poručík se znovu podíval na hodinky:

„Čtyři,“ odpověděl, ale s tak nepřirozeným klidem, že každý poznal, jak se bojí.

„Zhruba ještě na hodinku…“ spustil inženýr; chtěl říci „na hodinku nám stačí vzduch,“ ale včas se zarazil, aby posádku nepoplašil. Každý však pochopil, že když je nikdo nezachrání, když je nikdo nenajde a nevytáhne, pak jim zbývá právě ta jediná, poslední hodina života.

Z hloučku lidí se ozval těžký vzdech.

„Kde je kapitán?“ řekl netrpělivě inženýr. Byl rozčilený a začínal ztrácet rozvahu.

„Kde by byl?“ řekl zamyšleně minér. „Co může dělat?“

Poručík, celý zrudlý, se opíral o přepážku a díval se upřeně na své náramkové hodinky, jako by čekal na okamžik, kdy přijde záchrana.

„Za hodinu se přece zadusíme. Poručíku,“ řekl rozčilený inženýr anglicky a zatahal ho za ruku, „jděte a povězte kapitánovi, že nám zbývá jen hodina, jděte okamžitě!“

Vtom se sám kapitán objevil ve dveřích. Byl bledý jako stěna a jeho tvář vypadala ve světle elektrické lampy přímo mrtvolně. Nebyl k poznání a oni se zděsili při pomyšlení, kde se tu vzal cizí člověk. Jen v černých očích byl život a střídala se v nich bolest s odhodláním.

Všichni na něho hleděli, ale nikdo nečekal na povel; při pohledu na něj zapomněli všichni na nebezpečí.

„Přišel jsem vám sdělit,“ začal velitel, „že jenom já jsem vším vinen. Nehoda se nestala nedopatřením, ale z mé neodpovědnosti. Chtěl jsem podplavat parník, ačkoliv to nebylo zapotřebí. Zabijte mě.“

Držel browning za hlaveň a podával jej rukojetí vpřed. „To je nesmysl,“ ozvaly se hlasy námořníků, „třeba nás ještě zachrání! Však to spolu nějak přečkáme. Teď musíme držet při sobě.“

Kapitán se několik vteřin díval na posádku. Oči mu plály. Pak se prudce obrátil a kráčel zpět. Poručík utíkal za ním.

„Kapitáne, nerozčilujte se…,“ spustil, ale nedokončil.

Ve velitelově obličeji nebylo vidět vzrušení.

„Vezměte si to,“ řekl a předal poručíkovi lodní deník, „a pokračujte v záznamech.“

„Další rozkazy nemáte?“

„Radím všem, aby si lehli a nehýbali se, pak jim vzduch vystačí na delší dobu. Třeba se dočkají pomoci, budou se po nás shánět. Šetřte vzduch. Pište tak dlouho, jak jen to bude možné. Odchod!“

Poručík vyšel z kapitánovy kajuty a vyřídil mužstvu rozkazy. Všichni se mlčky rozešli a ulehli.

Poručík usedl ke stolu a otevřel lodní deník. Četl kapitánův zápis:

„Dne 20. června 1912 ve 2 hodiny 40 minut odpoledne jsem já, kapitán J., velitel ponorky číslo 17, s neodpovědnou nerozvážností podplaval parník kotvící v přístavu, místo toho, abych se mu vyhnul, a nemohl jsem vyplout na hladinu, protože ponorka uvázla v bahnitém dně. Svým nerozvážným a neodpovědným činem jsem způsobil smrt třinácti mužů posádky. O záchranu jsem se pokoušel…“ Pak byly vylíčeny pokusy rozhoupat loď a poznámka, že se posádka chovala statečně, ani slovem mu nic nevyčetla, ani mu neodepřela poslušnost.

Poručík psal:

„4 hodiny 17 minut: přijal jsem deník od kapitána J. Posádka leží na lůžkách.“

„4 hodiny 29 minut: nad námi rychle proplul šroubový parník.“

„4 hodiny 40 minut: kapitán J. se zastřelil ve své kajutě. Přikládám jeho lístek: Nemám právo dýchat tento vzduch.“

„5 hodin 10 minut: zadusil se strojník Semjonov. Nemohu již psát a předávám deník minovému důstojníku…“

„5 hodin 12 minut,“ psal minový důstojník, „něco zavadilo o trup ponorky. Všichni se dusí. Nemohu vstát. Něco…“

Na t9mto místě byl zápis přerušen klikatou čarou dolů: pero zřejmě vypadlo důstojníkovi z ruky.

Po hladině mezitím pluly dvě minonosky a táhly v hloubce kovové lano, jehož konce byly připoutány k jejich zádím. Kovová smyčka klouzala ke dnu a pátrala po ponorce. Z obchodní lodi hlásili, že pozorovali po pravé straně periskop, který pak zmizel a již se neukázal. Oznámili to až tehdy, když se po celém přístavu rozhlásilo, že ponorka číslo 17 se nevrátila z cvičení.

Minonosky prohledávaly celý přístav, druhá skupina hledala v moři, kudy eskadra proplouvala, když vtom přišla zpráva z obchodní lodi. Minonosky se okamžitě vydaly k místu, které jim označili, protože bylo jasné, že každá minuta může znamenat ztrátu lidských životů.

Na minonosce zpozorovali, že se lano napjalo, jak zavadilo o ponorku. Námořníci spustili křik. Na břehu napjatě sledoval práci minonosek zástup lidí; všichni radostně zajásali, když uslyšeli výkřiky námořníků. Lano vytáhlo ponorku z jejího bahnitého hnízda. Objevila se na hladině. Řemeslníci se dali chvatně do práce, aby otevřeli tu kovovou rakev. Lékaři poskytovali námořníkům první pomoc: všechno už měli připraveno. Jen tři muže nevzkřísili. Byl mezi nimi i poručík. Byl to divný pocit slyšet, jak na jeho mrtvé ruce tikají hodinky.

HNED, PROSÍM

Stalo se to kdysi dávno, ještě za dob, kdy vládl car. Z přístavu vyprovázeli loď k plavbě na Dálný východ. Bylo červencové vedro; dehet v škvírách mezi prkny paluby nabobtnal a tvořil černé lesklé šňůry mezí úzkými prkny z teakového dřeva. Pop v parádním hávu zářil na slunci jako nablýskaný samovar, Kropil svěcenou vodou kompas a kormidlo. Šel s kapitánem i dolů do strojovny, aby pokropil parní stroj o třech tisících pěti stech koňských silách. Nemotorně podupával a podpatky mu ujížděly po namazaném kovovém můstku.

„Má štěstí, že se loď nehoupe!“ uchichtl se poručík Berjozin.

Doprovázela ho dáma nastrojená do hedvábí, na klobouku samá pštrosí péra. Na zlatém řetěze se jí blýskal na slunci lorňon se zlatou obroučkou.

„Ach, to musí být příšerné, když hučí vítr a vyje bouře, viďte?“ pištěla dáma a natřásala pštrosí peří.

Ale poručík Berjozin nebyl žádný jelimánek:

„Kdyby se námořník měl bát bouří…“

„Vy jste se namouduši nebál ani té nejhroznější bouře?“

„Na strach nemáme čas,“ pohodil poručík furiantsky hlavou. „Námořník, madame, stojí neustále tváří v tvář smrti. Co může být nebezpečnějšího než moře? Šelma? Tygr? Nebo levhart? Prosím! Levhart, když dovolíte, milostivá paní, je pro nás námořníky asi to, co pro vás kočka. Roztomilá domácí micinka.“

Obrátil se k přepychovému salónu na lodní zádi, kde zrovna v tu chvíli vrchní číšník Stěpan, čilý stařík, horlivě chystal pohoštění o jedenácti chodech.

„Štěpáne, hej, Štěpáne!“ zavolal poručík Berjozin. Vedl dámu za loket. „Štěpáne!“

„Hned, prosím!“ Starý Stěpan překročil vysoký práh salónu a utíkal drobnými krůčky k poručíkovi.

„Ukaž nám Vašku,“ nařídil polohlasně Berjozin.

„K službám, prosím!“ Stěpan šel ve svých slavnostně naleštěných vysokých botách do jídelny.

V jídelně okřikl číšníky:

„Nedávejte všechny rybičky najednou na stůl jako na trhu, vy troubové!“

Číšníci ve fracích se bleskurychle vrhli ke stolu. Stěpan zatím přivolal Vašku, který si hověl v bufetu na pohovce.

Poručík Berjozin a jeho dáma stáli opřeni o brlení lodi.

„Vy se ptáte: do klece k tygrovi? Ale moje milá! Vždyť vlny Indického oceánu řvou hlasitěji, zběsileji, krutěji! To je stokrát strašnější než nějaký tygr! Věřte mi…“

Zatím již Stěpan položil přede dveře kajuty japonské proutěné křeslo podobné kukani a držel v rukou velký kus syrového masa.

„Hotovo?“ otázal se poručík. „Pusť ho ven!“

„Hned, prosím!“

Dveře do jídelny se otevřely a objevila se v nich krásná hlava levharta. Velké kulaté oči, ostražité a zlé, se šikmými zorničkami. Levhart vztyčil uši a pohlédl na Berjozina. Dáma se přitiskla k poručíkovi. Poručík junácky houkl – „alou“ a hluboko vtáhl kouř z doutníku, svou dámu vzal kolem pasu.

„Hned, prosím!“ ozval se Stěpan. Zvedl maso tak vysoko, aby je levhart viděl, a hodil je na pevně napjatou plachtovinu nad dřevěným průlezem do podpalubí.

V tom okamžiku levhart skočil. To nebyl skok – to byl let vzduchem, let obrovské kočky, která se mihla a zazářila ve slunci. Levhart přeskočil vysokou kukaň a přesně a měkce dopadl na plachtovinu. Maso držel v zubech. Zle vrčel, potřásal hlavou, ohon mu jako huňatý had prudce bil ze strany na stranu. Na chvilku ztichl a kroutil očima na všechny strany. Znenadání se zdvihl a plíživým krokem odběhl. Zmizel nehlučně.

Dáma se ustrašeně držela svého rytíře. Rytíř se ušklíbal a žmoulal v ústech doutník.

„Račte se podívat, prosím!“ pronesl pomalu poručík a vedl svou dámu ke schůdkům.

Na palubě zůstaly na tvrdých teakových prknech stopy drápů. Zde právě se odrazil Vaška svým pružným tělem ke skoku.

„Takhle skáčou naše kočičky!“ lusknul prsty poručík.

Dáma se zachvěla a chytila se sněhobílého rukávu naškrobené uniformy. Vaška šel po palubě kolem nich sebejistým krokem. Olizoval se.

„Ćí-čí-číí“ vábil ho opatrně Berjozin, ale Vaška si ho vůbec nevšímal. Velmi obratně si otevřel prackou dveře a jako pomalá líná vlna se přehoupl přes vysoký práh jídelny.

„Přála byste si, abych ho, nezbedníka, přivedl okamžitě sem?“ Poručík poodešel od brlení. „Pohladíte si ho jako kočku?“

Dáma se ještě pevněji chytila poručíkova rukávu a šeptala:

„Ne, prosím vás, ne… já nechci… pojďme pryč…“

Předstíral, že se jí chce vytrhnout.

„Štěpáne!“ zavolal Berjozin.

„Rozkaz! Hned, prosím!“

Stěpan vyšel z jídelny a mžoural proti slunci.

„Ne, prosím vás, ne!“ řekla dáma francouzsky.

„Račte poroučet?“ Stěpan stál připraven, ubrousek v ruce.

Poručík se šibalsky podíval na dámu, která se odvrátila a začervenala se.

„Štěpáne, máš všecko… nachystáno?“ tázal se poručík a díval se po očku na svou dámu.

„Vodka ještě není dost vychlazená,“ hlásil šeptem Stěpan, „vodka má být jako led. Zvlášť v tom vedru. Ty karafy s vodkou musí být zarosené, prosím. Zajisté to račte vědět. Karafy jsou u ledu, ale já jsem jako v ohni – mám strach, že to nestačíme!“

„Tak běž, nenech se zdržovat! Nebojte se, madame, to já jen tak – čí-čí-čí!“ zašeptal poručík a jemně pošimral dámu po jemné pleti nad loktem.

Právě v tu chvíli sestupovali z horní paluby hosté v doprovodu kapitána. Byl to statný stařík, prošedivělou bradku měl švihácky rozčísnutou na dvě strany. Zlaté prýmky se na něm třpytily a bílá uniforma svítila ve slunci, až oči přecházely.

„A tady, prosím, je ochranné zařízení pro případ ohně. Těreščenko, připrav stříkačku, ale rychle!“

Námořník se rozběhl, aby vykonal kapitánův rozkaz.

„Abyste nás nepostříkal!“ zaječely koketně dámy a nadzdvihly sukně jako v dešti.

„Pročpak ne, když i tady důstojný pán pilně kropil,“ pochechtával se kapitán strojeným basem. „Viďte, poručíku?“

Poručík pln uctivosti se svou dámou pospíchal ke kapitánovi. Pravoslavný pop se kousal do vousů a vážně mhouřil oči proti blýskavé, vyleštěné mědi. Stříkající voda všechny rozveselila. Poručík se smál, když trochu vody stříklo na jeho dámu.

„Podejte mi kapesníček!“ Dáma našpulila koketně pusinku. „Přineste mi kabelku, nechala jsem ji v jídelně.“

Poručík hbitě vyskočil na průlez do podpalubí, jedním skokem byl u jídelny a škubl dveřmi.

„Panečku, to je chlapík podle mého gusta!“ prohlásil spokojeně kapitán a zálibně se díval za mladým důstojníkem.

Poručík Berjozin prudce otevřel dveře, ale hned je zas přibouchl a důkladně zavřel, dokonce otočil klikou, která byla zároveň zámkem. Pak pomalu kráčel zpět s nadzdviženým obočím.

„Mám nápad…,“ usmíval se na dámu. „Přál bych si ze srdce, abyste si posloužila mým kapesníkem,“ a vytáhl z kapsy čistý kapesník. „Budu jej opatrovat jako památku na vás.“

„Ale proč? Chci svůj kapesníček. Doneste mi ho!“

Poručík jí mlčky podával kapesník.

„Proboha vás prosím! Smilujte se!“ zašeptal.

Kapitán se zamračil.

„Jaká rychlost a krása,“ říkal kněz kapitánovi, ale kapitán se ani neotočil, jen prudce pohodil hlavou a stále se upřeně díval na poručíka.

„Jaké to máte způsoby, pane poručíku! Okamžitě jděte vykonat rozkaz dámy.“

„Rozkaz!“ odpověděl poručík a zamířil k jídelně.

Všichni se za ním dívali. Přede dveřmi zpomalil krok. Otočil klikou, tahal za ni, trhal dveřmi, ale nemohl otevřít. Ještě jednou se ohlédl zpět. Všichni jej pozorovali. Kapitán přimhouřil jedno oko, jako by cílil.

„Nemůžete otevřít dveře?“ vzkřikl strohým hlasem kapitán. „Po-ru-čí-ku!“ a kapitán vykročil sám rázně ke dveřím.

„Donesu si kabelku sama!“ zvolala dáma a cupitala droboučkými krůčky po mokré palubě, snažíc se předhonit kapitána.

Všichni přítomní se vydali za ní. Předběhl je starý Štěpán, celý udýchaný. V každé ruce měl čtyři karafy, držel je za krčky mezi prsty. Karafy byly zamlžené od ledové vodky.

„Hned, prosím! Hned, prosím!“ brebentil Stěpan a proplétal se mezi hosty, rozdávaje vodku. Drobným poklusem předběhl uctivě kapitána, jedním prstem vzal za kliku u dveří a bez nejmenší námahy je otevřel. Kapitán už mu stál za zády. Těsně u prahu za dveřmi spal sladkým spánkem lenivě rozvalený Vaška.

„Tak vida! V čem to vězí!“ řekl hrozivě kapitán a upřel pohled na poručíka.

„Jdeš, potvoro!“ křikl na Vašku starý Stěpan a nedbale, mrzutě do něho kopl. Levhart skočil přes práh, se schlíplým ohonem vyklouzl ven na palubu a zmizel.

Poručík stál se sklopenýma očima.

„Okamžitě opusťte loď,“ nakázal kapitán. „Revizore, vyškrtněte pana poručíka ze seznamu. Jděte!“ a kapitán se obrátil k hostům.

Neviděl už, jak poručík dlouhými, čapími kroky zakroužil po palubě, z neznámého důvodu obešel průlez do podpalubí a teprve pak duchem nepřítomný šel k lávce.

*

Snídaně o jedenácti chodech dopadla výtečně. Kapitán vyplul na moře se dvěma důstojníky, třetím byl jmenován prozatím kormidelníkův pomocník.

V jídelně podřimoval ustaraný Stěpan, který si „po tom blázinci“ trochu přihnul z karafy. Seděl rozvalený na kanapíčku. Vedle něho odpočíval s hlavou položenou v jeho klíně Vaška. Otíral se čelem o Štěpánovu číšnickou vestu a předl jako kocour. Staroch dával nejistou rukou Vaškovi štulce za uši:

„Tak jsem tě, zvíře zatrolené, od tvého nejútlejšího mládí živil a odchoval – mám na to svědky! A ty mi, potvoro, budeš provádět takovou lumpárnu? Kvůli tobě, kvůli takové mrše bídné, vyhodí člověka z lodi. Kvůli komu to bylo? Kvůli mně, ne? Ptám se tě, ty potvoro: kdo to spískal? Já?“

Stěpan se zrovna chystal, že Vašku šťouchne pořádně do čumáku, když vtom zavolal revizor: „Kde je vrchní?“

„Rozkaz! Už běžím! Hned, prosím!“ Stěpan odstrčil Vašku a spěšně si natahoval frak. „Hned… prosím!“

ZKÁZA

Kdekdo tak říkal v přístavu lodi, na kterou jsem se dal najmout. Řekli mi, ať zavolám: „Zkázo! Vyšlete člun!“ Parník kotvil u mola. Drahnou chvíli trvalo, než od něho odrazil člun. Jeden muž vesloval na zádi. Všiml jsem si, že je zrzavý a pihovatý. Přihlásil jsem se, že mě posílá majitel jako nádeníka.

Zrzek řekl:

„Tak pojď! Ale zpátky k lodi si vesluj sám!“

Přistrčil mi veslo a sedl si na lavičku. Rychle jsem vesloval. Na půli cesty se mě zrzek zeptal:

„Víš ty vůbec, kam ses dal najmout?“

„Co bych měl vědět? Na otročinu jsem se dal, otloukat rez.“

„Dal ses najmout na Zkázu. Kdyby se. otloukla všechna rez, nezůstalo by z lodi nic než my čtyři nádeníci. Až začneš dělat, dej si pozor, abys náhodou neprorazil bok.“

„Nevykládej!“ já na to.

„My, kamaráde, nemůžem zatím nic vykládat, nejdřív se musí nakládat. Je ti to k smíchu? Zůstáváme, abys věděl, přes noc nahoře na palubě; nikdo by se totiž z kajuty nevyhrabal, kdyby se loď začala potápět.“

Přirazili jsme k lodi. Její bok vypadal hrozně: krabaté rezavé plechy byly sem tam přetřeny suříkem, trup lodi vypadal jako stará vychrtlá herka s vystouplými žebry. Než jsem vylezl nahoru po žebříku, byl jsem celý od řezu. Vešel jsem do kajuty pro mužstvo, pozdravil a dal na stůl dvě láhve vodky. V kajutě bylo šero, a teprve když rozsvítili, zarazilo mě její špatné zařízení: všecko – dřevěná lůžka, stůl i lavice – bylo černé a prožrané od mořských červů. Lampa, rámy oken, měděné háky a zámky ve dveřích – všechno, co bylo z mědi, mělo sytě zelenou barvu. Na stropě byly přirostlé zaschlé škeble.

„Co koukáš?“ obořil se na mne zrzek, „Zkáza ležela pět let na boku u pobřeží. Utopenci na ní mazali karty, tadyhle na tom stole.“

„A před tím na ní vozili padesát let bez opravy na hřbitov mrtvoly.“

Třetí mladík pořád seděl v koutě a mlčel.

Začali jsme popíjet vodku a přikusovali k ní cibuli jako jablko. Nic jiného moji noví kamarádi neměli. Dověděl jsem se, že zrzek se jmenuje Jaška a děda –– Afanasij Ivanovič.

„Mášo, Mášo!“ zavolal zrzek. Ohlédl jsem se. „Mášo, pojď mezi nás, napij se.“

Třetí dělník, co seděl v koutě, se zvedl a přišel ke stolu. Byl vysoké postavy a měl velké černé oči. To bude asi Řek, napadlo mě.

„Nediv se, on se jmenuje jako ženská, Marie. Má asi pět jmen, jedno taky Marie, tak mu říkáme Máša. Není Rus, ale Španěl. Espaňol!“ Jaška šťouchl Španěla do ramene a ukázal prstem na plechový hrníček: „Dej si!“

Španěl trochu upil. Jaška a děda se chystali, že dojedou do přístavu pro třetí láhev. Dal jsem jim své poslední kopejky. Zůstali jsme se Španělem sami. Rusky mluvil bídně, ale jakž takž jsem mu rozuměl. Srkal vodku ze sklenice jako víno. Nejdříve se upejpal, pak si sedl, jako by ho měli fotografovat, a při vyprávění pořád vyskakoval.

Vyprávěl, že býval toreadorem. Poprvé v životě jsem se setkal s opravdovým toreadorem. Měl na sobě modrou kazajku, plátěné kalhoty a byl celý umazaný od rezu, ale vyskakoval tak mrštně a předváděl takové figury, že jsem jeho bídné oblečení nevnímal. Zdálo se mi, že se na něm všechno jen třpytí. Bál jsem se jenom, že se Jaška s Afanasijem vrátí a toreador se zase stáhne do sebe. Líčil mi, jak už si pomalu získával slávu. Byl na nejlepší cestě k velikému úspěchu. Bydlil v hotelu. Každý den od rána se mu hrnuly květiny, spousta květin. Ukazoval mi rukama, kolik jich bylo – ani nevěděl, kam s nimi. Služebnictvo v hotelu květiny kradlo a prodávalo. V jeho pokoji bývalo až dusno z tolika květin. Dostával je zaslouženě – míval přece fantastický výpad – a ránu kordem dával jako nikdo jiný, rychle jako blesk!

„Nestál jsem, nikdy v určité pozici, vždycky jsem si stoupl jakoby nic, jako bych si chtěl leštit nehty. Očima jsem ale sledoval býka a přesně věděl, kdy přijde rozhodující vteřina, půl, čtvrt vteřiny.“ Španěl luskl prsty. „Obecenstvo strnulo, každý měl pocit, že už je pozdě – a v tom okamžiku – vyrazí blesk!“ Španěl sekl rukou do vzduchu tak rychle, že jsem bezděčně uhnul. „Tak! Okamžik bylo ticho a pak celé hlediště vydechlo vzrušením. Víš, co to je, když všichni diváci najednou vydechnou? Co je proti tomu potlesk?…“ Pohrdavě si klepl do dlaně. „Anebo křik! To není nic. Toreador musí býka znat. Musí pozorovat jeho skok, jeho temperament, když ho dráždí, když proti němu házejí banderily, když býk probodne koně – to „všechno musí člověk vnímat, pak může odhadnout pravou chvilku: teprve když býk stojí před tebou… naráz blesk! A hotovo.“

Až jednou se stalo, že se býk vyřítil vpřed o zlomek vteřiny dřív, než toreador očekával! Uskočit už nemohl, a proto v sebeobraně bodl býka kordem tak, že porušil pravidla, rovnou do srdce. Zabil býka, aby si zachránil život. Aréna zahučela. Uslyšel, že dav křičí „Řezník!“ Kord zůstal v býkově srdci, ale toreador uprchl, tak jak byl z arény, protože věděl, že by ho lidé rozsápali. Taky mu bylo hanba, že se choval jako zbabělec, který si nevedl čestně v souboji. Stalo se to v přístavním městě a on sám nevěděl, jak se ocitl na cizí lodi. Schoval se v koutku a nevylezl, dokud loď nevyplula. Pak mu dali jiné šaty a strčili mu do rukou lopatu.

„Teď jsem topič – carbonero. Tak jsem si řek – to ses lekl poprvé a naposled v životě. Už se nesmíš nikdy bát!“

Afanasij a Jaška stáli mezi dveřmi. Cestou půl láhve vypili sami.

„Nikdy se nesmíš bát!“ křičel Jaška od dveří. „Tos už říkal! Uvidíme. Neumíš plavat, viď? Neumíš? Tak skoč z paluby do vody. Máš strach? Skoč, nebo jsi srab.“

Španěl vykročil ke dveřím. Rozběhl jsem se za ním, ale on odstrčil Jašku a vyšel na palubu. Bylo tma, jen daleko v přístavu hořela světla. Z vysoké paluby bylo vidět, že se černá voda dole pod námi leskne jako mokrý asfalt. Nestačil jsem Španěla zadržet – vrhl se jako kozel přes brlení lodi a plácl sebou do vody. Jaška a Afanasij přiběhli na palubu.

„Dejte sem záchranný pás, honem!“ volal jsem, ale oni se jen dívali na vodu.

„Cos to udělal, to je přece hřích!“ hořekoval opile Afanasij.

„Počkej, třeba vyplave. Nebo ho budou ožírat krabi!“ žvanil Jaška. Honem jsem lezl po žebříku k člunu.

Nahoře jsem slyšel hlasy:

„Tamhle je – už vyplaval!“

Ani jsem nemusel odvázat člun. Španěl plácal rukama docela blízko. Přistrčil jsem mu veslo, aby se ho chytil.

V kajutě jsem promáčenému Španělovi dával svou kazajku, Afanasij mu podával hrneček s vodkou, ale on nic nechtěl, jen kolem sebe mával rukama.

„Jen se podívejte, utopenec je nějak upejpavý,“ ozval se chraptivě Jaška.

Dopili s Afanasijem celou láhev. A Jaška pořád dorážel.

„Čert aby tě vzal! Utopenec! Myslíš, že se někdo bojí? Kdyby tu člověk trošku hledal, možná, že by v nějakém koutě našel živého utopence, co to melu – mrtvého – na téhle Zkáze by se někde v podpalubí určitě našel. Afoňko, co říkáš, nemám pravdu?“ Nikdo mu však neodpověděl. Jaška chvíli hryzal cibuli. Díval se po nás a najednou se rozzuřil.

„V létě skočit do vody – to je toho, to já teď půjdu do strojovny a tímhle kladivem bouchnu do lodi tak, že se celá Zkáza sesype. Co koukáte? Budete skákat z lodi jako žáby! A Maška první. Co? Že bych ji kladivem nerozbil? Že ne? Tak se podívejte!“

Jaška vytáhl těžký škrabák, který ležel pod lůžkem, a vší silou jím mrštil do boku lodi, zbyla po něm černá díra, kudy škrabák vyletěl ven.

„Aha! Vidíte?“ křičel Jaška.

Popadl v koutě velké kladivo, přehodil si je přes rameno a vrávoral ke dveřím.

„Teď uvidíte tanec!“

Afanasij za ním jen mávl rukou.

„Nikam nedojde… je tma… schůdky jsou příkré.“

Slyšeli jsme, jak Jaška upustil kladivo na železnou palubu a táhl je za sebou.

Afanasij opile motal hlavou a ukazoval na dveře rukou.

„Usne… někde se svalí.“

Španěl stál ve spodním prádle a chvěl se po celém těle. Lampa prskala. Afanasij vsedě usnul.

Náhle jsme uslyšeli tlumené rány – nesly se zřetelně po železné lodi až do kajuty. Afanasij se protáhl.

„Proboha, on tu loď opravdu rozbije! Ještě pár ran a prorazí ji. Rána se nedočkáme…“

Vstal. I Španěl vyskočil, vrhl se k svému kufříku, zbytek svíčky v ruce, ze stolu popadl sirky, a než jsem stačil vstát od stolu, byl na palubě.

„Ho, ho!“ volal odkudsi zdola Španěl. Neznal jsem ten obrovský parník. Škobrtal jsem nazdařbůh, až jsem uviděl, že někde vpravo bliká světlo. Vydal jsem se za ním. Vycházelo z hlavního průlezu lodi. Bylo odtud slyšet dutý hlas: „Ho! Ho!“ Sešel jsem po schůdkách, po hmatu jsem objevil vchod, pak chodbu. V dálce se mihotala bílá postava se svíčkou – Španěl. Rozběhl jsem se za ním a dohonil ho. Někde za mnou se slabě ozývalo dupání Afanasije. Ve světle svíčky bylo vidět promočené zmodralé dveře kajut, kůži na pohovkách, popraskanou jako lepenka, hodiny s vrstvou měděnky a žlutý kopec písku v koutku jídelny. Místy visely od stropu suché chaluhy a lechtaly nás do obličeje. A zdola pořád bušilo kladivo – slabší rány střídaly prudké údery.

Přiběhl jsem ke schůdkům do podpalubí. Španěl byl bos a dobře se mu po nich běželo. Bál jsem se, že ztratím z dohledu jeho svíčku. Slyšel jsem, jak vzadu za mnou padá a hubuje starý Afanasij. Byli jsme už pod úrovní mořské hladiny.

Najednou rány ztichly a na konci chodby někdo vykoukl ze dveří.

„Tak vida! Dostali jste strach, co? Ale já vás nepustím!“

Dveře se zabouchly. Když jsme k nim doběhli, nešly už otevřít. Jaška je asi zevnitř něčím zatarasil. Kladivo znovu bušilo jako o závod.

Křičel jsem, ale pro hluk neslyšel vlastního slova. Za chvíli rány ustaly.

Uslyšeli jsme udýchaného Jašku: „Teď si pěkně klekněte a poproste mě… Maško, popros španělsky…“

Španěl kopl do dveří. Kopl jen holou patou, ale dveře zapraštěly. To jsou ty jeho lehké nohy! „Otevři, hlupáku!“ křičel jsem na Jašku. „Počkejte, mládenci!“ prostrčil Afanasij mezi námi hlavu, „on bouchá do cementu, je ho tam na půl lokte,“ šeptal nám stařík. A najednou spustil jako pop na chóru huhňavým, hlasem: „My tě tady zamknem! Sám si připravíš hrob. Jdeme pryč. Do člunu! A do přístavu! Utopíš se jako myš v kbelíku. Amen!“

Afanasij škytl. Chvilku bylo ticho. Pak dvakrát bouchlo kladivo, ale už jen slabě.

„Jdem!“ velel halasně Afanasij.

Vykročili jsme. Najednou za sebou slyšíme bušení a praskání – Jaška rozbíjel kladivem dveře.

Afanasij sfoukl svíčku, strčil do mne a zašeptal: „Schovej se!“

Vklouzli jsme se Španělem potmě do nějakých dveří a zůstali stát. Kolem nás se hnal Jaška jako šílený a v běhu volal:

„Už se valí, už se valí! Dírou se valí voda!“ Za Jaškou dupal Afanasij. Ještě zavolal: „Utíkejte!“

Ale Španěl znovu rozsvítil svíčku a ptal se, co se stalo.

„Prorazil bok lodi, voda se hrne dovnitř jako vodopád,“ řekl jsem mu.

Španěl se celý napjal.

„Oni jdou tam,“ ukázal chodbou ven, „já musím sem.“

A zamířil k rozbitým dveřím.

Bylo mi jasné, že Jaška nemohl udělat tak velikou díru, aby Zkáza naráz klesla ke dnu jako děravé necky. Jestliže však celou ponornou část lodi držel pohromadě cement, pak mohl najednou odpadnout velký kus obkladu lodi a zmizet u všech čertů. Byla přece jako koláč z lístkového těsta, ze samých prastarých lístků rezavého železa.

Španěl šel se svíčkou přede mnou a odstranil rozbité úlomky dveří. Narovnal se a vypjal, jako by vcházel do arény.

Vešli jsme do menší místnosti. Mezi rozbitými prkny, zčernalými a prožranými od červů, byl rozházený cement, roztlučený napadrť. Kladivo se tu taky válelo. Ani kapka vody neprosakovala.

Španěl se zamračil, zaklel lámanou ruštinou a mlčky se otočil zpátky.

V kajutě pro posádku jsme nenašli ani Jašku, ani Afanasije. Člun na vodě taky nebylo vidět. Pomalu se rozednívalo, když jsme šli spát. Na Zkáze jsme zůstali té noci sami dva.

Už jsem začal podřimovat – „Jakpak se říká rusky,“ – zeptal se náhle Španěl, „ty už „nikdy nesmíš…“

Domyslil jsem si, co chce vědět.

„Už se nikdy nesmíš bát! Jen spi, done Maria, nemysli na to, pro dnešek jsme si užili dost.“

Zapomněl jsem, že už je vlastně „zítra“.

Ráno chyběl člun, Jaška s Afanasijem a leccos ze Španělova kufříku.

Španěl mi vysvětlil, v čem spočívá naše práce. Máme opatrně odlupovat rez a natírat loď suříkem. K polednímu se zeptal:

„Jak je to: Ty už nikdy…?“

Měl jsem hlad, a tak jsem mu řekl:

„Už nesmíme mít hlad dva dni za sebou, abys to věděl.“

Odhodil jsem škrabák a rašpli a vydal se na sousední nákladní loď požádat o něco k jídlu. Loď stála poblíž u zdi mola. Sehnal jsem chleba, kukuřičnou mouku, a tak jsme na ohništi uvařili kaši bez jediného kousku omastku.

K večeru přijel majitel, přivezl patnáct nádeníků a začalo se spravovat.

Z nás dvou zatím už byli dobří kamarádi.

Pracovali jsme společně v houpačce na boku lodi. Španěl vyklepával plech a prozpěvoval si do taktu španělské písně. Každý den nám majitel vyplatil rubl a dvacet kopejek. Každé ráno se mě Španěl ptal: „Jak je to: Ty už nesmíš…?“ – a já ho učil říkat: „Nesmíš se celý život ničeho bát.“

Pracovali jsme, ale já už prokoukl, o jakou opravu jde. Majitel připravoval loď jako koňský handlíř koně na jarmark. Šlo mu jen o to, aby byla schopna vyplout. „Generálka“ se blížila ke konci. Všichni věděli, oč jde

„V takové lodi se odváží na moře jen opilý blázen – je to opravdu Zkáza,“ říkali námořníci.

Chápal jsem to zrovna tak dobře jako oni.

Loď dostala jméno Petr Karpov. Sám Petr Karpov přišel jednou k večeru na loď a prohlásil, že všichni mohou jít na břeh. Oprava je skončena. Po vydatném pohoštění šli členové komise prohlédnout loď. Pletli nohama, motali se a mluvili nápadně hlasitě. Hlavní inženýr šlápl mezi člun a žebřík, ale vytáhli ho z vody tak rychle, že si ani nepromáčel šaty.

„Tak co, bojíte se zůstat?“ ptal se nás majitel, když odvezli komisi pryč… „Kdo se nebojí?“

Zdvihl furiantsky hlavu do výše.

Koukám, že se můj Španěl hlásí.

„Já!“

Vykročil jsem vpřed taky, sám ani nevím proč. Majitel zamhouřil oči a zeptal se nás na jména.

Druhého dne jsme zakotvili v přístavu a brali náklad. Jako zátěž jsme brali písek. Obvykle se sice berou litinové odlitky, ale na písku se ušetří.

Bedny s pomeranči, které nakládali z přístavu do podpalubí, byly nějak podezřele lehké. Chtěl jsem si vzít aspoň jeden pomeranč, pootevřel jsem bedničku a ukázalo se, že je prázdná. Zkusil jsem asi třicet bedniček; jen ve čtyřech byly pomeranče. Řekl jsem to Španělovi, ale ten se zřejmě ještě zaradoval. jako by nechápal, že celá historie je čím dál zamotanější. Nakládání řídili kapitánovi pomocníci. Kapitána jsme dosud neviděli.

Konečně byl určen den vyplutí. Předtím nahnali na loď topiče.

Španěl přišel ke mně a mával rukama:

„Jsou to lotři a opilci. Abych dělal za všechny sám.“

Ale přece jen roztopili kotle, které na různých místech tekly a unikala z nich pára jako ze samovaru. Dva čiperní strojníci stačili na všechno; sami přikládali lopatami, sami mazali parní stroj. K našemu překvapení ve čtyři hodiny odpoledne stroj udělal několik obrátek na zkoušku.

Konečně sehnali na loď námořníky. Bylo jich sedm. Šest z nich bylo na mol. Pět prohlásilo, že dělali dosud metaře. Co to znamená? Po vojně nic kloudného nikdy nedělali. Na loď se dali zlákat penězi Jakými penězi? Opile se dohadovali, až konečně usnuli.

Jako poslední se objevil hodinu před vyplutím kapitán. Byl to človíček jako kulička, jizlivý a ušmudlaný, s vypoulenýma očima. Nikomu se nepodíval do tváře a když ti najednou pohlédl do očí, zíral jako pomatený beran, člověk nevěděl, na čem je: vrhne se na něj nebo v téhle podobě zkamení a nikdy se neprobere k životu.

Nic jsme se o něm nedověděli, žádné zprávy nesehnali. Jen jedno bylo nápadné. Když loď zvedala kotvy a on vyšel na kapitánský můstek, ozval se z mola takový pokřik, že jsme dlouho neslyšeli ani jeden povel. Měl jsem sto chutí vyskočit ještě na břeh, ale nechtěl jsem nechat Španěla samotného.

Kvečeru jsme vypluli. Španěl měl službu dole v kotelně, mě čekala za hodinu služba u kormidla. Díval jsem se z lodi na světla ve městě, kouřil a odplivoval do vody. Bylo to na pováženou, vyplout na moře na takové rachotině a s takovou posádkou, ale abych se přiznal, docela jsem byl zvědavý, co bude dál. Uvažoval jsem, co má asi znamenat ten falešný náklad. A najednou jsem nad sebou na můstku uslyšel nadávky. Nejdříve jen polohlasné, ale pak se strhl pokřik:

„Tak ho vyžeň. Vyhoď ho!“

Ze schůdků se svalil nějaký člověk. Byl to námořník. Hned za ním seběhl dolů první důstojník. Bylo už docela tma. Přiskočil ke mně, popadl mě hrubě za rameno a vztekle mnou zacloumal.

„Dovedeš se postavit ke kormidlu?“ zasyčel mi do tváře.

Zapálil jsem si cigaretu a plamínek ozářil důstojníkův rozzuřený obličej.

„To se ví, že dovedu,“ řekl jsem.

„Tak marš!“ táhl mě za rameno nahoru. „Služby! Ještě by chtěli služby! Dávají vám každému sto rublů, a vy byste ještě chtěli mít nějaké služby!“

„Já o ničem nevím,“ odsekl jsem.

Ale to už jsme byli nahoře na můstku. Světlo z noční lampy osvětlovalo kapitánův obličej – on sám stál u kormidla.

„Drž směr: jihovýchod 63,“ nařizoval kapitán, když jsem si stoupl ke kormidlu.

„To je divný směr,“ pomyslil jsem si. Věděl jsem, že náklad je určen do Jalty a že máme plout asi o dvacet stupňů víc na jih. Copak tady kompas opravdu ukazuje o tolik stupňů dál?

Důstojník mi stál za zády a díval se mi přes rameno, udržuji-li směr. Za pět minut mi strčil cigaretu mezi zuby a povídá:

„Tu máš, zakuř si.“

A sám mi zapálil. Pak začal přecházet po můstku.

Zpozoroval jsem, že se každou chvíli pozdrží v pravém rohu.

Konečně jsem si všiml, že se vždy zakloní a pak hodí přes palubu láhev. Pomyslil jsem si:

„Tohle je úplná krčma na vodě: kormidelník kouří cigaretu a důstojník ve službě si na kapitánském můstku nahýbá rovnou z flašky.“

Rychle jsem se rozhlédl: kapitán už tu nebyl.

První důstojník přišel ke mně a zeptal se přímo do ucha:

„Jak to, že ti neřekli o stu rublech? Neboj se, dostaneš je.“ Bylo z něho pořádně cítit víno.

V tu chvíli vyšel na můstek kapitán. Slyšel jsem, jak se ho důstojník ptá:

„Říkáte, že ještě klesl? Vždyť je úplné bezvětří. Možná, že to bude trvat den, i dva.“

Pochopil jsem, že mluví o barometru. Světlo z kompasu mě oslňovalo, neviděl jsem před sebou nic než noc, ale věděl jsem, že se má brzy objevit Tenderský maják. Září na konci nízké písčité kosy, která se táhne asi na půldruhého sta kilometrů téměř k jihu. Mimo kordony pohraniční stráže není tam zhola nic. Málokterý rybář sem v tuto roční dobu zabloudí.

„Podejte mi dalekohled,“ uslyšel jsem kapitánův hlas, „ano, to je Tenderský maják.“

Dole ve strojovně jsem uslyšel zazvonit telegraf. Stroj zmenšil obrátky a hučel sotva slyšitelně.

„Vpravo!“ velel kapitán a přišel ke kompasu. „Ještě víc doprava! Tak! Tenhle směr drž!“

Jeli jsme malou rychlostí na jih, podél Tenderské kosy.

„Zhasněte světla,“ řekl kapitán.

Šel s pomocníkem do kormidelníkovy kajuty. Otevřenými dveřmi se ke mně donesla slova:

„Právě tu hodinu, při vaší službě, ano, tak to zapište… Musí to být poznamenáno v lodním deníku vaším písmem:… začalo hořet hlavní ložisko.“ To mluvil kapitán. „Teď mi sem pošlete staršího strojníka se strojním deníkem.“

Za pár minut tu byl starší strojník.

„Přinesl jste strojní deník?“ slyšel jsem kapitána z kajuty. „Pište: začalo hořet ložisko. Cože-e! Tak ty máš strach? Piš, anebo poletíš přes palubu… Ne, já ne… to musí být tvým písmem. Piš! Dej to sem! Cos to sem napsal? Ty…“

Strojník se málem skutálel ze schůdků. Slyšel jsem, jak kapitán praštil deníkem do stolu, jako by někdo vystřelil.

„K čertu! V tom se přece nesmí nic opravovat!“

Už dávno jsem si odbyl dvouhodinovou službu – u kormidla jsem stál už tři hodiny.

„Odpočiň si,“ řekl mi první důstojník. „Vezmu to sám. Ale pošli sem druhého kormidelníka.“

Šel jsem zavolat druhého kormidelníka na můstek. Byl to malý Řek s křivýma nohama, černý jako brouk. Vyskočil z lůžka a zabrebentil mi něco přes rameno, jako by za mnou ještě někdo stál. Dalo mi práci uvědomit si, mluví-li rusky nebo řecky.

„Kamarádíčku, tahle rachotina se rozsype, matičko skákavá, uvidíš, rozsype se. Já už to nevydržím!“ Zavřel oči a vrtěl hlavou, jako by si ji chtěl ukroutit. – „Ke všem čertům, kdy už bude břeh? Nevíš? Já taky nevím, nikdo nic neví. To je pěkný pořádek, opravdu pěkný pořádek, tuze, tuze pěkný pořádek. Už abychom byli na břehu, už aby tu byl břeh!“

Najednou se na můstku ozvalo ostré zahvízdnutí a zavolání:

„Spirko!“

Spirka zamával rukama, a tak jak byl, v kalhotech a síťovaném tričku, upaloval po palubě. Takové podezřelé chlapíky jsem potkával u sevastopolských kulečníků.

V kajutě pro posádku všichni spali. Jen pod lampou hráli dva muži se zamaštěnými kartami. V plechové čajové konvici byl studený čaj. Lokl jsem si rovnou z konvice a šel si sednout na palubu.

Tenderský maják slabě blikal vpravo od zádě. Z můstku bylo slyšet, jak Řek huláká a jak na něj první důstojník pokřikuje:

„Koukej řídit, Spirko, a nemávej rukama. Drž se aspoň kormidla, opičáku!“

Z kajuty pro topiče dupali čtyři muži, aby vystřídali hlídku. Za chvilku seděl Španěl vedle mne.

„Řezal jsem do nich, mechanik taky. Nedokážou ani přiložit uhlí, nedokážou udržovat páru. To nejsou topiči, ale…“

Přerušil jsem ho:

„Nevíš, kam jedem?“

„Ne!“ Španěl se rozhlížel kolem, jako by mohl něco uvidět.

„Já taky ne,“ bouchl jsem ho pěstí do kolena. „Víš ty, že plujem po moři v krčmě. Krčma – no hospoda, nebo jak tomu říkáte?“

V tu chvíli jsem si jasně vzpomněl na trojúhelník červených světel u mola, když jsme se vydávali na cestu. Byl to výstražný signál před bouří. Na okamžik jsem přivřel oči a vzpomněl si, že světla visela špičkou vzhůru – to znamená bouři od jihozápadu.

„Jsi hlupák a já taky – tahle rachotina se co nejdřív rozsype, vždyť je to jen písek, slepený slinami. Divím se, že se ještě nerozsypala na kousky.“

Španěl vstal: „Už se nikdy nesmíš bát.“

Taky jsem se zvedl. Parník se mírně houpal na vlnách. Vlny šly od pravého boku, od jihozápadu, ale vítr dosud nezačal foukat. Vlny šly z moře, kde už asi řádila bouře.

„José!“ zašeptal jsem Španělovi do ucha. „Dávej pozor na čluny na pravém boku, tamhle na ty, já dám pozor tady. Byli by s to utéct a nechat nás na holičkách –– ta naše vrchnost. Kapitán, mechanici, pomocníci…“

Ale José mi nerozuměl.

„Sedni si tady a dávej pozor, aby nešli ke člunům. A kdyby něco, hned mi řekni. Budu tamhle.“

José měl žízeň a chtěl, abych mu přinesl konvici s vodou.

Když jsem znovu vyběhl na palubu s čajovou konvicí, pofukoval nad vodou prudký větřík. Zavál, foukl a letěl dál.

Vtom zadul pořádně. Důstojník na můstku zahvízdal, abych šel ke kormidlu. Tam už stál kapitán i oba důstojníci. Stroj pracoval stále pomalu. Ohlédl jsem se z můstku dozadu do dáli, ale Tenderský maják už nebyl vidět.

Uchopil jsem kormidlo. Směr byl stále stejný – na jih.

„Nalevo!“ zavolal kapitán. Otočil jsem prudce kormidlem. Parník se obrátil vlevo a my pluli rovnou na východ, to znamená rovnou proti té písčité kose, kterou někdy není vidět na vzdálenost půl kilometru ani ve dne.

„Spirko!“ zavolal kapitán na Řeka, „běž změřit hloubku“

Někdo vyběhl na můstek; slyšel jsem, jak volá proti větru:

„Musíme přidat na rychlosti, nestačíme pumpovat vodu“

„Ven!“ zařval kapitán.

Vlny se teď opíraly do zádi zprava. Dostal jsem strach, že naše plechová krabice každou chvilku praskne, vejpůl, voda se nahrne do stroje, kotle pod námi vybuchnou a Zkáza nás vyplivne jako vařený hrách. Co nejrychleji ku břehu!

„Zastavit stroje!“ poručil kapitán. Zazvonil telegraf. Rychlost lodi se zvýšila.

„Dejte jim přes hubu!“ křikl kapitán a první důstojník se řítil z můstku dolů.

Za chvilku stroj zastavil.

„Spirko! Změř to!“ volal kapitán do hlásné trouby. „Kolik? Neslyším!“

Spirka vyběhl s mokrým motouzem v ruce

„Dvanáct sáhů!“ volal Spirka. „Na mou duši dvanáct! Hned jsme u břehu, jako že se jmenuji Spiro Tlevitís!“

„Připrav kotvu,“ řekl kapitán.

Spirka se za chvíli vrátil.

„Všichni pletou nohama, kapitáne, jsou jako berani, krkají, nemohou se pohnout, jsou dočista…“

„Ticho!“ skočil mu do řeči kapitán. „Zavolej lidi ze strojovny.“

Vítr zesílil, strhával vlnám bílé hřebeny a zanášel na loď prudký déšť, který sekal do tváře jako olověné broky.

„Jdi od kormidla!“ rozkázal mi kapitán, „najdi lidi a vyburcuj je! Všechny čtyři čluny sundejte přes palubu a připravte ke spuštění na vodu.“

Hnal jsem se ke Španělovi. José pil vodu z čajové konvice a něco k tomu přikusoval.

„José, ke člunům! Vzbuď chlapy a řekni jim, že se potápíme.“

Vešel jsem do kajuty pro mužstvo. Byl tam hrozný vzduch, obracel se mi žaludek.

„Vstávejte, je zle!“

Někteří se posadili a vyvalovali na mne oči. Už nezvraceli

„Všichni na palubu! Marš!“

Vyskakovali z lůžek, já do nich strkal a dával jim herdy do zad. Padali na mokré houpající se palubě, lezli po čtyřech.

Na přídi řinčel řetěz. Spirka tam asi spouštěl kotvu.

Takž takž jsme se dostali ke člunům. Chlapi do nich lezli už na palubě, ještě před spuštěním na vodu. Hmatem jsem našel ve člunu rumpál a bil jím lidi hlava nehlava. To je vzpamatovalo. Začali poslouchat a snažili se vykonávat rozkazy, které jsem jim dával.

Na druhém boku lodi se činil Španěl s topiči. Už jsme se hmoždili s posledním člunem. Těch zásob, co bylo v záchranných člunech! Zařinčel řetěz – konečně spustili kotvu. Teď už nebylo slyšet vůbec nic. Nad hlavami nám hučela pára, vypouštěli ji z kotlů, obávali se asi výbuchu. Všechno šlo konečně lip, oba důstojníci i kapitán pomáhali. Odběhl jsem na chvilku, abych si vzal něco ze svých věcí. Cestou jsem viděl, jak dva mechanici otvírají závory v podpalubí. V kajutě jsem zastihl Josého. Točil se kolem svého kufříku a něco z něho vytahoval. Lampa ještě svítila, a tak zvedal každou věc ke světlu.

„Honem! Nebo nás tady nechají!“ vykřikl jsem.

„Už nesmím nikdy…“ José se usmál. i

„Pojď!“ zatahal jsem ho za rukáv.

Ale on nespěchal a dál skládal své věci do ranečku. Konečně ho svázal a dal přes ruku. Vyšli jsme ven. Mužstvo už sedělo ve člunech. Měl jsem strach, že bude nesnadné spustit je z vysoké paluby na vodu. Hladina však byla docela blízko. Zkáza se rychle naplňovala vodou. Parník se těžkopádně převaloval ve vlnách. Zdálo se, že se už tolik nehoupá. Postavil se přídí proti vlnám.

Člun byl spuštěn. Nikdo nevesloval, jenom jeden muž stál u kormidla. Člun brzo zmizel ve tmě a dešti. José a já jsme spustili na vodu poslední člun, ve kterém byli kromě nás ještě Spirka a dva topiči. Odrazili jsme od parníku podle pravidel, Spirka něco drmolil, vypadalo to jako modlitba. Okřikl jsem ho: „Ticho!“ Spirka zmlkl. Ještě jednou jsem se ohlédl na Zkázu – k boku lodi jsme neměli dál než tři metry.

Vítr nás poháněl ke břehu, to jsme věděli. Řídil jsem veslem na zádi. Dohodli jsme se, že při prvním nárazu člunu na mělčinu vlezou všichni do vody a budou postrkovat člun rukama, jak to půjde.

Už jsme rozeznali hučení příboje, který se tříštil v pobřežním písku. Vlnky byly stále drobnější, ale vyšší. Najednou jsem veslem narazil na dno.

„Pozor! Připravit!“ vykřikl jsem.

Člun zajel špicí do písku, vlna zvedla záď do výše a v mžiku ho obrátila. Sotva jsme vyskočili, udeřila další vlna do člunu a převrhla jej. Voda nám sahala do podpaždí.

„Utíkejte!“ vykřikl jsem a zatahal Josého za límec.

Pořád jsem myslil na to, že nedovede plavat. Vlny nás popohnaly a povalily. Ale voda nám sahala sotva ke kolenům, i když jsme lezli po čtyřech. Španěl se smál na celé kolo a něco křičel. Kam vlny vyházely ostatní lidi z člunu jsem nevěděl. Za pár minut jsme už byli na souši, vlastně na mokrém písku. Ale byl to břeh. Začal jsem houkat a pískat. „Ho, ho, ho!“ volal José. Mokré šaty nás ve větru studily. Pršet přestalo, ale vítr nám zběsile rval mokré studené šaty z těla a vzápětí je vždy znovu připlácí zpátky. Nikdo se neozval na naše volání.

„Ať jdou k čertu! Ráno je uvidíme!“ řekli jsme si a šli pryč. Zuby nám cvakaly zimou. Naráz jsme zaklekli vedle sebe do písku a beze slova začali rukama hrabat písek. Navršili jsme vysoký násep a lehli si za něj, přituleni zády jeden k druhému. Násep nás chránil před větrem.

Když jsme se probudili, byl bílý den. Sotva jsme mohli natáhnout nohy ztuhlé zimou. Oba jsme pohlédli na moře. Žlutý příboj stále ještě narážel na břeh, od obzoru se hnaly nízké mraky. Z vody, asi sto kroků od břehu, čněly černé stěžně. Jako dvě kopí mířily proti břehu. Z vln se chvílemi vynořil komín parníku, zející jako otevřená tlama. Poblíž vykukovalo z vody bílé dno našeho člunu: příboj ho zanesl pískem jako vánice sněhem. Rozházené bedny – náš náklad – nosily vlny sem tam, převracely je a vyhazovaly na písek. Španěl ukazoval někam dozadu a smál se. Zahleděl jsem se pozorně tím směrem a uviděl stan z plachtoviny. Vítr odtamtud hnal kouř nízko při zemi. Španěl chtěl, abychom tam šli. Vtom nám padl pohled doleva – stálo to za podívanou: asi sto kroků od nás dřepěl na bobku člověk. Šťoural něčím ve vodě.

„Chytá pomeranče! Pojď!“

Španěl škobrtal ztuhlýma nohama po písku, co mu síly stačily. Za chvíli jsme poznali, že onen člověk je náš kapitán. V rukou držel něco šedivého. Teď bylo poznat, že je to kniha. Nu ovšem, byl to strojní deník v plátěné vazbě, celý zamaštěný. Dloubl jsem Španěla, aby mluvil tiše. V hluku příboje nás ale kapitán stejně nemohl slyšet. Šel jsem až těsně k němu a přikrčil se za ním. Kapitán něco smýval mořskou vodou na jedné stránce deníku. Konečně zavřel deník a do poloviny ho ponořil do vln příboje.

„Teď je to v pořádku!“ řekl, ale vtom se obrátil a uviděl mě. José stál deset kroků od nás a zouval si mokré boty. Kapitán vytřeštil oči a chvilku mě pozoroval.

„Odkud jste? Naši?“

Nepoznal ani lidi ze své posádky.

Mlčel jsem, uškleboval se a jen se na něho zezdola díval.

„Kterýpak ty vlastně jsi?“ vykřikl kapitán a vykročil proti mně.

Mlčel jsem dál. Kapitán udělal ještě dva kroky. Najednou k nám přiběhl bosý José.

Kapitán se na něho zadíval. Zavrtěl jsem hlavou, José pochopil a mlčel také.

„Co jste zač? Mluvte, holomci! Mluvte!“

Ale my nic. José se šklebil od ucha k uchu. Ta hra se mu zalíbila.

„Fuj!“ odplivl si kapitán a šel s deníkem v podpaždí pryč. Najednou se na podpatku obrátil.

„Cos viděl?“ křičel na mne. „A co ty?“ kráčel kapitán přímo proti Josému.

José se postavil bokem a pošilhával po kapitánovi. Ten se nahrbil a nehybným zrakem upřeně zíral na Josého. José pootevřel ústa, předklonil se a krabatil obočí. Čekal jsem, co se stane. Náhle se cosi mihlo vzduchem a kapitán ležel na lopatkách. José ho udeřil do kořene nosu – ale čím a jak bych nedokázal říci. „Aha, bleskový výpad!“ vzpomněl jsem si. Kapitán se tak hned nevzpamatoval. Konečně se posadil na písek. Seděli jsme oba proti němu.

„Poslyšte,“ řekl ochraptělým hlasem. „Nebudeme se spolu zbytečně bavit. Jste asi ti dva z posádky…, kterých jsme se nedopočítali. Nikdo tedy nezahynul. Všechno je v pořádku,“ mluvil úpěnlivým hlasem jako nemocný člověk. Ukázal na Josého: „Vy jste ten Španěl. A vy jste kormidelník. Je to přece tak? Jsem s vámi ohromně spokojen. Teď nebudete mít žádnou starost, musíte jenom držet hubu. Poznal jsem, že to dokážete. Tomuhle,“ (ukázal přitom na Josého), „dám tři sta rublů.“ Kapitán ukázal tři prsty.

José ho chytil za prsty, ohnul je a stiskl do pěsti, až kapitán vykřikl.

„Zdá se vám to málo? Vraťte se do Španělska, tři sta rublů vám stačí na kořalku na celý rok. Víno je tam laciné. Vám taky dám tři sta. A vyjeďte si hodně daleko. Rozumíte? Tak co mlčíte? Nepojedete?“ a jeho oči znovu znehybněly.

Vstal, zamířil ke stanu, ohlédl se po nás a něco krátce vykřikl, snad „dobrá“ – vítr slovo odnesl.

José se smál a poskakoval. Snad aby se zahřál. Nachytali jsme si dva tucty pomerančů a všechny je snědli. Abych se přiznal, bál jsem se jít ke stanu. Mohli z nás prostě udělat utopence, kteří při ztroskotání lodi přišli o život. Josému jsem nic neřekl, určitě by si s nimi něco začal.

Muselo být už poledne, když se vlevo od nás objevil vůz a tři jezdci. Byla to pohraniční stráž. Na voze mezi vojáky seděl Spirka.

„Chleba taky vezeme!“ volal na nás. „Dáme si trochu boršče a pak všichni na maják.“

Šli jsme za vozem. José měl za košilí pomeranče. Vojáci nám ukrojili chleba. Podél břehu proti potopené lodi postavili hlídku, neboť majetek trosečníků na moři se nalézá pod přímou ochranou ruské carevny.

Ve stanu si muži z posádky vařili čaj na ohníčku. Pálili prkýnka od bedniček. Vojáci všechny vyprovázeli až k majáku. Důstojník sestoupil z koně a šel vedle kapitána, který měl na čele podlitinu nalitou krví. Důstojník si všechny lidi i věci prohlížel a vyptával se na katastrofu. Posádka na otázky pohraničníků jen krčila rameny a ukusovala chléb. Pozdě v noci jsme se dostali na Tenderský maják a do přístavu letěl telegram o ztroskotání. Druhého dne, bude-li příznivé počasí, přijede pro zachráněné loď.

V bytě strážce majáku si důstojník zaznamenával kapitánovy výpovědi. Oknem jsem zahlédl, jak spolu obracejí slepené listy deníku.

U okna mě přistihl Spirka. Ani on nešel spát. Vzal mě za loket a odvedl stranou.

„Poslechni, co z toho máš? Co chceš získat? Pět set? Přísámbůh,“ bil se v prsa Spirka, „ani já nedostanu pět set. A ty bys chtěl tisícovku? Co se stalo? Dobře, že takový parník ztroskotal, vždyť je to v pořádku. Myslíš, že ne? Zahynul snad někdo? Nezahynul! Náklad? Prosím tě, jaký to byl náklad? Víš sám, že je všechno docela v pořádku. Nebo snad chceš milión? Pojistné dostane přece majitel a ne kapitán. Kapitánovi loď nepatří. Muži z posádky dostanou každý sto rublů a mohou být vděční.“

Spirka se zastavil a sundal si klobouk.

„Vždyť vy dva nepřejete posádce nic dobrého. Chlapi by se na vás mohli naštvat. A ty sám dobře víš, jak to je, když se člověk naštve…“

Brebentil bez přestání. Usoudil jsem, že si musíme dát pozor. Nevěděl jsem taky, kam se poděl José.

„Dobrá, rozmyslíme se,“ řekl jsem a šel pryč.

„Co si chcete rozmýšlet?“ volal za mnou Řek. „Rozhodněte se hned, nebo to špatně dopadne.“

Šel jsem hledat Josého. Ostatní muži z posádky spali v kůlně na zemi. José mezi nimi nebyl. Vyšel jsem na dvůr a náhle jsem zřetelně uslyšel Španělův hlas:

„Už nikdy nesmím bát…“

Šel jsem po hlase. Kdosi mě minul. Ohlédl jsem se a ve světle okna jsem poznal kapitána. Uprostřed dvora stál José a protahoval se:

„Říkal mi: „Vezmi si tři sta, nebo bude zle.“ A já mu povídal…“

Co odpověděl, jsem slyšel už dřív; teď to opakoval nahlas na celý dvůr. Spali jsme se Španělem ve strážcově kuchyni. Lehl jsem si u dveří na zem, abych zatarasil dveře.

K polednímu se bouře trochu utišila. Večer pro nás pak připlula motorová loď. Na dlouhém vlečném laně táhla za sebou člun s potravinami pro osazenstvo majáku. Nás odváželi k lodi ve člunu po pěti lidech. Vlnobití na moři ještě neustalo a loď se pěkně pohupovala na vlnách. Prázdný člun vzadu překážel plavbě. Sháněl jsem se po Josém. Pamatoval jsem si, že seděl na lavici v kajutě. Všech jsem se vyptával. Chlapíci z naší posádky už zas něco přežvykovali a místo odpovědi jen všichni mumlali. Brzo dostali mořskou nemoc. Kapitán stál vedle velitele motorové lodi a odmítl se mnou mluvit. Když jsme vystupovali na břeh, protlačil jsem se k lávce a všechny jsem si prohlížel. José chyběl. Hned v noci jsem šel na přístavní policii a ohlásil jsem to. „Musel zřejmě zůstat na majáku. Kapitán předal seznam všech mužů posádky, ale nic podobného neoznámil. Přijď ráno,“ řekli mi.

Rozčilil jsem se a žádal, aby mou výpověď ihned zapsali, ale v té chvíli vešel přístavní dozorce.

„Kdopak se tu rozkřikuje? Dejte sem doklady. Žádné nemáte? Povídáš, že jsi ze ztroskotané lodi? Podejte mi seznam. Jak se jmenuješ? Nikdo takový v seznamu, kamaráde, není. Tys mi pěkný kos! Podívejme, co si vymyslel! Ty se ale vyznáš! Prý je ze ztroskotané lodi. Odveďte ho!“ křikl na hlídku.

Obrátili mi kapsy na ruby, sundali pásek a strčili do basy. Na zemi chrápal nějaký ochmelka.

Tohle přišlo kapitána laciněji než tři sta rublů. Sedl jsem si do kouta na betonovou podlahu a přiznám se, že jsem se rozbrečel vzteky.

Měl jsem si vzít za sebe i za Španěla po třech stovkách, docela klidně a potichoučku, a pak hned na motorové lodi jsem mohl všechno povědět.

Ráno jsem vzbudil spoluvězně. Byl to jakýsi povozník. Přemlouval jsem ho, aby každému říkal: „Jednoho člověka utopil a druhého dal zavřít.“ Celou historii jsem mu vykládal čtyřikrát za sebou. Ale on z kocoviny po mně jen mžoural ospalýma očima jak sůva z nudlí.

Povozníka vyhnali ven, mě odvedli do cely. Byl jsem přesvědčen, že Španěla hodili přes palubu, když jsme se plavili motorovou lodí. Plavat neumí, mohli ho utopit i tři metry od břehu.

Ve vězení jsem všem vykládal, co se mi přihodilo. Málokdo mi věřil, jenom jsem si vysloužil přezdívku „utopenec“. Pak si mě nechal zavolat četnický strážmistr a ptal se mne, nejsem-li náhodou zámečník Ivan Chramcov z Brjanského závodu, po kterém pátrá policie – rozhazoval totiž letáky a pobuřoval dělnictvo. Odpověděl jsem, že to nejsem já. On na to: „Nelži, člověče, my si to zjistíme!“ Čekal jsem dva měsíce. V cele se zatím vystřídala pěkná řádka lidí. Jednou přivedli nováčka. Přinesl si čisté prádlo, zabalené do novin. Požádal jsem ho o noviny. Jdu s nimi k zamřížovanému oknu a co nevidím: obrázek lodi, parníku, který leží na boku a z vody mu trčí komín a stěžeň.

Čtu:

KATASTROFA LODI

Parník Petr Karpov byl cestou do Jalty stižen u Tenderské kosy silnou bouří od jihozápadu. Stroj nemohl odolat rozbouřeným živlům. Vysoký počet obrátek parostroje způsobil přehřátí ložiska hlavního hřídele, které se vzňalo. Byly spuštěny obě kotvy. Silný vichr však hnal parník ku břehu a kotvy začaly selhávat. Organizační talent a duchapřítomnost kapitána, starého zkušeného námořníka, jeho pohotovost a zdařilé manévry mezi běsnícími živly – to vše zabránilo panice, která obvykle v podobných případech nastane. Celá posádka šťastně dosáhla břehu v člunech. Havárii zapříčinily rozbouřené živly. Lodní deník – tento hlavní doklad lodi a nezaujatý svědek hrdinného boje – nám hodinu po hodině líčí zápas o život. Strojní deník svědčí o prožitých hrůzách rozmazaným písmem na stránkách promáčených mořskou vodou.

Mnohé záznamy nelze rozluštit, podepsalo je však samo moře.

Parník byl na své první plavbě po generální opravě a vezl náklad pomerančů. Komise, vyšetřující ztroskotání lodi, nalezla trup zanesený pískem. Tlak vzduchu zevnitř vytrhl při potopení lodi dveře od nákladních prostor v podpalubí a náklad byl částečně vyplaven na břeh, kde byly nalezeny úlomky beden a rozházené pomeranče, a zčásti byl pohřben pískem. Náklad lodi byl pojištěn na tři sta padesát tisíc rublů. Pod článkem byl portrét našeho kapitána. Výraz obličeje byl zde tak ušlechtilý a truchlivý, že jsem ho na první pohled nemohl poznat.

To je pěkné nadělení! Oni se opováží napsat do novin „generální oprava“, když celý přístav loď nazýval Zkáza. Když majitel lodi dostane tři sta padesát tisíc, může pět tisícovek dát snadno na podmazání. Komisi podplatil za šejdířskou prohlídku, agenta pojišťovny a novináře zrovna tak.

Čert aby to všechno vzal! Třeba dal něco policajtům, aby mě vláčeli po vezení, dokud se nepřiznám, že jsem zámečník Ivan Chramcov, a žádný námořník Nikolaj Čumačenko.

Neměl bych opravdu prohlásit, že jsem Ivan Chramcov? Postavili by mě před soud a tam bych mohl všecko říct. Před soudem už se výpověď nedá jen tak smazat. Radil jsem se s jedním dělníkem, co seděl v naší cele. Řekl mi:

„Jsi ty ale trouba! Copak si myslíš, že jsou hloupější než ty? Před žádný soud tě nepostaví, ale zařídí, aby tě poslali pěkně daleko, někam, kde se v parní lázni umývají ledem a páru dělají ze sněhu. Zmrzneš na rampouch. Ty bys chtěl soud! To se podívejme!“

Ovládl jsem se, ale vzteky bych tloukl hlavou o zeď. Naštěstí propukl v base tyfus a já se dostal do špitálu. V horečkách jsem prý blouznil o Zkáze. Roznesly se zvěsti o stávce, všechny věznice byly napěchované. Měli na starosti jiné věci a tak mě napůl živého, napůl mrtvého vystrčili ze vrat nemocnice. Do ruky mi dali jen papír o propuštění z vazby.

Jako otrhaný žebrák jsem se dostal do přístavu. Tady mi pomohli soudruzi. Pověděli mi, že byl soud, ale kapitána zprostili obvinění. Jejich plán se podařil. Španěla nikdo neznal, ani ho nikdo neviděl. „A co kapitán?“

„Plaví se na přístavní vlečné lodi Silák.“ Asi jsem se zatvářil podivně, protože mě začali přemlouvat: „Nech toho už, nestačí ti, že tě zavřeli?“

Neříkal jsem nic a večer jsem u kotviště počíhal na Siláka. Připlul a přirazil zádí k přístavu. Poznal jsem kapitánův hlas. „Mládenci, přisuňte můstek!“

Přikrčil jsem se k hromadě uhlí. V ruce jsem držel asi pětikilový kus uhlí. Kapitán musí projít kolem mne, lidí je teď v přístavu málo. „Počkej, mizero, bude po tobě!“ říkal jsem si v duchu. Teď míjí lucernu, už zašel do tmy a já se tady krčím ve stínu. Hrom do toho! Utíkají za ním nějací dva chlapíci!

„Pane kapitáne… Leontiji Andrejiči! Věnujte nám půl ruble. Chceme se napít na vaše zdravíčko. Jako zálohu na mzdu, pánbůh je nám svědkem!“ A pak se hlasy ozvaly znovu téměř u mne: „Za to, že jsme zticha.“

Ty hlasy mi byly povědomé. Zatraceně! Vždyť jsou to Afanasij a Jaška. Šli za ním a škemrali. Stopoval jsem je. Vyšli jsme na hlučnou ulici, uhlí mi bylo na nic. Zahodil jsem je. Kapitán sáhl do kapsy a slyšel jsem, jak říká:

„Ale je to naposledy, nebo si to s vámi vyřídím. Rozumíte?“

Afanasij a Jaška šli rovnou k hospodě. Když jsem vešel za nimi, seděli u stolu. Nepoznali mě; basa i špitál mě dost zřídily. Dal jsem si pivo za deset kopejek a přisedl k nim. Z řeči jsem vyrozuměl, že je kapitán vzal do práce na Siláka, aby je umlčel, a že to nebyl první ani poslední půlrubl, který na něm vymámili. Když byli v náladě, hulákal Afanasij opilým hlasem:

„Je to prima člověk, na mou duši. Dopřeje sobě i jiným. Zase jsme se napili. To on jen tak. Chce nás postrašit, musí nás přece postrašit. Je to ale…“

Najednou se na mě pozorně zadíval. Otočil se i Jaška a vyvalil oči. Jen stěží ze sebe vypravil:

„Člověče, ty žiješ?“

Zvedl jsem se, hodil číšníkovi deset kopejek a vyšel ven. Třeba ani neuvěřili svým opilým očím. Ba ne, byla to ode mne hloupost. Vyzvoní všechno kapitánovi a za deset rublů, možná dokonce i za půl ruble, mě prodají.

Přespával jsem v noclehárnách a pracoval na bouračkách. Rozhodl jsem se, že asi týden počkám a znovu půjdu na číhanou k hromadě uhlí.

Jednou večer v noclehárně, když všichni už v pološeru usínali a hlasitě se mluvilo jen v jednom koutě, uslyšel jsem zničehonic:

„Ty už se nikdy nesmíš bát!“

Zrovna jsem nadskočil: není možná! Přes celou noclehárnu jsem zařval:

„Máško!“

Opravdu to byl můj Španěl. Přiběhl ke mně. Nemohl jsem vzrušením ani promluvit. Ohmatával jsem ho a klel, klel z radosti, těmi nejsprostšími nadávkami. Ani prohlédnout jsem si ho nemohl, jaká byla tma. Dědkové začali hubovat, že děláme hluk.

José spustil polohlasem:

„Shodili mě z motorové lodi do vody zezadu. Nevím ani, kdo to byl. Bil jsem kolem sebe rukama a nohama. Strach jsem neměl. Vzadu byl člun, zachytil jsem se ho. Nikdo nevěděl, že jsem vlezl dovnitř a lehl si tam. Člun nechali zakotvený daleko od břehu do rána. Ujeli mi na nočním parníku. Ráno jsem se dostal na břeh. Hledal jsem tě celý den až dlouho do noci. Myslel jsem si, žes mi ujel s nimi. Kapitána jsem ani neviděl. Býval bych mu rozbil hlavu jako hrnec.“ José mluvil nahlas, ale všichni se bavili tím, jak mluví, a někteří se zvedli a šli k nám.

„Neměl jsem peníze, neměl jsem papíry, v tomhle městě nikoho neznám, tak jsem šel nakládat pytle. Pak mě vzali na parník přikládat uhlí. Myslel jsem si, žes ujel s nimi. Teď jsem tady třetí den bez práce, nemám doklady. Konzul mi povídá: „Ty jsi emigrant, běž pryč!“ Chtěl jsem mu namlátit, lumpovi!“

Nechtěl jsem v té chvíli Josému říkat, že kapitán je tady. Začal by určitě vyhrožovat, při té spoustě lidí kolem, mezi kterými budou i špiclové, to bylo nebezpečné. Hned by nás zavřeli.

Vyprávěl jsem o sobě a pak jsme usnuli na jedné palandě.

Příští den jsem Josému prozradil, že kapitán je na vlečné lodi Silák.

Příští noc jsme stáli u hromady uhlí spolu. Slyšeli jsme, že Silák přistál na obvyklém místě. Kolem bylo liduprázdno. Na nábřeží se šourali turečtí nakladači v pantoflích. Vraceli se z práce. Vykukoval jsem za hromadou uhlí. Srdce mi bušilo. Tady ho máme, kapitána v bílém kabátě; A z každé strany jednoho chlápka, ten vlevo má klacek. To je konvoj, samozřejmě, ti dva: Afanasij a Jaška. Zašeptal jsem Josému: „Jsou tři.“

„Ty už se nikdy nesmíš bát!“… přitiskl se k hromadě uhlí. „Už jdou!“

José najednou zadrmolil něco španělsky, vyšel ze stínu a stoupl si před kapitána.

Všichni tři se zastavili, jako by je přimrazil.

„Ty… co chceš?“ vyhrkl Jaška a schoval ruku s klackem za záda. Přiběhl jsem k nim s kusem uhlí. Jaška se dal na ústup.

„Já žiju! Přese všechno žiju, kapitáne!“ Španěl se udeřil do prsou. „Já, José Maria Damez!“

Jaška se rozmáchl klackem. Vší silou jsem po něm mrštil kusem uhlí, nezasáhl jsem ho, ale… Jaška přesto ležel. Všiml jsem si, že kapitán strká ruku do kapsy. „Má revolver, bude střílet!“ José však uplatnil „bleskový výpad“ a kapitán žuchl s rukama roztaženýma na zem. Revolver cvakl o dlažbu. Afanasij se obrátil a mazal pryč. Přitom v jednom kuse řval. Honem jsem přišlápl revolver do prachu.

Kapitán vyskočil a chtěl se obrátit. José ho však chytil za košili a pohodil ho na hromadu uhlí. Jaška pořád ještě ležel tiše. Obrátili jsme se pryč. Uslyšel jsem za námi dupot několika párů nohou. Vmísili jsme se do davu.

„Pojď odtud, v tomhle městě nemůžeme zůstat ani hodinu,“ povídal jsem Španělovi.

„Proč?. . Už se nesmím nikdy…“

„Ty nesmíš, ale já musím a sám bych se bál. Copak mě necháš jít samotného?“

Do rána jsme byli pětatřicet kilometrů daleko u rybářů na pobřeží.

Mezi nimi se vždycky nějaký ten člověk ztratí.

Řekněte sami: měli jsme si snad jít stěžovat na policii? Anebo jsme měli podat soudní žalobu?

LOVEC DMITRIJ

Dvojstěžník Savatij již druhý týden plul mezi ledy. Bylo léto a v Severním ledovém oceáně panoval polární den. Led se oslnivě třpytil ve slunečním světle za dne a zářil nachovým odstínem v noci, kdy slunce zůstávalo nad obzorem. Mezi obrovskými ledovými krami se rozkládaly tmavé plochy volné vody. Právě po nich plula mezi krami plachetnice s polárními lovci, pátrajícími po mrožích, tuleních a ledních medvědech.

Posádku tvořilo jedenáct lidí. Loď řídil kapitán Titov. Jeho největší starostí bylo, aby se loď nedostala mezi ledové kry, které by ji rozdrtily. Na vrcholku stožáru byl upevněn koš, z něhož byl široký rozhled. Stále v něm hlídkovali a pozorovali dalekohledem ledy i vodu, nejsou-li někde poblíž lovná zvířata. V ledové pláni se nic neskryje.

Už jsou v severních vodách dva týdny, a ještě nic neulovili. Starý Fjodor se zlobil. Kapitán Titov v posledních dnech mlčel a stále častěji si odskakoval do kajuty, aby se zahřál douškem čistého lihu. Ale Dmitrij zodpovědný za řízení lovu neztrácel náladu, žertoval a bavil se s mladými chlapci, kteří z nedostatku zaměstnání pořádali na palubě pěstní zápasy.

Místy byly průlivy mezi ledy úzké a loď projížděla ledovými břehy jako po malé říčce, která se místy rozšiřovala, ale museli dávat velký pozor, aby nevpluli do slepé uličky. Právě takovou říčkou mezi dvěma velkými ledovými pláněmi se nyní Savatij plavil. Dva dny již vanul svěží větřík a postrkoval ledové kry odleva. Oba ledové břehy – levý i pravý – se naštěstí pohybovaly souběžně a plachetnice plula mezi nimi, směřujíc k velké vodní ploše. Pojednou se však ledová kra napravo od lodi zastavila. Asi někde daleko narazila na pevninu a zůstala stát.

Ledová pláň po levé straně se však pohybovala dál a ulička mezi ledy se začala neustále zužovat. Všichni na lodi věděli, že pohyb ledů nic nezastaví a že obě ledové plochy se semknou jako konce obrovitých ledových nůžek. Pokud se lodi nepodaří dosáhnout volné vody, rozříznou ji. Kdyby alespoň vítr trochu víc zadul do plachet.

Kapitán Titov se sám postavil ke kormidlu. Všechny plachty, kolik jich loď měla, byly napjaty. Savatij byl dobrou, rychlou lodí, ale všem na palubě se v té chvíli zdálo, že se sotva plazí dopředu, zatímco led se pohybuje stále rychleji a vzdálenost mezi ledovými pláněmi se postupně zmenšuje. Když nevyjedou včas, ledy sevřou loď a rozdrtí ji jako krabičku od zápalek. Na palubě už se nikdo nebavil, všichni jen sledovali vítr. Chvílemi jim připadalo, že slábne, chvílemi jako by sílil.

Titov si uvědomoval, že by loď byla odsouzena k zániku, i kdyby ji ledové kry sevřely jen půl metru před volnou vodou. Ponornou část lodi by led zploštil a svrchní by byla rozdrcena. Posádka by musela zůstat na ledě, dokud by je nenašla jiná lovecká loď a nevzala je na palubu.

Fjodor, který byl na stožáru, zavolal:

„Ještě asi půl kilometru!“

Každý věděl, co to znamená: půl kilometru velikého nebezpečí než dosáhnou volného moře.

„Zatracený vítr, nechce přidat na síle!“ řekl Titov lovci Dmitrijovi, který stál vedle něho, a drsně zaklel.

„Kletba se určitě vyplní!“ ozval se vesele Dmitrij a zapálil si dýmku.

„Mám přitáhnout lano?“ zeptal se kapitána.

„Přitáhni,“ odpověděl Titov.

Nebyl si jist, bude-li to lepší. Loď už dosáhla zřejmě největší rychlosti a kapitán mohl spoléhat jen na štěstí; doufal, že Dmitrij bude mít šťastnou ruku.

Lovec přitáhl lano. Vypadalo to, že se loď nyní pohybuje rychleji. Ještě pět minut a bude na volném moři. Ledy se pomalu hrnou proti lodi. Jako by ji schválně nechávaly chvíli plout, aby ji sevřely a rozdrtily v okamžiku, kdy bude jen kousek od volné vody.

Všichni sledovali, jak se k lodi odleva stále přibližuje ledová plocha.

„Mládenci,“ prohlásil někdo, „uchystejte si svých pět švestek.“

Nikdo však ani neodpověděl, každý upřeně pozoroval led a ani ten, co návrh vyslovil, se nepohnul.

„Člověk by do těch plachet sám foukal!“

Fjodor slezl ze stožáru. Bál se zřejmě, že se stožár zřítí, až se ledy sevřou.

Volné moře bylo vzdáleno sotva šest metrů, ale kry byly již tak blízko, že by na ně snadno mohli přeskočit.

Titov se soustředěně díval před sebe. Ze zádi lodi totiž nemohl vidět, kolik metrů zbývá k volnosti. Dokud nebudou ve volné vodě, napětí nepovolí.

Náhle se všichni ohlédli zpět.

Titov pochopil, že je nebezpečí zažehnáno, jsou volní. Ani se mu nechtělo věřit, že loď právě vyklouzla z úzké uličky.

„Pojď ke kormidlu, Tiško!“ zavolal na mladého chlapíka a sešel dolů do kajuty.

„Starý se šel napít,“ zašeptal Dmitrij Tiškovi.

Do všech vjel nový život. Fjodor znovu vylezl na stožár.

Pozorně obhlížel vodní plochu, volnou od ledových ker.

V dálce zpozoroval stožár lodi. Prohlédl si ji a dalekohledem zjistil, že to je norská parní loď. Norové se s ní prodírali do míst, kam se méně pohyblivá plachetnice nemohla dostat. Když se pak Savatij přiblížil po volném moři k další ledové pláni, čněly na druhé straně dva stěžně norské lodi. Na okraji ledové kry se hemžily černé body jako mouchy na ubruse. Fjodor dobře viděl, že jsou to tuleni. Na druhé straně ledové pláně jich bylo víc, ale tam se již činili se svými čluny Norové. Savatije unášel vítr a proud.

„Vezměte si mrožovky, mládenci!“ velel Dmitrij.

Lovci vynášeli z kajut kratičké pušky. Byly zbrusu nové, pěkně namazané a blýskavé.

„Panečku, to je něco!“ prohlásil Tiška a přiložil pušku k líci: rád by si už vystřelil.

„Tak si nehraj a koukej vlézt do člunu!“ velel Fjodor.

Tuleni jsou bezradní a hloupí jako ovce. Leželi na pokraji ledové kry, aby mohli v případě nebezpečí žbluňknout do vody. Ale na člun s lidmi se dívali vyjeveně a ani se nehnuli.

Dmitrij začal střílet a první ranou zabil krajního tuleně. Tichon zabil druhého. Jak třeskaly výstřely, tuleni se rozhlíželi kolem a zvědavě pozorovali, jak sousedovi klesá hlava. Ale ani jeden z nich se nepohnul. Na druhé straně ledové plochy jasně zaznívaly výstřely Norů; třeskaly vždy suše, jako když se zatloukají hřebíky.

„Vida je, holomky!“ řekl Dmitrij. „Už mají pěknou řádku tuleňů! A lezou nám do našeho revíru!“

„Jakýpak revír, vždyť je tu jen volné moře,“ odpověděl Fjodor.

Ale Dmitrij se nedal umlčet.

„Těm je hej, mají motor. S tím mohou všude, kam je napadne; berou to tam kus po kuse!“

Řada tuleňů končila.

„Počkejte, já vám ukážu! Tiško, nestřílej! Posledního nech mně!“

„Nech toho, Dmitriji, nestojí to za to! Přece tě znám…“ řekl Fjodor.

Nováčci nechápali, co má vedoucí lovec v úmyslu, a pozorovali zvědavě Dmitrije i tuleně. Tuleň se díval důležitě a tupě, hlavu otočenou na stranu.

Třeskla rána a vzápětí se ozval pronikavý kvikot raněného zvířete, zmítajícího se s roztříštěnou ploutví.

Dmitrij se postavil v člunu a sledoval vzdálenější konec ledové plochy.

Tuleni na norské straně skákali z ledové kry do moře jako žáby do rybníka.

„Podařilo se, nejmíň čtyřicet jich nedorazili! To je legrace!“ chechtal se Dmitrij.

Mladí lovci se také smáli. Zraněného tuleně dorazil Tiška.

Od Norů zazněla rána a kulka zasvištěla docela blízko. Pak druhá. Dmitrij se posadil. Lovci se přikrčili.

„Hlupáku, vidíš, cos provedl,“ bručel Fjodor.

„Veslujte k ledu!“ křičel Dmitrij a tvářil se furiantsky. Rychle znovu nabil pušku, skryl se za ledové kry a začal střílet po Norech jako ze zákopu.

Tiška nezůstal pozadu.

„Nechte toho, proboha! Vždyť střílíte do lidí,“ okřikoval je Fjodor.

Prásk… Prásk!… stříleli Pomořané.

Třesk!… Třesk!… odpovídali jim Norové.

Kulka zavadila o ucho jednoho veslaře, vytryskla mu krev.

Veslař popadl třetí pušku, nabil ji a začal taky střílet.

Fjodor vyprostil ruce z rukávů, sáhl pod kožešinový kabát, utrhl kus látky z košile, připíchl jej na tyč a vyskočil na ledovou kru.

S touto bílou vlajkou běžel, stále klouzaje, po ledě přímo proti Norům.

Norové přestali střílet. Dmitrij však opět zvedl pušku. Ostatní ho chytili za ruku: „Nech toho!“

„Pusťte mě!“ chtěl se vyškubnout.

Všichni se vzpamatovali a Dmitrijovi pušku vzali. Od Norů vyšli Fjodorovi vstříc dva muži.

Tiška vyskočil na led a běžel za Fjodorem.

Brzo zůstal v člunu jen jeden člověk. Norové a Pomořané se sešli uprostřed ledové pláně.

Norové byli rozezlení. Věděli, že Pomořané jim překazili dobrý lov naschvál. Jeden přes druhého křičeli a nadávali. Fjodor se omlouval a nabízel jim na usmířenou deset tuleňů. Skoro každý pomorský lovec se dorozumí norsky. Fjodor incident jakž takž urovnal. Norové je dokonce zvali na sklenku.

„Ty jsi ale, Dmitriji, horká hlava!“ vyčítal Fjodor vedoucímu lovci, když se vraceli ke člunu. „Ještě štěstí, že jsme nikoho z nich nepostřehli. Sám na to jednou doplatíš a ještě přivedeš do neštěstí druhé, vrtáku!“

„Stejně jsou to holomci!“ křičel Dmitrij.

„Vidíš, jak to dopadlo…“

„Neměl ses do toho plést!“

„Vždyť to bylo všecko zbytečné!“

„Jsi baba, kalhoty nosíš, ale baba jsi, to ti povídám.

Fuj!“

Dmitrij vztekle odplivl směrem k Fjodorovi a vykročil dopředu.

„Neplivej, abys nelitoval, třeba mě budeš potřebovat…“

„Snad ne, tebe?“ obrátil se v chůzi Dmitrij.

„Kdo je baba, mává kusem hadru, když lovec popadne flintu“

„Zuří jako pominutý!“ ušklíbl se Fjodor. „A tváří se jako deset čertů.“

Dmitrij se stále mračil, když odklízeli tuleně, a na Fjodora ani nepromluvil.

Dmitrij znovu pozoroval okolí z vrcholku stěžně. Daleko na ledě se něco černalo. Podíval se dalekohledem a okamžitě se vrhl dolů, div si nezlomit vaz.

„Člun, člun!“ volal rozčileně a zapínal si těžký pás s patronami.

„Ale copak?“ zeptal se Fjodor.

Dmitrij se jen zlostně podíval.

„Co je?“ zeptal se kapitán.

„Mrož a dva medvědi.“

„Není možná!“

Člun plul co nejrychleji k ledové kře. Zvířata bylo již vidět i pouhým okem.

Obrovský mrož se opřel o přední ploutve a otáčel se, jak mu to velké tučné tělo dovolilo. Dva medvědi – jeden z nich mladý se ho snažili obejít a přepadnout zezadu. Mrož je lev severních moří, silné a statečné zvíře. Když se rozzuří, může přepadnout i člun s lidmi a vylámat z něho svými tesáky prkna. Ve vodě se nebojí nikoho, ale na ledě je to horší, na svých nemotorných ploutvích se jen ztěžka pohybuje. Přesto si na něho ani samotný medvěd netroufá.

Mrož se snažil dostat blíž k vodě. Měl k ní už jen malý kousek. Medvědí se báli, že jim unikne, ale zaútočit se přece neodvážili.

Dmitrij z nich nespustil oči. Kdyby ho medvědi zpozorovali, utekli by, mrož by se pak ve chvilce dostal k vodě a marně by ho honili.

Slunce jasně svítilo na třpytící se led a jeho lesk oslňoval. Dmitrij vylezl na led s nabitou puškou v ruce a utíkal ke zvířatům. Chtěl se k nim dostat co nejblíž, dokud ho nezpozorovali, aby mohl střílet najisto. Starý medvěd oběhl mrože a bránil mu v přístupu k vodě. Mrož se prudce obrátil na jeho stranu a medvěd začal ustupovat. Mladý medvěd si netroufal chytit mrože za ocas.

Dmitrij měl strach, aby medvědi nepochroumali mroží kůži a aby nenechali mrože uniknout do vody.

Z člunu všichni napjatě pozorovali, jak se jejich předák přibližuje k zápasícím zvířatům. Náhle Tiška vykřikl:

„Majna – slabý led, a on to nevidí! Míťko!“

Teď už všichni zpozorovali před lovcem nevelkou plochu zataženou slabým ledem.

Volali na něho, ale Dmitrij neviděl, neslyšel, měl oči jen pro mrože, kterému chybělo pouhých šest metrů ke svobodě.

„Dejte sem hák, musíme k němu!“ vykřikl Fjodor a pustil se za Dmitrijem.

Slabý led jen zazvonil a praskl. Dmitrij, jak byl rozběhnutý, spadl do vody. Těžké patrony ho stahovaly pod hladinu. Vynořil se na okamžik nad vodu a zase zmizel. Pak se opět ukázaly ruce.

Jít po tenkém ledě se nikdo neodvážil… Všichni po očku sledovali Fjodora. Lehl si na led a plazil se po břiše k okraji probořeného místa.

Tiška se za ním plazil, až ho chytil za nohy. Fjodor přistrčil hák k rukám, které se vynořovaly z vody a zoufale se snažily něčeho zachytit. Konečně uchopily hák. Z vody vykoukla Dmitrijova hlava. Na Fjodora se upřely oči šílené hrůzou.

Náhle se Dmitrij pustil háku. Ztratil snad vědomí? Fjodor jej však chytil špičatým koncem háku za koženou kazajku a vytáhl z vody ven. Tiška držel pevně Fjodora a Tišku táhli další mládenci za nohy na pevný led.

Když Dmitrije zachránili, byl v bezvědomí. Zavedli umělé dýchání, přivedli ho k vědomí, uložili do postele a dali mu pořádně napít.

Když se Dmitrij vzpamatoval, zavolal Fjodora.

„Odpusť, kamaráde, měl jsi pravdu.“

„Ale jaképak copak… Napij se radši, vždyť se celý klepeš!“

A dal mu napít čistého lihu.

VATA

Už nás to opravdu začalo dopalovat. Jen vjedeme do přístavu, celníci chodí a pokukují, čmuchají po všech koutech:

„Co máte tady? A co je pod tím lůžkem, ve větráku?“ Ale stejně nic nenajdou.

A představte si, že se mezi nimi našel i takový mizera, myslím tím celního dozorce, který se ani nesnažil hledat, jen si rovnou poručil:

„Tohle prkno mi odtrhněte!“

„A kdopak ho přitluče zpátky?“

„Jestli pod ním nic není, dám to vlastnoručně všechno do původního stavu. Ale kdyby se ukázalo něco zakázaného, pak byste museli uznat sami…“

A poklepe prstem:

„Tadyhle!“

Chodí s ním úředník, pochybovačně zvedne obočí a dívá se dozorci úlisně do očí:

„Jste si opravdu jist? Aby z toho nebyla blamáž.“

Ale chlap pořád dloube prstem:

„Určitě je to tady.“

Prkno strhnou – a věřte nebo nevěřte: právě pod ním je štůček hedvábí.

Pak se vydá pomaličku do kotelny a zamíří do komory s uhlím.

„Tady kopejte!“

Jsou tam hromady uhlí, není ho kam odhazovat, a pak ta tma, jedna elektrická žárovka slabě bliká. On vám dupe po tom uhlí jako zběsilý:

„Tady kopejte!“

Dají se do kopání.

„Jestli tam nic nenajdeš, zahrabeme do uhlí tebe, živý nevylezeš.“

Taky úředník musí chtě nechtě vlézt do uhlí. Mládenci mu dělají naschvály, práší, odhazují uhlí lopatami, jako by se oháněli proti psům. A jaký dělají rámus. Kolem je samé železo, komora na uhlí je totiž taková velká plechová krabice. Úředník kýchá, strká nos do kapesníku. Ale prevít Petrenko leze pořád níž a táhne s sebou na šňůrce žárovku.

„Pročpak zabíráš doleva? Tadyhle kopej. Áá! Co je tohle?“

Rukama jak pařáty vytáhne balík a zavelí: „Nahoru na palubu!“ Dá se do rozbalování, rozmotávání – samý papír. Jaképak jsou to papíry? Okamžitě volá četníka.

„Ale podívejme!“ povídá četník. „To je jasné. Zavolejte mechanika! Ať přijde kapitán! Sepíšeme protokol: našly se letáky – pryč s carem, nakopnout továrníky – a tak podobně, moc ošemetné letáčky. Dovezené z ciziny.“

Pak jsme se doslechli: vypátrali prý, že letáky jsou vytištěny v cizině, i nějaký časopis mezi nimi byl. Dost velké množství jich bylo. Časopis byl totiž tištěn na jemňoučkém cigaretovém papíře.

Celou posádku vzali do práce, honili lidi k výslechům.

Dva z nich se zpátky nevrátili.

A ten lump se nosí jako páv. Jak bych to nejlíp pověděl? Předtím vypadal jako čert, teď je z něho učiněný belzebub Když má službu, kouká po každém jako vrah. Sám má asi taky nahnáno, aby se do něj někdo nestrefil kamenem. Podle služebního řádu neměli mít zbraň, ale tomuhle prý revolver dali, aby ho nosil pro každý případ v kapse. Hlavně to všude rozhlásili.

Úředník mu přede všemi říkal:

„S tebou, Petrenko, by se mohly hledat po lesích poklady! Máš oči jako rentgen. Jak to děláš? Co?“

„Na to, vaše blahorodí, už musí být nos, a taky mám dlouhou praxi!“

Tak nám sebrali dva lidi. Na lodi jsme zůstali se Seňkou sami.

Na břehu jsme měli poradu. Jasná věc, že ten prevít má u nás svoje očko, někdo zřejmě špehuje, poslouchá a udává lidi. Na tom by konečně nebylo nic zvláštního. Topiči a námořníci mají na přídi společné kajuty – pro topiče jednu a pro námořníky druhou. Podél boku lodi jsou dvěma řadami nad sebou lůžka a podél přepážky zrovna tak. Uprostřed stojí stůl. V koutě visí ikona a nad lůžky jsou fotografie a různé obrázky. Všichni jedí a spí společně. Sotva tu člověk něco špitne, hned to každý vidí a slyší. Buďto někdo něco vybreptal, nebo si nedal pozor na jazyk, ale jisté je, že máme mezi sebou fízla. Jenže koho? Začali jsme se dohadovat, kdo by to mohl být a jak ho poznáme. Na lodi se vytvořilo nepříjemné ovzduší, jeden na druhého koukal podezřívavě. Každý si myslí: Co když donášíš ty! Jeden námořník si vezl všeho všudy dvě libry cejlonského čaje, i ty Petrenko vyčenichal. Mládenci to zkusili s pohoštěním. Otevřou cizokrajnou láhev, nabídnou mu sklenku. On se napije, olízne a povídá:

„Není to špatné víno. A copak máte v tomhle kufříku?“

Měli jsme se Seňkou za úkol udržovat spojení s cizinou a dodávat časopisy. A teď takovéhle nadělení! Všechno se prozradilo a dva lidi zabásli. Jak budeme před soudruhy vypadat? Nejlepší by bylo dát se na jiný parník. A k tomu ještě nás soudruzi u ostatních očernili. Popadl nás takový vztek, že jsme ani oba zavřené topíce nelitovali. Docela jsme jim nadávali.

Ve výboru nám řekli:

„Ani nevíme, milí soudruzi, jestli vám můžem věřit. Možná jste spolehliví mládenci, ale my nemůžeme hazardovat se stovkami časopisů. Máme teď napilno. Není to žádná legrace. To není jako pašovat pod kabátem koňak. Budeme muset hledat jinou cestu.“

Všichni si myslí, že jsme nemehla, nebo snad dokonce fízlové.

„Ještě si rozmyslete, zda dokážete materiál ochránit a provézt,“ povídají nám.

Já na to:

„Při téhle plavbě si netroufneme: opravdu se musí všechno ověřit. Řekneme vám až potom, co a jak…“

Co jsme mohli vykládat? Šli jsme z porady jako opaření. Ale rozhodli jsme se, že donašeče načapáme a pak ho, mizeru, hodíme

přes palubu. To se někdy může stát, že člověk spadne přes palubu, třeba v noci. Na tom není nic zvláštního.

Vzali jsme se Seňkou všechny naše chlapce do prádla jednoho po druhém. Rozebrali jsme je. Podezření můžeš mít na každého. Ale pak jsme dostali nápad. Vymyslili jsme to hned po vyplutí na moře a definitivně jsme se domluvili v perském přístavu Búšahru.

Nakládali jsme tam bavlnu. Žoky bavlny jsou ušity z juty, staženy dvěma kovovými obručemi jako řemeny. Je to jen vata, ale v takovém žoku je jí přes 220 kilogramů. Je slisovaná tak, že je žok tvrdý jako kámen. Ani drobet není měkká.

Poslyšte tedy náš plán. Budeme si v podpalubí u stolu šeptat, jako bychom spolu měli nějaké tajemství. A dáme si pozor, aby nás slyšel jen jeden člověk. Aby to určitě neslyšel nikdo jiný. Budeme se tvářit hodně tajuplně. Na příklad: „Nezapomněl jsi, jakou jsi dělal značku na tom žoku?“ A ten druhý odpoví: „To víš že ne, na každé straně je červený puntík, veliký jako rublová mince.“ – „A kolik je uvnitř výtisků?“

„Prý jich tam má být uloženo 200 kusů.“

Kývnu na nosiče, aby dávali pozor: poslušně koukají, co dělám.

Před dalším řekneme, že značkou jsou černé kříže v rohu. Před každým budeme říkat jinou značku. Seňka všechno zaznamená, abychom nic nepopletli.

My dva jsme při nakládání dohlíželi, to znamená, že jsme měli stát u skladiště a dbát na to, aby nosiči nakládali zboží správně. Nosiči jsou Peršané, nemohou tedy na mne žalovat, ať dělám co chci. A musejí mě poslouchat. Seňka má ve druhém skladišti stejný úkol. Každý z nás si uchystal předem kbelík s barvou a štětec. Tam v Búšahru je takové vedro, jaké si nedovedete představit. Barva tuhne jako plivanec na mrazu. A já maluji na žok červenou značku. Nosiči si myslí, že to tak má být. Povídám – pozor, nerozmaž to a kutálej žok dál. Poslouchají mě. Už před polednem jsme dali na žoky všech sedmadvacet značek podle počtu lidí v posádce. Zbývalo nám sehrát sedmadvacet rozhovorů. Nesměli jsme prozradit, že to je jenom na oko.

Poprvé nám všechno div neselhalo, Seňka je totiž hrozný smíšek. Začal jsem smrtelně vážně:

„Tak co, pamatuješ si, jakou jsi dal značku?“

Seňka se kucká smíchy. A mne rozesměje taky. Posílám ho ven:

„Jdi se na palubu podívat, jak nás bere ten Francouz Messagerie.“

Jen tak tak, že doběhl na práh. Co si s takovým člověkem počít? Dostal jsem strach, že z našeho plánu nic nebude.

„Jestli začneš zase s pochechtáváním a opičkami, namouduši tě praštím tímhle měděným kastrolem. Jasné?“

Přece tu komedii nezačneme znovu u Osipa? Nechali jsme si ho naposled. Vzali jsme si do parády Zujeva. Pořád si cpal cigarety. Posadí se s dutinkami a pracuje jako stroj. Čachroval s nimi přímo mezi kamarády, kteří už vykouřili vlastní zásoby. On cpe cigarety a my děláme, jako bychom ho neviděli. Dali jsme se do hovoru.

Seňka s velkou námahou našpulil pusu a řekl nepřirozeným, přiškrceným hlasem:

„Udělal jsem červenou značku – křížek.“

Zbýval nám ještě měsíc plavby a za ten měsíc jsme poinformovali všech sedmadvacet lidí o našich sedmadvaceti značkách a všechny jsme zapsali.

Ptám se Seňky:

„Na koho máš podezření?“

„Na Osipa. Hned přišel blíž, když jsme řekli, že je tam dvě stě čísel. Koho podezíráš ty?“

Řekl jsem, že Kondratova. Proto, že okamžitě vstal a poodešel. Jakmile uslyšel, že jsou pytle označeny kolečkem, hned si začal prozpěvovat něco veselého, jako by se nechumelilo, a šel ven. Neviňátko!

„Na Osipa,“ povídám Seňkovi, „podezření mít nemůžeme. Má sice velkou rodinu a takhle by si mohl pohodlně přivydělat, ale on ani cukr nejí, šetří pro děti.“

Když jsme se blížili k přístavu, už jsem vůbec nevěděl, na koho máme mít podezření. Osip má rodinu, ale snad právě on je donašeč a tímhle způsobem si přivydělává. Jiný je Zujev: pročpak je veselý, ať má důvod nebo ne? Proč se tak pitvoří? Celý se kroutí, jako by mu vrazili šroubovák do těla. Z topičů jsme měli také dva v podezření. Pak se nám začalo zdát, že se na nás všichni mračí jako čerti. Možná že si mezi sebou o našich hovorech vykládali. Strachu jsme zažili, než jsme dopluli do přístavu.

Nic se ale nestalo. Zase přišel celník, s ním Petrenko i četník, všecko bylo jak to má být. Ale sotva začalo vykládání bavlny, ten had Petrenko se ani nehne a každou várku zboží zrovna provrtává pohledem. My taky dáváme pozor. Na břehu chytnou každý balík čtyři nosiči, odtáhnou jej a zarovnají do hromady. Vtom se ten mizera rozkřikne:

„Hej, tohle odneste na celnici. Odneste ten žok a nic nechci slyšet!“

Ještě dobře, že jsem si všiml značky, byl to žok s červeným křížkem v rohu.

I bez koukání do poznámek vím, že je to Zujev.

Po celé lodi se už strhl povyk. Žok bavlny odnášejí na celnici. Na loď přijde vyšší úředník a okamžitě si dá zavolat našeho prvního důstojníka – kapitán totiž odešel do města. Pak chce ještě dva členy posádky. Lodník mi povídá: „Půjdeš ty a jeden topič.“ Přijdeme na celnici. Místnost jako dlaň, jedna lavice podél zdi. Dvě okna. Do oken nakukují zvědavci. Uprostřed stojí žok. Úředník se olizuje. A s tím hadem Petrenkem to jen šije. Šeptá něco úředníkovi do ucha. Úředník jen vykřikuje úžasem:

„Ale, ale, to jsou mi věci! Však já vím, že vidíš skrz naskrz, že jsi hotový rentgen!“

Čekalo se na četníka. Konečně je tady. Topiče poslali pro kleště. Obratem je s nimi zpět. Náš první důstojník povídá:

„Sepište protokol, vždyť je to spousta bavlny, ten žok má 220 kilogramů. Je to na vaši žádost a odpovědnost.“ Celník se ušklíbne: „Prosím, beze všeho, jak si přejete.“ Rozložil na lavici mapu s papíry a psal. „Otevři to,“ povídá topičovi.

„Rozkaz!“ topič přeštípl obruče – cvak – cvak. Hromada bavlny je jako živá, naráz vyrostla. „Rozřízni to!“

Topič přejel pytel nožem a otevřel jej. Bílá bavlna leží napěchovaná jako udusaný sníh. „Dej se do toho,“ řekl šeptem celník. Petrenko začal vytahovat vatu, vrstvu po vrstvě. Do oken se nacpala taková spousta lidí, že se v místnosti udělala úplná tma. Četník musel jít dvakrát ven lidi rozehnat. Vaty je pořád víc a víc. Dozorce uštípne malou kuličku, ale když ji začne roztahovat, je vám z ní hned celý obláček. Celník už je samá vata a couvá pryč. Lidi zlatý. Petrenko rozcupoval sotva čtvrtinu žoku a už bylo vláken na půl místnosti, celé okno zakryté. Už je ve vatě po pás jako v pěně a zlostí prská, cupuje bavlnu na kousíčky, hrabe si uprostřed jamku. Topič povídá: „Neměl bych donést pilu?“ Celník zařve: „Ven, darebáku!“ Náš první důstojník se ohrazuje:

„Co to má znamenat? Zaneste to do protokolu: urážka jednoho ze zástupců posádky.“

Couváme všichni ke dveřím, bavlna nás vytlačuje z místnosti. Úředník vidí, že uniformu nezachrání, a hrabe se ve vatě taky.

Za nějakou chvíli nejsou vůbec vidět, jako by se ztratili v bílé mlze. První důstojník volá:

„Není nic vidět; co když je to jenom humbuk, nechcete dát něco do vaty sami?“

Úředník se rozkatil a vyběhl ven.

Vypadal jako učiněné strašidlo celý bílý a vata na něm byla nalepena jako chlupy. Děti začaly pokřikovat: „Děda Mráz!“

Celník vrazí zpátky. Dupají spolu s dozorcem po bavlně, chtějí ji přidusat k zemi, ale kde! Zrovna jim kyne pod nohama, vyplnila už celý pokojík, a to ještě nerozcupovali ani půl žoku. Celní úředník vybuchl: „Petrenko je darebák! Zamkněte ho tu!“ A hnal se pryč. Za ním utíkal celý houf kluků. Běžím na loď k Seňkovi. „Kde je Zujev?“ – „Před chvilkou tady byl.“ Hledáme po celé lodi, ale Zujev nikde. Jeho kufřík byl odevzdán do zprostředkovací kanceláře. Nikdo si jej však nevyzvedl, a Zujeva už nikdo nikdy neviděl.

KOMPAS

Stalo se to dávno, snad před padesáti lety. V přístavu kotvilo tolik lodí, že by tam jablko nepropadlo.

Námořníci totiž zahájili stávku – žádali vytvoření odborového svazu a zvýšení mezd.

Jakmile připlula loď, celá posádka se vyhrnula na břeh a na palubě zůstal jen kapitán s pomocníkem a mechaniky.

Majitelé lodí se bránili. Říkali si: Jen co budete nějaký čas o hladu, však vy přijdete s prosíkem zpátky!

Námořníci však stávkovali třicet dní. Zvolili si výbor. Jeho členové se mohli uběhat, aby sehnali podporu a vybrali peníze.

Námořníci měli hlad, ale vzdát se nechtěli.

My jsme byli tenkrát mladí kluci, sotva dvacet nám bylo, a měli jsme pro strach uděláno.

Jednou jsme seděli, popíjeli neslazený čaj a hádali se: kdo vyhraje?

Aljoška Tiščenko povídá:

„Loďaři se nedají, na ty nic neplatí. Mají žoky peněz. Člověk aby pil čaj hořký jako pelyněk, protože nemá ani na cukr a oni si…“

Chvilku uvažoval a dodal:

„A oni si popíjejí ledovou limonádu.“

Serjožka – říkali jsme mu Gorila – dodal:

„Jen aby nedostali z té limonády bolení. Námořníků je pět tisíc a drží se už celý měsíc.“ Udupali trávníky na všech bulvárech, jak schůzovali.

Ale Tiščenko vede svou:

„Co jim to udělá, zazobancům? Copak budou na bulvárech pást krávy? Tím je zrovna postrašíš!“

A ze vzteku rýpe nožíkem do stolu.

Vtom najednou vrazí do dveří takový střapatý kluk, celý upocený. Odplivne si, praští čepicí o zem a volá:

„Oni si tu dávají čaj!“

„Máme si snad dávat šampaňské?“ povídá Tiščenko a zle se zakaboní.

Kluk ječí jako ženská:

„Sedíte u čaje, a zatím se z Jupitera kouří!“

Tiščenko na to:

„Jen ať se kouří, spánembohem, to nás bolet nemusí!“

„Ale kouří se z komína, rozumíte, z komína!“ křičí na nás.

Naráz jsme vyskočili a Serjožka-Gorila povídá:

„Copak o trochu kouře, ale tohle je hotová provokace!“

Kluk div nebrečí:

„Kouř je úplně černý! Přikládají tam snad hasiči!“

Zamíříme k Jupiteru.

Z komína parníku opravdu stoupal černý kouř a kolem dokola na lávce, na přístavišti i na palubě, všude stojí frajeři v černých kazajkách. Na rukávech páska s ruskou trikolórou, ale za opasky revolvery, příslušníci černé sotni.

Od těch raději dál.

„Vidíte je, spojence ruského lidu, jako by člověk nevěděl, co jsou zač – ti spojenci policie!“

Když jsme přišli na bulvár, nemluvilo se o ničem jiném než o Jupiteru. Lidé postávají v hloučcích a dívají se na kouř.

Kapitán Jupitera se rozhodl vyplout s nějakými břídily a překazit námořníkům stávku. Kapitán patří k „Spojencům ruského lidu“, tak mu dali pětadvacet lidí na ochranu. Možná jsou hasiči, ale zatopit dovedou. Ke kormidlu postaví kapitán své pomocníky, do kotelny přijdou mechanici.

„Jasná věc, že pojedou,“ povídá Tiščenko, „ve Varně si najmou cizí posádku a dojedou, kam budou chtít.“

Serjožka najednou zaskřípe zuby a odpoví mu:

„A zrovna ho nepustíme!“

„Tak mu posyp zadek solí!“ chechtá se Tiščenko.

„Solí ne, ale osladíme mu to,“ odpoví Serjožka a šťouchne mě mezi žebra. „Pojď!“

Protlačili jsme se ven.

Serjožka mi povídá:

„Nemáš strach?“

„Trochu mám, člověče,“ já na to.

Chvilku mlčel a pak se ozval:

„Nevadí, přijď dnes v jedenáct hodin do Uhelného přístavu. Budu na tebe čekat u můstku. Ale nikomu ani muk.“

Brnkl prstem o čepici a odešel. Co asi má za lubem? O jedenácté jdu do Uhelného přístavu. Hoří tam elektrická světla, ale od přístavní hráze padá na vodu černý stín a není dočista nic vidět. Dojdu k můstku a na schůdkách sedí Serjožka.

Posadil jsem se k němu a ptám se:

„Cos vymyslel?“

„Zalez do člunu tamhle u voru a cestou dáme hlavy dohromady.“

Rozkoukal jsem se ve tmě a vidím vor i člun.

Jdu po voru a ve tmě nevidím konce. Omylem jsem šlápl vedle a žbluňkl do vody. Musím se tomu smát. Kabát plave kolem mne jako věnec, jen hlava mi čouhá.

Ale voda je studená jako na jaře.

Úplně promáčený lezu do člunu.

Svléknu se a zůstanu jen v prádle. Celý se klepu, ale pořád je mi to k smíchu. Začnu veslovat a hned se zahřeju. Serjožka povídá:

„Začíná to slibně. Víš, co provedeme? Vyšroubuju na Jupiteru z futrálu kompas a pustím ti ho dolů v pytli.“

„Jak se tam dostaneš? To si řekneš policajtům o žebřík?“

„Ne, ale stojí vedle nich nákladní loď s uhlím, tak sehrajem nějakou komedii.“

„Jsem pro,“ odpověděl jsem.

Najednou mi bylo náramně veselo. Vesluju a myslím jen na to, jakou komedii zahrajem. Na „spojence“ s revolvery jsem ani nevzpomněl.

Serjožka zatím skládá pytel a chystá lano.

Vyjeli jsme za molo. Tady ho máme, Jupitera, a vedle něho se krčí i loď s uhlím – uhlířka.

Kurážně mířím k parníku.

Najednou uslyším hlas:

„Kdo jede?“

Tohle jistě není nikdo z našich, člověk od vody by přece křikl: „Stůj!“

Odpovím drsným hlasem: „K vám ne jedem, míříme k dědovi.“

„K jakémupak dědovi?“ ptá se jiný hlas. Na nákladní lodi se přece nedá bydlet, žádní dědové tam nejsou a každý námořník to dobře ví. Vesluju dál a křičím nakvašeně:

„K jakému dědovi? K Opanasovi přece, na uhlířku,“ a tlačíme se s člunem mezi loď a parník. Serjožka volá: „Opanasi, Opanasi!“ Lidé na parníku se přidávají: „Dědoušku, máte tu návštěvu!“

Vylezl jsem na loď, skočil do uhlí a jdu na příď. Příď má krytou palubu. Mluvím hodně nahlas:

„Dědečku, to jsme my. Vy jste mi pěkný hlídač! Vás by člověk ani klackem nevzbudil,“ a rozhrnu uhlí nohou. Za mnou leze i Serjožka. Škrtl sirkou. A já šišlám jako starý děda: „Ale nechte toho, ještě mi to tady zapálíte, jděte s tím k šípku.“

Zpropadený Serjožka se chechtá jako pominutý. Z parníku volají:

„Neškrtejte sirkami, hned vám dáme světlo.“ Začali dupat po palubě. Serjožka mi povídá:

„Vypadáte nějak divně, dědoušku, to vám řeknu!“ Vykoukl jsem ven. Vidím, že nesou světlo. Honem k nim pospíchám.

Na mokré prádlo se mi nalepil uhelný prach a vypadám moc pěkně, toho jsem si při světle stačil všimnout.

Sedíme se světlem pod palubou a potichu si povídáme. Já pořád šišlám. Serjožka mi šeptá:

„Vlez do člunu, a až odejdou z paluby, klepni zlehka veslem do boku lodi.“

Vlezl jsem do člunu. Najednou Serjožka nahlas volá:

„Povídáš, dědečku, že máš vodu ve špici?“

Vím, že je tam sám, a tak odpovídám z člunu:

„Ve špici, hochu, ve špici.“

„Tak ucpi díru.“

„Tebe se nikdo neptá,“ povídá Serjožka. Na parníku se ozval smích. Serjožka přešel přes uhlí na záď. Pak se vrátil, šel znovu zpátky a bylo ticho.

Vidím, že na palubě zůstal jediný člověk. Ještě zavolal: „Hej vy tam, to světlo nám pak vraťte!“ A šel pryč. Všechno utichlo.

Počkal jsem asi pět minut a klepl veslem do nákladní lodi. Opatrně, ale zřetelně: klep!

Srdce se mi rozbušilo. Natahoval jsem uši, ale neslyšel jsem nic než vlastní srdce.

Dívám se nahoru a vidím škvírami v lodi světlo. Na parníku přešel po palubě nějaký člověk, vyklonil se a velitelským tónem se zeptal: „Copak je tohle za člun?“

Já mlčím – cítím, že kdybych řekl jediné slovo, hlas by mi selhal. Ale on křičí znovu: „Co je to za člun? Hola hej!“ Někdo z parníku mu konečně řekl: „K dědovi na loď přijel někdo z rodiny.“

„Aha,“ povídá a jde pryč.

Zase všechno utichlo. Už se ani neodvážím podívat nahoru, šilhám jen po palubě parníku.

Najednou koukám, že se dolů po černém boku lodi sune něco šedivého.

Strnul jsem. Stín sklouzl k vodě a zastavil se.

Pytel.

V tom okamžiku do mne vjela energie.

Ani plesknutí se neozvalo. Protáhl jsem se podle parníku se svým člunem, popadl pytel – těžký byl jak hrom! – a položil ho opatrně do člunu.

Vtom se člun zhoupl. Koukám – a Serjožka stojí na zádi.

Slezl po laně, po kterém spouštěl pytel.

Popadl jsem vesla a pomaloučku jedu dopředu.

Najednou někdo z parníku zavolal:

„Hej, dědo, sem s tím pytlem! Snad nechrápeš?“

Vzápětí slyšíme, jak někdo seskočil na loď s uhlím.

Opřel jsem se pořádně do vesel.

Světlo se míhalo po lodi sem a tam.

Na parníku se strhl pokřik a láteření.

Třesk, třesk – zazněly dvě rány z pušky.

„Hej rup, do toho!“

Zahýbali jsme už kolem mola. Serjožka se ohlédl a řekl:

„Člun je nám v patách – zaber pořádně!“

Ale sotva jsem dvakrát trochu víc zabral, pravé veslo prasklo a já se svalil z lavice.

Hned jsem zas vyskočil, ale Serjožka už pádloval jako Indián úlomkem vesla. Že mohl v té rychlosti chytnout jako opice úlomek vesla, to mi dodnes nejde na rozum. Zahnuli jsme za molo do tmavého stínu pod hrází a zajeli mezi velký parník a přístavní hráz, jako když zaleze škvor do díry.

Viděli jsme, jak od mola vyrazil bílý člun. Veslovali na něm čtyři muži, jenže každý jinak, jako by měli vesla v ruce poprvé v životě. Hulákali a stříleli.

Za půl hodiny jsme se proplížili podle hráze k přístavišti.

Zrána přijdeme se Serjožkou na bulvár.

Z Jupitera se kouří ještě víc.

„Zvedá kotvy, lump!“ říká Tiščenko. „Kapitán je puntičkář, už má všecko v pořádku.“

Vedle ještě popichují:

„Tohle nám byl čert dlužen. Teď vyjedou všechny lodě. Naberou si nějaké hudlaře, vezmou ochrannou stráž – a hurá do toho! A my se budem jen koukat!“

Vtom vyskočil někdo na lavici a spustil:

„Soudruzi! Jen žádnou paniku! Ani stovka hasičů jaro nedělá,“ a už vykládal a vykládal.

Pokukujeme po sobě se Serjožkou.

Jupiter zdvihl kotvy a vyplul z přístavu.

Asi za půl hodiny bude kapitán udávat směr, podívá se na cestovní kompas…

Námořníci chvíli rozčileně hlučeli, pak utichli, schlíple seděli na zemi a drbali se za uchem, měli vztek.

Odešli jsme se Serjožkou pryč a nikomu jsme neřekli ani slovo.

Zašli jsme do hospůdky a dali si čaj.

Kolem přešel oddíl ochranné stráže, vykračují si strašně důležitě, dívají se kolem sebe, jako by spolkli všechnu moudrost světa.

Uplynuly asi tři hodiny.

Najednou se ozval z bulváru povyk, jako by hořelo. Policie asi řádí na bulváru, pomyslili jsme si a sypali se tam.

Ale co nevidíme – všichni stojí na místě, koukají na moře a hulákají.

Jupiter se vrací do přístavu. Jak ho lidé zahlédli, spustili strašlivý pokřik.

„Nikomu ani muk, nechci, aby se to rozkřiklo,“ šeptl mi Serjožka.

Mlčel jsem až dodnes.

ČERNÉ PLACHTY

KOZÁCKÉ ČLUNY

Vesla měli omotána hadry, aby pluli úplně zticha, dokonce čluny i vesla polili vodou, aby dřevo nevrzalo.

Tma byla té noci hustá, že by se dala krájet. Voda ani nešplíchne. Když se kozáci blíží k tureckému břehu, vesla vytahují opatrně jako dítě z kolébky.

Kozácké čluny jsou velké a hodně široké, mají ostré, vysoko zvednuté špice. V každém člunu je posádka o pětadvaceti lidech a dalších dvacet by mohl ještě naložit.

V předním člunu velí starý Filip, vede i ostatní, zvědy už poslal napřed.

Turecký břeh se proti nim tyčí jako černá stěna proti temnému nebi. Kozáci ztichli a naslouchají.

Od země vane svěží větřík, každý zvuk nese s sebou. Na břehu už neštěká jediný pes. Je naprosté ticho, jen vlny šumí, jak se přelévá drobounký písek. To dýchá Černé moře.

Nedaleko za polem vzrostlé kukuřice stojí velký a bohatý aul, turecká vesnice.

Obzor se zarděl a slabě osvětlil zubatý sráz plný výmolů nad mořským břehem. V aulu se strhl křik.

Nad vesnicí se rozlévá stále jasnější záře, ze střech se valí nachový dým. Psi se rozštěkali, koně začali ržát, lidé zavyli hrůzou. Kozáčtí zvědové zapálili aul ze dvou stran. Teprve teď se ostatní kozáci vyřítili proti strmému břehu, ve člunech nechali jen po dvou lidech.

Zalehli v kukuřici a pozorují, jak Turci vynášejí z hořících domů všechen svůj majetek – truhly, koberce, nádobí. V záři plamenů je vidět jako ve dne.

Turci běhají sem a tam, ženy naříkají, čerpají vodu ze studní, vyvádějí koně ze stájí. Koně se plaší, pobíhají mezi lidmi, dupou po věcech, prchají do stepi. Na zemi leží hromady majetku.

Turci popadli, co kdo unesl, a ženou se do kukuřice schovat před ohněm. Vtom narazí na kozáky.

Turci ztratili hlavu, vykřikují po svém – strhla se šarvátka. Kozáci nevydrželi a obrátili se k břehu. Najednou napadlo Hrycka, aby sebou vzal mladou Turkyni, jen tak pro zábavu, jenže ona spustila takový křik, že Turci všeho nechali a pustili se za Hrycem. Ten děvče pustil a napálil to kukuřicí ke břehu, ze srázu se k vodě jen skulil.

Turci za ním, sypali se dolů jako brambory z pytle. Lezou za kozáky do vody, plavou ke člunům jako rozumu zbavení.

Teď začali pálit i zeshora z pušek. Vesnici nechali hořet. Kozáci musí ustoupit, proti srázu nemohou střílet a pod ním je teď větší tma než před požárem. Ještě by postříleli vlastní lidi. Vytasili šavle a za boje se na ústupu brodí ke člunům.

Kdo nestihl skočit do člunu, byl Turky zabit, zajali jen jediného – Hrycka.

Kozáci se vší silou opřeli do vesel a neslavně prchali na moře, pryč od tureckých střel. Veslovali bez přestání, dokud se jim odlesk požáru jako zrudlé oko neztratil za obzorem. Pak obrátili k severu a znovu přidali, aby je pronásledovatelé nedostihli.

V každém člunu bylo sedm lavic, na nich po dvou veslařích, patnáctým veslem řídil člun sám kormidelník.

Takové nájezdy dělávali kozáci na turecké břehy před třemi sty lety.

FELUKA

Hrycko zbitý po celém těle se probral k vědomí. Byl jako zpřerážený, každý sval ho bolel. Byla tma, jen skulinami prosvítal do temné kůlny den oslnivými čárkami. Hmatal kolem sebe, nic než sláma a hnůj.

Kde jsem? Vtom se upamatoval. Při vzpomínce na minulou noc se mu dech zatajil. Škoda že ho nezabili. Budou mu za živa dřít kůži z těla nebo ho narazí na kůl. Jen proto ho nechali žít. Hrdlo se mu stáhlo hrůzou i steskem.

Možná tu je někdo se mnou, bylo by lip. Zeptal se nahlas:

„Je tu někdo?“ Byl sám.

Vtom zarachotil zámek, vešli lidé. Od dvířek proudilo do kůlny světlo, ale Hrycko z něj neměl žádnou radost. Vždyť se světlem nejspíš přišla smrt. Ani vstát nemohl.

Nohy zesláblé, tělo jako pytel písku a Turci do něho kopou: „Vstávej!“ Zvedli ho na nohy, ruce mu zkroutili za zády a vystrčili ho ven. Kolem stojí lidé, prohlížejí si ho a drmolí turecky. Stařec v turbanu se sehnul a zdvihl kámen. Zlostně jím mrštil po Hrycovi, ale zasáhl jen stráž.

Zajatec se nerozhlíží, kouká jen dopředu, pořád dopředu, vyhlíží kůl. Za každým rohem může čekat kůl, na který ho nabodnou. Zdřevěnělé nohy ho sotva poslouchají.

Mešita zůstala za nimi a kůl nikde, vyšli z aulu po cestě vedoucí k moři.

Asi mě chtějí utopit, pomyslel si zajatec. Svitl mu paprsek naděje – alespoň se nebudu dlouho trápit.

Na břehu stála feluka, velký člun na obou koncích zašpičatělý, takže příď i záď trčely vyzývavě vzhůru jako rohy tureckého půlměsíce. Hrycka hodili na dno lodi a polonazí veslaři se chopili vesel.

TURECKÝ KARAMUSAL

Utopí mě, bude to tak – ujistil se v duchu zajatý kozák. Ze dna lodi viděl jen kousek modrého nebe a zpocená nahá záda veslaře před sebou.

Tempo veslařů se pojednou zmírnilo, Hrycko hodně zaklonil hlavu a přímo nad felukou se objevila zaostřená vysoká příď lodi, zvedající se velkým obloukem z vody. Po obou stranách byly namalovány oči a vydulé boky lodi vypadaly jako tváře. Turecká nákladní loď – karamusal – jako by se celá zlostně hafukovala.

Sotva stačil Hrycko pomyslit, že ho sem asi přivezli pověsit, bylo všecko hotovo. Turci z člunu rychle vyšplhali po lanovém žebříku na loď, přes Hrycka hodili smyčku a polouškrceného ho vytáhli na palubu.

Nahoře si stačil všimnout, že loď je asi padesát kroků dlouhá. Karamusal měl dva stěžně, s plachtami pevně stočenými na ráhnech. Hlavní stěžeň byl vpředu a od obou vedla napjatá lana k bokům lodi. Držela stěžně při náporech větru do plachet. Podél boků stály sudy. Na zádi se tyčil velký stan potažený silnou látkou, vchod do něj zakrývaly koberce.

U vchodu do stanu stála stráž s dýkami u pasu a zahnutými šavlemi. Důstojně odtud vyšel vznešený Turek s ohromným turbanem a širokánským hedvábným pásem přes břicho. Za pasem měl dva kinžály s pozlacenými rukojeťmi, vykládanými polodrahokamy.

Námořníci na palubě ztichli a sledovali kráčejícího Turka. Kapudan, kapudan – zaslechl Hrycko šepot.

Turci ustoupili a kapudan – kapitán – upřel na zajatého Hryce pichlavé oči. Celou minutu zíral a mlčel. Pak utrousil nesrozumitelné slovo a odkráčel zpět do svého stanu na zádi.

Strážci popadli zajatce a odvedli ho na příď. Než se milý Hrycko nadál, stál u něho kovář a na rukou i nohou mu zařinčely okovy.

Zvedli poklop a shodili zajatce do černé díry v prostoru lodního kýlu. Narazil svými železy o trám. Skulinami v poklopu pronikaly dolů sluneční paprsky. Teď už mě nezabijí, pomyslel si kozák, udělali by to už dřív, na břehu.

Z okovů i z téhle temné díry měl najednou radost. Plazil se po dně lodi a prohlížel si všechno, co mohl v šeru uvidět.

Loď byla z vnitřku celá silných čtyřpalcových žeber, která se uprostřed stýkala. Zebroví bylo velmi husté a za ním už byla prkna utěsněná dehtem a smolou. Dole uprostřed byl přes žebroví položen silný otesaný trám. Na ten zřejmě Hrycko narazil, když ho shodili z paluby.

To je ale pořádná kostra, poplácal Hrycko trám dlaní. Hřmotil přitom svými řetězy.

Shora se na něj spárou díval postarší Turek v zeleném turbanu, pozoroval, jak se čile pohybuje mezi žebrovím, a bručel si pro sebe:

„Jakši urus – pořádný Rus, pěkné peníze by za něj mohly být, jen ho trochu vykrmit.“

BAZAR

V Cařihradě se dostal Hrycko na trh otroků. Turek v zeleném turbanu ho získal od kapitána lodi za stříbrnou kuřáckou soupravu. Stál tu teď vedle jiného otroka, Bulhara, na bazaru a měl být dobře prodán.

Cařihradský bazar je nejproslulejším tržištěm světa. Vřelo to tu, jako by se na tomto místě sešli samí pomatenci, aby vyzkoušeli své hlasy.

Lidé překřikovali osly a zvířata řvala jedno přes druhé. Houpavým krokem procházeli davem nákladní velbloudi obtížení obrovskými balíky koberců. V čele karavany jel Syřan a křikem razil zvířatům cestu. Vezli na cařihradský trh drahocenné koberce ze Sýrie.

Strážci před sebou postrkovali otrhaného zloděje s odulými rty. Provázela je tlupa dohola ostříhaných kluků.

Dvoukoláky naložené zeleninou se v davu vyjímaly jako záhony v zahradě. Turecké hospodyně, každá zahalená do černé čadry, smlouvaly a hádaly se pronikavými hlasy se zelináři. Nad

hromadami sladkých přezrálých melounů se rojily mouchy. Opálení prodavači nadhazovali melouny a lákali zájemce nízkými cenami.

Řek zval do své krčmy rytmickými údery lžíce o kotlík.

Kromě Hryce prodával Turek ještě pět malých černošských chlapců. Museli na jeho příkaz vyvolat svou cenu, a když se moc nesnažili, pomáhal jim důtkami. Hned vedle prodával Arab velbloudy.

Kupci se prodírali a vlnili bazarem jako řeka plná vodních vírů. A jací tu byli lidé!

Arabové se pohupovali nadneseně jako na pérách, břichatí turečtí kupci se valili a každý měl nejméně půl tuctu černých sluhů. Šviháčtí Janované v překrásných kabátcích přiléhajících k tělu se smáli a bavili jako na maškarním bále. U pasů měli všichni kordy s ozdobnými rukojeťmi a zlaté přezky na střevících. Davem se obratně proplétali prodavači vody s kozími měchy na bedrech.

Vládl tu takový rámus, že by nikdo neslyšel ani úder hromu. A pojednou se hluk zmnohonásobil – strhl se povyk, jako by všem hodili pod nohy řeřavé uhlí.

Hryckův pán začal povzbuzovat malé černochy mrskáním. Kozák byl zvědav, co to znamená. Dav se rozestupoval, zřejmě se blížil nějaký velice bohatý kupec.

Přicházel benátský kapitán oblečený do samého zlata a krajek. Nesl se jako pyšný páv a kolem něho se natřásala celá skupina pestře oděných mladíků.

Bulhar se začal křižovat, chtěl upozornit, že je tady trápena křesťanská duše. Jsou to křesťané, třeba ho koupí. Hryc vyvaloval oči na vznešené panstvo.

Panstvo se zastavilo před nabízeným zbožím – Hrycem, malými černoušky i zbožným Bulharem. Kapitán ve zlatě se opřel rukama v bok a smál se až slzel. S ním se začal horlivě smát i celý jeho průvod. Smáli se všichni, až se za břicha popadali, tak směšná jim připadala skupinka malých černochů, sborově vyvolávajících svou cenu s hlavičkami obrácenými k nebi.

Kapitán se už s vážnou tváří otočil k Hrycovu majiteli a celý jeho doprovod se rovněž zachmuřil. Zvážněli jako na povel. Bulharovy ruce při křižování jen kmitaly.

Benátčany obstoupila spousta lidí, strkali se a tlačili, pomrkávali na Turka, nebo se snažili přivábit bohaté kupce ke svému zboží.

BENÁTSKÁ LOĎ

Hrycka a Bulhara vezl Turek večer felukou na benátskou plachetnici. Bulhar celou cestu vykládal kozákovi, že je křesťané vysvobodili z rukou nevěřících musulmanů.

„Páni jen tak penízky nerozhazují, proč by nás osvobozovali, jsme snad jejich bratři?“ namítal Hrycko.

Benátská loď se tureckému karamusalu, na kterém Hrycka přivezli do Cařihradu, ani trochu nepodobala. Byla jako hrdý pták sedící na hladině, na zádi se jí zdvihala nástavba o mnoha poschodích. Koráb se jen zlehýnka dotýkal vody svým ladně prohnutým tělem, jako by právě přiletěl na chvilku si oddechnout a polaskat se s teplou vodou. Jen jen roztáhnout plachty jako křídla a vzlétnout. Ve vodě se zrcadlil vlnivý obraz lodi a těžká brokátová vlajka povívala důstojně na zádi nad hladinou narudlou od západu slunce. Na vlajce byl vyšit kříž a svatý obrázek ve zlatém věnci. Loď zakotvila stranou, jako by se bála ušpinit od houfu tureckých karamusalu.

Do jejich boků byla vyřezána čtvercová okna, sedm v řadě po celé délce lodi. Okenice přívětivě zvednuté nahoru dávaly nahlédnout dovnitř, kde se blýskaly zlověstnými zřítelnicemi hlavně bronzových děl.

Dva vysoké stěžně – hlavní na přídi a druhý uprostřed – byly upevněny napnutými lany. Na každém stěžni byla zavěšena dvě příčná ráhna na zvláštních lanech. Od konců ráhen vedla další lana jako koňské postroje. Na třetím menším stěžni úplně na zádi visela jen vlajka. Bulhar z ní nespouštěl oči.

Hrycko seděl ve feluce okouzlený benátskou lodí, V té složité pavučině lanoví se nemohl vyznat, nechápal, že všechna jsou potřebná k řízení lodi, jako uzda pro koně, vypadala spíš jako na ozdobu, chybělo jen, aby je pozlatili.

Kapitán, seňor Peruccio, shlížel dolů z nejvyššího místa na zádi a hněval se. Poručil Turkovi aby přivezl otroky před západem slunce, a ještě tu nebyli. Jak se mohl opovážit! Líná feluka plula proti proudu Bosporského průlivu pomalu, ač se zpocení veslaři opírali do vesel ze všech sil. Konečně zachytili lano a přirazili k plachetnici.

Tedy mě zas chytí za krk – myslil si Hrycko, jenže z lodi spustili obyčejný lanový žebřík, rozvázali otrokům ruce a Turek jim poručil, aby lezli nahoru.

Krásní, nastrojení lidé obstoupili Hryce na palubě. On znal Poláky, ale ti se jim nemohli vyrovnat.

Střed paluby, kde stál Hrycko, byl nejníž. Příď čněla do výšky nástavbou, a na zádi byla nástavba dokonce do výše tří pater. Tam vedly bohatě vyřezávané dveře. Všechno na lodi bylo pěkně opracováno a okrášleno. Žádná stěna nekončila rovně, všude spirály nebo ornamenty, celá loď vypadala parádně, stejně jako Benátčané, kteří je obklopili. Postrkovali otroky, otáčeli je, prohlíželi, nesrozumitelně se vyptávali a pak se sborem dali do smíchu. Protlačil se mezi nimi vyholený muž v prostém oděvu. Podíval se přímo a tvrdě na nové otroky. Za pasem měl krátké důtky. Popadl Hryce za límec, otočil ho rázně a kolenem postrčil kupředu. Bulhar spěchal bez pobízení za ním.

Strčil je do komůrky až kdesi dole v přímé blízkosti vodní hladiny. Obklopila je silná vůně. Pach lodi, vůně smůly, mokrého dřeva a zásobní vody. Do toho ještě pronikala silná kořenná vůně skořice, vzácného pepře a ještě další vůně i pachy všelijakého zboží.

Byl to drahocenný náklad koření, pro který se Benátčané plavili až do daleké Indie v Asii.

Hrycko se nadýchal silných vůní a usnul jako dudek na holých prknech. Probudil se teprve, když mu cosi přebíhalo po těle – krysy!

V komůrce bylo těsno a tma jako v hrobě, ale neviditelné krysy tu skákaly a pištěly. Nikdo nevěděl, kolik jich tu je. Bulhar se krčil v koutě a něco drmolil.

„Zabíjej je! Snad se nebojíš panských krys?“ volal Hrycko a bil pěstmi kolem sebe všude, kde zaslechl šramot. Jenže dlouhé mrštné lodní krysy uměly rychle skákat a utíkat. Bulhar se potmě strefoval do Hryce, ten zas do něho.

Hryckovi to přišlo k smíchu, ale Bulhar div neplakal.

Vtom někdo strčil do dveří.. Vrzla petlice a dovnitř padlo našedlé světlo časného rána. Člověk s důtkami, kterého poznali už včera, na ně ve dveřích zavolal pronikavým chraptivým hlasem.

„Jdem!“ prohlásil Hrycko a vyšel ven.

LANOVÍ

Na palubě bylí už dnes docela jiní lidé, bídně oblečení, s hlavami dohola vyholenými, zachmuřených tváří. U nástavby na přídi byl kruhový otvor v palubě, díra, která procházela celou lodí a v ní vedlo kotevní lano. Čtyřicet lidí vytahovalo toto lano nahoru, šlo to velmi ztěžka, lano tlusté jako dvě lidské paže, bylo mokré a klouzalo. Dozorce s důtkami nahnal k lanu další dvacítku lidí, mezi nimi i Hrycka.

Kozák táhl plnou silou, byl zase mezi lidmi a bylo mu hned veseleji. Dozorce otroky popoháněl, když se lano sunulo z díry pomalu jako líný had. Vtom se zaseklo úplně. Dozorce nadával a práskal bičem, otroci klouzali po mokré palubě, ale lano se nehnulo.

Na přídi dupali námořníci a něco nesrozumitelně vykřikovali. Jiní lezli po provazových žebřících na stěžně.

Silná lana vedla od poloviny stěžňů k bokům plachetnice. Mezi lany byly protaženy provazové příčky. Námořníci běhali bosi po příčkách, lana se jim zařezávala do chodidel, že by jim je snad musela rozřezat, ale chodidla měli námořníci tak ztvrdlá, že nic necítili. Běhali po lanoví rychle a obratně jako opice. Jedni vyběhli k prvnímu ráhnu a vylezli na ně, další lezli na plošinu uprostřed stěžně a odtud výš po dalších lanech až na horní ráhno. Rozlezli se po ráhnech jako mravenci.

Na prostředním stěžni stál v koši lanový důstojník a velel. Dole u přídě bylo také napilno. Jako zobák tu čněl dopředu tenký trám, na němž bylo uvázáno příčné ráhno. Pod ním až nad hladinou, opření do lan, vytahovali námořníci přední plachtu – blindu.

Stejnoměrně a vytrvale vál čerstvý silný vítr od severovýchodu.

Brokátová vlajka už nad zádí nevlála, vystřídala ji obyčejnější; třepetala se v ranním větru, který jakoby odvál všechen včerejší sváteční lesk. V šedivém úsvitu bylo na lodi vše obyčejné a všední. Přísné povely protínaly vzduch jako práskání biče.

LOĎ VYPLOUVÁ

Ušmudlané turecké karamusaly v přístavu se ještě neprobudily, na vlnách se ospale houpaly španělské karavely. Jen dlouhé anglické galeje už oživly, plavčíci drhli paluby a vodu čerpali přímo z moře vědry uvázanými na provazech. Na přídích postávali námořníci a pozorovali benátskou loď, jak zvedá kotvu. Většinou se to neobešlo bez potíží.

Na přídi benátské lodi se objevil kapitán. Co je s kotvou? Nemohou ji vytáhnout? Zachmuřil se a poručil přetnout kotevní lano. Nebyla to první kotva, o kterou přišli při dlouhém kotvení na jednom místě. Na korábu byly tří zásobní. Kapitán polohlasně zavelel a první důstojník vykřikl, aby napnuli přední plachtu.

Před nízkým ráhnem na přídi se okamžitě rozvinula bílá čtvercová plachta. Vítr ji vydul a opřel se do ní tak, že se loď začala hned přídí otáčet po větru. Jenže vítr se opřel i do několikaposchoďové zádě, která působila jako dřevěná plachta a bránila lodi v obracení.

Další povel a na hlavním stěžni se rozvinuly plachty mezi ráhny, námořníci už je měli předem navázané a čekali jen na tento povel lanového důstojníka.

Loď se rychle otočila po větru a plavně jako pták se vydala Bosporem k jihu. Proud jí pomáhal a přidával na rychlosti.

Z pobřeží sledoval pyšného Benátčana zástup Turků a Řeků. Všichni ho chtěli vidět vzlétnout. Tlustý Turek v zeleném turbanu si hladil spokojeně široký břišní pás, v němž měl uložené benátské dukáty.

Slunce vyšlo nad asijským břehem průlivu a krvavě ozářilo plachty benátského korábu. Na všech třech stěžních už byly napjaty plachty a loď se mírně naklonila k pravému boku, jako by se do plachet opíraly i sluneční paprsky. Od obou stran přídě se v ostrém úhlu tvořily vlny, jako by se i voda rozestupovala před lodí. Vítr vanul z levoboku, loď plula pod levými plachtami.

Námořníci uklízeli lana, stáčeli je do kotoučů a ukládali na vymezená místa. Velitel mužstva ve službě – arguzin – se objevoval znenadání za jedním či druhým námořníkem. Ti i bez ohlédnutí cítili jeho pohled v zádech. Snad měl sto očí, že viděl všechny muže na palubě najednou.

Po vysokém můstku na zádi chodil kapitán s celým doprovodem, v patách měl vrchního dozorce otroků, který sledoval každičký jeho pohyb. Vznešený kapitán totiž velel někdy jen pokynutím ruky. Dozorce musel jeho gesto zachytit a bleskurychle předat povel z můstku na palubu.

Tam již bylo dost těch, co rozhýbali lidskou mašinu hemžící se v lanoví.

POD ČERNÝMI PLACHTAMI

Kolem poledne opustila loď Dardanely a vplula do modravých vod Středozemního moře.

Hrycko se díval z paluby na vodu a připadalo mu, že někdo v moři rozpustil barvu, stačí ponořit ruku a člověk ji vytáhne modrou.

Zadul vítr a otočil loď víc doprava. Kapitán mrkl na plachty a pokynul rukou. Dozorce zapískal a námořníci spěchali o překot podkasat plachty, aby bylo možné ráhna pootočit po větru. Hrycko se zakoukal, ale arguzin ho přetáhl bičem a postrčil mezi otroky přitahující plachty.

Ty byly otočeny napříč trupu lodi. Plula teď s přídí pod hlubokým ponorem a zádí nadzdvihovanou vlnami, které mizely za kýlem.

Posádka dostala oběd, ale Hryckovi a Bulharovi dali jen po sucharu. Bulhar měl mořskou nemoc a jídlo nesnášel.

Ostrý hvizd dozorce zvedl všechny na zádi od jídla, námořníci vyběhli na palubu, kam už opřekot hnali i dozorcovi pomocníci, aby splnili příkazy svého velitele.

Na můstku stála kapitánská skupina a napjatě pozorovala obzor.

Hryce si nikdo nevšímal. Námořníci začali vytahovat černou plachtovinu svinutou v těžké silné hady. Arguzin pobízel opozdilce a dával jeden povel za druhým. Námořníci šplhali do lanoví, rozestavovali se na ráhnech a smotávali bílé plachty. Opření o ráhna hrudí svinovali plachty, jejichž dolní konce se zuřivě zmítaly ve větru. Spouštěli rychle shora lana a navazovali na ně černé plachty.

Hrycko na všechno koukal jako vyjevený. Námořníci u stěžňů křičeli, dozorce pobíhal po celé lodi od kapitána na palubu a zpět na můstek.

V krátké chvilce se místo plachet bílých jako oblaka objevily na lodi všechny černé, pevně napnuté mezi ráhny.

Plachetnice letěla dál, vítr ani nebylo slyšet.

Neklid na lodi však neustal. Změnil se v napjaté, ostražité očekávání. Na palubu vyšli muži, které tu kozák doposud neviděl. Měli železné přilby, na loktech i kolenou ostré železné kryty. V slunci se blýskaly nárameníkové a hrudní pláty brnění. V rukou drželi samostříly, muškety a u boků jim visely meče. Tvářili se vážně a hleděli stejným směrem k obzoru jako kapitán.

Vítr sílil a poháněl dopředu vlny, jimž srážel bílé hřebínky pěny a tříštil je o záď lodi.

OHNIVÉ PLACHTY

Hrycko se vyklonil přes zábradlí a zadíval se stejným směrem jako ostatní na lodi. Daleko za zádí zahlédl uprostřed moře rudé plachty. Zahořely v slunci jako ohnivé jazyky a v zápětí se propadly do vln. Benátčané z nich měli zřejmě strach.

Hryckovi připadalo, že loď s červenými plachtami je menší než benátská.

Nevěděl však, že strážní na stěžních nevidí jednu, ale tři lodi a že na nich plují piráti, kteří na svých štíhlých lodicích uhánějí pod plachtami a ještě pomáhají větru vesly. Rudými plachtami vyzývají k boji a nahánějí Benátčanům hrůzu.

Benátská loď plula teď pod černými „vlčími“ plachtami, aby ji nebylo tolik vidět, a hlavně, aby se po soumraku stala neviditelnou. Piráti se Benátčanům díky dobrému větru zatím nepřibližovali, ale udržovali stále stejnou vzdálenost, jako by byli k benátské lodi přivázáni.

Lodnímu kaplanovi přikázali, aby vymodlil od boha silnější vítr. Poklekl před nazdobenou sochou svatého Antonína se sepjatýma rukama a vzýval ho hlubokými úklonami.

Ohnivé plachty však stále vyšlehávaly za zádí ve stejné vzdálenosti.

Kapitán doufal, že brzy zapadne slunce.

Vítr vanul rovnoměrně a Benátčané věřili, že je noc schová před mořskými lupiči. Vypadalo to, jako by přestali veslovat, opožďovali se. V noci mohla benátská loď zahnout. Změní-li směr, stopu na hladině nezanechá. Ať si ji pak hledají!

Než zapadlo slunce, asi dvě hodiny před úplným setměním, přestal vítr vanout. Ustával a slábl, vlny kolem lodi se převalovaly pomaleji, jako by si moře i vítr potřebovaly odpočinout.

Lidé začali směrem k zádi hvízdat – věřili, že tak přivolají vítr odzadu. Kapitán nechal vzkázat knězi, aby popohnal svatého Antoníčka.

Vítr mezitím ustal docela. Ztichl a všichni cítili, že ho žádná síla nezvedne, vypotřeboval se a je s ním konec. Lesknoucí se olejovité zčeřené vlny se klidně přelévaly po moři. A planoucí rudé plachty se začaly přibližovat. Stráž z hlídkového koše volala, že vidí čtyři lodice, ne tři. Čtyři pirátské lodi.

Kapitán poručil, aby mu podali bochník chleba. Vzal ho do rukou, posolil a vhodil do moře. Posádka tlumeně reptala. Všem bylo jasné, že nastalo úplné bezvětří. Pokud se zvedne sebemenší větérek, nebude to před půlnocí. Námořníci obklopili kaplana a teď už hlasitě žádali, aby jim kněz vydal sochu svatého, že s ním zúčtují. Konec modliteb, když je stejně nikdo nevyslyšel. Vtrhli do lodní kapličky, strhli sochu z podstavce a vlekli ji ke stěžni.

Kapitán se tvářil, že nic nevidí. Jeho hřích to nebude a třeba se něčemu pomůže. Svatý Antonín třeba promluví v rukou námořníků jinak. Vždyť on, kapitán, už dokonce vhodil do moře i dva zlaté dukáty.

Námořníci přivázali sochu ke stěžni, šeptem svatému nadávali v nejrůznějších jazycích, ale bezvětří na moři trvalo.

Piráti se už začali seskupovat, aby společně zaútočili na Benátčany, čekali jen na opozdilce.

Na druhé palubě stáli střelci u bronzových děl, připraveni k boji.

Nachystali si i hliněné nádoby s nehašeným vápnem, aby ho mohli házet nepřátelům, šplhajícím na loď, do očí. V sudě rozpustili mýdlo, které se lije na nepřátelskou palubu, když se lodi zahákují. Na kluzké palubě budou nepřátelé padat.

Vojáci, bylo jich devadesát, se chystali mlčky, soustředěně k boji. Námořníci naopak srážku nechtěli, přáli si na své krásné lehké lodi pirátům ujet. Zlobilo je bezvětří a rozhodli se přitáhnout svatému Antoníčkovi pouta, aby poznal zač je toho loket. Jeden z námořníků mu dokonce pohrozil holí, ale udeřit se neodvážil.

Černé „vlčí“ plachty visely stále bezvládně na ráhnech, poklepávajících při každém zhoupnutí lodi o stěžně jako smuteční prapory.

Kapitán seděl ve své kajutě, nechal si přinést víno, pil, ale opít se nemohl. „Vítr, kdyby přišel vítr,“ – tloukl bezmocně pěstí do stolu. Nevydržel sedět, každou chvilku vybíhal na palubu, aby se přesvědčil, zda moře netmavne vlnami a plachty se nezvedají větrem.

Příznivého větru po směru se teď bál, přinesl by piráty k lodi dřív, než by jeho lidé stačili uvést velkou plachetnici do plného chodu. I když není vyloučeno, že by se jim i tak podařilo uniknout.

Kdyby zavanul jakýkoli vítr, prosil v duchu kapitán a sliboval, že dá syna do kláštera, jestli se vítr zvedne alespoň na hodinu.

Na palubě zvolal jeden z námořníků:

„Do moře s ním, na co čekáte!“

Hryckovi připadalo tolik směšné, že se námořníci mohli vážně dohadovat, jestli mají sochu hodit do moře po hlavě, nebo ji spustit přes palubu se smyčkou kolem krku.

SMRŠŤ

Piráti byli už velmi blízko. Bylo vidět rychlé údery vesel o hladinu. Okem se dal rozeznat houf lidí na přídi první lodi. Červené plachty byly teď svinuty, aby nepřekážely plavbě.

Stěžně s dlouhými pružnými ráhny se pohupovaly nad zčeřenými vlnami. Pirátské lodice vypadaly jako stonožky, které se netrpělivě odrážejí nožkami od vody, kývají dlouhými tykadly a spěchají za vábným soustem.

Už nebyl čas na sochu a na vítr taky nečekali. Museli se všichni připravit, k boji. Kapitán zrudlý vínem i rozčilením se objevil na můstku v přilbě. Do strážního koše na stěžni vlezlo tucet střelců. Opatřili ho dřevěným krytem, v němž byly provrtány střílny. Střelci se stavěli na svá místa. Vtom jeden z nich vykřikl:

„Zvedá se, zvedá se!“

Všechny hlavy na palubě se otočily za hlasem.

„Vítr se zvedá, protivítr od západu.“

Opravdu, na západním obzoru se objevil černý pás, jak vítr zvedal potemnělé vlny. Pás se rozšiřoval a blížil.

Přibližovali se i piráti. Dělilo je asi čtvrt hodiny plavby od ochromeného ptáka se zplihlými černými křídly, sedícího nehybně na hladině.

Všichni čekali na vítr. Ruce už nezkoušely zbraně, jen se lehce třásly vzrušením. Vojáci sledovali střídavě pirátské lodice vzadu a rostoucí pruh větrem hnaných vln před lodí.

Bylo jim jasné, že je tento boční vítr požene vstříc pirátům. Leda že by se jim podařilo proklouznout napříč a utéct jim před nosem.

Kapitán vyslal prvního důstojníka na stěžeň do strážního koše, aby osobně ohodnotil sílu větru a jeho rychlost. Ten šplhal co nejrychleji nahoru, prolezl otvorem do koše, vyskočil na jeho obrubu a vydal se po provazovém žebříku k nejvyššímu ráhnu. Dlouho nemohl popadnout dech, až konečně vykřikl:

„Je to smršť, seňore, mořská smršť!“

Vzápětí následoval hvizd a námořníci se rozběhli k ráhnům. Nikdo je nemusel pobízet, věděli dobře, co pro loď znamená smršť.

Slunce v nachovém oparu klesalo pomalu a unaveně za obzor. Jako nachmuřené obočí visel nad zapadajícím sluncem ostrý mrak.

Svinuli plachty a pevně je přivázali k ráhnům. Loď zatajila dech a čekala na úder smrště. Pirátů si nikdo nevšímal, všichni hleděli vpřed.

Hukot smrště sílil. Už udeřila do stěžňů a ráhen, do vysoké zádi a zavyla v lanoví. První vlna narazila na hruď lodi, chrstla pěnu přes příď a hnala se dál. Do hukotu smršti se hlasitě a rozhodně zařízl hvizd arguzina.

Mužstvo napjalo na zádi kosatku. Na hlavním stěžni také napjali plachtu, ale zmenšili ji na polovinu, takže visela nad košem jako černý nůž.

Zrudlý západ předpovídal vítr. Moře se vrhalo vstříc lodi jako zpěněná krev. Benátský koráb se odvážně naklonil na levý bok a vyrazil.

Posádka ožila a kapitán dokonce zažertoval:

„Zdá se, že toho svatého Antoníčka nějak moc postrašili. Ta banda by přiměla i lakomce pustit chlup.“

Námořníci zatím vlekli za zvuku nohou pleskajících po mokré palubě sochu s uctivým respektem zpátky do kapličky.

Na piráty nikdo ani nepomyslel. Smršť jim způsobila jistě taky dost starostí a houstnoucí zkrvavělý soumrak před nimi benátskou loď skryl. Vanul silný vítr přímo od západu. Kapitán nechal rozvinout další plachty a zamířil k jihu, aby za noci unikl pirátům co nejdále.

Jenže loď pod bočním větrem neplula dobře, srážel ji stranou, takže se odchylovala značně od vytčeného směru. Vysoká záď také ubírala větru účinnost, vyduté plachty nedovolovaly plavbu pod ostrým úhlem. Vítr jimi začal zmítat pokaždé, sotva se kormidelník pokusil o strmější kurs.

V tom shonu dozorce úplně zapomněl na Hrycka, který stál celou dobu u zábradlí a nemohl odtrhnout od moře oči.

VE VLEKU

Zrána příštího dne se vítr stočil a začal vát víc od severu. Piráty nebylo vidět. Kapitán studoval mapu. Za noc se na obloze nakupily mraky a nebylo možné určit přesnou polohu lodi podle slunce. Kapitán však věděl, kde loď je, alespoň přibližně. Důstojníci, zodpovědní za řízení lodi, uměli mimoděk bez námahy sledovat v duchu plavbu lodi. Věděli vždy, kterým směrem je země, jak daleko jsou od ní i to, kudy řídit loď, aby doplula do domovského přístavu. Měli to v krvi jako ptáci, kteří vždy najdou své hnízdo.

Kapitán proto s jistotou velel kormidelníkovi, ten řídil podle kompasu a kapitánových povelů. Důstojník je předával píšťalkou námořníkům v lanoví.

Pátého dne, když se blížili k Benátkám, poručil kapitán, aby černé plachty vyměnili za bílé a na zádi nechal vztyčit slavnostní vlajku.

Hryce a Bulhara zakovali do okovů a zavřeli v dusné komůrce na přídi. Břeh byl blízko a Benátčané se obávali, že by mohli uprchnout. Otroci se někdy vrhali přes palubu a pokoušeli se k blízkým břehům doplavat.

Na lodi připravovali novou kotvu. Arguzin bedlivě dohlížel, jak ji přivazují k silnému kotevnímu lanu.

Bylo poledne. Vítr vanul jen slabě a lenivě si pohrával s lodí, čeřil hladinu, laškoval s plachtami.

Na ztichlém moři se loď sotva hýbala. Hladina byla klidná a moře se zdálo husté a horké. Brokátová vlajka na zadním stěžni visela bezvládně dolů.

Nad hladinou se tetelil vzduch. Proslavené kopule a věže Benátek se zvedaly z moře jako vzdušný přelud.

Kapitán přikázal spustit čluny. Tucet veslařů v každém se opřelo do vesel. Netrpělivý kapitán nechal loď do přístavu dovléci.

BUCENTAURUS

Zajatce vyvlekli z komůrky a dovezli je na výstavné molo. Ti dva však nic neviděli, protože všude kolem nich byla stráž, samé strkání, pošťuchování a ohmatávání. Jeden přes druhého se dohadovali o cenu otroků, kdo dá víc.

Pohádali se, vynadali si, ale kozák vidí, jak odpočítávají peníze. Ruce jim svázali za zády a vedou je na provaze po nábřeží kolem klidné vody. Domy a paláce stojí přímo u břehu a matně se zrcadlí ve vodě kanálu.

Najednou Hrycko uslyšel pravidelné šumění a pleskání, jako by někdo hodně nahlas dýchal. Ohlédl se a ustrnul: Po kanálu plul zvolna celý zámek o dvou poschodích. Takový palác neviděl kozák nikdy ani na zemi. Samé ornamenty, zlacené sloupky s lesknoucími se lucernami na zádi, a příď zakončená krásnou sochou. Všude byly ovinuty bohaté květinové girlandy. V oknech hořejšího poschodí bylo vidět pány a dámy v brokátu a hedvábí.

Naparádění veslaři seděli ve spodním patře, zvedali a spouštěli vesla jako jeden muž.

„Bucentaurus!“ volali lidé na ulici, zastavovali se a hleděli obdivně na plovoucí zámek.

Když se přiblížil ke chrámu na nábřeží, udeřili všichni veslaři třikrát silně plochými vesly o vodu a zvolali:

„AI! AI! AI!“

Bucentaurus tak tradičně zdravil starobylý chrám. Byl to nejvyšší benátský dóže, který jel skládat přísahu věrnosti a přátelství moři, zasnoubit se s ním jako ženich s nevěstou.

Všichni stáli a nehnutě se dívali za plovoucím palácem. Hrycko se strážemi také stál. Díval se na rejdu. Co tu bylo všelijakých lodí!

Španělské galeasy s vysokými stěžni a strmými boky, vzhledné a rychlé. Stály tu jako loupežníci na číhané, zatím vlídné a zdvořilé. Držely se pohromadě, jako by tu ani nebyly za obchodem, jen na obhlídce benátské rejdy.

Solidně, rozložitě seděly na hladině kupecké lodi německé hansy, které přijely z dalekého severu. Podnikaví kupci otevřeli svá napěchovaná skladiště a vykládali zboží. Kolem se šikoval houf loděk a němečtí kupci je plnili zbožím a posílali na břeh.

Portugalské karavely seděly na lenivých vlnách rejdy jako kachny. Čekaly na náklad a odpočívaly. Námořníky nebylo na jejich vysokých zádích vidět. Jen na palubách se ohánělo pár plavčíků jehlou a dratví. Přišívali na plachty potrhané bouří silné záplaty ze šedivé plachtoviny.

Na vzdáleném konci nábřeží, zádí k městu, stály dlouhé skvělé krasavice, benátské galéry, válečné lodi mocné republiky. K nim zamířila stráž s Hrycem.

NA VÁLEČNÉ LODI

Galéra stála zádí k molu. Na loď vedly schůdky pokryté kobercem. U lodního boku, který se zvedal nad palubou nápadnou křivkou, byl otevřen vstup.

Podél boku vedla žebra tenká jako nitky a přímo nad palubou se daly spočítat polokruhové výřezy pro vesla jako zrnka růžence, po pětadvaceti na každé straně.

Dozorce se stříbrnou píšťalkou na krku stál u schůdků nahoře na palubě, skupinka důstojníků se shromáždila dole na molu. Čekali na kapitána.

Na palubě stálo osm hudebníků ve vyšívaných kabátcích s trubkami a bubny, čekali na pokyn, aby zahráli kapitánovi na uvítanou.

Dozorce se ohlížel dozadu na veslaře. Díval se dlouho. Pod plachtovým přístřeškem bylo i za jasného slunce pološero. Teprve po chvíli, když pominulo oslnění, rozeznával jednotlivce – černochy, Maury a Turky. Byli nazí a každý byl za nohu přikován k palubě. Vše bylo v pořádku, otroci seděli na lavicích ve vyrovnaných řadách vpravo i vlevo.

Bylo bezvětří a zteplalá voda kanálu vydávala nepříjemný zápach. Nazí otroci přidržovali obrovská vesla vytesaná z klád, každé pro šest veslařů. Museli dávat pozor, aby vesla byla rovně, každý válec galérového vesla drželo tucet napjatých rukou. Dozorce chodil po úzkých můstcích mezi řadami lavic a dohlížel, aby se otroci ani nepohnuli. Nesměli ani hlasitě vzdychnout. Dva dozorcovi pomocníci, jeden vzadu a druhý uprostřed, rovněž nespouštěli z otroků oči. Každý měl v ruce bič a hlídali, po kterých nahých zádech šlehnout.

Všichni byli unaveni a v parném páchnoucím vzduchu se zalykali. Kapitán však stále nepřicházel.

VLAJKA NA ZÁDI

Najednou sebou důstojníci trhli. Zdálky jemně zazpívala polnice. Vykročili jí vstříc. To přicházel kapitán se svým honosným doprovodem.

Vpředu kráčeli trubači a vytrubovali fanfáry. Dozorce mrknul pod plachtovinu, jeho pomocníci honem pro každý případ přetáhli nespolehlivé otroky bičem po zádech, ti se jen přikrčili, ale ani nehlesli.

Kapitán se blížil. Vykračoval důstojně a vážně uprostřed průvodu. Důstojník po jeho pravici pokynul na galéru, dozorce dal znamení hudebníkům a ti spustili. Kapitán stoupal po schůdcích pokrytých kobercem na galéru.

Sotva vkročil na palubu, vznesla se ztěžka nad zádí obrovská vlajka vyšívaná zlatem. Zlatým dracounem a hedvábím byl na ní vyšit rodový znak kapitánův – erb benátského velmože, patricia Pietra Galiana.

Kapitán se podíval přes palubu na ospale se lesknoucí hladinu, v níž se odrážela vyšívaná vlajka. Ten pohled ho potěšil. Patricij Galiano toužil, aby se jeho sláva, podepřená bohatstvím, šířila po všech mořích. Pyšný kapitán přešel důstojně na záď ozdobenou drahocenným zlaceným vyřezáváním se sloupky a figurami.

Pod mřížkovanou stříškou přikrytou drahým kobercem stálo jeho křeslo, vlastně trůn.

Posádka uctivě mlčela. Nazí veslaři seděli za těžkými vesly jako sochy.

Kapitán pokynul rukou a hudba zmlkla. Kývnutím hlavy přivolal Galiano prvního důstojníka. Ten hlásil, že galéra je vyzbrojena a připravena k plavbě, byli koupeni noví veslaři, zásoby jídla, vody a vína jsou dostatečné, zbraně v naprostém pořádku. Písař stál se soupisem připraven pro případ, že by bylo třeba podat podrobné hlášení.

OTROCI NA GALÉŘE

„Podíváme se,“ prohlásil kapitán.

Povstal z trůnu a odebral se do své kajuty na zádi. Prohlédl si její výzdobu i zbraně, které visely na stěnách. Zašel i do vedlejší komory, prohlédl zde zásoby potravin a munice. Střelcům poručil, aby předvedli své samostříly. Jeden poručil hodit do moře, málem by za ním letěl i střelec.

Kapitán se rozhněval. Důstojníci se třásli a vrchní dozorce otroků se při předvádění veslařů podlézavě nakrucoval.

„Nový černoch, silný chlapík… velice silný!“

Kapitán se mračil:

„Černoši jsou chamraď, vydrží sotva měsíc, pak začnou hnít a zdechnou. Válečná loď není místem pro přechovávání zdechlin.“ Dozorce sklonil hlavu, černocha koupil za babku a kapitánovi ohlásil třikrát vyšší cenu.

Galiano si pozorně prohlížel veslaře. Seděli v obvyklé poloze galejníků; přikovanou nohou se opírali o podnož a druhá volná noha spočívala na přední lavici. Kapitán se zastavil, jednomu veslaři se křečovitým úsilím chvěly ruce na vesle.

„Nový?“ zeptal se.

„Ano, seňore, Slovan od Dněpru! Mladý silný člo…“

„Turci jsou lepší!“ přerušil ho kapitán a odvrátil se od nováčka.

Hryce by teď nikdo nepoznal. Ostříhaný dohola, knír a bradku oholeny, jen na temeni mu nechali štětičku vlasů.

Byl přikován mezi ostatními otroky. Pozoroval řetěz na noze a v duchu naříkal

„To je nadělení! A všechno kvůli ženské. Přivázaný na řetěze jako pes…“

Nejednou už dostal od dozorcových pomocníků bičem, trpěl a myslel si: to snad ne«í možné, aby tohle všechno… kvůli ženské. .

Nemohl se smířit s tím, že by měl navždy zůstat v tomhle otrockém světě, kde jsou kuchaři přikováni ke kuchyni a veslaři k palubě. Tři sta zdravých silných lidí se třese před třemi biči dozorců.

Zatím musel Hrycko držet veslo. Seděl první od boku lodi, hlavním veslařem byl šestý, který držel konec vesla.

U Hrycova vesla to byl starý trestanec. Odsoudili ho na galeje za to, že neuznával římského papeže a odmítl učinit pokání. Přikován bude tak dlouho, dokud se nebude kát. Seděl už u vesla deset let a ještě se nepodvolil a pokání neučinil.

Hrycův soused byl černoch, leskl se jako nablýskaný kotlík. Jeho pohled byl malátný, smutně mžoural očima jako nemocný kůň. Černoch zlehka pohnul loktem a pohledem ukázal na záď.

Dozorce přikládal píšťalu k ústům.

Na zapísknutí se ozvali dozorcovi pomocníci, spustila hudba a všech dvě stě otroků se do taktu ohnulo dopředu, až se jejich těla nadzvedla z lavic.

Všechna vesla jako spojená vyrazila najednou vpřed. Veslaři zvedli vesla a sotva se dotkla vody, trhli sebou a vší silou táhli v natažených rukou vesla k sobě, dopadajíce všichni naráz zpátky.

Lavice vrzaly a prohýbaly se při každém úderu vesel. Nahoře kolem kapitánova trůnu však skřípění lavic i volání otroků přehlušovala hudba.

Galéra odrazila od břehu. Její honosná záď se teď celá odkryla zvědavcům, kteří se seběhli na molo.

Podivovali se sochám řeckých bohů, umělecky vyřezávaným sloupkům i ozdobným ornamentům. Patricij Galiano nelitoval peněz. Nejlepší mistři z Benátek pracovali na výzdobě lodi a na figuře zdobící příď.

Galéra vypadala jako dlouhý živý mořský drak, bijící množstvím ploutví do vody.

Rychlou plavbou oživla i těžká vlajka a zářila ve slunci svým zlatem.

Galéra vyplula na moře, vzduch se vyčistil, od západu vanul lehký vítr. Pod plachtovým přístřeškem dál vrzaly lavice. Stovky nahých těl se svíjely jako červi, zvedaly se a zase celou vahou dopadaly zpět na lavice.

Veslaři ztěžka dýchali a nad nimi se vznášel štiplavý pach potu. Hudba už nehrála, jen údery bubnu udávaly rytmus.

Hrycko umdléval. Sotva se držel vesla a pohyboval se do taktu s ostatními. Pustit veslo a nezvedat se nemohl, zadní veslo by ho praštilo do zad.

Celý tento živý stroj se hýbal podle hlasu bubnu, když zrychloval tempo, i otroci se zvedali častěji a dopadali zpět rychleji. Jako kdyby buben poháněl vpřed celou galéru.

Dozorcovi pomocníci ostražitě sledovali otroky; kapitán zkoušel veslaře a oni se nechtěli nechat pokárat. Biče šlehaly po nahých zádech.

Pojednou zazněla píšťalka – jednou, podruhé. Pomocníci vykřikli, část veslařů rychle pustila vesla a sesula se dolů.

Hrycko nepochopil, oč jde. Černý soused sklouzl na palubu. A on po ráně bičem ještě pevněji sevřel veslo, až teprve černoch ho stáhl za ruku dolů, právě včas, než dostal znovu bičem. Kraj předního vesla ho stejně stačil pořádně praštit.

Kapitán zkoušel rychlost lodi, při snížení počtu veslařů o jednu třetinu. U každého vesla se teď namáhali čtyři veslaři a dva krajní odpočívali na palubě. Hrycko měl ruce rozedřené do krve. Staří otroci měli dlaně jako podešve, vesla jim je už nerozdírala.

Galéra plula po širém moři. Západní vítr lehce čeřil vlny, které pleskaly o boky. Zmáčení pozlacení řečtí bohové na zádi se leskli ještě víc. Těžká vlajka se třepetala ve větru.

VÍTR Z PRAVOBOKU

Dozorce krátce pískl.

Buben ztichl. Velitel tak přikázal, aby otroci přestali veslovat. Začali vytahovat vesla na palubu a ukládat je podél boků lodi. Námořníci stahovali plachtovinu z přístřešku, vítr jim ji rval z rukou. Další šplhali po ráhnech a shazovali lana, jimiž byly uvázány svinuté plachty.

Na všech třech stěžních byly zbrusu nové, sněhobílé trojúhelníkové plachty na dlouhých pružných ráhnech. Na hlavní plachtě byl barevně vyšit krucifix a pod ním tři erby – římského papeže, španělského krále a Benátské republiky. Erby spojoval vyšívaný řetěz na znamení pevného neporušitelného válečného spolku tří křesťanských států proti pohanům – Saracénům, Maurům, Arabům a Turkům.

Ve větru se plachty napjaly. Na třetím, volném rohu každé plachty, bylo pevně přišito lano, jímž se řídilo natáčení plachet proti větru a plavba celé lodi. Kapitán dával příkazy a námořníci se rozbíhali hned k lanům, ovládali své plachty dokonale. Běhali přitom přes těla udřených otroků, jako by to ani nebyli živí lidé.

Námořníci byli najatí dobrovolníci, byli svobodnými lidmi, proto měli vousy, kdežto veslaři byli bezprávní otroci nebo trestanci a bylo možno po nich i šlapat.

Galéra se naklonila na levý bok a klouzala ladně po vlnách. Když ustalo bubnování, vrzání lavic a šplíchání vody pod vesly, zavládl na lodi klid. Otroci zbavení vesel seděli na palubě, opírali se o lavice, protahovali si oteklé ruce a ztěžka dýchali.

Bylo slyšet jen šumot vln a pleskání vlajek, třepetajících se na konci ráhen. V tom šumu panstvo na zádi neslyšelo nejasné mumlání znějící stejnoměrně jako příboj. To si otroci posílali zprávy od vesla k veslu, od lavice k lavici. Zprávy oběhly celou palubu, od přídě k zádi, od levého po pravý bok.

DOZORCI

Pomocníci neviděli ani jediná otevřená ústa, ani jeden pohyb. Dívali se upřeně na unavené tváře s přivřenýma očima, jen zřídka se někdo pohnul nebo zařinčel okovy.

Dozorcovi pomocníci měli ostrý zrak a jemný sluch. Zaslechli i v šplíchání moře neurčitý zvuk, snad hryzení krys.

Že by se někdo odvážil? pomyslel si jeden z nich a naslouchal, odkud ten zvuk mohl přicházet.

Hrycko se opřel o bok lodi, vyholenou hlavu s chomáčkem vlasů na temeni sklonil mezi kolena. Přemýšlel o svém osudu a říkal si: ještě jednou tolik a zahynu.

Černoch se odvrátil od svého souseda Turka a div nepadl na Hrycka. Přitiskl mu ruku. Kozák se chtěl vyprostit, ale černoch ji držel pevně a Hryc ucítil mezi prsty něco malého, tvrdého, snad kousek železa.

Přivřeným okem naň černoch mrknul a Hryc pochopil, že nesmí ani hnout brvou.

Nenápadně po chvilce ohmatal želízko a ucítil, že je zubaté – pilka.

Maličký drsný zubatý kousek želízka. Hrycka polil pot. Zhluboka vdechl. Černoch však zavřel oči a ještě silněji přitlačil tělem Hrycovu ruku.

Pomocníci prošli kolem, zastavili se a bedlivě pozorovali zmoženého černocha. Hrycko zatajil dech. Tělo nechal bezvládně viset. Ze strachu, ale taky z vychytralosti. Ať si myslí, že už se nemůže ani hnout a sotva dýchá.

Čekal, kdy po něm skočí a přitisknou ho. Mluvili o černochovi:

„Je silný jako kůň, ale pojde. Zajdou vždycky steskem, je to chamraď.“ Přešli dál, na přídi je čekalo jídlo.

Snědá noha se opatrně vsunula mezi Hrycka a černocha. Kozáka to rozzlobilo:

„Nehnem se tu a ještě sem někdo cpe nohu.“

Noha pohnula prsty.

Ještě se bude posmívat, pomyslel si.

Chtěl nohu plnou mozolů odstrčit, ale černoch pootevřel oko a pohledem ho zarazil. Noha znovu pohnula prsty. Hryc pochopil. Svalil se na osmahlou nohu a strčil úlomek pilky mezi prsty.

Černoch se nepohnul, nehýbal se ani Hrycko, když se noha stáhla zpět.

Poryv svěžího větru zaútočil na galéru, přihnal vlny, které těžce dopadly na pravý bok. Krůpěje slané vody zkropily těla veslařů.

Otroci sebou trhli, řetězy zařinčely a v nastalém hluku zachytil Hrycko šeptem pronesené:

„Jakši – dobře?“

První slovo, jemuž na galéře porozuměl. Zaradoval se. Připadlo mu, že tohle slovo zná už dlouho. Kde k němu přišel? Zvedl oči a všiml si, že Turek opřený o černocha se na něj pozorně a vážně dívá.

Kozák se musel držet, aby hlasitě nevykřikl radostí:

„Jakši, jakši!“

Turek zamrkal.

Vítr začal vanout víc od přídě. Na galéře napjali plachty a obrátili se v ostřejším úhlu k větru. Čekali na povel seňora Galiana k návratu, vždyť zkouška skončila a do západu slunce by měli být zpět v přístavu.

VÁLEČNÁ VÝPRAVA

Kapitán zavelel, dozorce předal rozkaz dál a veslaři od zádě až po příď jej posílali od lavice k lavici. Čím vzdálenější byl rozkaz od můstku, tím víc k němu přibývalo dalších málo srozumitelných slov. Nerozuměli by jim ani dozorcovi pomocníci, kdyby je zaslechli. Galejnický jazyk otroků nikdo kromě nich neznal.

Kapitán si dal zavolat k sobě na záď kaplana. Veslaři přidávali ke vzkazu svoje další: „předej dál, na pravý bok!“ Slova odnášel vítr, určena byla jen pro souseda.

Po prknech mezi otroky brzy zadupal kaplan v sutaně, kterou si musel přidržovat rukou. Musel balancovat volnou rukou s růžencem ve vzduchu, aby ve spěchu nespadl z úzkého mostu.

„Otče,“ řekl kapitán, „požehnejte zbraně proti pohanům.“

Důstojníci se na sebe významně podívali. Tak proto se nechává galéra unášet už tři hodiny větrem z pravoboku, proto neobrací, – jedou na válečnou výpravu. Na vlastní pěst! Galiano si usmyslel vykonat husarský kousek.

„Pohani,“ pokračoval kapitán, „ovládli loď patricije Roniera. Janovským námořníkům nebylo stydno přiznat se, že se to stalo před jejich očima. Mám snad čekat, až se o odvetě usnese Rada benátské republiky?“

Na příď vycházeli ozbrojenci v helmách a lehkém brnění, s mušketami, kopími a samostříly. Obsluha děl se na přídi rovněž připravovala.

Kaplan odříkával latinské modlitby a kropil svěcenou vodou muškety, děla, munici i kameny používané místo kulí. Žehnal i hliněné hrnky se smůlou, koule pobité ostrými bodci vrhané na nepřátelskou palubu. Pečlivě dbal, aby nepostříkal nehašené vápno, i když bylo neprodyšně uzavřeno dehtem v hrncích.

Otroci už věděli, že loď pluje do boje.

Starý odsouzenec, ten co neuznával papeže, šeptal něco veslaři před sebou. A zatímco na zádi znělo jednohlasně zpívané Tedeum, od lavice k lavici se přelévala šeptaná slova jako vítr v trávě. Byla to krátká pro Hryce nesrozumitelná slova.

Stejný jihozápadní vítr vál stejnoměrně a nabýval dokonce na síle, prudké vlny hnal a vrhal proti pravému boku galéry.

Loď se vždycky zaryla nosem do vln, zvedla se, otřepala a znovu vjela proti druhému hřebenu. Jak se vlily tříštily o loď, stříkaly lesknoucí se gejzíry vody vysoko na plachty, vojáky i námořníky na zádi. Ti si vykládali, co je při tažení čeká. Co Pietro Galiano opravdu zamýšlí, kam míří s galérou, nevěděl však kromě něho nikdo.

Po modlitbách dostali všichni – důstojníci, vojáci i námořníci víno, byli neklidní, ale rozjaření.

Na zádi pod přístřeškem seděl patricij na Svém trůně a první důstojník před ním držel námořní mapu. Vrchní dozorce stál opodál a pokoušel se zachytit jejich rozhovor, vítr mu však bránil, neuslyšel nic.

Starý odsouzenec věděl, že k střetnutí s nepřítelem ještě hned tak nedojde. Za tohohle počasí opustí loď Jadran teprve zítra ráno a pak… jen ať zaútočí…

Námořníci roznášeli galejníkům polévku z vařených fíků. Navrchu plavalo trochu oleje. Polévku dávali otrokům na moři obden, snad aby veslaři při té dřině s vesly příliš neztloustli a nezlenivěli. Černoch nejedl, byl na řetěze steskem nemocný jako vlk v kleci.

K večeru vítr ztichl, plachty bezvládně visely. Na povel je začali námořníci svinovat a veslaři se museli znovu chopit vesel.

PŘED BOJEM

Opět se ozval buben, zřetelně, nesmlouvavě udával rytmus a všichni veslaři se opět vrhali vpřed a dopadali na lavice, přesně zabírali dlouhými těžkými vesly. Černoch se opíral do vesla celou vahou, namáhal se, zuby cenil. Lilo z něho, až se blýskal jako by byl z leštěného dřeva a lavice pod ním potem až zčernala. Pojednou však tohoto obrovského člověka začaly opouštět síly, začal ochabovat, věšel se na válec vesla, ruce mu slábly a jeho pět druhů cítilo tíhu vesla i jeho těla, které začalo překážet při veslování.

Starý na konci lavice vzhlédl, odvrátil tvář a silněji se opřel do vesla.

Černoch těkal kalným zrakem kolem, přestával vnímat, vědomí ho opouštělo. Z posledních sil se pohyboval v rytmu bubnu za válcem vesla.

Najednou mu ruce klesly, samy se rozevřely a pustily veslo. Černoch padl dozadu a sjel na podlahu. Sousedi na něj jen mrkli a hned se odvrátili, aby neupoutali pozornost dozorců.

Copak těm ale něco unikne?

Oba pomocníci už běželi, biče napřažené, k Hrycově lavici. Viděli, že vesluje jen pět otroků, šestý chybí. Za zády ostatních přetáhl pomocník černocha bičem. Ten sebou jenom slabě trhl a už se nehýbal.

„Dobytku, vstaň, ty se chceš válet?“ zasyčel dozorce a zuřivě černocha šlehal bičem.

Černoch se ani nepohnul, zkalené oči se mu obrátily v sloup, přestal dýchat.

Vrchní dozorce ze zádi všechno bedlivě pozoroval, řekl něco důstojníkovi a pískl.

Vesla se zastavila, galéra ještě setrvačností plula vpřed a do přídě narážely vlny.

Vrchní dozorce kráčel po prostředním můstku mezi vesly, jeho pomocníci už se prodírali mezi otroky k černochovi.

„Tady máš – svého černocha!“ vykřikl za dozorcem Pietro Galiano.

Vrchní dozorce sebou trhl, kapitánova slova ho zasáhla jako kámen.. Rozběhl se rychleji, vytrhl bič pomocníkovi a se zaťatými zuby bičoval ze všech sil černé tělo.

„Pošel, dobytek, pošel!“ vyrážel vztekle.

Galéra zpomalovala. Dozorce věděl, že kapitánova zloba narůstá. Začal spěchat. Kovář se už otáčel kolem přikované nohy mrtvého. Všiml si, že okovy jsou napilované, ale mlčel. Veslaři tiše sledovali, jak pomocníci zvedají tělo jejich druha a házejí ho přes palubu. Vrchní dozorce ještě naposled udeřil do mrtvého těla a pak bylo slyšet jen dopadnutí do moře.

Nastala noc. Na zádi zapálili nad mřížkovaným přístřeškem vysokou lucernu. Byla krásně zdobená spirálami a figurkami, podstavec tvořily vyřezávané mořské panny a za slídovým stínidlem plálo žluté světlo.

Noc byla jasná, hvězdy svítily a přívětivě blikaly z oblohy dolů na mořskou hladinu.

Pod vesly se pěnila voda, ohnivými záblesky zářilo večerní moře a pod kýlem se tajemně odvíjela stuha zvlněné vody z hlubin a vytvářela za lodí ostrý šíp.

Galiano pil víno. Přál si, aby zahrála hudba a zazněly písně. Druhý důstojník uměl dobře zpívat a kapitán poručil, aby se přestalo bubnovat. Dozorce hvízdl a buben ztichl, jako když utne. Veslaři zvedli vesla.

Důstojník začal zpívat, jak byl zvyklý vyzpěvovat dámám při slavnostech, a na lodi se všichni zaposlouchali do melodie – galejníci, kapitán se svou suitou i vojáci, dokonce kaplan vyhladl z kajuty a povzdechl nad hříšnými písněmi.

K ránu začal vát svěží vítr od severu a poháněl galéru na plné plachty k jihu.

Byl to příznivý vítr a galéra pod ním plula se šikmým stěžněm nakloněným doprava a spodní vratiplachtou stočenou nalevo. Vypadala jako motýl s rozpjatými křídly.

Unavení veslaři podřimovali. Kapitán spal ve své kajutě a nad jeho lůžkem se podle vln pohupovala zbroj rozvěšená na nástěnném koberci.

Galéra vplula do Středozemního moře. Strážný pozoroval obzor. Seděl na vrcholku vysokého stěžně v hlídkovém koši, který vypadal jako rozkvetlý květ nebo obří náustek trouby. A v tomto koši seděl námořník a nespouštěl oči z mořské hladiny.

Kolem jedenácté dopoledne strážný zvolal:

„Plachta!“ a ukazoval přímo na jih, po směru, kterým plula galéra.

Kapitán Galiano se objevil na můstku. Veslaře vyburcoval hlas z netečnosti a na palubě se rozpovídali vojáci.

SARACÉNSKÁ LOĎ

Loď plula přímo proti galéře a celá posádka teď už věděla, že je to secie – saracénská dlouhá šípovitá loď. Vítr jí dul přímo do plachet.

Kapitán Pietro Galiano poručil vytáhnout na stěžeň rudou vlajku, vyzval nepřítele k boji.

Saracéni odpověděli rudou vlajkou nad ráhnem, bojová výzva byla přijata.

Kapitán rozkázal, aby se posádka lodi připravila na boj, a odešel do kajuty. Na můstek se vrátil v přílbě a brnění, s mečem u boku. Už si nesedl do svého trůnního křesla, ale ukázněně a rázně vykračoval sem a tam po můstku.

Celý se vypjal, hlas měl rázem zvučnější, úsečnější. Chystal se zřejmě k rozhodnému úderu. Pod jeho velením očekávala napjatě nadcházející boj i posádka. Ze silných prken stavěli prostředkem lodi pevný most od jednoho kraje k druhému nad hlavami veslařů. Na něm měli být vojáci s mušketami a samostříly, aby odtud zasypali Saracény střelami a kameny, než se lodi zahákují k sobě a dojde k boji muže proti muži.

Patricij Galiano rozvažoval, jak nejlépe na Saracény udeřit.

Na nepřátelské secii se chopili vesel, aby jim protivítr přestal překážet v manévrování.

Kapitán Galiano se jim chtěl přiblížit po větru, aby měl nepřítele ve směru před sebou. Chtěl z plného chodu vrazit do levého boku secie ostrou špicí galéry, prorazit ji a ještě v plné rychlosti přejet po jejích levých veslech, přelámat je, shodit veslaře z lavic a přitom zasypat nepřítele deštěm střel a kamenů. Chtěl se na Saracény obořit jako uragán.

Posádka se chystala k boji, vojáci se polohlasně, stručně domlouvali.

Na galejníky zapomněli i dozorci.

Starému trestanci sdělovali jeho druhové tajnou galejnickou řečí:

„Dvě stě řetězů!“

On odpovídal:

„Až písknu, všichni najednou!“

Kozák starce pozoroval, ale co se chystá, nevěděl a starý měl obličej odvrácený na druhou stranu.

Na přední palubě už křesali ohýnky, aby mohli na povel zapálit šňůry u nabitých děl. Čekali. Třeba bude chtít kapitán vypálit na nepřítele dělovou salvu.

Velitel mušketýrů kontroloval své střelce. Stačilo už jen křísnout jiskru do zápalky na mušketě. Tehdejší těžké muškety byly na stejném principu odpalování jako děla.

Saracénská secie plula benátské galéře vstříc, do střetu chybělo sotva deset minut.

Skupinu desíti střelců odveleli na dřevěný most.

Vtom hvizd – ostré, pronikavé, zbojnicky bujné zapísknutí prořízlo vzduch.

Námořníci i vojáci ustrnuli.

Přikovaní otroci povstali. Kdyby se celá paluba na lodi propadla, nezpůsobilo by to větší úžas. Zděšení vojáci stáli užasle, jako by proti nim povstali kostlivci.

Silnýma rukama rvali otroci napilované řetězy, nešetřili sil. Další trhali přikovanou nohou, ať si ji třeba utrhnou, jen když se dostanou od proklaté lavice.

Netrvalo to snad ani vteřinu a už se tři sta lidí se zvířecím řevem dralo vpřed přes lavice. Řinčely zbytky okovů, řetězy tloukly o dřevo lavic, sluncem ožehlí nazí černí vzbouřenci káceli vše, co jim stálo v cestě a vrhali se holýma rukama proti ozbrojeným vojákům na přídi. Řvali přitom strachem i nahromaděnou zlobou.

Vtom ze zádi zahřměl výstřel. Seňor Galiano vytrhl nejbližšímu střelci pušku z ruky a vystřelil proti otrokům, kteří se na něho vrhali.

Tasil meč a s tváří zkřivenou vztekem chroptěl:

„Proklatí zrádci!“ oháněl se mečem na okraji můstku. „Jen to zkuste!“

Výstřel vzpamatoval vojáky na přídi. Vyletěly střely ze samostřílů a veslaři začali padat.

Ale ti, co se drali dopředu, nic nevnímali; vyli jako zvířata a výstřely neslyšeli. Šlapali po zabitých druzích a ve strašné vřavě postupovali nezadržitelně vpřed.

Vrhali se na vojáky, holé ruce nastavovali proti mečům, padali přes kopí a přes ně skákali další. Škrtili vojáky, kousali je, ubíjeli dozorce a šlapali po nich.

Námořníky i vojáky shazovali galejníci do moře. Maur obrovitého vzrůstu pobíjel pažbou pušky všechno kolem sebe, nepřátelé i vlastní. Seňor Galiano se na můstku vrhal proti otrokům. Zvedal meč a povstalci se na okamžik zastavili, zarazila je rozhodnost a odvaha člověka, který se proti nim postavil sám.

Důstojníci nestačili přiskočit svému kapitánovi na pomoc. Starý odsouzenec, vůdce vzpoury, se rozběhl vpřed, hlavou vrazil do kapitána a za ním celý nahý dav zaplavil můstek i záď.

Dva důstojníci sami skočili do moře a brnění je stáhlo ke dnu. Galéra se bez řízení zastavila po větru, který šlehal do zmítajících se plachet.

Nad zádí vlála těžká vlajka Pietra Galiana. Seňor sám už na lodi nebyl, vzbouřenci ho hodili do moře. Osvobození z řetězů, rozsápali galejníci nejen dozorce, ale prohledávali celou loď a pátrali po všech, kdo se ukryli v kajutách nebo skladištích. Všechny bez milosti a bez rozmýšlení pobíjeli.

V ZAJETÍ A NA SVOBODĚ

Saracéni nechápali, co se stalo. Očekávali útok a překvapilo je, že se benátská galéra nechává nepochopitelně unášet větrem. Že by to byla válečná lest? Nebo se snad odpůrce zalekl a chce se vzdát?

Secie se otočila o třicet stupňů a vydala se k benátské galéře. Saracéni se rozhodli použít novou zbraň. Do hliněných nádobek vypustili prudce jedovaté hady a těmi se chystali zasypat Benátčany.

Otroci na galéře byli téměř všichni námořníky, zajatými na maurských a tureckých lodích. Uměli dobře zacházet s plachtami a obrátili galéru levým bokem k větru; pod velením Hrycova souseda Turka plula teď benátská vzbouřenecká loď Saracénům vstříc.

Seňor Galiano zabil starého odsouzence. Jeho tělo leželo pod kapitánským přístřeškem na drahocenném koberci s hlavou v tratolišti krve.

Galianova vlajka na záďovém stěžni vlála ve větru. Jak ji Saracéni uviděli, byli si jisti, že se Benátčané nevzdávají a že dojde k útoku. Připravili si železné háky, aby mohli zaháknout jednu loď ke druhé. Vítr jim vanul z pravé strany a oni pod ním pluli vstříc galéře.

Vtom uviděli, jak se na zádi objevil nahý černý obr, chytil zmítající se vlajku za cíp a škubal s ní. Vítr mu ji bral z rukou, jako by byla živá.

Byl to obrovitý Maur, snažil se strhnout kapitánskou vlajku, tahal za ni, rval ji – nepovolila. Teprve když se na ni pověsil, drahý brokát povolil, vlajka se přetrhla a Maur s ní spadl do moře.

Galejníci, kteří uměli arabsky, volali z paluby na Saracény, že loď je bez kapitána, bez důstojníků a bez vojáků, a že oni – vzbouřenci – ji vydají bez boje.

Bývalý otrok u kormidla řídil loď podle větru. Přední plachtu přitáhli a natočili proti větru, aby mírně táhla vzad a zadní plachtu napjali, aby loď trochu poháněla dopředu.

Moře však galéru odnášelo stranou. Pomalu se pohybovala vpřed a natáčela se podle větru. Saracéni se k ní blížili opatrně, stále ještě čekali lest, copak jich v námořních bitvách bylo málo?

Zbraně měli připravené.

Otroci se zapřísahali Alláhem a ukazovali zbytky okovů.

Saracéni přirazili k boku galéry a vstoupili na palubu.

VE VLEKU

Posádku secie tvořili maročtí Arabové. Měli na sobě tepané, lehké brnění z šupin a krásné přílby. Pohybovali se lehce a obratně, kovové šupiny se na nich ve slunečním jasu leskly jako hadí kůže. Mrtví otroci leželi mezi zkrvavenými lavicemi. Někteří zabití zůstali na řetěze, kde je našly kulky nebo šípy vojáků.

Maurští galejníci vysvětlovali o překot svým krajanům, co se na benátské lodi stalo. Saracénský kapitán už pochopil situaci. Poručil, aby ztichli. Poprvé od okamžiku vzpoury nastalo ticho, přerušované jen nárazy vln o boky lodí.

Galéra unášená větrem a spojená se saracénskou lodí se jen pomalu sunula vpřed a čekala na rozsudek, Cíp hlavní plachty se ve větru sotva vlnil.

Saracénský kapitán se mlčky díval po palubě plné krve a mrtvých těl a pak zvedl oči k něžným bílým křídlům plachet. Vzbouřenci hleděli k němu a očekávali tiše jeho slova. Upřel zrak na jejich nahá těla, chvíli se jim díval do tváří a řekl:

„Musulmanům dávám svobodu. Nevěřící nechť se podrobí islámu. Vy, Alláhovy děti, jste pozvedli ruku proti nepřátelům, ale oni proti svým.“

Skupinou nahých galejníků proběhla vlna přidušeného reptání. Hrycův soused Turek vystoupil dopředu, zastavil se před saracénským kapitánem, pozdravil položením ruky na čelo a na srdce, nabral zhluboka dech, vydechl a ještě jednou se hodně nadechl.

„Šejchu,“ řekl, „milostivý šejchu! My jsme všichni stejní lidé, všichni jsme byli přikovaní na galejích. Proč mají mít jedni svobodu a druzí ne? Zabili jsme naše společné nepřátele. Všichni jsme se oháněli vesly vedle sebe, pravověrní i nevěřící. Stejnými biči nás bili, stejný chléb jsme jedli. Společně jsme bojovali za svobodu. Ať nás stihne stejný osud!“

Opět nastalo ticho, jen horní plachta stěhovka se ve větru zmítala jako bušící srdce.

Šejch hleděl Turkovi upřeně do očí a ten zase jemu, ani nemžikl, div mu oči nezaslzely.

Všichni nehnutě čekali.

Pak se Saracén usmál:

„Dobře jsi to řekl, synu Alláhův, dobře!“ Rukou ukázal na mrtvé a dodal: „Vaše krev se spojila v boji, zasloužíte stejné zacházení, a teď ukliďte loď!“

Otočil se a přeskočil zpět na secii.

Všichni začali hlučet, nevěděli, čeho se dřív chopit. Každý z nich se radoval jak uměl, rozhazovali rukama, tloukli pěstmi do boků lodi a křičeli: „Alláh, il Alláh!“ I když mnozí ani dobře nevěděli, co to znamená, křičeli dál.

Hrycko pochopil, že je svoboden, a povykoval s ostatními. Každého oslovoval:

„Já to věděl! Vždyť já to věděl!“

První se vzpamatoval Hrycův Turek. Začal svolávat ostatní k sobě. Nemohl je však překřičet, mával rukama a ukazoval na raněné. Hluk se utišil.

Vzbouřenci se pustili do práce. Ze saracénské secie jim přišli na pomoc. Konečně byli osvobozeni i ti, co nestačili přepilovat své okovy a museli zůstat na lavici.

Když se dostali ke starému odsouzenci, zastavili se a tiše stáli kolem. Dívali se do jeho mrtvé tváře a nebyli schopni ho zvednout a vhodit do moře. Saracéni ho neznali, pozvedli tělo, řetěz zarachotil a zařinčel a moře přijalo statečného člověka.

Ostatní se odvrátili od lodního boku a šeptem se začali dorozumívat svou galejnickou řečí. Začali drhnout zkrvavenou podlahu.

Na stěžni benátské galéry zavlála vlajka s půlměsícem, loď plula poslušně za saracénskou secií. Řídil ji teď saracénský kormidelník do zajetí k africkým břehům.

U SARACÉNŮ

Na břehu se vyrojil dav lidí, aby uvítal lehkou secii, která vplula do zálivu pod plnými plachtami. Těsně za ní, jako za svým vládcem, vplouvala do zajetí galéra s dovedně zdobenou zádí a bílými plachtami na pružných ráhnech.

Secie zakotvila a galéra se postavila vedle ní přímo proti větru a také spustila kotvu. Bývalí otroci v mžiku svinuli plachty.

Na pobřeží pochopili, že secie přivezla zajatkyni, a začali hlučet. Někteří dokonce stříleli z mušket do vzduchu. Však to byla zvláštní podívaná, galéra svítící novotou, bez jediného škrábnutí z bojů a šarvátek, stojící v maurském zálivu hned vedle saracénské secie.

Šejch splnil dané slovo. Všichni galejníci byli svobodní, směli odejít, kam chtěli. Hryc dlouze vysvětloval Turkovi, že chce domů, na Ukrajinu k Dněpru.

Turek samozřejmě věděl, že každý touží po domově, nebyl však schopen přesvědčit kozáka, že musí trpělivě čekat na příležitost.

Konečně kozák pochopil to nejhlavnější, že ho Turek neopustí a že mu pomůže. Řekl si: Budu ho ve všem poslouchat…

Tak začal žít mezi Saracény.

V zálivu bylo kromě secie a galéry zakotveno asi deset různých lodí. Některé menší byly tak šikovně natřené na modro, že je na moři bylo těžké rozeznat. To saracénští pobřežní obchodníci tak barvili své pinky, malé pohyblivé plachetní čluny, aby se s nimi mohli přiblížit k rozměrným obchodním lodím. Byly to vlastně maličké galéry s jediným stěžněm, pohyblivé a lehké. Na vodách zálivu se pohupovaly i na drobných vlnách, nedočkavé, jen se rozletět s větrem o závod a bodnout každého nepřítele jako jedovaté mouchy.

Brigantiny, kotvící hned vedle, měly na přídi ostré a dlouhé špice připomínající zobáky. Těmi mířily dopředu na volné moře. Jejich zádě vysoko přečnívaly a ve zvýšených nástavbách hleděly z oken hlavně bronzových děl, po třech na každém boku.

Turek ukazoval Hrycovi brigantinu, povídal po svém, chtěl ho uklidnit. Kozák mu nerozuměl, ale přikyvoval, dobře, dobře, děkuji. Moc rád by pověděl Turkovi mnoho věcí, ale dorozumět se neuměl a jen stále opakoval:

„Jakši, jakši!“

Seděl na písku, pozoroval barvy zálivu a saracénské lodi a zkouše! hádat. Za rok už budu doma… nebo alespoň za dva… a třeba to bude už na vánoce. Vzpomněl přitom na sníh. Nabral do ruky hrst písku, zmáčkl ho jako sněhovou kouli, ale písek se nelepil, sypal se mezi prsty a nedržel pohromadě.

Arabové v bílých burnusech chodili bosi po skřípajícím písku kolem, nevraživě si prohlíželi kozáka, který se od nich odvracel a raději hleděl na veselý záliv a nastavoval tvář větru vanoucímu z moře.

ZÁLIV

Na břehu stála feluka, boky jí podpíraly kůly a celá byla přikryta Velikou plachtou, aby se nerozsušila. Plachta přečnívala přes boky a tvořila jakýsi baldachýn. V jeho stínu leželi Arabové a spali pod břichem feluky jako štěňata pod fenou.

Lehký příboj si pohrával s pobřežním pásem rákosí a stejnoměrně sladce jím šustil.

V zátočině koupali chlapci koně, stříkali a dováděli. Mokří koně se leskli ve slunci jako lakovaní. Kozák se toužebně zahleděl na koně.

Pojednou se v dálce objevil na vraném koni arabský jezdec v bílém burnusu. Za zády mu trčela dlouhá mušketa. Minul chlapce a něco na ně volal. Ti vyskočili na koně a tryskem ujížděli pryč od břehu.

Arab se blížil k Hrycovi a cestou ještě volal na spící námořníky. Promnuli si ospalé oči, rozhlíželi se a najednou vyskočili jako gumoví. Vytrhli podpěry z písku, obklopili feluku ze všech stran a halasně ji postrkovali k vodě. Arabský jezdec zastavil koně, zle sjel očima po Hrycovi, výhružně houkl a práskl do vzduchu bičem.

Hryco nečekal a uskočil stranou. Arab na koni ho pořádně vylekal, moc se po něm neohlížel, když jezdec bodl koně, na místě na zadních ho vlastně ve vzduchu obrátil, znovu bodl do slabin a letěl pryč.

Ve chvilce bylo pobřeží plné lidí v bílých burnusech a pruhovaných pláštích vespod. Všichni hleděli na moře. Dostali zprávu od stráží na blízkém kopci, že se na moři objevila plachetnice a nebyla saracénská. Feluka už objížděla lodi v zálivu a předávala šejchův příkaz vyplout na moře.

Na břehu byl zapálen oheň. Stará vyschlá žena u něj stála a držela za křídla kohouta. Kohout hrabal nohama ve vzduchu a skelnýma očima se díval do plamenů. Stařena se klátila a mumlala, na hrudi jí zvonily dlouhé řady korálů, mincí a mušlí.

V kruhu kolem stáli lidé a mlčeli. Stařena vhodila hrst kadidla do ohně a vítr odnášel voňavý dým na tu stranu, kde za mysem prosvítalo jasnou modří Středozemní moře. Stařeně podali nůž. Obratně jím usekla kohoutovi hlavu a vhodila ji do plamene. Kruh lidí se rozestoupil – začínala hlavní část rituálu.

Stařena začala kohoutovi oškubávat peří, zručnými kostnatými prsty je vypouštěla po větru. Všichni sledovali kam peří letí. Vítr je unášel k mysu, k Středozemnímu moři.

To znamenalo úspěch. Šejch poručil, aby pinky vypluly na moře. Kdyby peří letělo směrem k vesnici, zůstali by Saracéni v zálivu. Teď se rozběhli k felukám. Se stařenou zůstaly u ohně jen ženy a ještě dlouho poslouchaly, jak mumlá stará zaklínadla a zvoní šňůrami korálů.

Jako první vypluly na volné moře dvě pinky s tmavými plachtami na stěžních. Vydaly se na zvědy. Brzy zmizely z dohledu, jako by se rozplynuly ve vzduchu. Za nimi vyplouvaly brigantiny s vesly.

Hrycko se vyškrábal na kopec a pozoroval saracénské lodi i cizí evropskou plachetnici, která klidně a odvážně vplouvala přímo do zálivu.

SLOVANSKÁ LOĎ

Turek hledal svého druha, a když ho našel, táhl Hryce dolů na pobřeží. Cestou mu vážně a vzrušeně něco vykládal, mnohokrát opakoval totéž, ale kozák mu nerozuměl. Šel s ním proto, že věřil svému příteli na slovo, i když bylo pro něj nesrozumitelné.

Saracéni shromáždili všechny křesťany a obklopili je strážemi, aby byli na očích a aby měli jistotu, že se nebudou dorozumívat s lidmi na cizí lodi. Spočítali je a chyběl jen Hrycko.

Křesťané seděli na písku v kruhu a kolem nich stáli Saracéni s namířenými kopími. Turek dovedl kozáka a zůstal s ním v kruhu. Hryc se rozhlédl a viděl, že jsou tu všichni veslaři z benátské lodi, kteří přežili vzpouru, musulmani neopouštěli své křesťanské druhy. Seděli na kraji a vyměňovali si se strážemi krátké nadávky.

Pojednou se všichni zvedli a nastal shon. Do zálivu se vrátila brigantina, zastavila a spustila kotvu na svém obvyklém místě. Ve chvíli bylo zpět celé saracénské loďstvo. Že by ustoupili do zálivu před jedinou lodí?

Vtom se objevila ona cizí vysoká loď – starodávný nef pod jednou plachtou. Vplouval do zálivu unaveně jako opatrný poutník v cizích neznámých krajích.

Stráže dostaly povel, aby se rozešly. Galejníci byli opět volní. Kozák tomu nerozuměl, myslel si, že se křesťané snad vzdali bez boje.

Na tucet feluk obklopilo křesťanský nef, tlačily se k jeho pravému boku.

Turek běžel k Hrycovi, bořil se hluboko do písku a cosi volal. Usmíval se zeširoka a z plna hrdla vykládal, pomalu, výrazně, jen aby kozák porozuměl, a stále se přitom smál. Plácal Hrycka po rameni, volal: „Jakši, jakši urus, ček jakši,“ a táhl jej za ruku k malému člunu-kaiku. Úzký pobřežní člun už veslaři odstrkovali od břehu, s vykasanými širokými šarovary – kalhotami – se. brodili po pás ve vodě. Kaik se už koupal na vlnách a jim bylo veselo. Na Turkův křik se ohlédli a zastavili. Kývali hlavami. Turek strkal Hryce do vody a ukazoval na člun.

Hrycko se vydal ke člunu, ale ohlédl se, jestli ho Turek následuje. Ten, vysoko zvedaje nohy, dohnal kozáka a táhl ho dál. Spěchal a smál se od ucha k uchu.

Plavci vykřikli a na jeden ráz se vyšvihli z obou stran na úzký člun. Vlny unášely kaik zpět ke břehu, v mžiku byla vesla na místě a svorně začala dopadat do vln.

Hravý příboj kaik div neobrátil. Saracéni se vesele šklebili a opírali do vesel, až praštěla. Hryc s Turkem vyskočili nahoru, člun sebou trhl, přeletěl jeden hřeben vlny, druhý, a už byl za příbojem. Hrycko viděl, že člun pluje opravdu ke křesťanskému nefu. Turek plácal v jednom kuse kozáka po rameni a říkal:

„Jakši, deli baš!“

Hrycko se trošku bál, vždyť na křesťanské lodi už byl, ale Turkova radost byla nakažlivá, jistě by ho nevedl znovu do zajetí. Spoléhal na přítele, který mnoha věcem rozumí.

Vystoupil za Turkem po schůdcích na loď. Opatrně pohlédl na pány. Přistoupili k nim dva muži. Jací jsou to lidé? Měli bílé košile, široké kalhoty, vysoké boty. Cosi povědomého bylo v jejich tvářích, které se smály.

Turek na ně mluvil svou mateřštinou. Najednou jeden z nich řekl s úsměvem:

„Dobrý den, chlapče!“

Kozák ztuhl s otevřenými ústy. Až se mu dech zatajil. Kdyby kočka zaštěkala a lodní stěžeň po lidsku promluvil, nebyl by víc překvapen.

Díval se pořád jako ve snu a námořník se smál. I Turek se chechtal, poskakoval a radostně tleskal do dlaní.

NÁVRAT DOMŮ

Byl to slovanský nef. Připlul k Saracénům se zbožím zdaleka, až z dalmatského Dubrovníku.

Dalmatská loď nebyla bohatá, všechno na ní bylo obyčejné, na hrubo opracované, přímo zpod sekyry.

Chorvati z Dubrovníka sami byli prostí lidé, v prostém oblečení, širokých kalhotách a bílých plátěných košilích.

Na lodi všechno vonělo smůlou a kůží. Dalmatská nákladní loď nerozvážela vlastní zboží. Byla najímána cizími obchodníky a plavila se po celém Středozemním moři od přístavu k přístavu. Nákladní loď byla jen vymazaná smolou a natřená dehtem, plachty měla záplatované jako všední košili.

Chorvatští námořníci přijali Hryce na lodi vlídně a on se nemohl dosyta vypovídat. Turek poslouchal jemu nesrozumitelnou řeč, zubil se a plácal do stehen.

Pák promluvil s Chorvaty turecky.

„Tvůj přítel se ptá, jestli tě dovezeme domů,“ řekli Hrycovi a dušovali se, že kozákovi na daleké cestě ve všem pomohou. Domů se dostane docela jistě.

Ale to se stalo teprve za rok.

Ve vesničce na Dněpru sedával pak Hryc na zápraží před chalupou a znovu a znovu vyprávěl krajanům o tom, jak byl zajat a jak se stal otrokem na benátské galéře, a o vzpouře, a o Saracénech.

Jeho vyprávění a vzpomínky nebraly nikdy konce.