Vladimír Landa

Nebezpečné dobrodružství

Toho roku se máj nevydařil. Sotva ustane déšť, spadne mlha, nebo zajiskří mrazík. Sluníčko z mraků ani nevysvitne.

Kubík jde ze školy a co krok přeskakuje nějakou louži. Botky má až k přazkám zalepené od bláta a punčochy z té plískanice víc černé než bílé. Dlouhý školní kabátec mu zplihle visí podél boků, z tříroháčku kape voda.

Přes všechnu slotu se ani trošičku nemračí. Naopak, po těle se mu rozlévá hřejivý pocit. Odpadá vyučování! Místo študýrování mají vojnu s Prajzem.

Kubík chodí do druhé třídy jezuitského gymnázia. První hodinu měl učit postrach studentů – páter Ruprecht. Ve škole se říká, kdyby prý si měl hříšník vybrat mezi Ruprechtem a peklem, upaloval by tisíckrát raději do pekla. Však proto tajně přezdívají studenti páteru Ruprechtovi „Bič boží“. Místo „Biče“ se ráno v učebně objevil vyzáblý rektor Serapini, obecně zvaný „Skelet“, a skřípavým hlasem začal číst rozkaz nejjasnějšího pana knížete Karla Lotrinského. Kníže je vrchním velitelem vojska, protože je císařovniným švagrem.

Kubík si v duchu opakuje ono slavné provolání: „Jménem Jejího nejmilostivějšího Veličenstva, císařovny římské, královny uherské a české, arcivévodkyně rakouské atd… dává císařský a královský generál, kníže Lotrinský, na vědomost…“

Ze sáhodlouhého německého říkání rozumí Kubík nejjasněji tomu, že škola nebude. Místo učení budou chlapci pomáhat ve špitále U milosrdných. Tam budou možná také bydlet a bude na ně dozírat „Bič boží“. Ale co! Raději on, než se věčně učit nazpaměť německé a latinské folianty. Kubík si volně vydechne a celou jeho duši zaujme neobvyklý ruch na ulici.

Se zájmem skloní hlavu malinko na stranu a sleduje neobvyklé dění. Praha je vzhůru nohama! Ještě včera se princ v čele své velké armády holedbal, jak Burkušům ukáže. Ale „básník s mečem“, jak se říkává pruskému králi Bedřichovi, nepřendal ani hůl z jedné ruky do druhé a naložil Rakušanům u Štěrbohol na záda takový výprask, že se o tom veleurozenému generálovi z Lotrinska ani nesnilo. Včera Burkuši zvítězili, dnes se připravují a zítra prý potáhnou na Prahu.

Však také na magistrátě vládne zmatek! Nejprve si nějaká moudrá hlava usmyslila, že se spálí zásoby obecné píce, aby nepadly nepříteli do rukou. Než však k tomu došlo, strhla se taková vřava mezi lidem, že raději všeho nechali. Císařští pak vtrhli do města, a co kde bylo, zabrali pro sebe.

Nakonec vyřešili páni věc jednoduše. Baron Netolický z Týna, hrabě Gallas a, další baroni, hrabata, knížata, biskupové, opati, děkani, vikáři i bohatí měšťané nechali Prahu Prahou a lidi lidmi. Složili nejcennější majetek na povozy a v této chvíli ujíždějí z Prahy nejvyšší rychlostí, jakou mohou dostat ze svých dvou a tříspřeží.

Z těch, co zůstali, není zle těm, kteří mají vlivné známé nebo dost peněz. Všichni ostatní už dnes shánějí s bídou kousek chleba. U hokynářů se od půlnoci kupí zástupy lidí a čekají, až se otevřou krámy. Ve městě se již skrývá příšera hladu.

Do Prahy se stahuje větší část levého křídla císařských. Po celou noc se trousí houfy vojáků a s přibývajícím časem se mění tyto hloučky ve zmatený dav, který se valí do ulic.

Co chvíli je slyšet bubnování, vzdálené dunění děl, povely a jednotvárné pochodování vojska. Tu a tam se rozezvučí na některé kostelní věži zvon. Snad na poplach, snad na díkůvzdání nebo snad z přestrašené vůle lidu. Vzduch je prosáknut kouřem z ohňů. Rozdělali je vojáci, kteří táboří porůznu na ulici. Množí se krádeže a městem obcházejí patroly s hrozivě nasazenými bodáky na puškách.

Kubík vdechuje toto zneklidněné ovzduší a touží po nových a nových překvapeních, která zachvacují vlnící se dav. Ulicemi horečně spěchají lidé. Chlapec se vtlačí do největší mačkanice, napíná uši na všechny strany. Míchanice stejnokrojů splývá s občanskými obleky i venkovskými kroji. Ze strachu z Prajzů prchají i selští z okolních vesnic. Toho zmatku! Selští bojácně hlídají své kravky a kozy, mezi nimi pobíhají a křičí děti a kolem dokola hučí klábosení méně postižených.

Špinaví a zarostlí vojáci s povolenými límci se povalují na roztažených houních. Kordy mají pohozeny vedle sebe, pušky nedbale srovnány do jehlanců. Upocené a zchvácené koně mají uvázány u kůlů narychlo zaražených do země. Kam zmizela vojenská kázeň? Vojáci nemají zájem o nic, jsou k smrti unaveni. Kubík se protlačí tuctem pěšáků a rozběhne se ke Staroměstskému rynku, odkud se nese nový hluk.

Náměstí zatarasují povozy s břevny a s kamením na opravu šancí. Z Dlouhé ulice přijíždí v několika řadách vedle sebe kolona žebřiňáků. V nich jsou na sleželé slámě namačkáni těžce ranění. Z drnkajících vozů je slyšet srdcervoucí sténání a křik. Vozkové si počínají tak necitelně, jako by vezli jen otepi slámy. Po delším dohadování se začne kolona otáčet a úpění raněných se ještě zvýší.

„Místo! Udělejte místo!“ křikne někdo Kubíkovi za zády. Chlapec ulekaně uskočí. Na zpěněném ryzáku se prodírá k radnici zaprášený jezdec a lidé mu ustupují z cesty. Ještě neseskočí z koně, a už všichni vědí, Jakou nese zprávu.

„Selští loupí z hladu panské sýpky. Běda, kdo se jim postaví na odpor!“

Pravda je mnohem prostší. Za Špitálském rozebrala městská chudina přeplněnou sýpku, patřící švábskému kupci.

„Poddaní povstali proti vrchnosti,“ nese se městem. „Chtějí prý mít selskou vládu jako za Žižky.“

„Aby k nám tak vtrhli do domu teď, když je strýček nemocný,“ lekne se Kubík. Jak si vzpomene na strýce, už nemá klid.

Kubík nemá rodiče. Maminka mu zemřela, když byl docela malý. Tatínek nade všechno toužil po svobodě i po tom, aby si beze strachu mohl vybrat svou víru. Proto se před lety přidal k bavorskému Karlu Albertovi. Bavor oboje sliboval. Žel, Marie Terezie zakrátko Bavora vyhnala a císařští tatínka odvedli a už se nikdy nevrátil.

Kubik se dostal k tatínkovu bratru Martinovi a k jeho sestře Františce. Od té doby s nimi žije ve velkém domě na Starém Městě. Martin Janšík je ve službách hraběte Příchovského. Před třemi měsíci odejel zdráv na zámek Nový Stránov, zpátky už sám nedojel. Spadl z koně a poranil si páteř. Užuž se zdálo, že se pozdravuje, ale ze včerejška na dnešek ho Znovu přepadla velká horkost a zimnice.

Kubíkovi nedá úzkost stáni a utíká domů. Chvilku mu trvá, než se prodere davem lidi a doběhne k „jejich“ domu U tří korun v Dlouhé ulici. S rostoucí úzkostí vyletí po schodech a udýchaně se zastaví u strýčkovy postele. Tahle postel se starodávným baldachýnem, podepřeným čtyřmi hadovitě zakroucenými sloupky, mu odjakživa připomíná královský trůn z pohádky. Jindy sem chodí jen po špičkách. Starobylost a úctyhodnost těžkého vyřezávaného nábytku, starodávný modřínový strop a zašlé obrázky předků ve zlacených rámech mu nahánějí zvláštní hrůzu.

Teď si ničeho nevšímá a hledí jen po strýčkovi. Ulehčené si oddychne. „Sláva, dýchá!“

Aby zakryl obavy, překotně vyhrkne:

„Strýčku, strýčku, sedláci táhnou na Prahu!“

Strýček, který zpola bdí, sebou lehce trhne a bolestně se pousměje. „To snad ne!“

Mluví těžce a tiše Drobounký pot se mu perlí na čele. Kubík překotně vykládá, co slyšel. Důležitě dodá, že vojsko by mělo udělat pořádek. Strýček nic neříká. Jen jeho očí potemní. Kubík využije odmlčení a blíž si strýčka prohlédne.

Božíčku, ten se změnil, myslí si udiveně.

Zná strýčka svěžího a tak velikého, jak se pružně prochází ve svém oblíbeném šedém jezdeckém obleku. Takový strýček jako Martin je jediný na světě. Nikdy se nebojí povědět upřímně, co si mysli. Nikomu nelichotí, ale také nikoho nepomlouvá. O všem si dělá vlastní úsudek. Nenechává věci tak, jak jsou. Ani v oblékání a v účesu nikoho nenapodobuje. Ač všichni nosí paruky a copy, strýčkovi sluší jeho husté a tvrdé vlasy víc, než kdyby nosil deset paruk.

Jak je dnes jiný! V pomačkaných kadeřích se ukazují šediny. Oválný obličej se mu protáhl, líce zapadly a vystoupil rovný nos. Pod očima se mu prohloubily stíny a kolem očních důlků se rozrůstají drobounké vrásky.

Kubík pro své úvahy zapomene na všechno ostatní. Skoro se poleká, když se strýček vrátí k původnímu hovoru.

„Tak ty si myslíš. Že by měli vojáci sedláky zkrotit?“

„Já… já…,“ zakoktá a náhle naučeně vychrlí: „Vrchnost je, strýčku, seslána od pánaboha!“

„Vrchnost je seslána od pánaboha!“ řekne zvolna strýček. Jeho oči přísně pohlížejí na synovce. Pojednou se horečně vzchopí a s přemáháním zesílí hlas. „Chceš vědět, Kubíku, proč jsem jel na Nový Stránov? Tam se poddání bouřili proti vrchnosti! Proto mě tam pan hrabě poslal!“

„Já bych s sebou vzal setninu mušketýrů a zahnal bych jím choutky na rebelií!“

„S úsudkem ještě počkej!“ řekne strýček nezvykle příkře. Na chvíli ustane v řeči, hovor ho zmáhá. Když si odpočine, s námahou zdvihne ze stolku u postele zašpiněný a pomačkaný papír. „Čti! Nahlas!“

Chlapec váhavě sáhne po papíru a luští neumělé písmo.

„Ve jménu Otec i Syna i Ducha svatého! My nejponíženěji podepsaní poddaní urozeného pána, pana hraběte Příchovského, na panství Nového Stránova, tímto spisem se dovolujeme obrátit k Jeho Milosti, aby ve své vznešené spravedlnosti na nás nehodné shlédnout ráčila. Osmělujeme si věřiti, že vědomosti se Jeho Milosti nedostává, Jak těžce nás robotní povinnosti sužují. Pan vrchní Herbst velice tvrdou rukou na nás doléhá a pan dráb Schwarc lískovku o naše hřbety hodně zhusta otlouká. Tak právě Malina z horní chalupy valacha nemohl včera znovu připřáhnout, jak pan vrchní Herbst ráčil poručit. Téhož valacha den před tím zchromil při svážení klád z lesa Jeho Milosti, kteréžto svážení trvalo od slunce východu až do poslední hodiny noční. Pan vrchní Herbst kázal Malinu uvrhnout do klády až do umdlení, že jako snětkem stižen těžce polehává. A Hrubeš od rybníčku, že se odvážil vyhnat divočáka Jeho Milosti, který mu úrodu ničil, potrestán byl jest temnicí, že už dýl jak měsíc na světlo boží nevyšel. Ani neduhy stižených pan vrchní Herbst nešanuje a na robotu kázal nastoupiti Strakové i Koudélkové, na které od podzimka oubytě silně doléhají. Když pak obě odpočinouti sobě chtěly, zmrskal je pan dráb Schwarc tak silně, že Koudelková na místě samém duši vypustila a Strakovou poloneživou domů jsme donésti musili. V ničem nám pan vrchní Herbst nepolevuje a každý den od samého rozbřesku až dlouho do tmy na nás robotu vymáhá, takže na osev vlastní půdy se ani nedostává. Ke všemu upřílišně nás tlačí převeliké daně, které pan vrchní Herbst ve jménu jeho Milosti na nás žádá, kontribuce, placení eráru, pan farář musí dostat své desátky, jakož i kostelník. My už ani dost suchého chleba nemáme a pro ten holý život rady nevíme, z čeho to hrozné placení zaplatit budeme moci. Také stav manželský pan vrchní Herbst jen s velikým prošením povoluje a uzmutí kouska suchého chrastí z lesa Jeho Milosti nebo bukvic k napečení chleba těžce trestá. V té samé záležitosti odvažujeme se co nejoddaněji pozdvihnouti hlas k Jeho Milosti, aby smilování nad námi nalezla a nápravu zjednat ráčila, protože naše ubohé živoření víc umírání než životu se podobá.

Jíra od Dubu, Klátil z Horní vsi, Rybář, Kohout, Novák a Pazdera za všechny věrné poddané Jeho Milosti.“

Kubík dočte tichým hlasem. Pokorná žádost ho dojímá, ale mnohému nerozumí.

„Proč říká velebný pán, že vrchnost je dobrotivá a poddaní že jsou zlí a že přečasto pokoušejí Boha? Možná že vrchnost o tom ani neví! Mělo by se jí to povědět!“

Strýc Martin se smutně pousměje.

„Takových zoufalých dopisů dostal pan hrabě několik. Jeden za druhým putoval do archívu. Až teď, když měl strach z rebelie, nemohl prosbu hodit jen tak za hlavu!“

„Rebelie? Ale strýčku, ti nešťastníci by měli smrtelný hřích! To je vzpoura proti božímu přikázání!“

„To tě tedy učí u jezuitů,“ povzdechne Martin. „Kéž bych se uzdravil! Musím, musím!“

Teta Františka je malá, hezká, asi pětatřicetiletá žena. Bratrova nemoc jako by jí vzala životní sílu. Ve skleslém zamyšlení sedí u křehkého stolku v jídelně a prsteníkem obtahuje bílou vykládanou růžici na oválné desce. V jejím souměrném obličeji je podivná úzkost.

„Pro boha všemohoucího, co dělat? Martin mi umírá před očima a pomoc žádná! Doktor Straka k nám chodí dvakrát denně. Co svedl, chudák starý? Věčně stejně protřepe u okna lahvičku s močí a nařídí potírat zraněni lojem a koňským sádlem. Pak se odklátí i se svou učenou parukou. Je se svým umem v koncích!“ říká si pro sebe tiše a nešťastně. „Chodí už jen kvůli tomu půlzlatníku, který mu dávám.“

Bezmyšlenkovitě rovná titěrný trojcípý šáteček na klíně, který jí přinesl v záchvatu marnivosti její manžel Alfréd. Přitom na ní vymámil slušnou řádku tolarů.

Alfréd je pruský šlechtic. Býval královským pruským poručíkem v kyrysnickém pluku. Po souboji s bratrem svého generálmajora, prince Františka Pannewitze, se vzdal spěšně své důstojnické hodnosti a prchl před zatčením ze země. Po záhadném mezidobí se oženil s Františkou, stal se poručíkem a na začátku sedmileté války hejtmanem v císařské armádě.

Šáteček vzbudí u Františky vzpomínky na jeho dárce. S povzdychnutím si podepře hlavu rukou.

„V nikom nemám oporu. V nikom! Alfréd je karbaník, pijan a rváč. Nešťastný okamžik, kdy jsem podala ruku tomu braniborskému ničemovi!“

Dnes ví, že si ji Alfréd vzal jen pro peníze, aby mohl zaplatit nesčetné dluhy. Jako přísná katolička se bojí pomyslet na rozchod.

V rozjímání přeslechne, že se otevírají dveře. Vyleká ji úsečně hozený pozdrav a rychle se otočí. Před ní stojí její manžel, hejtman Alfréd.

Baron Alfréd z Rothahnu, jak zní celé jeho jméno, je bezesporu zajímavý muž. Nevysoký, ale souměrný a svalnatý. Přes svých padesát let nemění navyklý způsob života. Jeho ruka je při vrhání kostek obratná jako dřív, hrdlo stále žíznivé, kolena pevná ve střehu a palaš hbitější než jindy. Pečlivým ustrojením se pokouší zastírat své stáří. Na šarlatovém kabátci dragounského stejnokroje s lehce ohrnutými černými šosy není jediné smítko. Bělostné spodky mizí nad koleny ve vysokých, ohrnutých botách, které se lesknou víc než krystal tuhy. Tmavé, prošedivělé vlasy, spletené vzadu do copu, jsou bezvadně napudrovány. Nelze však zastřít spletitou mapu vrásek, šrámů a jizev, ony pytlovité váčky pod očima, které prokazují dobrodružnou minulost.

„Promiňte, má drahá. Vidím, že ruším… lituji… mnohokrát lituji… neměl bych snad odejít?“

Alfréd začíná rozpačitě. Nikdy se rozpakům neubrání před pronikavým pohledem své ženy. Františka mlčky vyčkává. Dobře zná tyto počáteční okolky. Pod zdvořilostí jí v jeho hlase vadí posměvačný tůn a do ucha jí nepříjemně škrábe jeho pruské „r“.

Teď si prohlíží Alfréda svým dlouhým, zkoumavým pohledem, jako by ho viděla poprvé. Alfréd ji sleduje s přimhouřenýma očima. Přemýšlí, jak si nejlépe říci o peníze. Jako falešný hráč hledá skulinku, kudy by se dostal do jejího měšce. Vypočítavé, kulaté, kovově lesklé oči se ani nepohnou, nos, podobající se zobáku útočícího supa, se nezachvěje jeho tvář se navenek starostlivě naladí.

„Vyhlížíte unaveně. Nejste snad nemocná?“

„Odkdy máte zájem o mé zdraví? Čtrnáct dní jste o mně nevěděl! Přišel jste jen kvůli tomu, abyste se zeptal na moje zdraví? Vyslovte raději své přání přímo!“

Alfréd se usměje.

„Co chcete, paní? Je válka a vyšší rozkaz je vyšší rozkaz! Dnes jsem zde a zítra? Kdož ví? Může se stát, že budu odvolán jako nyní.“

Alfréd se může přetvařovat jak chce, ale nezapře prušáckou nadutost. Františka cítí, že jí pohrdá, protože je měštka a on šlechtic. Navíc ještě lže. Alfréd žádným rozkazům knížete Lotrinského nepodléhá. Je pod velením polního podmaršálka Lützowa a velí švadroně würtenberských dragounů. Švadrona přišla do Prahy z Lützowova rozkazu. Alfrédovo postavení je teď značně nezávislé, protože spojení s podmaršálkem je přerušeno.

„To je vše, co jste mi chtěl sdělit?“

„Skoro!… Až na maličkost… Potřebuji pár zlatek. Pochopitelné jen půjčku!“

Františka od prvého okamžiku tuší, že tato žádost přijde, nedokáže ji však klidně přejít.

„Zase jste prohrál? Vité, kolik už mě stál tenhle váš život?“

Alfréd se s úšklebkem usadí pohodlně v křesle a pokrčí rameny. Jeho výsměch Františku rozčilí.

„To máte nyní tolik času, že se můžete toulal po krčmách?“

Hejtman si pozorně upravuje manžety a s odpovědí si dává načas.

„Má drahá, chybí vám nejmenší špetka velkorysosti. Nudím se! V tak mizerném hnízdě, co jiného zbývá?“

Františka pomine urážku a pevně stiskne rty. „Prosím, to je vaše věc, dělejte si, co je vám libo, ale ode mne už nedostanete ani krejcar!“

Hejtman lhostejně natáhne před sebe nohy a zkříží ruce na prsou.

„Jak si přejete. Mám čestný závazek. Jestli do zítřka nezaplatím, můžete se těšit na pořádnou ostudu. Nezapomínejte, že máte čest být mou ženou!“

„Ach, promiňte, urozený pane. Na tu čest bych málem zapomněla! Kolik potřebujete?“

„Pakatel. Pouhých padesát zlatých!“

„Padesát zlatých! Tolik peněz!“

Alfréd unaveně zívne a netečně pozoruje špičky svých bot. Františka se beze slova otočí a malým klíčkem otevře kovanou skříňku na sekretáři. Vyjme objemný váček a skříňku opět pečlivě zavře. Prudce položí váček před hejtmana.

„Račte si laskavě uvědomit, toto jsou poslední peníze, které ode mne dostáváte! Víc už nemám!“

Hejtman s pochybovačným úsměvem zastrčí váček nedbale do kapsy.

„Nechápu, proč mi to povídáte! Pokud vím, patří vám polovina tohoto domu!“

„Mýlíte se! Dům patří celý bratrovi. Svou polovinu jsem dostala již tehdy, když jste na mně žádal tak vysoké věno!“

Hejtmana nepřivede z míry ani tato zpráva.

„Děláte si zbytečné starosti, má drahá! Vidíte všechno horší, než skutečně je. Berte věcí, jak jsou! Martin dnes či zítra umře…“

Po této nové nestoudnosti už se Františka nedokáže ovládnout.

„Vy… Vy!“

„Nu?“

„Bídáku!“

Slovo padne jako prásknutí bičem. Alfrédovi vyšlehne z očí divoký blesk.

„Poslechněte, paní! Sama víte, že mám pravdu! Jak se může vést člověku, který má přeraženou páteř? Martin je odsouzen k smrti!“

Zlověstnost, s jakou to říká, Františku poděsí. Svými důraznými sykavkami a polykanými koncovkami připomíná jedovatého hada.

„Zlý, necitelný člověk,“ říká si s hrůzou. „Je to ďábel!“

Nevnímá nic, co se kolem děje. Ani Alfréd nic neslyší. Příliš je zaujat svou zlobou. Nemohou si proto všimnout Kubíka, který před chvilkou otevřel dveře. Kubík chce odejít, ale hejtmanova slova ho přimrazí na místě.

„Strýček je odsouzen! Strýček je odsouzen!“ doléhá k němu jako příboj. Polévá ho horka a zima jako z dálky se k němu donese Alfrédův smích.

„Zkuste to s Kytlem, má milá! To je perla felčarů, kouzelník, převtělený ďábel! Možná že udělá jeden ze svých pověstných zázraků!“

Kubík se potácí ke své komůrce. Nic nechce slyšet, nikoho nechce vidět, chce být sám.

Hejtman marně čeká od Františky odpověď. Těší ho, že nasypal sůl do otevřené rány. Beze spěchu se zvedne, ale náhle se Františka postaví proti němu.

„Přála bych si, abyste měl jasno! Zítra přijde notář. Martin po dohodě se mnou odkáže veškerý majetek Kubíkovi.“

„Hledíme… Budete chlapcovou opatrovnicí?“

„Ano… totiž…“

Alfréd se zatváří spokojeně jako při nejlepší zprávě. Lehce se ukloní, otočí se na podpatku a je tentam. Františka nemůže odtrhnout zraky od dveří.

Co má za luhem? Proč se tak neprozřetelně zmiňovala o závěti!

Plničká obav jde za bratrem. Martin spí. Trhaně dýchá a chvílemi ztěžka pokašlává. Františka se tiše posadí u postele a s úzkostí pozoruje jeho vyhublé líce a žlutavý nádech pleti.

„Ne, tady opravdu pomůže už jen zázrak!“ Náhle se ozve s palčivou naléhavostí: „Kytl! Kytl by mohl takový zázrak dokázat!“

Alfréd nemohl lépe vrazit svůj osten! Františka váhá mezi touhou a strachem. Kytl je znamenitý lékař, lepší než starý Löw z Erlsfeldu. Tisíckrát pomohl i tam, kde ostatní ztratili poslední naději. Není to ale hřích? Říká se, že Kytl má spojení s ďáblem.

„Ne, s takovou pomocí si nic nezačnu!“

Na chvíli se jí zmocní pochybnosti. Často slýchala, že strašidelné historky o Kytlovi jsou jen pověry. Kytl prý je prostě chytřejší a učenější než ostatní a ona skříňka je jen neobyčejným vědeckým objevem. Po krátkém váhání dojde k pevnému rozhodnutí.

„Ne, to nemůže být přirozenou mocí! Od něho raději dál!“

Zdráhavě sáhne do fěrtochu a vytáhne malou ceduličku. Několikrát ji rozpačitě obrátí v ruce. Potom ji pomalu zastrčí zpátky do kapsy.

Martinovi sjela hlava. Urovnává mu polštář a náhle znovu cedulku rychle vytahuje. Bojácně ji rozevře a nerozhodně na ni hledí.

„Snad to nebude rouhání proti Bohu!“

Cedulku jí vstrčila dnes do ruky Krutíčková. Je prý na ní sepsáno nejlepší zaříkávání proti neduhům. Posléze se Františka odhodlá. Nejdřív se bojácně rozhlédne a okamžik pozorně naslouchá. V celém domě je ticho. Třikrát se pokřižuje a s posvátnou úctou začne číst zaříkávadlo.

„Pán Bůh napřed, pán Bůh za mnou, pán Bůh nade mnou, pán Bůh račiž pomáhati, co já budu počínati. Jak Pán Ježíš před falešným soudcem výdech, tak toho člověka nech. Jděte radši do vody, do trní, do vrby. Tam buďte, toho člověka nechte!“

Františka opakuje třikrát zaříkávadlo, než zbožně zakonči: „Amen, amen, amen.“

Pak jí ruce kloužou do klína a hlava poklesává. Marně se brání únavě. Dvě noci, kdy pořádně nespala, se nenechají odbýt, jazýček vah se naklání stále silněji, až přesáhne bdění a Františka pomalu usíná.

Alfréd jako obvykle zamíří do krčmy U dvou bubnů na Novém Městě pražském. Jde rázně, houpavým krokem, jako člověk, kterému je sedlo přirozeným živlem.

V nehybné tváři by nikdo nevyčetl chladné odhodlání, které skrývá v nitru. Františka by se zhrozila, Alfrédův záměr se týká Kubíka. Hejtman proti chlapci nic nemá. Kubík však stojí mezi ním a majetkem, a to rozhoduje. O způsobu Kubíkova odstranění zatím neuvažuje, příliš spoléhá na štěstí a důvtip.

V té chvíli myslí jen na příští hru, Čarovné hranolky s čísly na stěnách mají pro něho ďábelský půvab. Ah, ta rozkoš, když žlutavé dukáty a bělavé tolary se kutálejí po stole! Se slastí vnoří prsty do proudu stříbra v kapse.

„Dnes musím oplatit včerejší porážku!“

Navyklým pohybem odhodí kord, který se mu zaplétá mezi nohy, a toužebně zrychlí krok. Nevšímavě míjí starobylé domy a slavné paláce. Bez zájmu prochází cizími ulicemi. O minulost se nestará, budoucnost ho vábí jen na hracím stolku. Konečně je u cíle. Před očima se mu zjeví červená lucerna, vrhající matné světlo na zvětralý hranatý nápis Krčma U dvou bubnů.

S radostí uchopí kruh klepadla. Musí chvíli bušit, než se ozvou šoupavé kroky. Dveře se pozvolna pootevřou a za nimi podezíravě vykoukne chlapík v ušmudlané zástěře. Když spatří příchozího, otevře dokořán a s hlubokou úklonou se postaví na stranu.

Alfréd sestoupí po třech stupních do protáhlé, klenuté jizby, ve které čpí směs kořalečných výparů. Olejový kahan, zavěšený až u stropu, osvětluje jen nedostatečně zakouřený lokál. U schodů se černá nízký vchod do sklepa. Poblíž něho stojí dlouhá a široká lavice. Největší vzácností pro zdejší hosty je proslulá sbírka lahví, lahviček, pistolí, karaf a demižonů v polici za krčmářovými zády. Alespoň všichni ti kyrysníci, dragouni, pražští plavci, práškové, sekernící, kováři, kameníci, myslivci a grenadýři, kteří družně sedí u hrubých stolů, zálibně pošilhávají po těch bohatých zásobách.

Alfréd se zastaví, jen dokud se nerozkouká. Potom se lehce uhne dvěma zákopníkům, kteří se opile motají mezi stolky, a odkopne židli, bránící mu v cestě. Bezohledně se protlačí přeplněnou místností na protější stranu. Všichni, vojáci i prosti, mu spěšně uhýbají z cesty, protože nikdy nevědí, jaký čert může do pana důstojníka vlézt. Urozenost se spravedlností je vždycky na štíru.

Hejtman považuje povolnost za úctu, zlobné pohledy za strach a skryté pohrůžky za obdiv. Nerušeně vystoupí po schůdkách poblíž kyrysnického stolu na pavláčku, přilepenou dva lokte nad zemí, a otevře těžké dubové dveře. Krčma má dvě místnosti. Vpředu obyčejnou, hrubou šenkovnu pro prosťáčky, vzadu útulný sál pro panstvo.

Hejtman přišel příliš brzy. V sále jsou jen dva hosté. První, mladý husarský rytmistr, vytrvale protřepává v nízkém kalíšku kostky a bedlivě sleduje hozená čísla. Trpělivě učí pravici určitému, pevnému pohybu. Druhý host je letitý major od pěchoty. Mrzutě upíjí z cínového poháru a marně se pokouší navázat hovor s rytmistrem. Když se objeví Alfréd, major rozjasní líce. Alfréd ho pozdraví a spěšně přistoupí k rytmistrovi. Zná toho starého protivu a raději se mu vyhne. Major se na všechno hloupě vyptává a přitom pořád nedoslýchavě přikládá ruku k uchu.

Do sálu vchází nový host, suchý a zšedlý dragounský poručík, který se tváří nadmíru vesele. Major oživne radostnou nadějí.

„Vypadáte nějak slavnostně, poručíku! Bože, vy mládenci od kavalerie máte všechno, nač si vzpomenete!“

„Jsem bohat jako Turek, pánové! Připravte se dnes na velkou hru!“

Major na něho vyvalí oči, hejtman je přimhouří a rytmistr zanechá cvičení.

„Tak vy jste bohat?“

„S vašimi důchody se ovšem, hrabě, nemohu měřit,“ poručík ukáže žluté, koňské zuby. „Pro mne ale sto zlaťáků znamená jmění!“

Hostinský přichází osobně pozdravit panstvo. Když se přesvědčí, že jsou dobře obslouženi, spokojeně zmizí. Než naplní sklepník poháry podruhé, mají již odehrána dvě kola.

Hrají „brabantský kvart“ Nic jiného se touto dobou v Praze v urozené společnosti nehraje. Brabantský kvart je hazardní spojení čtvera kostek a dvou tuctů karet. Zavedl je „brabantský princ“, synovec císařovny, miláček štěstěny a král kavalírů.

Jako obvykle je poručík Alfrédovým spoluhráčem. Proti nim hraje rytmistr s majorem. Vždy, když hraje tento čtyřlístek, vábí k sobě mnoho zvědavců z řad hostů, protože většina již zná jejich nesmyslné sázení. Také dnes čekají příchozí, kteří se začínají do panské místnosti trousit, na jejich hru.

Poručík, který má bank, stále vyhrává. Sázky nejsou zatím příliš vysoké, i tak již rytmistr s majorem prohrávají dvacet tolarů.

„Přeje vám dnes štěstí, poručíku! Jako byste si ho vyčaroval!“ nadhodí povýšeně rytmistr.

„Nebyl by to div,“ přidá se nevrle major. „Poručík má černokněžnické prsty!“

„Zkuste to se mnou,“ provokuje hejtman. „Převezmu bank a uvidíte, že moje štěstí nebude horší. Tomu se říká umění, pánové!“

Rytmistr položí na stůl padesát zlatých.

Kostky zakloktají v pohárku, rozběhnou se po stole a objeví se čtyři šestky. To je znamenitý hod. Obdiv nebere konce a všichni dychtivě čekají, jaké vyloží hejtman karty. Oficír uchopí pevnou rukou hromádku a zručně ji zamíchá. Bez vzrušení vytáhne tři karty a bez otálení otočí tři esa.

Mezi diváky nastane ruch. Šepot se mění v hlasité dohadování. Bude-li poslední karta také eso, získá hejtman neuvěřitelný brabantský kvart! Taková výhra se dosáhne snad jednou v životě!

Rytmistr svraští tázavě obočí.

„Hop?“

Hejtman má nyní ještě jednu možnost volby. Prohlásí-li „dál“, může si vybrat z dalších tří karet. Rozhodne-li se však pro slovíčko „hop“, může otočit jen jedinou kartu, ale zato zdesateroznásobí výhru. Alfréd neuvažuje ani vteřinu.

„Hop!“

„Blázníte, člověče!“ vykřikne bezděčně major a rozčileně si setře rukou pot z čela.

Poručík zrakem hltá „ďábelské obrázky“ a diváci se vzrušeně naklánějí nad stolem. Rytmistr netečně hledí na hejtmana, který začíná otáčet poslední kartu.

„Král!“ chraplavě vykřikne poručík.

„Král,“ připustí lhostejně Alfréd a lehce se rytmistrovi ukloní. „Vyhrál jste, pane!“

Okolostojící se zklamané rozcházejí, najisto jíž věřili, že uvidí brabantský kvart. Stále ještě mluví o hře. Major se těžce zasměje.

„Tomu říkám hra. Kdyby vám vyšel kvart, nikdo by mě nepřesvědčil, že nejste čaroděj!“

„To přece nemyslíte vážně,“ odvětí Alfréd, „čáry v dnešní době?“ a pak dodá: „Věřím, že každou záhadu lze vysvětlit přirozeným způsobem.“

Rytmistr natáhne k Alfrédovi úzkou, dlouhou ruku dlaní navrch.

„Pánové jsou svědky! Sázím sto dukátů, že pan baron z Rothahnu nestráví noc v domě U černého kohouta a neopustí jej dřív, dokud nezačnou kokrhat kohouti!“

Posluchači, pohoršeni Alfrédovým pochybováním, přivítají rytmistrovu výzvu s tajným zadostiučiněním. Dychtivě čekají na odpověď. Vždyť dům U černého kohouta je nejstrašnější místo, na které mohl rytmistr připadnout.

Alfréd rychle potlačí radost z naděje na snadnou výhru a uchopí rytmistrovu ruku.

„Přijímám!“

Táhne na jedenáctou. Blátivou ulicí k Větrovu klopýtají tři posuvy. Rytmistr s poručíkem doprovázejí hejtmana Alfréda ke Starému zámku. Oba jsou zamazaní, upocení a střídavě proklínají špinavou cestu. Hejtman je svěží a tiše si pohvizduje. Blaží ho vědomí, že ráno strčí do kapsy pěknou sumičku zlaťáků. Proto mu bláto nemůže zkazit náladu.

Štěstí že rytmistr nese zapálenou louč. Na krok není vidět. Vítr rve plamen, ale louč přece hoří. Větrník si zaslouží své jméno. Fičí a víří to tu ze všech stran, jako když se čarodějnice rojí.

Konečně zahlédnou obrysy domu U černého kohouta. Jednopatrový starý zámek obklopuje ze tří stran vysoká zeď, která se na druhém konci ulice přimyká k opuštěnému stavení. Za zdí je skryta zahrada, jíž se musí projít k domu. Do ulice hledí několik zamřížovaných oken.

Hejtman zkouší otevřít branku ve zdi, ale dveře se nepohnou. Pomůže proto zámku kordem a ani mu nepřipadne, že je to vloupání. Zahlédne klíč pověšený na vnitřní straně dveří.

„Jsou doma,“ uvědomí si a strčí klíč do kapsy.

Oficíři se už nezdržují obřadnostmi. Ostatně, proč mluvit! Podmínky sázky mají ujednány a ve fukéři je nejlépe nechat zavřená ústa. Hejtman ledabyle kývne na rozloučenou a zmizí uvnitř.

Rytmistr a poručík rychle dokonči domluvená opatření. Dveře přiváží stuhou k veřeji, přilepí na ni kousek vosku a na něj otiskne rytmistr svůj prsten. Nikdo se nyní nedostane ven, aniž poruší pečeť. Tak také zní sázka: Chce-li hejtman vyhrát, nesmí nikdo před kuropěním z domu. Oficíři se ještě přesvědčí, zda je vše v pořádku, a pospíchají zpátky.

Ani hejtman nemarní čas. Po zarostlé cestičce zamíří k domu, jde tak dlouho, až zakopne o schod. Nejasné vidí před domem terasu a tápe k dalšímu schodu. Vystoupí po několika stupních a přichází ke dveřím.

Tiše vstoupí a opatrně zavře. V husté tmě se nemůže dobře rozkoukat. Udělá několik kroků a narazí hlavou na sloup. Uhne stranou a nahmatá zábradlí schodiště.

„Výborně! Podívám se tedy nahoru.“

Vytáhne bambitku, chytne se zábradlí a začne stoupat po schodech. Nemá strach, zachová však potřebnou opatrnost. Rozhodl se, že přezkoumá tento záhadný dům, musí proto počítat s různými překvapeními. Kytl sám mu nedělá starosti. Nevěří v jeho kouzelnou moc, tak jako nevěří jiným pověrám. Nebude-li se moci doktorovi vyhnout, buď se s ním dohodne, nebo ho donutí, aby se podrobil jeho vůli.

Štěstí mu přeje. Kamenné či mramorové schody nepůsobí žádný hluk. Pro jistotu počítá stupně. Dostane se k číslu třicet čtyři, když schodiště končí. Natáhne před sebe ruce a pomalu postupuje dopředu, dokud se nedotkne zdi. Po šesti krocích nahmatá dveře. Tiskne ucho k výplni, ale tile neslyší. Pevně stiskne kliku a bez zavrznutí otevře. Cítí prach, množství prachu a rukou strhává pavučiny, neklamnou známku pustoty. Už se nezdržuje a postupuje dál podél zdi.

Záhy nalezne nové dveře. Opět ostražitě poslouchá, než vejde. Vyhne se objemnému kusu nábytku a narazí na stůl. Odstoupí o krok a náhle strne na špičkách. Ze stěny vyrůstá jemný vlásek světla. Palec po palci se blíží k světlému bodu. Konečně objeví, že světlo vychází z klíčové dírky dveří uvnitř pokoje.

Přiklekne ke špehýrce a přiloží k ní oko. Po chvíli rozpozná v pokoji za dveřmi tři muže. Násilím zadrží výkřik. Dva muži mají na sobě císařské stejnokroje.

„Generál Gamiet a plukovník Landsdorf,“ zašeptá udiveně. „Co zde dělají? Jakou to má souvislost?“

Napíná oči a snaží se rozpoznat jejich společníka. Muž je oděn v černý šat. Odhaduje, že není větší než on. Důstojníci ho předčí nejméně o hlavu.

„Že by to byl doktor Kytl? Co on by měl společného s císařskými?“

Muž je k němu obrácen zády. V jeho postoji v pohybech je cosi rázně vojenského. Nelze zaslechnout, o čem důstojníci s mužem hovoří, palcové dřevo jen slabě propoušti zvuk. Vidí, že mužové se sklánějí nad nějakou listinou na stole. Před nimi křápe bídný, olejový kahanec. Až na tento stůl a krb s tesaným erbem a s draky po stranách je pokoj prázdný.

„Co to všechno znamená? Jaký smysl má schůzka císařských důstojníků s neznámým mužem v prokletém domě?“

Náhle zesílí Gamiet hlas.

„Dojednáno! Pozítří budete na tomto místě předstírat útok!“

„Tak je to tedy mapa,“ řekne si Alfréd a zadrží dech, aby mu neušlo ani slovíčko.

Odpovědi neznámého neporozumí, ale při jeho hlasu sebou trhne.

„Kde jsem ho slyšel?“

Neznámý zastrčí mapu do kapsy a důstojníci se chystají k odchodu. Alfréd by si muže rád prohlédl, ale zatím se mu dívá jen na záda. Již chce odskočit od zdířky, když vtom uchopí neznámý dračí hlavu po levé straně krbu a lehce ji přitáhne k sobě. Celý krb se otočí a objeví se tmavý otvor. Důstojníci zřejmě cestu dobře znají. Bez váhání následují neznámého, který s kahanem v ruce vchází do díry.

Když zmizí mužové v otvoru, Alfréd vnikne do pokoje. V první chvíli se chce pustit za nimi. Pak si to ale rozmyslí a škodolibě se ušklíbne.

„Proč bych spěchal, však on se vrátí!“

Popaměti se přesvědčí, je-li bambitka řádně nabita, a postaví se vedle otvoru. Tušení ho nezklame. Zakrátko slyší kroky a rozvážně zvedne bambitku.

Třepotavý plamének mění zvolna tmu v příšeří a hejtman v duchu zakleje. V polosvitu se ukazují na podlaze jeho šlápoty, táhnoucí se ode dveří. Muž se světlem si toho také všiml. Náhle se zastaví, mrští kahancem o zem a prchá zpět.

Alfréd bleskurychle skočí za ním. Neznámý má náskok dva tři kroky. Alfréd odhadne směr a bez výstrahy vystřelí. Prudké vyšlehnutí ohně a zahřmění ho na okamžik ohluší a oslepí. Nastalo ticho a pád těla ho ujistí, že mířil správně.

Rychle znovu nabije, potom s prstem na kohoutku se opatrně sehne k neznámému. Muž leží bez pohnutí. Alfréd mu sáhne na srdce – bije. Hmatem se pokouší nalézt zranění, až objeví, že kulka zasáhla stehno. Zkušeně uchopí raněného v podpaží a dovleče ho do pokoje. Pro jistotu mu sváže ruce a nechá ho ležet na místě. Nejdřív potřebuje světlo. Hledá kahanec a vytrvale prohledává okolí krbu.

Náhle ho vyruší chladný hlas.

„V mé kapse najdete křesadlo a ocílku!“

„Pán už přišel k sobě,“ řekne si Alfréd a mlčky mu vytáhne z kabátce křesací potřeby. Záhy nalezne kahanec.

Nyní si už je zcela jist, koho má před sebou. Je zvědav, jak se bude zraněný tvářit, až ho pozná. Schválně se postaví zády a vykřesává jiskru. Plamének vyskočí a Alfréd se znenadání obrátí ke zraněnému, je-li muž překvapen, dokáže překvapení mistrně skrýt.

„Vítám vás, Alfréde! Hned mě mohlo napadnout, že nejlepší rána přijde od vás!“

„Nejlepší rána teprve přijde… milý bratře!“

Zraněný je jeho mladší bratr Filip. Poznal ho hned, jak zaslechl jeho hlas. Od počátku čenichal zradu. Filip je přece plukovníkem v pruské armádě.

Chvíli se bratři měří tvrdými pohledy, jsou si hodně podobni. Rysy Filipovy tváře jsou stejně ostře řezané jako Alfrédovy. I on má zobákovitý tvar nosu. Jeho obličej je hladší, méně zjízvený než Alfrédův.

Filip přeruší napjaté ticho první.

„Co chcete dělat?“

„Nejdřív mi vydejte onu mapu!“

Raněný střízlivě odhaduje své postavení: Moc je nyní v Alfrédových rukou. Bez zdráhání přizná, kde je uschována. Hejtman zvědavě přiblíží mapu ke světlu.

„Nechtěl byste mě obvázat?“

Alfréd mu nevěnuje pozornost a zkoumá mapu. Když je s prohlídkou hotov, pečlivě uschová papír a skloní se k Filipovi.

„Kam vede ta chodba?“

„Proč vás to zajímá?“ sykne Filip se zaťatými zuby.

Alfréd mu roztahuje ránu, aby vymačkal krev.

„Kulka prolétla jen svalem… tak… Můžete si třeba myslet, že zbožňuji tajemství starých průchodů.“

Filip se na něho vztekle podívá.

„Končí pod obrubou hradeb.“

„To jste vedl oficíry na šance?“

„Druhý východ je v té staré barabizně poblíž domu!“ odsekne Filip a ostře se zeptá: „ještě jste mi neodpověděl, co hodláte podniknout!“

„Odnesu vás do ložnice, drahý bratře.“

„Jste neobyčejně vtipný. Nedělejte, že nerozumíte!“

„Souhlasím. Dovolte mi otázku. Jste stále ještě v pruském žoldu?“

„Tak jako vy v rakouském!“

„Pak je odpověď jednoduchá. Nehoršete se na mne, ale jsem důstojník, sloužím tomu, kdo mě platí!“

Filip malou chvíli uvažuje. Nepochybuje, že Alfréd míní svou skrytou hrozbu vážně. Uvědomí si, jak má rád peníze, a ihned na tom založí svůj plán

„Poslyšte, Alfréde, měl bych pro vás výhodnou nabídku!“

„Ale?“

„Napřed mi rozvažte ruce.“

„Až uslyším vaši nabídku!“

„Dobrá, pomozte mi alespoň na lůžko a obvažte mi ránu!“

Alfréd pohodí rameny, vezme kahanec, lehce bratra zvedne a nese do ložnice, která je v pokoji, ze kterého pozoroval důstojníky.

Když ho položí na postel, usedne na pelest. Pomalu mu obvazuje zranění. „Nic to není, jen malé škrábnutí,“ říká pro sebe.

Filip kradmo na něho pohlédne. Hejtmanův výraz je nezbadatelný,

„Co byste říkal, milý Alfréde, tomu, kdybych vás pro naši bratrskou lásku požádal, abyste na chvíli zapomněl na odpovědnost císařského důstojníka?“

„Mám vás sice velmi rád…“

„Chtěl jsem vás už vyhledat sám,“ vpadne mu Filip do řeči. „Jak se vám líbí diamant na mé ruce? Přivezl jsem vám jej na památku!“

Alfréd odhadne prsten na sto dukátů a zjasní tvář.

„To je pěkné! Vy jste přišel za mnou a já bych vás málem zabil!“

„Rozvážete mne tedy?“

„To je samozřejmé!“ zvolá Alfréd a trhnutím zbaví bratra pout.

Filip rozetře naběhlé ruce, ohmatá si obvaz a sundá prsten, který Alfréd navlékne na prst. Oba chvílí mlčí.

Bez Alfrédovy pomoci se neobejdu, přiznává si pro sebe Filip. Je to nebezpečné, ale nic jiného mi nezbývá. „Rád bych věděl, co si slibujete od Marie Terezie,“ začne opatrně. „Do smrti zůstanete podřízeným důstojníkem, budou ve vás vždycky vidět Prusa!“

Alfréd, který se těší pohledem na lehce získaný diamant, se kousne do rtu. Filipovi, který ho bedlivě pozoruje, se zaleskne oko. Nadešla vhodná chvíle.

„Přidejte se k nám. Podaří-li se naše věc, zaručuji vám hodnost majora a odměnu dvou tisíc tolarů!“

Návrh zní lákavě. Hejtman jej zvažuje ze všech stran. Možná že by mohl těžit z Prusů i z císařských. Jakoby v rozpacích, hladí si rukou bradu.

„A vaše podmínky?“

„Zaručíte se mi svým slovem a podřídíte se mým rozkazům!“

Alfréd přimhouří oči a s pevným odhodláním vytáhnout z Filipa, co se dá, zvolna k němu natáhne ruku.

„Přijímám!“

Při tomto stisku si Filip uvědomí, že dokud bude platit lépe než císařští, může spoléhat na Alfrédovo slovo. Chce mít pevnou záruku. Nedá své pravé cítěni najevo a tváři se, jako by ho Alfrédův slib těšil.

„Vysvětlím vám náš úkol. Nejdřív mi vraťte mapu!“

Alfréd mu jí podá bez nejmenších rozpaků.

„Je to plán pražské citadely, viďte?“

„Ano, Praha je dnes středem našeho zájmu!“

„A ti důstojnici, Gamiet a Landsdorf?“

„Obdivují pokrokovost našeho vládce!“

Pomine zcela Alfrédův posměch a pohlédne mu do očí.

„Budu k vám naprosto upřímný, Alfréde. Nemám k vám nedůvěru, ale věc je příliš vážná. Míníte-li svůj slib vážně, nutno napsat prohlášení, že se připojujete k nám!“

Alfréd uznává, že Filip je důstojný sok. Okamžik přemýšlí a pak se rozhodne. Přijme od Filipa olůvko, papír a píše, co mu diktuje. Náhle se zastaví.

„Jakou dáváte záruku, že se stanu majorem?“

„Půjčte mi olůvko!“

Filip napíše na novou cedulku dvě řádky ošklivým, špičatým písmem a podá ji Alfrédovi.

„Co je to?“

„Příslib na pět set dukátů, kdybyste snad nedostal svou hodnosti“

„Hm, co když vás zde někdo objeví?“

„To se nestane! Kdo by se sem odvážil?“

„A doktor Kytl?“

„Doktor Kytl! Z něho nemějme strach. Kytl se tak brzy nevrátí!“ Náhle pohodí hlavou. „Ostatně, proč bych to před vámi tajil? Kytla jsme sem poslali my, ještě před smrti císaře Karla. Měl zde připravit půdu, až zemře poslední Habsburk.“ Alfrédův nechápavý výraz ho vydráždí. „Nechápete, co pro nás tehdy mohl znamenat chytrý chlapík?“

„Dokázal něco?“

„Kytl byl zrádce! Zprávy jsme z něho musili tahat násilím. Věčně se odvolával na vědeckou odpovědnost a nestrannost. Před dvěma lety se odmlčel docela!“

„Proč odtud zmizel?“

Filip se zlověstně zasměje.

„Netušíte? Popsal nám tajemství chodby. Tušil, že přijdeme!“

Alfréd mávne rukou a změní předmět rozmluvy.

„Račte mi vysvětlit mou úlohu.“

„Ještě podepište!“

„Ach tak.“

Filip prozkoumá smlouvu s pruskou důkladností a pečlivě ji složí.

„Snad víte, že získání Slezska byl jen první krok.“

Alfréd přitaká, nechápe ale, kam Filip míří.

„Teď musíme za každou cenu dostat Prahu! Padne-li Praha, začne vyjednávat Marie Terezie o mír. Naší podmínkou bude odstoupení poloviny Čech.“

Alfréd netrpělivě klepe podpatkem na podlahu, politika ho nudí. Filip však už je u jádra věci.

„V městě je silná posádka, nemůžeme si dovolit dlouhé obléhání. Pád Prahy musí být rychlý! Navázali jsme spojení…,“ na chvilku se odmlčí a neurčitě dodá: „Máme naději. Musím doručit jisté zprávy a to zařídíte vy!“

„Míníte vynést je z Prahy?“

„Přirozeně!“

„Ode dneška neproklouzne z Prahy ani myš,“ zamýšlí se Alfréd. „To nevadí, máme tajnou chodbu! Kdo však je odnese? Nemohu přece jít já sám! Jistě nechcete, abych zatím opouštěl císařské.“

„Správně, zůstanete v rakouské armádě! Jak to provedete, je vaše věc. Musíte najít spolehlivého člověka!“

„To není snadné.“ Náhle se Alfréd zarazí. „Mám nápad! Bylo mi uloženo vypravit k Daunovi zvěda, který přišel od něho a přes obležení se dostal do Prahy. To bude výborný kurýr pro nás!“

„Zbláznil jste se? Chcete svěřit naši věc rakouskému vyzvědači?“

Alfréd se drží svého nápadu a na prstech vypočítává výhody.

„Můj člověk se nemusí bát císařských. Dozvíte se, co píše kníže Karel Daunovi. Náš posel nemusí přece vědět, ke komu jde. Až doručí zprávu, snadno se ho zbavíme!“

„Pravda. Jedinečný tah!“

„Alespoň vidíte, jaké mám vůči vám poctivé úmysly.“ Náhle se zadívá Alfréd s jiskřícím zrakem na Filipa.

„Filipe, přál bych si, abyste mi splnil jedno přání. Kam půjde posel?“

Zraněný, překvapen změnou svého bratra, zaváhá.

„Na zámek do Štiřína.“

„Kde je to?“

„Na tři hodiny na jih od Prahy.“

„Výborně, je to dost daleko!“ Alfréd se nedočkavě nakloní ke zraněnému, až kord zazvoní o postel.

„Poslyšte! Mám synovce… nevlastního… je to příbuzný mé ženy. Přál bych si, aby zmizel! Mohl by jít s poslem. Stačí pokyn vašemu pomocníku a chlapec se ztratí navždy v pruské armádě!“

Filip se před touto hanebnou prosbou nezastaví.

„Půjde dobrovolně?“

„To už zařídím!“

„Potom to mohu slíbit.“

Bratři začnou hovořit o svém plánu a zvažují všechny okolnosti, které by jej mohly zhatit. Domlouvají se dlouho a ani nepozorují, že došel kahanec a ranní rozbřesk vytlačil noc.

Náhle uslyší křik zvenčí. Filip se rychle nadzvedne na lůžku. „Zrada!“

Alfréd se střelhbitě otočí k oknu, ale vzápětí pochopí příčinu hluku a znovu se klidně posadí.

„Nelekejte se! Přišli pro mne!“

Několika větami objasní Filipovi svou sázku. Rozloučí se pevným stiskem ruky a ani jeden z nich nelituje ztraceného spánku. Alfréd chvatně opustí dům a nalezne rytmistra i poručíka, kteří čekají před brankou. Okamžitě ho zasypávají otázkami, na které odpovídá úsměvem. Na dotaz, jak se mu v domě dařilo, odpoví jen jediným slůvkem, které mu vychází až od srdce: „Výtečně!“

Kubík vyhledal samotu, aby si vše promyslil. Od včerejška už se natrápil až dost, ale nic kloudného nevydumal. Alespoň kdyby nemusel ráno do špitálu! Netrpělivě poposedá vedle kamarádů. Nejraději by se rozběhl domů. Kdepak by se mohl soustředit na válečnou robotu!

„Proč říkal strýc Alfréd, že strýčkovi Martinovi nic nepomůže? Vždyť to není možné, aby strýček umřel.“ Pořád mu vrtá hlavou doktor Kytl. „Dojdu pro něho,“‚ rozhoduje se v jedné chvíli a „ďábelský plivník“ se ozve vzápětí.

Kubik se zarazí, s pekelnými mocnostmi nejsou hračky. Přesto mu nejde Kytl z hlavy. Váhavě uchopí nový hadr a nutí prsty k práci. Ztrácí se i se svými spolužáky za vysokánskou hromadou hadrů na dlouhém stole. Chlapci z nich dělají cupaninu.

Bratří Jana Božího, jak se špitálníkům říká, ukládají sem jinak jen zdravotnické potřeby a nástroje. Dnes platí každý kousek místa nad zlato. Po celém špitále, kam se podíváš, dokonce i po chodbách a na schodištích, jsou samí ranění.

Upocené páry čpí do nosu, výkřiky a úpění raněných drásá uší a záda bolí jako přelomená. Ale jak uniknout z téhle morny! „Bič“ nezná žádnou výmluvu, pro něho je všechno lež a klam. Jak přejde z němčiny do latiny, studenti vědí, že je zle. Ruprecht začíná pokaždé stejně:

„Synu hříšný, vůle Nejvyššího určila pro mne hlubší kořen poznání než pro tebe!“

Nejdříve vypočítá muka, která čekají provinilce po smrti, poté následuje trest, až je z něj úzko. Ve špitále nemá Ruprecht „lavici hanby“, „černou knihu“, ani školní vězení, ale on je s to vynalézt ještě něco horšího. Raději s ním nic nezačínat. Odměřuje komoru pravidelně jako hodiny – jedna, dvě, jedna, dvě. Kubík už nemůže jednotvárné chození snést.

„Strýček, strýček!“ jako by vyklepával každý krok.

Vtom se k němu nakloní soused, který vyčkává, až se „Bič“ vzdálí do druhého kouta, a sykne:

„Pikharte, slyšíš?“

„Já se z toho zblázním!“

„Ďas do té hladomorny uhoď!“

Kubík zuřivě odhodí hadr, který cupuje, nešťastně obrátí oči ke stropu a sepne ruce.

„Bič“ ale jako by měl oči i uši všude.

„Janšíku, to děláš ostatním šašky, nebo trpíš posunčinou?“

Skloněné hlavy se zvědavě zvednou a posměch, květ škodolibosti, utvoří hned v bezpečné vzdálenosti rým.

„Plebanus, habanus, koletta, Kuba, Kubus, popleta!“

Ruprecht zlostně okřikne studenty a postaví se před Kubíka.

„Opravdu důstojné chování žáka gymnázia!“ Náhle ho napadne, že se mu chtěl Kubík posmívat. „Vstaň a odpovídej!“ zařve vztekle. „Komu platily ty posuňky? Mluv! To víš, synu hříšný…“ Obvyklé zaklínadlo už dokončuje svým štiplavým způsobem.

„Prosím, já.“

„Dívej se mi do očí!“

Šedomodré, chlapecky udivené oči se zkříží s párem číhavých zřítelnic.

„Prosím, strýček…“ Zoufalství mu dodává odvahu a vzdorně se na pátera podívá. „Ukazoval jsem, velebný pane, že tu nemohu zůstat. Chci domů, ke strýčkovi! Velebný pane, pusťte mne, prosím vás, domů!“

Studenti užasnou a napjatě čekají, co bude dál. Ruprecht založí ruce na prsou a kývá hlavou.

„Tak ty chceš být u strýčka?“

„Ano, prosím.“

Chvíli pozoruje chlapce přivřenými vlčky, ale najednou zbrunátní a hlas se mu chvěje utajovanou zlostí.

„Nikam nepůjdeš! Raději pilně pracuj!“

„Ne, nebudu tady!“

Ruprechtovi se zkřiví tvář vzteky a zabodne Kubíkovi prst do prsou.

„Pamatuj si, že tvůj strýc je veliký hříšník! Jeho nemoc je trest boží! Plameny pekelné stráví jeho duší! A ty budeš dnes i zítra při chlebě a vodě rozjímat o poslušném chování!“

V tom okamžiku sevře Kubíka velká úzkost.

„Strýček nemůže přijít do pekla!“

Na nic jiného už nemyslí, vyrazí kolem překvapeného Ruprechta a vyběhne ze špitálu.

Jde se sklopenou hlavou jako bez ducha. Ani ho nezajímá, že ulice jsou od včerejška jako vymetené. Vojáci byli ubytováni po rodinách a měšťané se rozutekli, jak se rozplácl první granát na ulici. Nevšímá si vzdálené střelby, až se musí zastavit před projíždějícími jezdci.

Podkovy zacvakají, ulicí projíždí na koních četa kyrysníků. Císařských je v Praze víc než dost. Husaři táboří na Rejdiští, dragouni na Koňském trhu a kyrysníci se stáhli na Jakubský plácek.

Kubík zná vojenskou výzbroj I hodnosti do posledního puntíku. Obdivuje blýskavé plastrony, poslední pozůstatek brněni, který chrání jezdcovu hruď, stejně jako palaše, které visí každému vojáku po boku. Často si představuje, že je sám kyrysníkem se zlatým kloboukem, na kterém se čte nápis Vivat Maria Theresia, sedí na bujném vraníku a silným hlasem velí k útoku.

Dnes ho vojáci vyrušují z nešťastných úvah. Netrpělivě čeká, až budou pryč, a zase pospíchá dál. U jejich domu mu zastoupí cestu zaříkávačka Krutičková a tajuplně mu strká do ruky malou lahvičku po hrdlo naplněnou.

„Zaplať pánbůh, Kubíku, že jdeš! Pořád tady, vyhlížím a od vás nikdo! Donesla jsem ti zázračnou vodu ze svatojánské studánky. Ani bys nevěřil, co to dalo práce, než jsem ji sehnala! Dej ji strýčkovi a vyřiď, ať ráno, v poledne i večer spolkne lžičku vodičky a pomodlí se přitom otčenáš. Brzy bude zdráv jako rybička.“

„Spánembohem!“

Zaříkávačka plna údivu pozoruje chlapce, který se zničehonic rozběhne, jako by ztratil: rozum.

Kubíkovi úzkostí buší srdce jako zvon. Zastaví se v průjezdu a uděšeně se rozhlédne. Jaké je to tu smutné, tiché. Na zdi se obludně odráží protáhlý stín sošky svatého Floriána a okno s barevnými sklíčky v olověných mřížkách jen matně propouští denní světlo. Svícen, kterému kdysi dal řezbář podobu jednorohého ďáblíka, se škaredě šklebí.

Nedočkavě vezme schody po dvou. Vrazí do strýčkova pokoje a roztržitě mačká třírohý klobouček ve zpocených rukou. Strýček vůčihledě den ode dne slábne. Dech se mu krátí, spánek ho nepozdravuje a bdění vyčerpává.

„Pochválen Pán Ježíš Kristus!“

Strýček mlčí, pozoruje Kubíka. Kubík mu naoko vesele podává lahvičku od Krutičkové.

„Podívej se, strýčku, co nesu! To je voda ze studánky svatého Jana Nepomuckého!“

„Ale?“

„To je zázračná voda!“

„Kdopak ti ji dal?“

„Ševcová.“

Martin zvedne brvy a svým starým, veselým a pomalým způsobem prohodí:

„Paní zaříkávačka! Předhání se v zázračných darech!“

Kubíka nezajímá, že strýček lahvičku pohrdavě odstrčí stranou. Má teď mnohem důležitější starost.

„Strýčku, velebný pán říká… velebný pán říká, že nevěřit v Pánaboha je strašný hřích?“

Napjatě čeká, co tomu strýček řekne. Nemocný se ani neděsí, ani nezlobí, a naopak přes velkou bolest se pokusí o úsměv.

„Asi mě peklo nemine!“

„Strýčku, ta nehoda… ta nehoda je prý trest od Pánaboha!“

Strýček namáhavě otočí hlavu.

„Jsem mezi dobrem a zlem! Proto na mne posílá Bůh nemoc!“

„Pro Boha všemohoucího, strýčku, nerouhej se! Zřekni se kacířských bludů a oroduj k Hospodinu o smilování!“

Nemocný zatne zuby. Bolest ducha je nad bolesti těla.

„Ty mi Kubíku, radíš, abych prosil Boha o odpuštění?“

„Prosím tě o to, strýčku, s největší pokorou křesťana!“

„Kubíku, věříš, že jsem po celý život neudělal nic špatného?“

„Ano, strýčku!“

„Já celý život žil poctivě. Protože nevěřím církvi svaté, nechodím do kostela a nechci se zpovídat, čeká mě peklo. Vid, že je tomu tak?“

„Já nevím… snad…“

„Nemysli si, Kubíku, že jsem nikdy nevěřil! Mohl bys však důvěřovat někomu, kdo tě stále obelhává? Jen kdybych ti vyprávěl, co jsem zažil cestou do Paříže!“

„Tys byl, strýčku, ve Francii?“

Kubík se zájmem si přitáhne židli k posteli.

„Byl. Necháme si to na jindy. Povím ti jen, jak jsem se v dostavníku seznámil s francouzským knězem a co bylo dál.“

Kubík si po stáru podepře hlavu rukama a v napjatém očekávání se zadívá na strýčka.

„Začalo to tím, že jsem se v dostavníku dal do hovoru s vlídným knězem a pan abbé mne pozval na svou fáru do Livonu.“ Strýček zalapá po dechu. Mluvení ho namáhá a odpočívá skoro za každou větou. „Fara byla útulná a pohoštění jako u vrchnosti. Bylo vidět, že pan abbé si v ničem nedělá újmu. Já se jen divil přepychu a pohodlí. K půlnoci už byl abbé hodně veselý. ‚Líbí se vám moje poustevna?‘ zeptal se mne šelmovsky. Překvapil mne jeho rozmarný tón a zaraženě jsem mlčel. Pan abbé pokračoval: ‚Představte si, ten hlupák, který tu byl přede mnou, proslul daleko široko chudobou!‘

‚Proč ne?‘ namítl jsem pohoršeně, ‚Nezdědil asi žádný majetek jako vy.‘ Najednou mě něco napadlo. ‚Ledaže by se tu stal zázrak!‘

‚Přeháníte,‘ smál se farář na celé kolo. ‚Ale zázrak v tom je! Je to ovšem tajemství.‘ Lehkomyslně máchl rukou a důvěřivě ztišil hlas. ‚Za své štěstí mohu poděkovat jedině svatému Michalovi!‘

Nedalo mi a zeptal jsem se, zda mu snad svatý Michal pověděl o pokladu. Farář zavrtěl hlavou.

‚Když jsem se zde poprvé ocitl, byl jsem z té pouště zoufalý. Dědina malá, vrchnost přísná, desátky nestačily ani na suchý krajíc. Dostal jsem znamenitý nápad, dnes věřím, že to bylo vnuknutí.‘

Farář se libě díval na drahocenné prsteny na tlustých prstech a labužnicky srkal víno.

‚Kdysi prý se tu objevil svatý Michal. Řekl jsem si, když se zjevil jednou, může se zjevit zas!‘

Dokonce prý svěřil svůj nápad samotnému biskupovi a Jeho Milost to schválila. Taková věc prý uklidní poddané, kteří se pořád bouří, a poslal do Livonu pastýřský list.“

Strýček vypráví dál už jen s velkou obtíží.

„Díky svatému Michalovi se stal farář skoro všemohoucím. Poutnici a procesí se do Livonu jen hrnuli. Čím víc bohatnul, tím víc se zatvrzoval. Stěžoval si na cikány, kteří nedávno uprchli od nás, z Čech. Kradou prý, žebrají a potloukají se po okolí. Povolal na chudáky vojsko.“

„Necita! Bůh ho za to potrestal, vid, strýčku?“

„I nepotrestal! Když jsem se po dvou letech opět vracel přes Livon domů, byl už můj farář děkanem. Dotáhl prý to až na biskupa, a když umřel, byl prohlášen za blahoslaveného.“

Kubík užasle rozevře oči. Jestliže biskup lhal… možná i „Bič“… vždyť kdekdo říká, že s námi jedná nekřesťansky… možná že strýček ani není hříšník. Jistě ne, vždyť strýček je nejlepší… Nakonec už to nevydrží a bouřlivě strýčka obejme.

„Strýčku…,“ vzlyká radostně, „uzdravíš se, viď? Že se uzdravíš?“

„To víš, že ano. Ty mi za to slíbíš, že vždycky budeš mluvit pravdu a nikdy ze sebe nebudeš dělat povýšence!“

„Slibuju!“ prohlašuje slavnostně Kubík, a umiňuje si, že bude vždycky takový jako strýček.

Kubík musí z koleje pryč, uvažuje pro sebe strýček, ale nahlas svou myšlenku nevysloví. Rozmluva ho příliš vyčerpala.

Kubík pozoruje jeho trhavý dech a přerývavé pokašlávání. Po dlouhé době potichoučku vstane a naposledy pohlédne na strýčka. Na chodbě narazí na strýce Alfréda. Chce proklouznout kolem něho, ale hejtman ho chytí kabát.

„Tak co, Martinovi je zle, pravda?“

„Ano, pane strýčku.“

„Říkám… jen Kytl…! Jistě by pro Martina našel nějaký zázračný balsám!“ Hejtman si mumlá pro sebe, ale tak, aby to Kubik slyšel. „Kdo by pro něj šel? Kdybych mohl já…, ale zatracená služba! Jiná naděje není,“ zdánlivé, roztržitě se zabývá neviditelným smítkem na manžetě.

Kubíkovi neujde jediné slůvko. Ještě váhá.

Představí si Černého kohouta a těžce polkne. Vtom si vzpomene na zuboženého strýčka a déle neuvažuje.

„Já, pane strýčku, pro doktora Kytla dojdu.“

„Ty? Utečeš dřív, než dojdeš na Větrov! Ne, ne, chlapečku, ty asi Martinovi nepomůžeš. Nikdo mu nepomůže!“

„Věřte mi, pane strýčku, neuteču! Slibuji vám, že pana doktora přivedu!“

Alfréd trhne rameny, pohodl kordem a nakloní se ke Kubíkovi.

„Jak chceš. Ostatně není jiná volba. Musíš si pospíšit, doktor prý večer odjede. To ti však říkám, jestli se ti tam něco stane, na mne nenaříkej a tetě nic neprozrazuj!“

„Neřeknu,“ ujišťuje Kubík, ale Alfréd se lhostejně obrací a bez jediného slova sejde po schodech dolů.

Kubík se pomaličku loudá za ním. Teď má tolik starostí, ale žaludek chce své!

„Půjdu, až se najím. Kuchyni i tetě se musím vyhnout. V jídelně na almaře také bývá jídlo, jen aby nebyla teta v pokoji,“ říká tiše pro sebe.

Opatrně se připlíží ke kuchyni a potichounku pootevře dveře. Sláva, teta se otáčí u kamen a nemá ani zdání, že ji někdo pozoruje. Proklouznout nepozorovaně do jídelny je docela snadné. Nedočkavě sáhne na almaru. Objeví domácí sýr v dřevěné míse, své zamilované jídlo, a v utěrce i pecen chleba a nůž. Kvapně si zakrojí na tři prsty, naloží hromádku sýra a s chutí se do všeho zakousne. Nacpe do pusy zbytek chleba, drobty setřepe do ruky a vhodí je do oblých kachlových kamen s vysokou úzkou špicí. Náhle se ozvou v předsíni kroky.

Teta!

Bez rozmyšlení vklouzne mezi záclonu a sekretář. Odtud může obdivovat vykládání na poloobloukovitém průčelí almary. Raději se zadívá na rýhu na sekretáři, je to jeho dílo, vydlabal ji před dvěma lety novým nožíkem.

Tenkrát jsem ho přitom zlomil, pomyslí si bezděky.

Kroky zanikají v domě a Kubík vyleze. Hodiny ve vysoké skříni se čtverhranným okénkem před ciferníkem ukazuji skoro pět. Za několik minut spustí zvonkový menuet.

„Mám ještě počkat na zahrání?“ říká si tiše. „Počkám!“

Netrpělivě hlídá velkou ručičku, než dojde ke dvanáctce. Nic ale ze zvonkové hry nemá. S rukou na klice poslouchá roztržitě hodiny a odtrhne se dřív, než dotlukou.

Vytratí se z domu a letmo se dívá na oblohu. Největší smetanový mrak se potáhl ošklivou blanou a jen stěží se drží nahoře. Kubík přitáhne kabátec k tělu a rázně vykročí. Ve chvilce je u Týnské školy. Jako vždy, zacloní si oči a prohlíží chrámovou věž. Loni si lam založili čápi hnízdo.

„Vrátí se letos opět? Už by tu měli dávno být!“

Znenadání zarachotí rána, jako by se zem otevřela. Leknutím poskočí a je po úvahách. Když se vzpamatuje, běží přes opuštěný Staroměstský rynek. Rány práskají jedna za druhou. Fric pálí jako pominutý. Bez dechu doběhne do Sirkové ulice, udýchaný se zastaví v průchodu Tayflova domu.

Velkolepá budova, nedávno o patro zvýšená, má nádvoří s bohatou sloupovou arkádou. V tomhle domě prý hostoval u bohaté vdovy Estery slabošský „zimní král“. Když se dozvěděl, že císařští se připravují na Bílé hoře k bitvě, přešel tajně do domu U Danielů a na druhý den zbaběle prchal k hranicím.

„Slaboch,“ zamudruje Kubík. „Strýček to také říká.“

Opatrně vystrčí hlavu ze vrat. Kanonáda utichla tak náhle, jak začala. Pro jistotu se drží při domech a stále poslouchá, zda Fric znovu nezačne. Za malou chvíli se spustí vydatný déšť. V okamžiku se mění prach na zemi v blátivou špínu a valí se kupředu kalnými proudy.

Když se podívá vzhůru, připadá mu nebe jako makový koláč. Schová se v jednom domě, ale nemá žádné stání. Sotva opustí skrýš, už toho lituje. Těžké kapky mu padají na záda, za krk a stékají po nohou. Mokrý oděv se začíná protivně lepit na tělo a chladí jako rybí náruč. Pozvedne vlhké šosy a poskakuje pro zahřátí mezi loužemi. Vtom ho zarazí drsný povel: „Halt!“

Z hradeb se vynoří hlídka, obtloustlý rotmistr a dva vojáci jako cvičení hafani. Kubík chce rychle zmizet, ale vojáci už jsou u něho. Rotmistrův široký nos se zarudlou bambulí prozrazuje, že slídí raději po dobrém ležáku než po střelném prachu.

„Co tu děláš?!“

„Jdu strýčkovi pro doktora!“

Rotmistr se podezíravě zamračí, setřese vodu z klobouku a Jeho nohsledové zastoupí chlapci cestu.

„Kdybys dřepěl raději doma!“

„Prosím vás, pusťte mě, strýčkovi je moc zle!“

Rotmistr ho popadne za klopy kabátce.

„Heleď, chlapečku, radím ti abys byl zdvořilejší. Tady se mi nebudeš courat! Proč táhneš do Nového Města? Copak kolem Velkého rynku není felčarů habaděj?“

„To je. Jenže já jdu pro doktora Kytla do Starého zámku!“

„Pámbůh s námi! Tos měl říct, holoubku, hned. To jen klidně běž, na tebe tam čekají. A že se uctivě poroučím panu satanášovi!“

„Já se nebolím!“

Kubík se rotmistrovi vyškubne, vyhne se vojákům, kteří mu stojí v cestě, a rozběhne se kupředu. Hlídka se o něho dál nestará a Kubík za chvilku zpomalí. Váhavě odměřuje krok za krokem. Bázlivě se ohlédne a má chuť se vrátit. Přitom mu přijde na mysl ranní příhoda.

„O jé, Bič asi zuřil. Možná že mě vyloučí. Až se to dozví teta, hm… To budou všichni koukat, až přivedu doktora Kytla!“

Přes veškeré odhodlání neradostně čvachtá k Dobytčímu trhu, kope do kamenů a schválně šlape do louží. Nakonec strčí ruce vzdorně do kapes a začne falešně pískat. Záhy toho nechá. V dohledu není človíčka.

Lijavec se změnil v drobné mrholení. Pod Špinavou oblohou se prohání zlověstný severák. Násilnicky lomcuje stromy, zaskučí, projede zběsile při zemi, zavíří na vrcholcích prejzových střech a znovu zahájí divý rej po rynku. Kubík se bázlivě rozhlédne. „Pámbu nedej. To je povětří!“

Aby se zbavil tísně, dá se znovu do běhu, jen za ním šosy poletují.

Starý zámek je stejně nevlídný v prchajícím světle ve dne i v noci. Opadaná omítka odkrývá kameny jako vybílené kosti, špínou zalepená okna jsou jako slepé oči a mřížoví na oknech připomíná žalářní kobky.

Divoký vichr vítá Kubíka jako zlý domácí pán, nejistě přistoupí k dřevěným vrátkům a ustrašeně se pokřižuje. Pak uchopí prstenec bronzového klepadla.

Buch, buch, buch! rozlehne se dutě.

Dozní poslední rána a nastane zase pochmurný klid. Opět klepe, ale odpovědí je jen skuhráni větru. Pomalu stiskne kliku a dveře se otevřou. Se zatajeným dechem nakukuje dovnitř. Zahrada není vůbec hrůzostrašná, jen zanedbaná. Bohatá zeleň mění cestičky a záhony v souvislý koberec, posetý bílými, žlutými a modrými květy. Při zdech zápolí křoviska zimostrázu s maliním a stárnoucí duby a javory kolem vše zesmutňují.

Po delším otálení vkročí do parčíku. Po špičkách přejde kolem jezírka, aby nevyrušil ze sna kamennou vílu, která teskní nad zákalem leknínů a žabince. Na terase před vchodem domu naposledy zaváhá a posléze překročí nejistě práh. Rázem ho ovane studený vzduch. Jako v hrobce. Pomalu přivyká zatuchlému ovzduší.

Dům je Jako starý klášter s množstvím koutů a výklenků, v nichž panuje přítmí. Vpravo i vlevo odděluje vstupní síň čtvero sloupů od tmavých loggií. Nad sloupy se vznáší klenba zakončená ve vrcholku růžicí. Kolem ní jsou namalovány biblické výjevy.

Kubík se vyjeveně dívá na polonahého starce v klenutí. Stařec s šíleným výrazem ve tváři stojí po kolena v moři a poulí oči na množství vody, která ho chce zavalit Kubík si olízne suché rty.

„Hu, to je ošklivý obraz!“

Udělá několik bázlivých kroků. Střevíce rušivě zaklepou na prolínajících se barevných dlaždicích a ozve se harašení. Polekaně strne.

Hbité kmitnutí šedého tělíčka mu prozradí příčinu šelestu. Před ním je schodiště, po kterém šel v noci Alfréd. Nespěchá nijak nahoru. Obejde sloupoví a postupně zkouší otevřít dveře v loggiích, ale všechny jsou zamčeny. Znovu se vrátí ke schodům.

„Zkusím zavolat!“ vyzve sám sebe.

Rychle umlkne, hlas se pronikavě rozlétne klenutím.

V dlouhém ambitu vějí ze stropu i ze stěn pavučiny jako rybářské sítě. Do klenutých výklenků jsou střídavě vsunuty kované dveře a mřížkovaná okna. Kubík poděšen tichem zaťuká na nejbližší dveře a nahlédne dovnitř. Spatří hrubý stůl, plný barevných skvrn, u okna zbytek zpuchřelé záclony a nic víc. Zklamaně zavře dveře.

„Vždyť jsem to věděl, tohle není žádný strašidelný dům!“ Jeho troufalost rychle vzrůstá. U dalších dveří bez klepání rázně stiskne kliku. „Och!“ Leknutím zůstane bez sebe. Na posteli leží neznámý muž a upírá na něho oči.

„Pojď dál, Jakube, a posaď se!“

„Vy… vy mě znáte?“

„Jestli tě znám?“ Muž s úsměvem vezme ze stolu u lože křišťálovou kouli, pozdvihne ji k očím a obratně roztočí na prstě;

„Můj všudybyl mi prozradil, že přijdeš. Jsi Jakub Janšík z domu U tří korun a tvůj strýc se těžce zranil!“

Užaslý Kubík se s úctou posadí na krajíček židle.

„Vy ráčíte být pan doktor Kytl?“

„Nejsem mistr, pouze jeho fámulus. Mistr je pryč, a kdybych si nevyvrtnul kotník, nenašel bys tu ani mne!“

Domnělý fámulus je Filip. To ovšem nemůže Kubík vědět. Pruský špión má na sobě dlouhý hábit jako opravdovský čarodějnický pomocník. Bratři věděli, jak na Kubíka. Pro zvýšení dojmu nakupil Alfréd k loži hromadu zkumavek, křivulí, všelijakých pytlíků a rozmanitých přístrojů, kde co sehnal po domě. Kubík nepochybuje, že má před sebou čaroděje, a rychle se přesvědčuje, že má na krku škapulíř, zlatý dukát po mamince. Filip vytáhne zažloutlou škartku papíru a nastrčí ji Kubíkovi před oči.

„Pohleď, sestavil jsem horoskop tvého strýce!“

Kubik se zaraženě dívá na papír. Ničemu nerozumí. Na papíře jsou narýsovány soustředné kruhy, neznámé značky, přímky, průsečíky a jiná záhadná znamení. Filip udělá prstem do vzduchu veliký kruh.

„Slyš velké tajemství! Jupiter je v domě Saturna s aspektem Marsu. Do sedmi dnů a sedmí nocí musí tvůj strýc pozřít tinkturu Foenixovu, mistrův zázračný balšám, jinak zemře!“

Kubík zvedne k Filipovi ustrašené oči.

„A vrátí se pan doktor Kytl?“

Než může Filip odpovědět, zaduní v chodbě kroky a dveřmi pronikne známý hlas.

„Hej, kde jste kdo?“

„Pojďte, sem!“ .

Dveře se rozlétnou a na prahu stojí Alfréd.

„Promiňte, pane,… hledám doktora Kytla!“ Vtom spatří Kubíka a překvapeně se k němu otočí. „Ty ses přece jen nebál?“

„Co se stalo, pane strýčku?“

„Co! Strýci se přitížilo, teta Františka přiběhla za mnou! Nenapadlo mne, že mě předejdeš. Hlavně že jsme zastihli pana doktora!“

„To není pan doktor Kytl!“

„Ne? A kdo tedy…?“

„Jsem mistrův fámulus, pane důstojníku. Mistr je na cestách.“

„Ďábla, ke vší smůle tohle nám ještě chybělo!“

Hejtman se bezradně rozhlíží, jako by hledal radu. Kubík sedí jako pěna.

„Mistr je ve Štiříně, na zámku,“ řekne Filip významně, „léčí pana hraběte Salma. Není to dál než tři hodiny chůze.“

„Tři hodiny jako deset minut, milý pane. Kolem Prahy je plno modrokabátníků!“

Zraněný se podívá váhavě z jednoho na druhého.

„Snad bych věděl o řešení…“

„Ven s ním!“

Kubík dychtivě zvedne hlavu.

„Je to tajemství…, nevím, mohu-li vám důvěřovat!“

„Znám, pane, jinší tajemství, než je vaše, a nezpronevěřil jsem dosud žádné!“

„Tohle ale nepatří mně… nevím, nevím…“

„Pro všechno vás prosím, pane fámule,“ zaškemrá naléhavě Kubík, „pomozte nám!“

Zraněný, se chvilku rozmýšlí a posléze přikývne.

„Budiž, ale jen pro vaši lásku ke strýci Martinovi. Napřed mi slibte, že nikomu nic neprozradíte z toho, co vám řeknu!“

Hejtman i Kubik řeknou téměř souhlasně: „Slibujeme!“

„Dobrá, tak poslouchejte. Z vedlejší komnaty vede tajná chodba k hradbám. Tou se snadno dostanete z Prahy.“

„Bravo! Zítra po službě přivedu doktora!“

„Zítra, pane hejtmane, bude už pozdě!“

„Proč by bylo pozdě?“

„Proč? Můj křišťál předpověděl, že mistr se zdrží ve Štiříně do zítřejšího večera!“

„Je tedy dost času!“

„Není, chodba končí pod obrubou hradeb a bezpečně se dostanete dolů jen v noci. Půjdete-li až zítra, mistra ve Štiříně nenajdete!“

Alfréd rozpačitě, pohodí palašem.

„Potom ovšem nevím…“

Vtom vykřikne rozčileně Kubík: „Já půjdu, půjdu hned, pane strýčku!“

„Ty?… A co doma a co špitál?“

Kubík mlčí, na to vůbec nepomyslil.

„Nemohl byste, pane hejtmane, Kubíka omluvit?“

„O omluvu by nebylo!“

„Ale co řekne tetička a strýček, když nepřijdu domů?“

„Mohl bych třeba říct, že musíš zůstat ve špitále i na noc,“ navrhuje Alfréd.

„To ale nebude pravda!“

Alfréd pokrčí rameny.

„Jak chceš. Víc ode mne nechtěj. Možná že právě tahle svatá lež, jak to u vás v řádu jmenují, zachrání strýce Martina!“

„A co špitál?“ zeptá se Kubik.

„Ohlásím tam, žes nemocen.“

„Já tedy půjdu!“

Náhle Alfréd dupne.

„Ne, přece jen tě nemohu pustit! Co když se ti něco stane?“

„Dám na sebe, pane strýčku, pozor.“

„Ne, chlapče, nejde to!“

Předem smluvená hra přináší přesně takový účinek, s jakým bratři počítali. Kubík už na nic jiného nemyslí, jen aby směl jít. Když hejtman stojí tvrdohlavě na svém, obrátí se nakonec o pomoc k Filipovi.

Ten předstírá účast. Navrhuje to i ono, až najednou se uhodí do čela.

„Mám znamenitý nápad, pane důstojníku! Nemohl by jít s Kubíkem nějaký sloužící?“

„Hm, to by snad šlo. Počkejte, přivedl jste mne na dobrou myšlenku. Potřebuji vypravit posla k moravské armádě. Dělalo mi hlavu, jak ho dostat z Prahy. Co kdyby použil vaší tajné chodby? Měl bych po starosti, a zároveň by můj posel doprovodil Kubíka do Štiřína. Souhlasíte?“

„Je to důvěryhodný člověk?“

„Bude mlčet jako hrob!“

„Dobrá, ať je po vašem.“

Hejtman kývne na Kubíka, pozdraví zraněného a odkvačí. Zraněný vyhledá mezi haraburdím husí brk.

„Sestavím ti zatím doporučující psaní pro mistra.“

Pero začne skřípat na papíře a Kubík tiše sleduje, jak na listě přibývají vysoká špičatá písmena. Pak zalepí Filip psaní.

Venku břinkne ostruha a zazvoní palaš. Vzápětí se objeví hejtman a za ním chlapík. Těžko lze uhodnout jeho věk. Možná třicet, snad i víc. Hejtman ho postrčí před Kubíka.

„Tak to je, Kubíku, tvůj průvodce!“

Chlapík, jistě ze zvyku, pohodl kšticí, která plane jako sláma na slunci, a upřímně se na Kubíka pousměje. Natáhne ke Kubíkovi ruku a prudce zamrká.

„Jsem Toník Mara.“

Kubík utopí tlapku v jeho selské dlani a pocítí k tomuto rozložitému, pomenšímu chásníkovi ve vysokých botách důvěru.

Hejtman ukáže na Kubíka.

„Do Štiřínského zámku mí ručíš za jeho bezpečnost!“

„Buďte bez obav, Milosti!“

„Svůj úkol znáš?“

„Znám, Vaše Milosti!“

„Tady je doporučení pro mistra,“ podá mu Filip dopis, který před chvílí dopsal.

Hejtman vytáhne z kapsy malou čtverhrannou obálku, opatřenou pěti zelenými pečetěmi.

„Toto je dopis pro maršála! A teď… Kubíku, i ty, trochu si odpočiňte. Před svítáním vyrazíte!“

„Ach jé! To už mám zase vstávat?“

Kubík s povzdechem otevře oči. Připadá mu, že si právě lehl. Ale Mara se naklání nad ním, připraven na cestu. Mrzutě se vzchopí a přikročí k fámulově posteli.

„Pánbůh vám zaplať, že jste nám pomohl!“

„Poděkuješ mi teprve, až uvidíš, jak jsem ti poradil.“

Fámulus to řekne s tak podivným důrazem, že se na něho Kubík rychle podívá, ale Filip ani nemrkne. Naopak v chabém světle svíčky se zdá, že se tváří dobromyslně. Sedí na posteli a dává poslední rady na cestu.

Zato hejtman je už netrpělivý. Čeká ve vedlejší místnosti u krbu a neustále pobízí. Konečně jsou hotovi. Kubík naposledy zaváhá před otvorem.

„Tak půjdeš už konečně!“

Pokřižuje se a vleže za strýcem a za svým novým, průvodcem do díry. Po uklouzaných stupních sestupují klenutou cihlovou chodbou do podzemí. Hned zpočátku je ovane ztuchlost a vlhkost. Drobounké světýlko kahance je jako červený jazýček, který olizuje černočernou tmu.

Cihlovou obezdívku brzy vystřídá průchod vtesaný v pískovci, a kde není kámen, podepírá stěny dřevěné roubení. Podlaha je nerovná, samý hrbol, místy se musejí sehnout. Kmitnutí ocasatého stínu a tichý šelest zlověstné naznačí, kdo tu pobývá. Kubík s Marou se drží i při sobě a nejistě kladou nohu za nohou. Zato Alfréd vyšlapuje jako na ulici.

Pojednou se začne chodba zužovat, skoro se přimkne na jejich ohnutá záda a vzduch se citelně ochladí. Paprsek světla dopadne na stočené lano, které připomíná tlustého, hada. Zatímco hejtman s Marou lano roztáčejí, přistoupí Kubík zvědavě k díře a nakloní se nad krajem.

„Chceš spadnout?“

Kubík, poděšen hučícím vichrem a neznámou hlubinou, bázlivě couvá od otvorů. Nejraději by se vrátil. Pozdě! Mara už má smyčku kolem pasu a hejtman připevňuje konec lana do železného kruhu, zapuštěného do stropu.

„Přidržuj se zdi a křikni, až budeš dole!“

Mara mizí v temnotách a Kubík vytřeštěně pozoruje, jak hejtman popouští napjaté, houpající se lano. S hrůzou naslouchá, jak lano vrže a praští a jak se drolí kamení.

„Haló, slyšíte? Už jsem na zemi!“ nese se zdušené nahoru.

Je řada na Kubíkovi. Strachem zsinalý a s úzkostí čeká, až hejtman vytáhne lano a až ho přiváže.

„Od zítřka, vždycky touhle dobou, tu na tebe i na doktora počkám. Tady máš na cestu!“

Strčí mu do kapsy tři zlaťáky a spustí ho do otvoru. Kubík se křečovitě chytí provazu a zavře oči. Vítr s ním kymácí ze strany na stranu a ostře ho smýká kolem šancí. Po chvíli se podívá dolů a raději zavře oči. Připadá mu, že se vznáší nad propastí. Vtom dosedne na zem a Toník ho chytí do náruče. Rychle mu pomůže ze smyčky a škubne lanem.

„Všechno je v pořádku. Milosti!“

Nad nimi se tyčí cihlové šance, pouze stěna, po které se spustili, je kamenná a vystupuje; kupředu. Snad je to zbytek starého opevnění. Mara se snaží rozpoznat, kde jsou. Tuší, že je před nimi svah.

„Raději se mne, mladý pane, chyťte, ať se neztratíme! Jen opatrně, abychom si přitom nezlámali nohy. Musíme najít Botič. Nedělejte hluk, ať nás nechyti!“

„Kdo by nás mohl chytit?“

„Naši, Prajzl, jedni jako druzí, všem se musíme vyhnout!“

Půda, napitá deštěm, se změnila v záludnou klouzačku. Marně se pokouší Toník zachytit se některého křoviska nebo trsu trávy; Kloužou po stráni, řítí se jako dva balvany. Bezmocně prolétnou kolem rozšumělé vrby a výsledkem je dvojí žblunknutí.

„Tak, Botič si nás našel sám!“

„To je zi-zi-zimá!“

„Pst!“

Poblíž zašustí kroky. Oba se přikrčí za vrbu.

„Slyšels?“ ozve se nad nimi. „Něco pláclo do vody!“

„Nemudruj pořád,“ zazní bručlavá odpověď. „Věčně slýcháš duchy lítat.“

„Střelím do vrboví!“

„I to to! Jen na nás poštvi modrokabátníky!“

Hlasy se vzdalují a Kubík s Marou jsou docela promáčeni.

„Proč jsme se neprohlásili, vždyť to byli naši!“

„Nedivil bych se, kdyby nás považovali za špióny.“

„Vysvětlili bychom jim, co a jak.“

„Jestli by na to byl, mladý pane, čas. Ve válce se napřed střílí a teprve potom vysvětluje!“

Pracně se vyškrábou na břeh a otřepou se jako dvě psiska. Potom vykročí proti proudu Botiče. Objeví v nevelké vzdálenosti od potoka pohodlný úvoz, zapadlý ve vysokých mezích. Hned se jim šlape líp. Jen kdyby jim nebyla zima, pořád jsou ještě jako vodníci.

„Takhle dýmku kdybych si moh zapálit,“ zatouží Mara. „Nejde to! Někdo zahlédne ohýnek a bude zle!“

„Jakpak jsme asi daleko z Prahy?“

„Tiše!“

Mara tiskne Kubíkovu ruku a rychle ho táhne k houští na mezi. Vpředu je slyšet zařehtání koně.

Ještěže jsem si nezapálil, pomyslí si Mara, když už leží v bezpečí. „Počkejte tady, mladý pane, podívám se, kdo to tam je!“

Neslyšně se odplazí a Kubík ho postrašeně sleduje, dokud mu nezmizí z očí.

„Tak, teď jsem sám! Co když se Marovi něco stane? Co budu dělat?“ tiše hovoří.

Mara se znenadání vynoří jako duch.

„Jsou to Burkuši. Přepadli nedaleko nějakého kramáře a tahají se o jeho krosnu. Jakýsi Rudohlav prý ji rád koupí. Banda!“

„Nemohou nás slyšet?“

„Jsou pryč!“

Kubík se nadzdvihne na loktech. V dálce zaniká dusot kopyt.

„Honem odtud!“

„Nepospíchejte tolik, mladý pane, přece tu nenecháme toho ubožáka, kterého přepadli.“

Mara už je zase pryč. Kubík se neochotně klátí za ním.

„Co je mi do koho. Ať se každý postará sám o sebe!“

Vtom Mara vykřikne, málem zakopne o nehybnou postavu.

„Proboha, snad ho nezabili!“ Rychle se shýbne. Žije! Potřeboval bych kapku vody. „Mladý pane, nedoběhl byste do potoka?“

Kubík poslechne bez reptání. Stydí se tak trochu za své sobecké myšlenky. Strýček by se jistě nerozpakoval ani chvilenku…

Když jde potřetí, neznámý se pohne. Mara mu šplíchne zbytek vody do obličeje. Muž rázem procitne a v mžiku je na kolenou.

„Pro všechno na světě, velkomožní páni, nikomu jsem nic neudělal, jen pro boha jediného mne nezabíjejte, milost, milost!“

„Buď zticha! Chceš na nás přivolat ty sršatce?“

Chlapík se posadí a bázlivě pootočí hlavu vzhůru.

„Vy mě chcete zamordovat?“

Mara si smíchem mlaskne.

„Copak jsme nějací mordýři?“

„Vy neráčíte být páni Burkuši?“

„Zpozdilče, myslíš, že bychom se obtěžovali domlouvat se s tebou česky?“

„Ó, sláva Hospodinu! Taková rána, země jako by se pode mnou propadla.“ Znenadání přestane brebentit a překotně hmatá kolem sebe. „Pro rány egyptské – moje krosnička!“

„Jaká krosnička?“ zeptá se Kubík.

Neznámý vyskočí, jako by neslyšel, a začne pobíhat sem a tam.

„Ach, moje krásná krosničko! Můj poklade, šálem, ozvi se! Nechť mi usekají nohy i paže, Jen se mi vrať, moje požehnání! Ó jé, ó jé, kde jsi!“

„Tak dost!“ okřikne ho Mara. „Krosnu ti ukradli Burkuši.“

Neznámý se zarazí, ale pak spustí naplno. Plačtivě naříká a neustále přitom vyráží nesrozumitelné výkřiky.

„No, snad to není takové neštěstí. Co kdyby tě zabili?“

Chlapík ustane a odevzdaně svěsí hlavu.

„Vy mně nemůžete rozumět, velkomožný pane. Krosna má větší cenu než můj život!“

„To zase neříkej.“

„Vy to, velkomožný pane, neznáte. U nás v rodě všichni na ni střádali. Zákon dovoluje usadit se doma jen nejstaršímu. Ja, ja, velkomožní páni, jsem jen ubohý žid, Faitla Torny z Libně mladší syn Markus, ale říkají mně Marek.“

„Uvidíš, že se to spraví!“

„Oj, velkomožný pane, kdybych věděl, kde mám hledat krosničku!“

„Povím ti to. Bude ji mít Rudohlav. Na vlastní uši jsem slyšel, jak se na tom ti Burkuši smlouvali.“

„Ó, ó, to je dobré, poníženě děkuji, velkomožní páni, o Rudohlavovi už jsem slyšel.“

„Tohle scházelo,“ hučí Kubík rozzlobeně. „Kvůli nějakému židovi a jeho hloupé krosně se nehneme z místa.“

„Pán si jistě už poradí sám,“ vyhrkne vztekle. „My už abychom radši odešli.“

Jak to řekne, s chutí by se kousl do jazyka. Kramář se nahrbí, jako by ho švihl bičem. Zato Mara do sebe pohněvaně vtáhne vzduch, až to hvízdne.

„Půjdeme všichni společně,“ prohlásí důrazně. „Jestli mladý pán tolik pospíchá, může jít napřed! A abych nezapomněl, já nejsem, Marku, žádný velkomožný pán! To jako já!“ Okradkem pohlédne na Kubíka. „S pány ať se bratříčkuje ten, komu se to líbí. Nikdy jsem pánem nebyl a nebudu, rozumíš! Proto jsem pro každého jen Toník.“

Kubík cítí, že výtka platí jemu, a neodváží se ani muknout.

Kramář pookřeje.

„Ó, pán Toník příliš poctívá chudého žida. A že se odvažuji, kam se velko… pán Toník i tuto mladý pán ráčejí ubírat?“

„Nejdřív musíme, hochu, do Štiřína pro doktora Kytla.“

„Ja, ja… do Štiřína…, vím, vím, k velkomožnému pánu hraběti Salmovi… a zná pán Toník postavení Burkuše?“

„No,“ začne nejistě Toník, „moc toho nevíme,“

„Ts, pán Toník odpustí. Ale s takovou vědomostí vleze Burkuši akorát do náruče, jestli pán Toník a mladý pán ráčejí dovolit, štipek je povedu… alespoň tam, kde už budou v bezpečí.“

„Jestli dovolíme. Jdeme!“ rozhodne krátce Mara a s Markem po boku vykročí. Kubík kluše schlíple za nimi. Moc rád by napravil své povýšenecké chování, ale nikdo si ho nevšímá. Navíc ho trápí strach. Vládne ještě noc a příroda je plná tajemných zvuků.

„Aby tak nějaké strašidlo… Pánbůh s námi a zlý pryč!“

Záhy opustí Marek pohodlný úvoz a zaboří na úzkou stezku, plnou záludných kamenů a kořenil. Jejich putování je nyní samé klopýtání. Mara se baví s Markem, a Kubík jako by tu ani nebyl. Připadá si strašně osamělý.

„Já už nemůžu,“ zakňourá nakonec ochable.

„Musíte se vzmužit, mladý pane, do rána musíme být na hony od Prajzů!“

Vida, jak cize to říká.

Kubík se mrzutě kousne do rtů a jde dál. Pojednou se poleká.

„Hú, hú, hú,“ ozve se zlověstně blízko. Až mu mráz přejede po zádech.

„Slyšíš ji, potvůrku?“ usměje se Mara na Marka a pomocí kornoutů z dlaní k nerozeznání napodobí zahoukání.

„Ja, ja, tetička sova umí nahnat strach. Ale pán Toník je umělec, haš! Kdybych nevěděl, že podruhé houkal on, zaručoval bych se, že tetička sova sedí vedle mne!“

Kubík si oddychne, ale nic neřekne.

„S židem si povídat nebudu, a vůbec nebudu mluvit,“ utrousí pro sebe,

„Jestli chceš, Marku, ukážu ti, Jak se láká jiná zvěř, třeba tetřev, srnec, nebo i jelen a koroptev.“

„A divokého holuba by pán Toník taky uměl přilákat?“

„La, la,“ zaklokotá Mara vesele. „Taškáři, asi víš, jaká je to lahůdka. Divoký holub není domácí husa. Kamaráde, já už něco zvěře odlákal vrchností před nosem, ale divoké holuby jsem chytil všeho všudy dva.“

Kubík se nesměle zeptá: „Vy jste se nebál tajně lovit, pane Toníku? Vždyť vrchnost…“

Mara se ostře ohlédne, ale když vidí Kubíkův prosebný výraz, sleví ze své upjatosti.

„I co! Věčně mají mít páni vrch a my bídu?“

Kubíkovi je jedno, co povídá. Důležitější je, že ho neodbyl.

Nad hlavami jim švihne hbitý stín.

„Upír,“ jektá třaslavě Marek a Kubík rychle přitáhne kabátec k tělu.

„Proboha! Aby nám tak vysál krev.“

„Hloupá pověra,“ odtuší klidně Mara. „V životě jsem neviděl, že by netopýr někomu ublížil.“

„Ó, ó, pán Toník je nebojácný, noc ale noc má svá práva. Teď je vláda duchů i démonů.“

„Já mám kouzelný amulet,“ vzpomene si Kubík. Napadne ho, že teď je vhodná příležitost, aby napravil, co způsobil svou prostořekostí. „Já vám ho, pane Marku, dám, chcete?“

„Dejte pokoj s amulety,“ vmísí se Mara do hovoru. „Ostatně, za chvílí se už bude rozednívat.“

Kramář neřekne nic, ale zdá se, že ho nabídka potěšila.

Kubík prokazuje kramáři i Marovi řadu drobných úsluh, jen aby si je udobřil. Mara se však tváří, jako by to nepozoroval, a Marek přijímá jeho pozornosti s poníženým odstupem. A zatím, jak Mara předpovídal, začíná nabývat ranní světlo na síle. Teprve nyní si mohou pořádně prohlédnout Marka. Kubík po něm pokukuje s nedůvěrou. Kramář je o málo starší, ale vytáhlejší a slaboučký jako voština. Obnošený kaftánek na něm visí jako skořápka na vyschlém oříšku. Žlutá páska na pravém rameni křiklavě prozrazuje jeho původ.

Chudáček… má takové chatrné hadýrky… a ani boty nemá, myslí si Kubík.

Chlapík, oceňuje ho v duchu Mara, ví, co chce!

Kramář, jako by cítil upřené pohledy, otočí k nim kulatou hlavičku s řídkými vousy na bradě. Jeho bystrá očka se rozehrají.

„Na šaty a obuv doma nezbývá, otec nám dal ale veliký majetek: umím číst, psát a počítat!“

Vida, pomyslí si Mara, nezmýlil jsem se.

„To je toho,“ ušklíbne se Kubík potají.

Nemůže porozumět, že to, co je pro něho samozřejmostí, mohl kramář získat jen s největší námahou.

Světlo získalo vládu nad tmou, a to je hned veseleji. Ve svěžím ranním větříku mizí únava a nohy samy od sebe tancují. Mara sežene po kapsách ocílku, hubku, křesadlo, špetku tabáku, dlouhou troubel a pokouší se vykřesat z vlhkého nádobíčka jiskru. Když po delší chvíli vyskočí ohýnek, labužnicky vtáhne do sebe dým. Všimne si, jak tráva hladí Markovy nohy, neodolá a také se zuje. Kubík to také zkusí a brzy se mu zalíbí běhat bosky.

Před ním se zatřepetá páví očko. Poletuje a láká k souboji. Na chvilku se usadí na květu a roztáhne purpurově sametová křidélka s tmavým vyložením. Kubík poskočí za ním a paví očko povyrazí o kousek dál. Zleva doprava, a zase vpřed letí rozpustilý hon.

„Mám ho!“

Pootevře ruku a praví očko zaplachtí vysoko ve vzduchu. Marek cosi volá. Je to výstraha. Kubík se k němu zachoval nepěkně, ale na to už teď nemysli, nemůže přece nechat urozeného panáčka, aby se utopil v bažině. A že je tu nevinně vyhlížejících bažin ažaž, to ví moc dobře. Kubík, propadlý lovecké vášní, neslyší. S kloboučkem v ruce se plíží k překrásnému otakárkovi. Rázem ho nechá být. Před ním se třpytí veliká zelená ještěrka. Bleskurychle na ni hodí klobouček. S povystrčeným jazýčkem odkrývá kousek za kouskem tříroháček, ale po ještěrce ani potuchy. Zklamaně se vrací k Toníkovi a Markovi. Náhle mu projede noha mokrou trávou hluboko do vláčného bochánku.

„Mladý pán musí dávat pozor!“ křičí Marek a běží mu na pomoc. Kubík pokulhává za ním a lýtko má až ke kolenu černé od bláta.

„Měl jste poslechnout Marka,“ pokárá ho Mara, „ještě byste se nám tu utopil!“

„Pán Toník to říká košer, nedávno se tu utopil valach i s povozem. A v noční době kór by sem nikdo nešel. Řádí tu duše umrlých robátek.“

Kubík, který provinile mlčí, okamžitě zapomene na kázání.

„A víly, víly! Jsou tu také?“

„Ó, ja, ja, jakpak by ne! Víly, divoženky, hastrman, hejkal a ohnivý muž. Nechť si ráčí mladý pán povšimnout věžičky před námi. Nic pro nic tam neříkají v Strašících!“

Strašidla, zjevení a hrůzostrašné historky –, tom vypravuje Marek k smrti rád. Rázem ztratí svou poníženost a s náramnou výmluvností se rozpovídá o nadpřirozených zjevech. Zná kdejakou pověst: a každé skálopevně věří, že Kubík napjatě poslouchá, není třeba připomínat.

Stroužek mlhy na obzoru, to jsou víly. Zrána prchají do lesů. Vedle, ta záře, tam prý vysedává ohnivý muž. V mělkém korýtku uhání mezi olšemi potůček. V olších se schovává hastrman a veliký černý kámen uprostřed vody je ještě mokrý od jeho fráčku. Až se kámen propadne, jistojistě nastane konec Prahy. Do vysoké trávy zalezla zakletá světýlka a blýskavé parmičky s člověčíma očima jsou duše utopenců. Ani zestárlý mlýn s dýchavičným kolem hrčlákem není jako jiný. Na zpráchnivělém stavidle se v noci zjevuje dědek dnešního mlynáře. Ukrádal prý lidem z mletí, za to nemá ani po smrti pokoj. O půlnoci se prý posadí nad zdvihadlem a ve mlýnici to hučí, sténá a skřípe jako o zemětřesení. A za Strašicemi Marek zná i místo, kde zahrabali židé tajně onoho podivuhodného hliněného panáka, Golema.

Kubík se dlouho ohlíží po starém mlýnu, po zrádných lučinách, na kterých tancují víly a rejdí strašidla. Nedaleko za rybníčkem se Marek zastaví.

„Heš, velkomožní páni, musíte vpravo, k Hostivaři. Jen přes dědinu neradím se pouštět, ostává tam pruský udavač!“ Podrobně vysvětluje, kudy třeba bezpečně jít. „Heš, Štiřín snadno poznáte podle dvou rybníčků vedle sebe!“

Mara rozpačitě rýpne špičkou nohy do země.

„Kam se, chlapče, vrtneš? Poď s námi!“

„Ano, ano, pane Marku, pojďte s námi,“ zaprosí Kubík. Vůbec už nemyslí na to, jak zpočátku shlížel na kramáře svrchu.

„Ja, ja, rád bych šel, ale pán Toník i mladý pán uzná, musím za Rudohlavem a za krosnou.“

„Ale vždyť tě Prajzi zabijí!“

Marek odevzdaně rozpřáhne ruce.

Mara se už nepokusí dál ho přemlouvat.

„Přeji ti štěstí, hlavně abys našel tu svou krosničku,“ loučí se smutně.

„A hlavně, abyste ve zdraví pořídil,“ dodá Kubík.

„Nechť Všemohoucí požehná kroky pána Toníka a mladého pána, aby se jim nic zlého nestalo!“

Pomalu se rozejdou a Kubík se otáčí za kramářem tak dlouho, dokud nezmizí za sehnutými vrbami. Stoupají vyběleným úvozem kolem Strašte do kopce a do zad se jim začíná opírat májové slunko.

Někde v dědině klinká poledne. Kubík hlasitě vzdychne. Snad se do Štiřína dnes ani nedostanou. Mara se zastaví a ohlédne se po něm.

„Pojďte,“ řekne povzbudivě.

Kubík si odevzdaně odhrne pramínek vlasů z čela a jako po ránu sundá botky.

To je hrůza! Celé dopoledne se trmácejí po nejzastrčenějších stezičkách. Marek to myslil dobře, kolikrát cestou zahlédli na silnici Burkuše. Ale kdo to má vydržet!

Najednou Mara radostně vykřikne.

„Mladý pane, rychle!“

Dobelhá se k němu s botkami v rukách. Rázem z něho spadne polovička ochablosti. Mezi vysokými stromy vyhlížejí vesele nalíčené chaloupky s doškem.

„A je to Štiřín?“

Mara vystoupí na špičky a pátravě zacloní oči. Napadne ho, že pod korunami stromů by mohl být nepřítel. Vtom ho chytí Kubík za ruku a ukáže ke vsi.

„Tratata, sláva, sláva, už jsme tu – rybníčky!“

Z radosti obtančí Maru po jedné noze. Mara už rybníčky také vidí, i zámek, který se probělává v zeleni. Nemyslí už na opatrnost a pospíchají k dědině. Brzy se přimkne cesta k zámecké zdi a jen svou šíří ji odděluje od většího rybníka.

Kubík poskočí, bujně setne botou hlavu několika kopřivám při zdi a potom pomaloučku slézá k vodě. Oj, to je rozkoš, když nohy šlápnou do měkoučkého bahna. Nad kotníky zacvrlikají bublinky a z travnaté výspy žblunkne pod hladinu vystrašený skokan.

Mara stojí před zámeckou bránou a už poněkolikáté ho volá. Naposledy zašplouchá nohama sem tam a lítostivě vyleze. Zasměje se, když shledá, že má prsty olepené bahnem. Zběžně si otře nohy v trávě a drobnými krůčky pospíchá za Marou.

Za ozdobnou mříží je malé nádvoří, které z poloviny obklopuje zbrusu nový zámeček, vyhlížející jako křehký kavalír. Křídla má natočena kupředu. Mezi hlavní budovou a levým bokem je obloukovitý podchod a za ním prokukuje rozlehlý park.

Společně otevřou polovinu brány a nesměle se protáhnou dovnitř. Nábožně dojdou k průjezdu uprostřed zámku a zastaví se u dveří. Mara stiskne kliku, ale je zamčeno. Ani když zabuší klepadlem, nikdo se neozývá.

„Snad budeme musit vzít zámek šturmem!“

Kubík si sedne na kulatý záhon před průjezdem a pohodlně se opře rukama o zem.

„Mladý pane, propána, co děláte, vrchnost nám dá!“

„Já hned vstanu,“ protáhne se unaveně Kubík a hlava mu poklesává. Mara bezradně máchne rukou, odstoupí o pár kroků a zkoumá terasu nad průjezdem. Nikoho nespatří.

„Spí, umřeli nebo je doopravdy někdo zaklel?“

Obejde průčelí a přitom zahlédne za mřížemi známou postavu. Podívá se pozorněji, ale postava je pryč. „Asi se mi něco zdálo.“

Náhle zbystří sluch. V zámku zarachotí klíč. Vzápětí vyleze zevnitř sluha a s rukama v bocích se vrávoravě rozkročí. „Jedeš z toho záhonu, uličníku!“ zahuláká německy.

Kubík vyletí Jako péro a Mara se rychle vrátí.

„To je zámek Jeho Milosti pana hraběte Salma?“

„Jo, co mu chceš?“

Hrubý hlas a sluhův zjev Maru zarazí. Tohle má být hraběcí sluha? Rozepjatá halena a tmavé spodky s plandavou zástěrou jako do krčmy. Zato má jistě sílu za dva! Tlapy jako kovadlinu a šíji jako býk. A k tomu lotrovský, rudý obličej a kalné, vodové očí. Něco ho napadne a podezíravě zamrká.

„Rád bych mluvil s panem hrabětem.“

Naschvál to řekne česky. Sluha trhne ramenem, že nerozumí, a dopálen dlouhým prohlížením vztekle zavrčí:

„Táhni odtud a ten tvůj kluk taky!“

„Němec jako poleno a ne zdejší,“ řekne si Mara, „ten strašný přízvuk!“ Spěšně protestuje: „Počkat, kamaráde! Napřed musíme mluvit s panem doktorem Kytlem!“

Komorník odmítavě ohrne rty.

„Žádnýho takovýho doktora neznám!“

Lže? Nejspíš! Možná že to má nařízeno. Takových asi je, co by chtěli, aby je léčil Kytll Není divu, že se nechává zapírat.

Chlap pohne hlavou a pod odstávající parukou se mu neodbytně protlačí rudé chmýří.

„Poslyš, příteli, nesu Jeho Milosti zprávu!“

„Tak bych to řek hned!“

Neurvale mu vytrhne psaní z ruky a s bouchnutím zmizí ve dveřích.

„To jsou podivné způsoby!“

„Myslíte, pane Toníku, že tu doktor Kytl není?“

Mara nedůvěřivě mlaskne.

„Nelíbí se mi to. Něco tu neklape.“

„Jen aby tu byl pan doktor Kytl.“

„Ten chlapík je divný. Jen kdybych věděl, co mi připomíná. Má takový zvláštní přízvuk.“

„Co záleží na přízvuku. Víte, co je všude všelijakých Němců.“

Mara se neklidně rozhlédne. Vtom znovu zarachotí zámek a objeví se komorník.

„Pojďte se mnou! Oba!“ nařídí nevrle, když vidí, že se pohne jen Kubík.

Mara jde za nimi a pořád kroutí hlavou. Vstoupí do nevelké dvorany. Její zadní část vyplňuje široké schodiště, které samo o sobě je uměleckým dílem. Ve výši dospělého muže se rozvětvuje na dvě části. Každá je podepírána sloupem z hnědého mramoru.

Projdou kolem sloupů a zahnou do chodby, v níž je několik dveří. Mara s Kubíkem se zvědavě pozdrží u obrazů, které zdobí stěny. Komorník už na ně čeká u jedněch dveří.

„Pospěšte si!“ poroučí pánovitě. „Tady počkáte, dokud nepřijde pan doktor!“

Mara nahlédne dovnitř a spatří schody do podzemí.

„Cože, to máme jít dolů…,“ začne rozzlobeně, ale nedořekne. Znenadání dostane herdu do zad a bere schody po čtyřech. Současně i Kubík, jako by se ocitl ve svěráku, a než může vykřiknout, řítí se za Marou. Dopadnou na vlhkou zem a nahoře bouchnou dveře. Mara jen vyhekne, protože Kubík mu přistál na žaludku. Když popadne dech, sáhne na Kubíka

„Nestalo se vám nic?“

„Ach ach!“

„Co je vám, uhodil jste se?“

Kubík vzlykne a Mara se namáhavě posadí. Rázem zapomene na roztrpčení, které v něm zůstalo nad Rubikovou povýšeností. Pokouší se zběžně prohlédnout chlapce ve špetce světla, které se prodírá zamřížovaným okénkem u stropu.

„Mladý pane, vzpamatujte se! Co vás bolí?“

Kubík se rozpláče.

„Já se bojím.“

„Diky bohu! je to jen leknutí.“

Společné neštěstí ho s Kubíkem spojuje. Jemně ho uchopí kolem ramen.

„No tak. Přece nebudeme plakat!“

Kubik si otře oči.

„Co s námi udělají?“

„Nic! Určitě si nás s někým spletli. Až to poznají, pustí nás!“

„Ale fámulus v dopise přece všechno vypsal.“

„Snad si mysli, že je podvržený,“ řekne Mářa nejistě.

Já bloud, opakuje si v duchu. Padli jsme do pasti. Ten chlap je Prajz, to je jisté. A určitě tu není sám. Jak nás honem táh dovnitř, když si přečetl psaní. Dokonalé vězení. Čtyři holé stěny a úzké, točité schody. Scházejí tu jen krysy. Jen bych rád věděl, jestli s nimi táhne fámulus, nebo Jestli Je všechno náhoda…

Kubík přetrhne jeho úvahy. Ze zoufalství vyběhne ke dveřím a oběma pěstmi na ně buší.

„Pusťte nás ven! Pusťte nás ven!“

„To nemá smysl, mladý pane.“

Kubík naposledy kopne do dveří a potom se sklesle vrátí a natáhne se na zem. Mara přistoupí k oknu a postaví se na špičky. Když natáhne ruce, dosáhne až k rámu. Chytí se za mříže a rukama se vytáhne vzhůru. Okno je v úrovni nádvoří a naproti je nízká zeď s mříží. Zklamaně seskočí a opráší si ruce. Kubik pravidelně oddychuje. Lehne si vedle něho naznak, ruce dá za hlavu a zavře oči.

Namodralé sluneční světlo je čím dál slabší, až ho vystřídá svit měsíce. Mara se potácí mezi spánkem a bděním a jeho myšlenky se všelijak zaplétají. Náhle se prodere k jeho vědomí objev, který odhaluje záhadu jejích uvěznění.

„Jestli má v tomhle prsty fámulus, potom… potom je s nimi spolčen i hejtman! Vždyť prý je původem Prajz!“ Vyděšeně se posadí. „Jaký k tomu mohl mít důvod?“ Skoro vykřikne: „Dopis pro Dauna! Ale proč mi ho nevzali hned?“ V údivu zamlaská. Rychle pohlédne na Kubíka. Kubík leží na levém boku, ukazováček a palec v koutcích pusy. „Chlapce jistě pustí… snad ho pustí… jaký by na něm mohli mít zájem… Musí dokončit úkol za mne!“

Natáhne ruku, aby ho probudil. Vtom uslyší slabé zavolání zvenčí. Pootočí hlavu a rozezná obrysy postavy. Skokem je u okna.

„Kdo je to?“

„Pro milosrdný zákon boží, tiše! To je pán Toník?“

„Pro všechno na světě… Marek!“

„Ano, jsem to já. Marek, jen poníženě prosím, tiše!“ Marek přitiskne obličej do mříží.

„Ví pán Toník, že v zámku jsou Burkuši?“

„Tušil jsem to!“

„Ví také, že jemu a mladému pánu přišel otevřít Rudohlav?“

„Proto ty rudé čupřiny pod parukou! Rudohlav! Jak jsi nás našel?“

„Ó, sotvinka jsme se rozešli, potkal jsem Abraháma Laibla z Libně. Od něho vím, že je Rudohlav ve Štiříně. Běžel jsem za vámi, ale zastih jsem vás už v zámku. Chtěl jsem volat, ale objevil se Rudohlav.“

„Co si počneme?“

Marek se bojácně rozhlédne a ještě víc ztiší hlas.

„Vzadu v zahradě je přivřené okno. Vlezu tamtudy do zámku.“

„Prajzi tě chyti!“

„Nechyti! Drží je vlno a rosolka. Až ven zaléhá jejích křik, láhve vyhazuji z oken.“

„Proto mě neprohledávali.“

„Pán Tonik odpustí… je čas… mladý pán je tu také?“

Mara přikývne, ale hned si uvědomí, že Marek nemůže jeho pohyb vidět.

„Je!“

Marek spokojen s odpovědí se rychle rozloučí. Mara přiklekne ke Kubíkovi.

„Mladý pane, probuďte se, ale nedělejte hluk. Musíme pryč!“

„Proboha, co se stalo?“

„Prajzi nás zajali!“

Zděšeně zachvění je důkazem, že chlapec dobře porozuměl.

„Nebojte se, venku je Marek a pomůže nám odtud!“

Kubík to hned nevnímá. Není schopen myslit na nic jiného než na Burkuše. Teprve když se trochu uklidní, vzpomene si na Marovo oznámení.

„Tak Marek… zlatý Marek! A já…“

Jako osten ho píchne výčitka, když si vzpomene, jak Markem pohrdal, je rád, že je tma, protože není vidět, jak se červená. Aby zakryl rozpaky, rychle navrhne: „Stoupneme si ke dveřím a budeme poslouchat, zda Marka uslyšíme.“

Ani nečeká, co tomu Mara řekne, a vyběhne po schodech náboru. Mara vyleze za ním. Se zatajeným dechem se přitisknou ke dveřím. Chvějí se hrůzou, že se ozve Markův poděšený výkřik. Stokrát se jim zdá, že venku něco šusti, a pokaždé shledají, že je klamou smysly. Čas se nekonečně vleče. Náhle jako by někdo zašmátral po dveřích.

„Slyšel jste?“ zašeptá Mara.

Kubík si strčí pěst do pusy, aby nevykřikl. Závora klapne a dveře se pomalu otvírají.

„Velkomožní páni, jste tu?“ hlesne kdosi na chodbě.

„Marku!“

Mara ze sebe nedokáže víc vypravit.

„Oh!“ vyjekne kramář, protože Kubík se mu z radosti pověsí na krk.

„Rychle, velkomožní páni,“ pobízí naléhavě, sotva se zbaví projevů vděčnosti, „chyťte se mne…“

Toutéž cestou, kterou sem přišil, dotápou do dvorany.

„Dveře jsou zamčeny,“ upozorňuje šeptem Marek, „ale na protější straně je okno…“ Nedokončí, někdo přichází z druhé strany chodby. Táhne je k mramorovému sloupu. „Sem!“

Natlačí se za sloup a plamen louče rozhrne tmu. Příchozí je sám a opile si pobrukuje: „Drum, drum, lala, la…“

„Rudohlav,“ zašeptá Marek.

Přitisknou se ještě víc k mramoru. Podařený sluha je bez paruky a v ruce se mu klátí láhev vína. Najednou se zastaví a láhev v ruce se mu prudce rozhoupá.

Jakmile je pryč, doběhnou po špičkách k oknu. Mara se pátravě vykloní do měsíčné noci, ale vzápětí se narovná.

„Dobré je to.“

Marek si rozpačitě zamne ruce.

„Na konci parku, drazí páni, je nízká zídka. Tu přelezete a jste venku.“

„Půjdeš přece s námi!“

„Totiž já… nezlobte se, drazí páni, ale já… já musím napřed dostat svou krosničku.“

„Počkáme na tebe.“

„Oj, oj, pane Toníku, nač byste čekali. Já sám nejlíp umím pány Burkuše ošálit.“

„Nechoďte nikam, pane Marku, oni vás zabijí,“ leká se Kubík. Marek však stojí na svém. Nakonec se dohodnou, že počkají na Marka v parku u zídky. Obejmou se jako nejlepší přátelé a pak se rozejdou.

Za chvilku se zastaví na konci parku dva nehlučné stíny. Na třicet kroků od nich podřimuje zámeček a jen v poschodí září dvě okna jako oči. Mara i Kubík s obavami pozorují zámeček.

„Pane Toníku, já se bojím. Nestane se Markovi nic?“

„Hm, Marek není malé dítě. Dovede se o sebe postarat.“

Sotva to dořekne, v zámku jako by vypukl poplach. V oknech se rozkmitají světla, bouchají dveře a začnou práskat výstřely.

„Toníku, chytili Marka!“

„Počkejte…!“

Mara se rozběhne směrem k zámku, ale pojednou se proti němu vynoří udýchaná postavička s krosničkou na prsou.

„Marku…!“

Kramář ukáže v běhu letmo za sebe.

„Rychle pryč! Jdou za mnou!“

Mara se k němu přidá a Marek jen pootočí hlavu.

„Kde je mladý pán?“

„Tu jsem!“

Kubík šel za Marou a teď se připojuje k oběma svým druhům. Bez rozmýšlení přelezou zídku a za nimi se nese zuřivé německé proklínání. Vyhnou se menšímu rybníku, proderou se rákosem a zapadnou do bahniska. Když vybřednou z bahna, ocitnou se v hloží a kopřivách. Poškrábáni a popálen i pádí stále vpřed, dokud hluk pronásledovatelů nezanikne v délce.

Konečně mohou volně vydechnout a nad jejich hlavami zašumí vysoké borovice a jedle, v chřípí ucítí vůni pryskyřice.

V lepší náladě přeskočí mělký potůček a s chutí se pustí do strmé stráně za potůčkem. Záhy ustoupí vodomilné kapradí suché chrastině. Ještě výš proběhne stezka kolem záhonů borůvek, protáhne se malinovým mlázím a mladým smrkovým porostem, pod samým úbočím se rozšíří v pohodlnou cestu a vstoupí do starého lesa. Na Jeho konci lenoší na vysokých stromech měsíc a nad oválnou mýtinou tropí rozpustilá kouzla se svými paprsky.

„Tady je krásně,“ zašeptá Kubík.

Mara s obdivem přivře oči a dlouze se rozhlíží. „Loučka pro srny jako stvořená,“ říká si tiše pro sebe.

Jen Marek polekaně stočí palce rukou k zemi a zrychluje krok.

„Nemohli bychom si chvilku odpočinout?“ zeptá se Mara.

Marek přikývne.

„Jak si pán Toník přeje, zavedu velkomožné pány na bezpečné místečko.“

Kousek popojde, tam, kde je hustší les, a znenadání rozhrne větve a postaví se stranou.

„Nechť pán Toník a mladý pán jdou napřed.“

Kubík se rozběhne a vstoupí na mýtinu.

„Tady můžem bez starosti odpočívat, drazí páni,“ řekne Marek a slavnostně postaví krosnu na balvan. Mara zamyšleně vytáhne z krosny dvě tři tretky, otočí je v rukách a vhodí je nazpět.

„Tak si přece jen dosáhl svého.“

„Oj, lala, pán Toník, stála mě, mrška, skoro život. Rudohlav mě přistih v komnatě, když jsem ji bral. To bylo v zámku vzbouření. Hospodin ale byl při mně, Burkuši sotva stálí na nohou.“

„Ani nevím, Marku, Jak se ti odplatíme…“ Marek udělá prosebný posuněk, ale Mara se nenechá přerušit. „Jen se nebraň, bylo to od tebe moc hezké. Bohužel jsme tam jako na začátku. Kytl na zámku není. Kde ho hledat?“

Kubík pokročí k Marovi. „Snad bychom se mohli někde zeptat…“

„Koho se chcete ptát? Může být stejně dobře v okolí jako na druhém konci světa.“

„Mladý pán a pán Toník se nemusejí nikoho ptát,“ poznamenal skromně kramář, který využije pomlky po Marově prohlášení. „Já o něm vím!“

Oba na něho tázavě pohlédnou.

„Vy, pane Marku…?“

„Proč jsi to, hochu, neřekl hned?“

Kramář omluvně obrátí dlaně proti nim.

„Velkomožní páni nechť ráčí prominout, ale nebyl na to čas. Můj přítel Laibl mě zpravil, že pan doktor Kytl prý je na Konopišti, na zámku!“

„Toníku, viďte, že půjdeme na Konopiště?“

„Hm, vám se, mladý pane, řekne, půjdeme. Ale co strýček, pan hejtman, a co můj úkol?“

„Proboha.“ zděsí se Kubík. „Už jsem měl být dávno doma.“

„Na Konopiště je, drazí páni, odtud jen kousek. Pospíšíme a večer stihne mladý pán Prahu.“

Mara odloží dýmku.

„Rád bych věděl, kdo s mladým pánem půjde zpátky! Já už dál nesmím odkládat svůj úkol!“

„Když se mladému pánu zlíbí, rád ho do Prahy doprovodím.“

Kubík zavýskne radostí.

„Sláva, přece jen přivedu ke strýčkovi pana doktora!“

Mara po krátkém rozmýšlení luskne prsty.

„Dobrá, chlapci, když jinak nedáte. Za Kytlem půjdu ještě s vámi.“

Kramář podle svého zvyku kráčí trochu nahrbeně a nohy šoupe nízko při zemi. Výstražně zvedá ruku a tiše oznamuje: „Teď musíme opatrně, nedaleko je pruské ležení.“

Po špičkách popojde asi dvacet kroků k hustému křoví a vleze do něj po kolenou. Potom kývne na své přátele a všichni tři ulehnou vedle sebe na břicho. Marek zvolna rozhrne větve.

Stačí natáhnout ruku a jsou v pruském táboře. Právě odtroubili ranní čepobití. Mezi stany pobíhají Burkuši, smějí se, klábosí a také pošťuchují. Někteří se ještě ospale protahují, jiní nevědí, jak nejlépe vybít svou čilost. Největší chumel je u dřevěných žlabů na okraji tábora. Voda stříká na všechny strany, lidé prskají a jeden pokřikuje na druhého.

„Tak tohle jsou Prajzi,“ diví se zklamaně Kubík. Měl o nich jinou představu.

V blízkosti keře přechází hlídka. Dva vojáci s čepicemi, které se podobají biskupským mitrám. Bodáky mají na puškách a toporně odměřují krok za krokem.

„Rychle pryč,“ zašeptá poplašeně Kubík a už je na kolenou.

Mara ho přitlačí rukou k zemi a ukáže na džbery, které nesou.

„Nevidíte, že jdou pro vodu?“ tiše zasykne.

Skupinka mine houštinu bez povšimnutí a za chvilku se vracejí s vodou. Vojáci svorně nadávají, že pro nějakou hloupost je zase pohotovost. Vtom zazní trubka a vojáci se dají do běhu, aby byli v táboře včas.

Jako mávnutím čarovného proutku zmizí proudy naháčů. Také smích umlkne. Objevují se vysoké kamaše, modré kabátce, zvláštní biskupské čepice a upjaté postoje. Před největším stanem s roubenou podsadou se staví po dvojí řada vojáků. Každý z nich drží plechovou misku a stranou stojí poddůstojník. Ani by nemusel mít třírohý klobouk s barevným lemováním, a poznalo by se podle tváře, s kým má kdo čest. Rotmistr má ale nejen klobouk, navíc ještě i hůl. V pravidelných přestávkách klepne holí o zem, ze zástupu se oddělí první dvojice a toporným krokem přistoupí k výdejně.

„Drazí páni, za nic bych s nimi neměnil svou krosnu,“ říká tiše Marek.

„Vojančina je smutné řemeslo,“ připojuje Mara. „Z komisárku koukají jizvy, šrámy a žebrácká hůl!“

„Strýček Alfréd je také voják a takhle si nikdy nestěžuje,“ odporuje nesměle Kubík.

„Inu, bodejť by si stěžoval,“ ušklíbne se Mara. „Oficír je pán a voják je otrok! U Prajzů prý se oficír bez predikátu ani neobejde.“

„Já si myslím, že to jinak nejde,“ prohlásí Kubík po chvilce přemítání, „milostivá císařovna bojuje přece za svatou věc.“

Mara rýpne loktem do Marka.

„Co tomu, hochu, říkáš?“

Marek rozpačitě pohladí řemen krosničky.

„Ja, ja, pán Toník, já vojně nerozumím. Já jen vím, že boháč musí hlídat tolary a chudák nastavovat kůži.“

Mara najednou změní rozhovor.

„Raději zmizíme, než vyhlásí ranní rozkaz. Pojďte!“

Vylezou z křoví, ale Kubík rozmrzele mlčí.

„Co ti dva vědí o vojně? Burkuši chtějí rozebrat naše království a jim je to jedno.“

„Nemyslete si. Kubíku, že mně na naší zemi nezáleží,“ začne pojednou Mara. Kubík sebou trhne. „Kdyby císařovna bránila jen Čechy, spánembohem, ať brání! Vlastně jen proto jsem v jejích službách! Naneštěstí císařovně jen o Čechy nejde! Jako Bedřich chce urvat pro sebe větší slávu a moc!“

Totéž říkává i strýček, pomyslí si Kubík zaraženě. „Bič“ ale tvrdí opak – jak to vlastně je?

Obrátí se na Maru, ale zdá se, že nemá chuť pokračovat. Je zaujat novým objevem. Povšiml si, že kramář se pořád ohlíží a nějak divně pospíchá.

Mara přemýšlí. Že by měl strach z Prajzů v zámečku? Pohotovost! No ovšem. Mluvili o ní vojáci v táboře. Bojí se snad, že je to kvůli nám…?

Kubíka zarazí Marova nemluvnost. Ať se ptá na cokoli, neodpovídá, nebo jen kuse udrobí ano, ne…

Jak se mám Marka zeptat, abych zbytečně neděsil Kubika? přemítá zase Mara.

Marka asi trápí podobné úvahy jako Maru. Nalezne však východisko. Zastaví se, aby na sebe dostatečně upoutal pozornost, pak spráskne ruce.

„Pán Toník a mladý pán hladoví. Ó jistě, jistě!“ Nečeká, co na to řeknou, a překotně drmolí: „Kdyby se pán Toník a mladý pán nehoršili, zavedl bych je k příteli. Zůstává nedaleko. Bohatec není… ó ne,… ale rád pohostí. U něho budou páni v bezpečí.“

„Jsi chytrý, ale mě neoklameš. Máš strach z Prajzů,“ šeptá pro sebe Mara.

Znenadání nastane v houští dupot a praskání, jako by táhl nejméně regiment grenadýrů.

„Prajzi!“ vykřikne Kubík.

Po břiše vletí do vysoké trávy a zaboří hlavu do země. Mara odstrčí Marka a z nouze zvedne ze země kámen. Napřáhne jej proti houštině, ale vzápětí mu překvapeně klesne ruka. Mezi větvemi vykoukne bílá, rohatá hlava obyčejné domácí kozy.

Koza opovržlivě zamečí, až jí poskočí vousisko na bradě, vklouzne na pěšinu a mlsně se natáhne pro zelený výhonek nad sebou. Za ní udýchaně přiběhne malý chlapík. Chatrná košile a spodky špatně skrývají jeho chlupaté ruce a nohy.

Nevidí Maru a Marka, zato spatří Kubíka. Udiveně si setře pot z lysiny nad hubeným růžencem vlasů kol strání. Šibalství rychle zatláčí jeho údiv a chlapík vesele zakřičí: „Vojna tu, každého táhnou na Prajze, a rekrut si lenošivě pochrupuje!“

Mara už to nemůže vydržet a rozkucká se smíchy. Chlapík se otočí a vyvalí oči na Marka.

„To je můj přítel, drazí páni, neračte se na něj horšit, u něj to bez rámusení ani nejde.“

„I ty hubo jedovatá, hladká,“ pleskne se chlapík rozdurděně do stehna, „mám snad přišité hořejší patro k spodnímu, že bych sám sebe neuměl představit?“

V dvorné úkloně se rozmáchne, jako by chtěl rozhazovat kamení. „Nevěřte, blahorodí, že jsem kmán. Hádali byste, co jsem, a přece byste neuhádli! Ševcuju, tesařím, hafanům z kožichu pomáhám, kožky vydělávám, kouzelné natě mísím, hovězinu od krve a potu zbavuji, a přesto mému hradu lidé uhýbají, jako bych byl nějaká smrdihubka. Jako bych já za to mohl, že král Václav, když cechy sdělával, na mistry psího řemesla zapomněl!“

„To tedy bylo od pana krále věru trestuhodné zapomenutí!“ opáčí stejným způsobem Mara a podá mu ruku.

Kubík se zvolna posadí a šeptá si: „Tak tohle je Markův přítel. Ras! Čisté přátelstvo! S člověkem, kterého se každý štítí, který čachruje s čarami a ukládá samovrahy pod šibenici… s tím se mám přátelit? Nikdy!“

Na Kubíkovi se snadno pozná, co si myslí. Také pohodný to uhádne a hluboce se před ním ukloní.

„Vaše Milost promine, že si vás dovoluji pozvat. To jen kvůli těm zatrachtile zlým časům. Poznáme urozeného panáčka na míli a našinec se neodváží k němu pozdvihnout ruku.“

Kubík ucítí trpký osten ve slovech a zrozpačití. Marka jsem taky takhle… a bez něho… probíhá mu v mysli. Rychle přemůže nechuť a vyhrkne: „Ale já k vám přece chci jít!“

Pohodný se znovu ukloní a Mara ho napodobí jako rozený kavalír.

„Jak jste ráčil slyšet, pane mistře, vaše upřímné pozvání se s díky přijímá!“

Marek si potají zamne ruce.

„Dobře to dopadlo. Zkušený přítel jistě bude vědět radu na nebezpečí od Burkušů,“ utěšuje se tichým hlasem a je rád, že seznámení proběhlo tak hladce.

Podívá se na Maru a mrknutí jeho oka mu dá srozumitelně najevo, že si rozumějí.

Nejdřív je zapotřebí chytit kozu. Nevinně se rozhlíží, tam něco štípne, tu se natáhne pro mladý výhonek. Zbytečně nepostoupí ani o krok. Jak se někdo přibližuje, líně uhne a hoduje mlsně dál. Všem už dochází trpělivost, jen koza je čilá.

Posléze ji společně obestoupí a zvolna zatahují kruh. Koza se tváři, jako by se jí to netýkalo. Najednou nasupí s bojovným zamečením rohatou hlavu a rozběhne se rovnou na Kubíka. Kubík ztratí rovnováhu a koza se přes něho přenese bujným skokem. Poté vyzývavě využívá vítězství a beze spěchu si vybírá nejšťavnatější sousta. A když uzná za vhodné, přikluše volně ke svému pánovi a mírumilovně mu zamečí u nosu.

Konečně mohou vyrazit. Vlastně jen popocházet, koza je po celou cestu trápí svou mlsností. A pan mistr ke všem jejím rozmarům mlčí. Podrobuje se jejím vrtochům a slovíčkem se jí neopováží vzepřít.

Kubík je čím dál netrpělivější.

„Ještě žabí skok, vzácní páni, a uzříte můj hrad,“ ubezpečuje neustále pan mistr.

Aby se dostali na pole, musí nejdřív přejít přes vozovou cestu.

„Nemohou nás tu, kmotře, vidět Burkuši?“

Pan mistr s líčeným údivem spráskne ruce. „Marku, pověz sám. Jsou tu Burkuši?“

„Burkuši Jsou teď všude, můj pane… ja, ja, přišly zlé časy.“

„Neděs! A vy, páni, ho neposlouchejte. Snad jednou za uherský měsíc některý z nich k nám zajde pro zázračný škapulíř. A to ještě za večera. Ale teď? Směle můžeme jít.“

Polní mez brzy vystřídá loučka, posetá kopečky krtin. Netuší nic zlého a vstoupí na loučku. V tu ránu je přivítá nepředstavitelný rámus. Marek poskočí a vší silou přitiskne krosnu k hrudi. Mara a Kubík naopak ohromeně couvají.

„To nic, panstvo, to nic,“ hlaholí pan mistr spěšně, „to jsou jen naši psíci.“

„Já už myslel, že na nás jdou Prajzí,“ řekne s úlevou Kubík.

Teprve nyní rozeznávají v hluku písklavé bafání, rozčílené huhlání, dobrácké bafání, nevraživé vrčení, vytí, bručení, krátce a dohromady všechny zvuky, které může vydat psí hrdlo.

Psí koncertování vzrůstá každým krokem, ale už je neděsí. Zanedlouho pan mistr počká, až k němu všichni dojdou.

„Ještě sto kroků, panstvo, a budem pod našim hradem!“

Kubík se dychtivě podívá před sebe, nedůvěřivě se ale otočí po panu mistrovi,

„Tohle a hrad… Dělá si švandu? Vždyť je to barabizna na spadnutí,“ utrousí pro sebe.

Pan mistr však se tváří naprosto vážně, dokonce sebevědomě.

Nizoučká a malá chajda ze dřeva a ze slámy Stářím bokatí a každá strana se naklání jinak. Sláma je shnilá a mezi břevny jsou škvíry, ruka by se tamtudy protáhla.

„Ubožáci,“ zahučí pro sebe Mara. Odkašle si, aby si dodal odvahu. „Nemusí se tu bydlet zle,“ řekne nahlas.

„To bych prosil! Před týdnem jsem všechno nově nalíčil.“

Vtom vyjde zevnitř útlý, černovlasý chlapec, starý jako Kubík, a za ním chundelatý, jako medvěd veliký pes. Chlapec si překvapeně zacloní oči, ale potom vyběhne příchozím v ústrety a chundeláč se těžkopádně klátí vzadu.

„To už jste zpátky?“

Starý na něho pyšně ukáže.

„Tohle je, panstvo, můj Vincík! Víncíku, připrav panskou tabuli, vedu regiment vzácných hostí!“

Vincík našpulí pusu a bezmocně rozpřáhne ruce.

„Táta, jako vždycky, přehání. Kaše už je dávno uvařená.“ Důvěrně přivře oko a kývne na Marka. „Že se, Marku, taky ukážeš!“

Mara nevěří svým očím. Táta a syn… Cizí dva lidé si nemohou být méně podobni… čelo, vlasy, nos, oči… nic po něm nemá… jen ty hadry, co mají na sobě…

Neprozřetelně prohodí: „To je, kmotříčku, váš syn?“

„Vlastní, urozený pane, vlastní, jako že se Řehák jmenuju,“ potvrdí trochu uraženě pan mistr.

Pak se rozzáří. „Je celá nebožka žena.“

„My jsme z Prahy,“ vmísí se Kubík do hovoru. Řekne to s nafoukanou důležitostí.

Vincík na něho pohlédne zkoumavě zpod dlouhých brv. Rubikovo holedbání v něm vzbuzuje prudký odpor.

Jízlivě se zeptá: „Urozený panáček nemá strach z Prajzů?“

„A ty z nich máš strach?“

Vincík pohrdavě cvrnkne do své děravé haleny.

„Co by si na mně vzali?“

„Za rekruta by ses jim třeba hodil.“

„Na mě budou čekat… Určitě! To spíš na vás…“

„Zas už musíš mít poslední slovo,“ napomene ho starý. „Radši kdybys mladého pána řádně přivítal!“ Směrem k Marovi unaveně prohodí: „Říkám vám, celá máma. Pokaždé musí mít prim!“

Vincík uraženě trhne hlavou, významně si otře ruku o spodky a natáhne ji ke Kubíkovi.

„No, vítám vás u nás.“

Kubíkovi neujde posměch v jeho hlase. Zvolna zdvihá ruku a s podáním zaváhá déle než je zapotřebí. Vincík si jeho zdráhání vyloží po svém.

Nejdřív pobledne, ale pak zatne zuby, ucukne před Kubíkovou pravicí, a jako by tu Kubík nebyl, přiklekne ke koze. Kubík nechápavě koukne na Vincíka. Pochopí, že udělal chybu, ale tvrdohlavost ho zcela ovládne. Není zvyklý, aby se takhle k němu někdo choval. Cítí, že mezi ním a ostatními je podivné napětí. Pan mistr se nutí do hovoru s Marou a Marek tiše hladí psa Šmatlíka.

Kubíkovi se ozve špatné svědomí. Po očku mrkne na Vincíka. Ten objímá kozu kolem krku a šeptem jí cosi vykládá. V nejmenším nedává najevo, že by ho Kubík zajímal.

Pojednou sjede rukou ke kozím slabinám. Nechá šeptání a nedůvěřivě je oťukává.

„Nezdá se, táto, že by se Réza dnes moc napásla.“

„I čertovy housle, cigánova muzika, ještě starému tátovi nadávej!“

Vincík zmlkne, jen významně přejede koze znovu po bocích. Pan mistr si rozpačitě hladí holou leb.

„No, jen se podívej. Inu, nenapásla se… bodejť by se napásla. Celý den se proháněla, jako by ji honili střečkové. Ještěže jsem při té honbě nevypustil duši.“

„O všechno abych se staral sám,“ vzdychne Vincík starostlivě.

Všichni se dají do smíchu a pan mistr ztrápeně zdvihne oči.

„Takové mám já pachole!“ Dlouho se netrudí a úslužně rozpřáhne ruce. „Nebudem přece, drazí páni, venku držet vartu! Ať si tu Vincík zůstane, i s tím rohatým ďáblem!“

Aby dodal svým slovům důraz, zavěsí se do Marka a do Mary a táhne je dovnitř. Kubík chvilku okolkuje u Vincíka, ale ten si ho vůbec nevšímá. Nezbývá mu nic jiného, než aby následoval Řeháka, Maru a Marka.

V chalupě je jediná světnice, těžký vzduch, a hlavně hodně psího rámusu. Proti dveřím je okénko, zakryté prasečím měchýřem. Přes polovinu místa zabírá obrovitá pec. U ní je zapuštěna do země lavice a stůl. V rohu je srouben jakýsi kumbál pro psy. Sleželá sláma v druhém koutě prozrazuje kozí útulek. Mezi obytným prostorem a zvířecími útulky je ve výši prsou bidlo. Na něm visí hadry, pytle se senem, věnce cibule a česneku, králičí, zaječí a liščí kožky a také se zde suší všelijaké byliny. Bidlo nahrazuje zeď a odděluje lidi od zvířat. Nemůže je však oddělit od jejich výparů. Proti pronikavému kozímu a psímu pachu nepomůže ani česnek.

Kubík si s odporem zacpe nos. Kouř se mu lepí na víčka, vniká do úst, až se rozkašle. Navíc skoro nevidí,

„To nic, to nic, urozený panáčku,“ slyší odněkud pana mistra, „chvilenku a zvyknete si!“

Konečně se rozkouká a spatři společnost uvelebenou na lavici u stolu. Protáhne se uzoučkou mezerou mezi bidlem a stolkem a vtáhne se k Marovi. Zvenčí přitáhne Šmatlík a zabere notný kus již tak stísněného prostoru.

„Musím se podívat na kaši,“ řekne Řehák a podivuhodným způsobem se protáhne k peci, Pak podleze pod bidlem a přitočí se ke psům. „Podívejte se, braši, co jsem vám přinesl!“

Rázem se strhne rvačka, až se celý kumbál kymácí. Poté všechno ztichne a ozývá se jen klapání zubů. Za chvíli se Řehák vrací s kaší. Ještě než ji postaví na stůl, objeví se Víncík, který již poklidil kozu, a přisedne k Markovi.

Kubík zapomene na kouř i na pachy. Z kaše ‚ se ještě kouří a jak voní! Sbíhají se sliny na jazyku. V míse je ponořena veliká lžíce z lipového dřeva.

Taky už mohli připravit talíře, hartusí v duchu a netrpělivě pokukuje po panu mistrovi.

Řehák uhádne jeho tužby jen zpola a prostoduše k němu přistrčí mísu.

„Urozený panáček má jistě největší apetit, ať to tedy začne.“

Kubík zrudne jako pálená cibule.

„Panské servírování nemáme,“ halasí dobrosrdečně starý, „ale jistě i tak bude chutnat. Jen ať panáček fouká, aby se nespálil!“

Kubík s odporem odstrčí kaši.

„Ani nemám hlad.“

„To já říct nemůžu,“ prohlásí klidně Mara a Řehák k němu trochu zmateně posune mísu.

„Marku, budeme se střídat, chceš?“

„Ó… kdepak… to nejde, pán Toník… já…“

„I mlč!“

Mara spolkne první sousto a vtiskne Markovi lžící do ruky.

„Moc nemluv a jez!“

Jednomu ani druhému nikdy předtím tak nechutnalo jako dnes. Mísa je zavalitá jako slupka ze sudu, ale Marek s Marou spořádají dobrou polovičku. Mezitím co tatík se synem začínají druhou polovinu, zápasí Kubík s pýchou. Zavírá oči, aby se nemusel na jedlíky dívat, ještě kdyby si tak mohl zacpat nos.

Nakonec už to nemůže vydržet. Prázdný žaludek se bouři, a tak se poddá. Sotva odloží Víncík lžíci, odbude ledabyle kříž a už má plnou pusu kaše. Mara se ušklíbne. Řehák šibalsky zamžourá, poškrábe se na nose a nevinně prohodí: „Věřím, že vám cestou vytrávilo… A že se ptám, kam vlastně máte namířeno?“

„Divím se, kmotříčku, že už jste se nezeptal dřív,“ odvětí Mara a obšírně začne vykládat o dosavadní pouti, o Kytlovi i kam má namířeno. Když skonči, bouchne pan mistr nadšeně pěstí do stolu.

„Mordsamec, fortelný příběh! Naštěstí u nás jste před těmi poberty v bezpečí. My už je dokážeme vymuzicírovat, viď, Vincíku!“

„To byste koukali…,“ potvrzuje Vincík vážně, ale znepokojeně ustane.

Šmatlík, kliďas Šmatlík s neobyčejnou rychlostí zvedne hlavu a poplašeně zabafá. Konec jeho štěkání už zaniká ve smršti ostatních psích druhů.

Mara vyskočí z lavice tak spěšně, že se uhodí hranou stolu do žaludku.

„Copak?“ podiví se s klidem Řehák. „Budete zticha, čeládko!“ křikne ze zvyku na psy, a aniž by hnul hlavou, poznamená: „Asi zvedli vojnu o kost. Však já na ně půjdu!“

Vincík tátu neposlouchá. Upřeně pozoruje Šmatlíka, který je čím dál rozzlobenější. Nechá tátu pokračovat v jeho ubezpečování a náramně obratně se vytratí ven. Pan mistr kolem sebe mává rukama, jako by honil mouchy.

„Kdybych vám vykládal, kolikrát…,“ nedopoví. Do jizby vrazí Víncík a udýchaně ukáže za sebe.

„Prajzi!… Za chvíli tu budou!“

Pan mistr vyskočí z lavice, popadne mísu a zmateně se s ní otočí na jednom místě. Kubík si cpe do kapsy lipovou lžíci a Marek se pokouší schovat svou krosničku pod kaftan.

„Lidi, mějte rozum!“ křikne Mara, který si kromě Vincíka podrží nejvíc rozvahu. „Musíme se někam schovat!“ Rychle se rozhlédne. Kubík leze pod stůl a Marek se tlačí ke dveřím. Řehák stojí uprostřed a ruce se mu třesou. „Mladý pane, rychle, schováme se někde venku!“

Řehák se Marovi postaví do cesty.

„Dveřmi nemůžete, drazí páni, tam by vás viděli!“

„Okno, táto,“ vzpomene Vincík.

Starý rozčileně přikývne. Překotně se prodere k okénku a pokouší se odstrčit zástrčku. Mara přiskočí na pomoc a zdvojenému úsilí se podaří konečně okno otevřít.

„Vincíku, doveď je ke Kačence,“ hučí Řehák jako poplašený čmelák. Pot z něj teče jako ze škvarku na roštu. Vincík neztrácí zbytečně slova a čile se protáhne úzkým otvorem. Kubík však se ve spěchu zaklíní v okně a popleteně se brání Marovi, který ho strká zevnitř, i Vincíkovi, který ho tahá zvenčí. Konečně spadne na zem a za ním vyrazí Mara jako kapr ze sítě. Bez meškání se rozběhnou za Vincikem.

Za chalupou je stráň až k temeni zarostlá hlohovými keři. Za křovisky je mělký dolík a uprostřed, pod ochranou dvojice dubů, se krčí stará kaplička. Podle toho, jak je vetchá, byla tu snad ještě dřív než pohodnice. Pod zčernalým, červotočivým šindelem se prohýbá na zvětralých zdech zpráchnivělý krov. Je to zázrak, že tahle stařešina vůbec ještě drží pohromadě. Rezatá mřiž zahrazuje dveře k výklenku, v němž stojí dřevěná socha. Čas už dávno smyl její rysy a barvu nahradilo tisíce drobných díreček. Socha se tíživě naklání kupředu, jako by ji podlamovalo stáří. Těžko poznat, koho vlastně představuje.

„To je ta Kačenka,“ chápe najednou Kubík.

„Kdo jiný! Ukládáme sem s tátou na zimu hloh a šípky.“

Mara obhlíží kapličku ze všech stran. Nakoukne i dovnitř a posléze nedůvěřivě zavrtí hlavou.

„Tahle skrýše se mi, brachu, moc nezamlouvá. Skoro by bylo lepší utéci do lesa!“

„Možná,“ prohlásí uvážlivě Vincík. „Ale k lesu je hodný kousek. Museli byste počkat, až Prajzi dojdou k chalupě, aby vás neviděli.“ Pochybovačně potřese černou kšticí. „Nevím, jestli byste to dokázali.“

Vtom se přivalí nová vlna zuřivého štěkotu. Mara už neváhá,

„Pojďme!“

Kubík se poslušně vtěsná za sochu a vedle něho se vmáčkne Mara. Vincík před ně narovná všelijaké haraburdí, a když je hotov, znalecky se postaví před kapličku.

„Nebudou-li moc důkladně prohlížet, tak žádná starost. Hlavně nevylézejte, dokud sem pro vás někdo z nás nepřijde!“

Od pohodnice se ozve zahoukání sýce. To Řehák dává smluvené znamení synovi.

„Musím jít,“ řekne netrpělivě Vincík. „Moc nemluvte, ať vás neslyší!“

Mara s Kubíkem se podřídí Víncíkově radě a kaplička dostane nevinný vzhled jako před jejich příchodem.

Mezitím se v pohodnici mezi panem mistrem a Markem odehrává zkormující výjev. Po Kubíkové a Marově odchodu chytí Marek Řeháka za ruku a s křečovitým úsměvem se ho snaží odstrčit od okna.

„Pro smilování Nejspravedlivějšího, můj drahý, hodný příteli, počkat, ještě jsem tu já!“

„Ty? Kampak chceš jít?“

Marek vyšle ustrašený pohled ke dveřím a ukáže na okno.

„Musím pryč, než přijdou Prajzi!“

Pan mistr ho lehce odstrčí a pootevře dveře. Prajzi jsou na padesát kroků od chalupy.

„Poslouchej, hlavo strašpytlovstvím korunované! Zůstaneš tady!“

„Pro smilování boží…“ Marek padne před Řeháka se sepjatýma rukama na kolena. „Milosrdenství, drahý příteli, pro všechno na světě, mějte slitováni, vždyť oni mne zabijí!“

„Kdopak by tě zabíjel? Hledají snad tebe, kudličko?“

„Hospodin se ode mne odvrátil. Dozajista mě zase chtějí vzít mou krosničku!“

Pan mistr spráskne ruce.

„Určitě! Kvůli tvé krosně vzbouřili celý tábor. Neblázni, člověče, o tobě nevědí, že jsi na světě. Ať mě koza trkne, jestli nehledají ty dva!“

Po malém zaváhání řekne: „Mám plán, ale musíme rychle jednat!“

Chvatně vykoukne ze dveří a potom se nakloní k Markovi.

Marek spatři Prajzy na patnáct kroků před sebou. Kolena se mu rozklepou. Začne se uklánět a poníženě zdravit.

Prajzi beze spěchu postupují v sevřené četě. Před četou se pohupuje nafintěný oficír se šviháckou hůlkou a s premovaným kloboukem. Za ním vykračuji dva rotmistři a za nimi smečka hladových ubožáků.

Marek vemlouvavě začne nabízet zboží, ale oficír jen trhne hůlkou. Přižene se všudypřítomný rotmistr s krvavým zátylkem a natře chudáka holi, jen se prohne.

„Z cesty, dobytek, schnell, schnell!“ zařve hrubě.

Marek si však uvědomí, že musí za každou cenu na chvíli Němce zdržet. Předběhne četu a se zavřenýma očima klekne před oficírem na zem. Obě dlaně, plné nicůtek ze svého krámu, natáhne prosebně k oficírovi.

Oficír zlostně stáhne rty a krátce vyštěkne: „Los!“

Rotmistři se rozeřvou jako hafani. Z řady se oddělí dva vojáci a s ručnicemi se vrhnou na Marka.

Četa se přibližuje ke dveřím pohodnice. Poslední voják mine Marka, který leží jako bez života, s rozházenou krosnou kolem sebe.

Vojáci obstoupí pohodnici jako smečka vlků. Do běsnění psů zaléhá řvaní jednoho z rotmistrů, který vyzývá, aby všichni vylezli.

Řehák polohlasně proklíná Burkuše, ale rotmistr, který umí trochu česky, zašermuje mu zaťatou pěstí před nosem.

„Huba derž!“

Vojáci se smíchem táhnou z chalupy kozu Rézu, bez ohledu na její rozzlobené mečení. Řehák k ní pokročí, ale rotmistr mu pohrozí bambitkou. Panu mistrovi klesnou ruce a bezmocně hledí na vzdorující kozu, které přivazují provaz na krk.

„Verbež zlodějská,“ říká smutně. „Bez naší Rézy asi nevyhrajou vojnu.“

Oficír s posměchem nečinně přihlíží. Když jeden z obou rotmistrů v pozoru hlásí, že nic nenašli, zamyšleně se rozhlédne a ulpí zrakem na panu mistrovi.

„Musí tu někde být!“ prohlásí po chvíli. „Hrabě tvrdil, že zamířili sem. Dál hledat!“

Rotmistr poslušně zasalutuje, přejde k pohodnému a nutí svůj neohebný jazyk k českým slovům. Pan mistr jeho brebentění ani neposlouchá. V hlavě se mu motá koza, Marek, přátelé, všechno dohromady.

Rotmistr marně čeká, co starý odpoví na jeho těžce sestavenou řeč. Protože se mistr tváří naprosto nepřítomně, rozzlobeně ho ťukne do prsou.

„Ty, chlap, dávat pozor, co já žekne!“

Řehák ho lhostejně nechá potýkat se s kupou nepřekonatelných českých hlásek. Nakonec zavrtí hlavou, že nerozumí.

Rotmistr si odplivne a znovu se snaží přelomit pár českých slov.

„Nebyla tu chlap a kluk… tak… tak… no, also taková putnyk.“ Rukama se názorně pokouší vysvětlit svou otázku.

„A ták! Pán se ráčí ptát, jestli tu nebyl nějaký muž s chlapcem?“

„Ja, ja… malý chlapec… ein kleiner Bursch!“

„To tedy ne, pane z Pobertova. U nás hostí ne jen mouchy. Tohle, víme, je rasovna, rozumíte, šintrovna!“

„Oh! Šintrovna? Ein Schinderhaus?“

Oficír štítivě ustoupí o několik kroků. Na jeho povel se četa rozdělí na dvě nestejné části. Menší oddíl i s kozou pošle oficír zpátky do tábora, s druhými pokračuje v prohlídce okolí. Pana mistra ženou před sebou. Namátkou si vyberou svah za chatrčí.

Pan mistr dýchavičně leze do stráně. Cítí, jak ho na zádech studí lepkavý pot.

Znepokojen pohlédne před sebe. K vrcholu zbývá posledních pár kroků. Raději se nedívá na cestu a jde popaměti.

Také Kubík a Mara zaslechnou dupot mnoha nohou. Kubík se úžeji přitiskne k Marovi.

„Svatá panno Kateřino, já se bojím, pane Toníku, utečme!“

„Tiše!“

V těsné blízkosti kapličky zaznívá německý hovor s povely.

Teď se uvidí, prolítne Kubíkovi hlavou a napjatě ždímá klopy kabátu.

Vzduch je k nedýchání, údy mají zdřevěnělé, ale ani jeden, ani druhý se neodvažuje pohnout. Mara zadržuje dech. Každým okamžikem čeká vítězný pokřik.

Vtom zaburácí výstřel a za ním druhý. Střelba přijde tak nečekaně, že Mara i Kubík sebou polekaně trhnou. Kulky hvízdají, zanaříkají a zapadnou.

Prajzi nechají Řeháka Řehákem, kapličku kapličkou a poděšeně se k sobě tlačí. Jeden přes druhého poplašeně křičí: „Zurück, zurück, Oesterreicher!“

Vzápětí se otáčejí a zbaběle se rozprchnou. Oficír ztratí povýšený výraz a i s rotmistry uhání za ostatními. Šmatlík se zuřivě rozštěká, ale pan mistr není schopen slova. Usedne na zemi a rozesměje se plačtivým smíchem, až se zakucká, brunátný je jako dýně a po tváři mu kapou slzy.

Mara i Kubík se konečně odváží opustit úkryt za svatou Kateřinou. Nablízku není živá duše. Napínají uši, ale všude je ticho, ani psi neštěkají.

Kubík, který se ještě docela nezbavil prožité hrůzy, se najednou obrátí úzkostlivě na Maru.

„Pane Toníku, Burkuši snad všechny odvedli!“

„Hm, napřed se přesvědčíme.“

Seběhnou k pohodnici a pokoušejí se nahlédnout okénkem dovnitř, jejich namáhání je však zcela zbytečné, protože prasečí měchýř je neprůhledný. Zvolna obcházejí stavení. Náhle objeví starého Řeháka, který se sklání nad Markem.

„Nebesa!“

V mžiku jsou u nich. Mara si všimne Markovy nepřirozené bledosti. „Snad ho nezabili?“ zeptá se polekaně.

„Ne,“ odtuší pan mistr stručně, „ale měl namále!“

Kubík se nakloní k Marově uchu.

„Nemohou se Burkuši vrátit?“

I toto tiché zašeptání postřehne Řehák svým cvičeným sluchem. „Kdepak ti! Zastaví se až v táboře. Lupiči! Vrazi!“

Mara si vzpomene na otevřené dveře chalupy a znepokojeně sebou trhne. „Proboha, snad Vincík…?“

Pan mistr zavrtí hlavou a kůže nad kořenem nosu se mu podezřele zaleskne.

„Rézu nám sebrali,“ řekne přerývavě, popotáhne a nešťastně dodá: „Byla první, na co přišli.“

„Strýček vám koupí jinou,“ vyhrkne Kubík rychle, pln dobré vůle. „Ještě lepší… jakou budete chtít!“

Řehákovi se na vteřinu vrátí jiskérka staré veselosti. „Jestli do té doby nepomřeme hlady.“

Kubik rozpačitě žmoulá v rukou zlatky od strýce Alfréda a najednou je cpe panu mistrovi do ruky. „Já víc nemám…“

„I toto! Co vás, mladý pane, napadá,“ odstrčí Řehák Kubíkovi ruku a hlučně se vysmrká. „K čemu by nám byla Réza, kdyby vás chytili? Jen si peníze nechte. Co jsme udělali, udělali jsme rádi, a ne pro peníze.“

Přestože to vykládá nanejvýš bodře, Kubík se v duchu svijí pod každým slovem, když si vzpomene, že k rasíkům nechtěl jit a že se jich i trochu štítil. Nejraději by klekl před panem mistrem na kolena a prosil o odpuštění za své chování.

Vtom Marek malinko pootevře oči a zaúpí. Řehák ho pohladí po tváři. „Ty ti dali, ryšavci mizerní. Jen se neboj, spravíme to.“

Mara s Řehákem ho zvednou co nejopatrněji, ale Marek přesto syká bolesti. Kubik zatím posbírá kramářské zboží do krosničky a kvapí za nimi. Prostřou na lavici pytle, aby Marek neležel na tvrdém, a pan mistr začne s ošetřením. Pomalu přejíždí tlustými prsty po ráně.

„Potřeboval bych cupaninu,“ prohodí za hodnou chvíli. „Je na peci.“

Mara s Kubíkem v horlivosti rozkramaří kdeco, ale nic nenajdou. Naštěstí se objeví Vincík a bez říkání hned pochopí, co je třeba. Když přinese cupaninu, nahlédne otci přes rameno.

„Dáme srostec, nebo arniku?“

Pan mistr se tváři, jako by se to rozumělo samo sebou, ale v srdci má hřejivý pocit, když vidí, jak se Vincík činí. Hned však se vrátí k Vincíkově otázce, protože to není tak jednoduché. Na správném uvážení závisí brzké Markovo uzdravení.

„Srostec se sádlem je na zlomeniny a arnika na otevřené rány,“ uvažuje polohlasně. „Snad kočičí sádlo…“

Ve chvilce mu podá Vincík rozetřenou mast a obvaz. Obratně tátovi posluhuje při obvazování, a ještě nedokončí ošetřeni, a na peci vře další přípravek: Řehák pyšně přehlédne své dílo.

„Vidíš, přítelíčku, líp by tě ani Kytl neopatřil.“

Marek to nevnímá, ale oddychuje pravidelněji, a to je dobré znamení. Táta se synem se na sebe s uspokojením podívají. Maru napadne, že teď je vhodná chvíle.

„Proč ho vlastně, kmotře, Burkuši zranili?“

Řehák provinile zamžiká očima. „Je to moje vina. Chtěl jsem, aby Burkuše zdrželi“

Protože Mara i Kubik na něho nechápavě hledí, vidí, že to musí objasnit podrobněji. „Víte, páni, když jste odešli, přepadla mě hrozná úzkost. Bál jsem se, že vás Burkuši snadno naleznou. Jsou to takoví neřádi důkladní.“

Vincík opatrně sundá z pece nový odvar a vezme ouško hrnce do hadru, aby se nespálil. Společně s tátou nadzdvihnou Markoví hlavu a vpraví mu do úst horkou tekutinu. Nežli postaví Vincík vodu na čerstvý odvar, pustí se pan mistr do dalšího vyprávění.

„Marek chtěl jít za vámi, ale já ho nepustil. Dostal jsem totiž v té chvíli báječný nápad… alespoň mi to tak připadalo.“

„Ale, táto, vždyť nic lepšího jsi nemohl udělat!“

Pochvala, které by se jindy starý s radostí chopil, hluše zapadne. Řehák pomalu zavrtí hlavou. „Nevím, nevím. Kdo by si pomyslil, že jsou to takoví surovci! Krátce, vzpomněl jsem si na starou bambitku, máme ji zakopanou pod prahem.“

„Je už z francouzské války,“ upozorní důležitě Vincík, ale nikdo si jeho připomínky nevšimne.

„Řekl jsem si, že nečekaný výstřel vyplaší Burkuše víc než regiment císařských. Abych mohl bambitku vytáhnout a nabít, musel se jim Marek postavit do cesty. Chudák Marek,“ a Řehákův hlas se rozplyne ve vzlyknutí.

Teprve nyní Mara všemu porozumí. Vždyť Řehák, Marek i Vincík nasadili vlastní životy i majetek, aby zachránili dva neznámé poutníky. Jako ve snách slyší Kubíka, který se ptá, kdo střílel.

„Vincík přece,“ odpovídá Řehák hrdě.

„Tady je,“ pochlubí se Vincík a zpod haleny vytáhne slavnou bambitku. Maru v této chvíli bambitka nezajímá. Neví, jak by nejlépe vyjádřil to, co cítí.

„Nikdy vám nebudeme moci vaši službu oplatit!“

„Strýček vám… i panu Markovi a Vincíkovi dá peněz, co budete chtít,“ vyhrkne nešikovně Kubík.

Mara sebou škubne, s nelibostí mlaskne a také Víncík sebou zlostně trhne, ale Řehák se slavnostní tváří prohlásí:

„Něco vám, mladý pane, povím. Vás dva k nám přivedl Marek a Marek je náš přítel. Kdo je jeho přítelem, je i naším přítelem. Bylo naší svatou povinností vás ochránit a…“

„Byla by špinavost oplácet takový vztah penězi,“ doplní ho Mara příkře, protože se stydí za Kubikovu nabídku.

„Ale já to tak nemyslel,“ brání se skoro plačtivě Kubik. „Já vás mám rád. Vás, Marka i Vincíka. Chtěl jsem… totiž… domníval jsem se…, když vám Prajzi odvedli kozu…“

„Cože!“ vykřikne Vincík.

Pan mistr mu konejšivě položí ruku na rameno. „Je to tak, jak říká mladý pán. Musíš se s tím, Vincíku, smířit. Réza je pryč. A vy, mladý pane, no nic ve zlém, já vím, že jste nám chtěl pomoct, ale nikdy už nic takového neříkejte.“

Víncík zlostně zahrozí zatnutou pěstí. „Uvidíš, táto, já těm pobertům Ještě ukážu!“

Pan mistr se smutně pousměje. „Máš pravdu, pusť se do nich a budeš koukat, jak se leknou.“

Marek pořád spí, a když ho pan mistr vzbudí, pomalu srká. Nežli dopije, hlava mu znovu klesne. Zasednou ke stolu, ale Mara nemá stání. Několikrát vstane, popojde ke dveřím, podívá se ven a zase se vrátí. Pan mistr si všimne jeho nápadného chování.

„Prachsakulente, co to s vámi je? Nebojte se, Burkuši teď nepřijdou!“

Mara rozpačitě zamrká. „To ne, to ne,“ řekne spěšně. „Z Burkušů nemám strach. Ale sedíme, sedíme… Nic naplat, žádný kouzelný koberec nás neodnese. Musíme se, pane mistře, sbírat.“

Kubík si jen vzdychne a začne si zapínat kabátec. Mara je ale neústupný.

„Vzpomeňte si na strýčka, mladý pane!“

„A to zas ne, páni,“ odporuje Řehák. „Dneska už vás nepustím. Kdepak byste se, prosím vás, drali?“

„Ale náš úkol.“ namítne nejistě Mara.

„Váš úkol, váš úkol. Náramně ho splníte, až vás chytí.“

„Hm, snad, víte co?“ rozhodne se najednou Mara. „Kubík tu počká a já se napřed sám porozhlédnu po okolí.“

Řehák neodpoví a odběhne ven. Vrátí se se sekyrou a s pilou. „Samotného vás nepustím,“ řekne a podá pilu Marovi. „Půjdeme spolu. Kdyby nás někdo potkal, bude si myslet, že jsme dřevorubci.“

Starý už má čepici na hlavě, sekyru přes rameno a kolébá se jako opravdový dřevorubec.

„Vincíku, ať nám nikdo nerozebere zbytek našeho hradu i s posádkou!“

Vincík se odhodlaně opře zády o dveře. „Spolehni se, táto, podruhé nám už nic nevezmou.“

Řehák s Marou vyjdou z chalupy a vykročí směrem k loučce. Vincík se nakloní k Markovi a opravuje obvaz. Přitom si pobrukuje melodii. Kubík, i za tu chvíli, co Jsou sami, má mlčení až po krk.

„Ty se vyznáš v ranhojičství?“ zeptá se.

„Jo,“ Vincík odpoví jednoslabičně, ale Kubik se nevzdává.

„Kdybych to tak uměl,“ povzdechne si toužebně a po očku mrkne na Vincíka. „Nejdřív bych uzdravil strýčka…“

„Chtěl bys vidět naši apatyku?“

Kubík radostně přikývne.

Vincík ukáže na pec. „Polez!“

Horlivě se dere za Vincíkem, který leze první. Udiví ho, co je na peci místa, a zároveň ucítí zespoda teplo. Připadá si jako v ráji. Co je tu zajímavých věcí! Například maličké plátěné pytlíky a úhledné hromádky rozmanitých dřívek a kořínků nebo kopečky uschlých plodů, otýpky z kostiček, drobné kůžičky, zuby navlečené na dlouhém provaze a kdo ví, co ještě. K čemu to asi všechno je?

Vincíka těší jeho zvědavý pohled. Natáhne ruku pro nejbližší váček, zručně jej rozváže, nahlédne dovnitř, odborně k němu přičichne a podá Kubíkovi.

„Podívej, roztlučený kořen kostivalu a krevníček proti bolení hlavy.“ Rozvazuje váček za váčkem a vysvětluje.

Kubík poslouchá a v hlavě se mu všechno míchá dohromady. Tolik názvů. Kdo by si je všechny pamatoval. V nejlepším výkladu vpadne otázkou: „A umíte taky zaříkávat?“

Vincík odhodí svazek kůžiček, který drží v ruce, a opovržlivě začne srovnávat pytlíky.

„Copak jsme nějaké pověrčivé baby?“

„Zaříkávání má náhodou velikou moc!“

„K smíchu! Udělaly se mi na rukách bradavice, to bys koukal. Čím víc jsem je zaříkával, tím víc rostly. Povídám ti, že je to podvod.“ Pak se usměje a dodá: „Snad nemáš, ty blázne strach, že máme spolek s luciferem?“

„Ne, totiž… vlastně…“ Kubík rozpačitě dloubá prstem do hlíny.

„Já vím, Vincíku, že bez vás by bylo po mně veta,“ řekne náhle. „Marek, tvůj táta i ty jste ti nejlepší lidé…“ Snaží se přemoci pohnutí.

„Člověče!“ rozkřikne se na něj zlostně Vincík, „Co pořád máš! Už toho nech!“

Kubík polkne a tiše se zeptá: „A chceš se se mnou kamarádit?“

Vincík s přehnanou drzostí zavrtí hlavou nad jeho úzkostlivým výrazem. „Nedá pokoj, dokud mu jednu nevrazím! Blázne, copak bych ti jinak ukazoval naší apatyku?“

Je neuvěřitelné, že tato hrubost vyvolá v Kubíkovi nevýslovně blahý pocit.

Ale čas letí jako vítr. Ani nepozorují, že slunko už se chýlí k západu. Kubik by Vincíka vydržel poslouchat třeba věčně, zejména když vypráví o pastvě, ohníčkách, zvířatech a o své i tatínkově doktořině. Na oplátku vykládá, jak je v Praze, a to zas je něco pro Vincíka. Zahrne ho takovou spoustou otázek, že má co dělat, aby na všechny uspokojivě odpověděl.

„Víš co,“ řekne nakonec Vincík. „Pojď se podívat na náš zvěřinec. Vyměním jen Markovi obklad.“

Ve chvilce je hotov, společně podlezou bidlo a Vincík nadzdvihne petlici u psího kumbálu.

Kubík mu nedůvěřivě nakukuje přes rameno.

„Pojď,“ láká ho Vincík, ale Kubik se ani nehne. Vincíka obklopuje tucet rozmanitých hafanů, z nichž zvláště jeden nahání pořádnou hrůzu svými tesáky.

„Neboj se,“ pobízí ho znovu Vincík, „naši psíci ti nic neudělají.“

Kubík neochotně poslechne, aby nevypadal jako zbabělec. Sotva však udělá krok, má celou smečku u sebe. Leknutím zavře oči. Ale psi radostně vyskakují, štěkají a chovají se přátelsky. Kubíkovi otrne a začne se zajímat o své okolí. Překvapeně zjistí, že kromě psů je zde ještě klec s párkem ježků a klec s jemu neznámým zvířetem.

„Copak je to za zvířátko?“

Vincík se usměje. „To ty nepoznáš sysla?“

„Nepoznám,“ přizná se Kubík, „já zvířatům moc nerozumím. Co s ním budete dělat?“

„Co bysme s ním dělali? Až doroste, pustíme ho. Našel jsem ho na poli, copak ho mohu nechat zajít?“

Kubík rázem zapomene na sysla, protože nahoře na jeho kleci objeví mourovaté kotě. S nadšením ho vezme do ruky. V tom okamžiku se na něho začne celá smečka sápat. Bezděky zdvihne kotě nad hlavu a couvá ke dveřím. Kočičí máma, kočka s černým límečkem, která se právě olizuje, nechá krášlení a s naježenými chlupy a se zdviženým ocasem divoce syčí na psí čeládku.

„To jsou žárlivci,“ odhání je Vincík od Kubíka. „Teď už mají kuráž, ale tos měl vidět, když sem přišli. Nemoc jim koukala z očí.“

„Proboha, nemají vzteklinu?“

„Asi jako ty. Vykurýrovali jsme je.“

Kubíkovi se uleví a s novým zájmem se zadívá na psy. Ulpí na malém chundelatém štěněti. Je celé bílé. Jen na zádech a na čumáku má černé skvrny s narudlými okraji. Ukáže na něj.

„Jak se jmenuje?“

„Rodan.“

„Rodane, pojď ke mně!“

Psík ochotně přiběhne, roztáhne přední nožky, sklopí jedno ucho a čtveračivě pokukuje.

„Rodánku, Rodánku,“ protáhne mazlivě Kubík a klekne si k němu. „Ty jsi heboučký jako z atlasu.“ Vtiskne tvář do jeho kožíšku a Rodan radostně zavrní. Některý z jeho druhů zachytil nějaký podezřelý pach a jíž se žene celá smečka do rohu k vábivé skulině. Rodan má chuť běžet za nimi, ale nakonec zůstane u Kubika. Ten je však nevděčník a ze zvědavosti se šourá za psy.

„Co to tam mají?“

„Cítí tam myš,“ prohlásí s jistotou Vincík. „Je jich tu plno.“

„Br! Vy na ně nelíčíte pasti?“

„Máme něco lepšího. Podívej!“ Na Vincíkově dlani se objeví buková vidlička, k níž je lýkem přivázán vrbový proutek a na jeho špičce je přidělán kousek kůže. Kubík nechápavě obrací v dlaních neznámou věcičku.

Víncík mu vezme vidličku z ruky. „To je prak. Udělal jsem si ho sám. To musíš takhle.“ Zdvihne ze země kamínek, vloží jej do kůžičky, napne proutek a pustí. Kamínek švihne do stěny. Kubík vydechne překvapením.

„Vincíku, půjč mi to na chvíli.“

Nejprve mu kamínek vypadne z kůžičky a podruhé ho citelně klepne do ruky. Konečně se mu podaří po dlouhém trápení vystřelit. Má z toho takovou radost, že by si prak nejraději ponechal.

Vyruší je hlas za zády.

„U Peruna, to jsou mi hlídači! I s chalupou by je ukradli a oni by to ani nevěděli. Neslyšíte, že zdraví klekánice?“

„Pan mistr!“ vykřikne polekaně Kubík.

„Táta!“

„Bať. Prajz by se vám asi nepředstavoval,“ a dodá: „Máte štěstí, po Burkuších nikde ani památky.“

„Tys jim dal, Vincíku,“ doplní ho Mara a snaží se, aby to řekl co nejpřirozeněji. Ve skutečnosti tak klidný není. Dohodli se s Řehákem, že nebudou hochy děsit. Prajzi sice odtud zmizeli, ale od lidí vyzvěděli, že po vsích a po cestách hlídkují jako diví. Asi bude nejmoudřejší to, co navrhuje Řehák. Zůstat v pohodnici přes noc a po ránu proklouznout z pruského obklíčení. Nejhůř, co s Kubíkem. Ať to dopadne s Kytlem jakkoli, do Prahy se těžko dostane.

„Copak jste všichni jako zařezaní,“ zahlaholí pan mistr, „hlad vás netrápí? Mně už v břiše hrají hudci.“

Mara nechá úvahy stranou a Vincík narychlo ještě připravuje polévku pro Marka. Pan mistr zatím nese se slavnostní tváří na stůl vzácnou lahůdku: studenou pečeni s chlebem. Všichni si pochvalují trachtaci, a nejvíc Kubík. Najednou mu sousto uvázne v krku, až se zakucká. Rychle odloží nakousnutý krajíc a kouká po dveřích. Žaludek se počíná stahovat.

Vincík udiveně přestane kousat.

„Prosím tě, co je s tebou? Proč nejíš?“

Kubík se zapýří, otálí, ale konečně řekne: „Co to jíme?“

„Co bysme…,“ začne Vincík a vtom se pan mistr rozchechtá, až mu tečou po tvářích slzy. Občas bouchne pěstí do stolu, ukáže na Kubíka, ale než může něco říct, zase se hlasitě rozesměje. Vzápětí se rozesměje i Vincík a Kubik zrudne.

„Co to mezi sebou mají?“ říká pro sebe udiveně Mara.

Konečně se dočká vysvětlení. Pan mistr zašermuje tlustým prstem ve vzduchu a pomalu slabikuje: „On si myslí, že jíme psa!“ Ledabyle si utře hřbetem ruky zaslzené oči. „Panáček může být bez starosti. Je to poctivá hovězina, u nás se psi nejedí.“

„Myslíš, že bychom mohli sníst zvíře, na které si zvykneme?“ dodá Vincík.

„A co děláte se všemi psy a kočkami?“ otáže se Mara.

„Inu, jak kdy,“ odtuší Řehák. „Některé si ponecháme, jiné rozdáme dobrým lidem a jen ty, pro které není záchrana, utratíme a zakopeme. Ale těch je málo. Nemoh jsem se stát felčarem, kurýruju aspoň němou tvář. Kam přijdu, vykuřují po mně chalupu, jako bych rajtoval na koštěti. Zvířeti je to jedno, že jsem ras. Věřte mi, je vděčnější než člověk. Já, když jen trochu rozum dá, rád pomůžu.“

Kubík je rád, že se od něj odvrátila pozornost.

Vincík zatím připálil v peci louč a zastrčil ji do železného držáku na stěně. Louč čadí a voní, jako by lákala k večerní selance. Všem to tak připadá, a když se pan mistr dá do vyprávění, přijmou to jako samozřejmost.

„Vzpomínám na ‚panskou zvůli‘, nepříliš vzdálené místo, kde vrchnost věšela odbojné sedláky. Rebelovali proti vrchnosti, protože bída se jim otírala o ústa.“

„Zítra na tom budeme jako oni,“ uklouzne Vincíkovi z úst a s lítostí se podívá k Rézinu útulku. Dostane vztek na Burkuše, že na nic jiného nemůže myslet. Měl bych jim Rézu vyrvat z drápů, usoudí nakonec. Vtom zpozoruje, že louč ochabuje a Kubík, táta, který ustal v řeči, i Mara podpírají svůj kousek stolu. „Nepůjdeme spát?“ zeptá se hlučně.

„Půjdeme, synu, půjdeme,“ prohlásí pan mistr chraptivě a hlasitě zazívá. Také Mara s Kubíkem zívají a zvedají se. Mara s Řehákem se uloží na kupku rozestřených hadrů na zem, Vincík s Kubíkem se stěhují na pec.

Za malou chvíli se zuřivě rozštěkají psi. Všichni zděšeně vyskočí. Kdosi zabuší zvenčí na okno.

„Prajzi se vracejí,“ zasténá Kubík,

„Ať vás neslyší,“ napomene ho potichu Řehák. Ochraptěle okřikne psy a šourá se k oknu. „Kdo je?“ ptá se třaslavě a chvějícíma rukama šmátrá po zástrčce.

„Pst… kamerad,“ zní sotva slyšitelně zvenčí. „Talisman… gegen feindliche Schuss… no, verstehst mir… máš?“

„Ja, ja, mám,“ překotně ujišťuje Řehák a pootevře okno. „Warten, hier… počkat, sofort.“ Rozčilením se splete a místo k peci jde ke dveřím. Již je u něho Vincík a strká mu talisman do ruky. Pan mistr dvakrát zakopne, nežli se dostane zpátky k oknu. Konečně odevzdá talisman postavě za oknem a dovnitř cinkne peníz. Venku zmlknou kroky a záhy se ozve známé chrupání.. Kubík šťouchne do Vincíka. „Vincíku, chtěls mi přece něco říct.“

„Vlastně ani ne.“

„Tak si to nech pro sebe,“ odpoví navztekaně Kubík.

„Kubíku, já ti to teda povím.“

„Pro mě za mě…“

„Tak abys věděl, zítra vyfouknu Prajzům naši Rézu!“

Kubíkova předstíraná lhostejnost je tatam. Rychle se převrátí k Vincíkovi. „Vážně chceš…?“

„Pochybuješ o tom? Přece jim Rézu nenechám! Ať mě moř, jestli se jich leknu!“

Kéž bych byl jak Vincík, šeptá si Kubík a strašně závidí Vincíkovi jeho odvahu. Kdyby věděl, jak Vincík lituje svého neprozřetelného rozhodnutí, jistě by mu nezáviděl jeho neklidný spánek.

Dlouho přes půlnoc se trousí Prajzi pro talismany, ale spáči už se ani neproberou. Pouze starému Řehákovi ukrátí noční kupci spánek, ale co, odměnou za noční bdění je mu slušná řádka grošíků.

Přestože jen nakrátko ulehne, probudí se jako vždy se slepicemi. Venku je ještě šero, ale nevadí. Pošplíchne se na dvorku dešťovou vodou v dřevěné díži. Dřív než vstanou ostatní, obejde ve velkém kruhu stavení, uvaří polévku z jarních bylinek a teprve pak budí nocležníky. Také Marek otevře oči a poprvé projeví zájem o okolí.

„Marku, hochu, jak ti je?“ zeptá se ho vlídně Mara.

„Dobře, pán Toník, jen kdyby záda tak nepálila!“

Kubík si špičkou jazyka olízne suché rty a s otálením k němu přejde.

„Pane Marku, já bych vám chtěl poděkovat.“ Kramář v obraně pohne rukou, ale chlapec spěšně pokračuje: „Všichni, vy, pan mistr, Vincík, všichni jste tak báječní, jenom já Jsem se choval jako hlupák! Už nikdy takový nebudu a nikomu z vás to nezapomenu. Jen se, prosím vás, na mne už nezlobte… a…“ Kubíka škrábe v krku a nemůže mluvit.

„Nu, přátelé, my půjdeme,“ zasáhne Mara, aby je zbavil rozpaků. „Kubík už řekl všechno i za mě, jen nevím, jak vám kdy odplatíme.“ Z Kubíkova přiznání má náramnou radost. Kubík si ho získal odvahou, s jakou se všem vyznal. Teď cítí, jak mu chlapec přirostl k srdci. Dlouho, předlouho se loučí, ani se jim odtud nechce. Pan mistr se chystá, že je vyprovodí, ale Vincík ho předejde.

„Táto, já půjdu místo tebe!“

„Tak jdi,“ souhlasí.

Vincík vyskočí a zmizí pod bidlem. Vzápětí se vrací. V náruči nese Rodana a strká ho Kubíkovi. „Vem si ho od nás na památku!“

Kubík přijme chundeláčka s nadšením a po nekonečném loučení vyrazí na cestu.

Pan mistr stojí na prahu a mává. Šmatlík kluše několik kroků s nimi. Když na něho pan mistr zavolá, otře se jako na rozloučenou Marovi o nohy a velikým obloukem běží zpátky. Rodan za ním nechápavě blafne. Kubík ho pohladí a psík se uklidněné stulí do klubíčka. Raději se už neotáčejí. Je jim divně, a když jim rasovna s panem mistrem zmizí z dohledu, cítí, že ztrácejí něco zvlášť milého. Podle toho vypadá i jejich chůze. Shrbená ramena, skloněné hlavy a nohy vláčí nízko při zemi.

Vincík je nenechá dlouho tesknit.

Dostanou se na rozcestí v lese a Vincík zamíří k široké mýtině. Po opeřencích tu není nikde ani potuchy a ve vzduchu bzučí jen mraky zelených much.

„Jú, tady je divně,“ šeptá Kubík.

„,To je panská zvůle‘!“ oznamuje tlumeně Vincík.

„Br, pojďte odtud,“ prosí naléhavě Kubik, když zpozoruje čtvero nahnutých kůlů spojených břevny, které se chmurně rýsuji v rohu mýtiny.

Za slabou čtvrthodinku dojdou k panské bažantnici a Vincík se zastaví.

„Já už s vámi dál nemůžu.“

Kubíkovi se protáhne obličej. „To už chceš domů?“

„Musím!“

Kubíka stále pálí tajemství, které mu Vincík večer svěřil.

„A doopravdy uděláš, co jsi včera říkal?“

Vincík spiklenecky přivře oko.

„Škoda že nemůžeš, Víncíku, s námi!“ Kubík naprázdno polkne a Vincík se mračí. „Nemrač, až bude po všem, přijdu do Prahy.“

Kubík zamyšleně vyhrabává špičkou boty důlek a Vincík sklíčeně hladí Rodana.

„Tak abychom šli,“ navrhne Mara, ale Kubík jako by neslyšel.

Mara podá Vincíkovi ruku. „Tak spánembohem, pozdravuj otce a Marka.“

Potom se beze slova otočí a odchází.

Kubík však ještě stojí. Vincík se na něho utrhne. „Už jdi!“

Kubík bez námitek poslechne. Krok za krokem, jako svázaný, loudá se za Marou, ale stále se otáčí za Vincíkem.

Vincík se nehýbá. Pojednou se vzchopí, několika skoky dohoní Kubíka a do ruky mu vtlačí prak.

„Na, možná že ti bude dobrý.“

Kubík pevně sevře rukověť, ale pak se zarazí a vrací prak Vincíkovi. „Já ho nechci, ty bys nic neměl!“

Vincík pohrdavě mávne rukou.

„Blázínku, já si udělám nový, ještě lepší!“

Pak se obrátí a jako šipka pádí pryč. Marně za ním Kubík volá, Vincík se neohlédne. Kubik strčí odevzdaně prak do kapsy, přendá si Rodana z jedné ruky do druhé a pospíší si za Marou.

Teď, když ztratil Vincíka, se Kubíkovi ještě víc stýská po domově. Kdyby s ním nešel Toník, ani by sám dál nešel. Najednou cítí, jak má Maru rád, a usměje se na něho. Ten opětuje jeho úsměv a nenechá Kubíka tesknit.

V záhybu cesty mu ukáže vysoké mraveniště a rozpovídá se o lesních mravencích, ale také o čmelácích, vosách a sršních. Když zaslechnou nějaký zvuk, hádají podle hlasu, který pták se ozývá, a. na Kubíkovu prosbu zase Mara předvádí, jak se který pták napodobuje. Potom narazí ve změklé půdě na nějaké stopy a společně zkoumají, které zvíře je tam asi zanechalo. Kubíkovi se opět vrátí dobrá nálada.

Sami nevědí, odkdy si říkají jen Kubíku s Toníku a městského panáčka bys u Kubíka poznal už jen podle školního kabátce. Kubík stále ještě nese Rodana v náručí a Mara mu poradí, že už ho může pustit na zem.

„A neuteče?“ stará se Kubík.

„Jen ho dejte dolů a uvidíte sám, jestli bude chtít utéct.“

Kubik poslechne a postaví Rodana tak opatrně, jako by byl z porcelánu. Rodan se nejdříve na Kubíka zkoumavě podívá, zpytavě očuchá půdu kolem sebe, a když najde poblíž příhodný smrček, důležitě zvedne nožičku. Mara má pravdu, Rodana ani nenapadne, aby utíkal.

Při Kubíkovi se drží jen zpočátku. Když se před ním objeví veverka, okamžitě soustředí svoji pozornost jen na ni. Běží za ni a nevnímá své okolí, ani Kubíka.

„Rodane, Rodane, jdeš sem!“

Hlasivky by si mohl vykřičet. Až když se nabaží honičky, přižene se s vyplazeným jazykem jako vítr.

Na Kubíkovu výtku jen nahrbí hřbet. Pojednou znovu zavětří a vtrhne do houští.

„Já ho snad budu muset celou dobu nést,“ řekne ztrápeně Kubik, ale slova mu uváznou na jazyku.

Rodan kvikne, vylítne, jako když vystřelí, a s ocasem mezi nohama utíká pryč.

„Kubiku, uskočte!“ vykřikne varovně Mara a strhne Kubíka zpátky. V křoví se ozývá polekané chrochtání a dupání: Vzápětí se objeví na cestě statná bachyně. Když se se starostlivým frkáním přesvědčí, že půl tuctu žlutě pruhovaných selat v šedočervených kabátcích je v pořádku, předusá s celou rodinou přes cestu a zapadne na druhé straně do lesa.

„Měli jsme štěstí,“ oddychne si Mara. „S rozzuřenou bachyní bych nechtěl zápolit. Musíme být příště opatrnější.“

Z dálky se schlíple šourá Rodan. Mara se nad ním nahne a s komickou vážností mu domlouvá. „Ty seš hrdina, že se nestydíš!“

Kubík, ještě bledý, se osvobozeně zasměje. „Vidíš, hlupáčku, takovou obludu jsi na nás poštval.“

Rodan dá hlavu na stranu, napne tělo a pyšně zaštěká, jako by se chlubil, bůhví jak všechno dobře provedl. Kdo by se na něho mohl zlobit. Kubík psíka pohladí a Rodan vítězně vrtí ocáskem. Vezme si

však poučení z příhody, protože už se nepouští na další toulky a úzkostlivě se drží při svých pánech.

Mara stále častěji obrací hlavu vzhůru. Na obloze se začínají kupit mraky. „To se mi nechce líbit,“ řekne znepokojeně.

Kubík se obrátí na Maru. „Myslíte, Toníku, že přijde velká bouřka?“

„Nedivil bych se. Všimněte si, jak se vlaštovky míhají nízko nad zemí a mouchy zběsile bodají.“

Kubík vysune spodní ret a unaveně si foukne na rozpálený obličej. „Neměli bychom se raději vrátit? Tady se nemáme kde schovat.“

Mara se znovu rozhlédne a shledá, že ke kopci mají stejně daleko jako k lesu, z kterého vyšli.

„Musíme si pospíšit. Támhle je asi kostelík, o kterém se zmínil Vincík. Snad se tam dostaneme ještě za sucha.“

Vzdálené hřmění je popožene a Kubík si povolí límec u košile. Rodan neustále předbíhá a pak se natáhne na zem. Když k němu dojdou, zvolna se zvedne a opakuje svůj kousek. Vytoužený kopec jako by se ani nepřibližoval. Když konečně dorazí k jeho úpatí, jsou zaprášení a košile se jim lepí na těla. Přesto nepoleví ve spěchu, obloha již fialoví a metá hrozivé, nehlučné blesky.

V nejvyšší čas se přiblíží ke kostelíku. Zblízka poznávají, že je dávno pustý. Střechu má děravou, okna vytlučená a vítr svévolně mlátí polorozpadlými vraty sem a tam. Bývala to pěkná, barokní stavba, dnes je to zřícenina. Snad jim poskytne alespoň přístřeší.

Mraky teď visí nehybně nízko nad zemí a hrozí, že se co chvíli roztrhnou. Unaveně se zastaví, aby nabrali dechu. Vtom se setmí docela, bouře zběsile zaryčí k útoku a korbele v oblacích se obrátí dnem vzhůru. V mžiku jsou skrznaskrz promoklí a kapky jako hrách je bijí do tváří, do očí a derou se za krk. Bez ohledu na hromobití se rozběhnou proti větru ke kostelíku.

V minutě jsou u kostelních vrat a projdou bouchajícími dveřmi. Po bývalém zařízení není téměř památky. Nad hlavami se jím křižují černé trámy a v nich strašlivě blikají modrozelené blesky. Dešťové kapky protivně bubnují na podlahu. Rodan stáhne ocásek a zavyje.

Po dlouhé chvíli se bouře utišila, a putuje se jim teď lépe. Všechno kolem, stromy, keře, tráva, květy i půda, po které šlapou, je svěží a v teplém vzduchu jim ani nevadí ještě zavlhlé šaty.

„Asi jsme, Kubíku, zabloudili.“

Kubík se zahledí do protáhlého údolí, sevřeného zalesněnými vršky jak hradbami. Po dědině, po živém tvoru nikde ani potuchy.

Shledají, že se točí ve velkém kruhu dokola, a ve snaze nalézt východisko sejdou docela z cesty a prodírají se kupředu hustým lesem. Konečně mají trochu štěstí, dostanou se z lesa ven a právě na rozcestí.

Vlevo je bažinatý úhor, vpravo skalnatě stoupání. Rozhodnou se pro kopce. Gesta je úzká a klikatí se kolem skalisek, která se bělají jako kostry předpotopních nestvůr. Už začínají pochybovat, zda si vybrali dobře, když mezi skalami zahlédnou jetelová pole. Vykřiknou radostí. Na poli žne nějaká žena srpem jetel. Podle toho, že se co chvíli napřimuje a rovná shrbená záda, se dá soudit, že je stará a věčné shýbání ji namáhá. Šibalsky na sebe mrknou a už se předhánějí, kdo bude u ní dřív. Vyhraje to Rodan, který nenadálý kvap přijímá jako příjemné osvěžení.

„Aby vás kozli trkali, starého člověka takhle přestrašit,“ lekne se stařena, když ji najednou zezadu pozdraví.

„Nedivte se nám, kmotřičko,“ omlouvá se zahanbeně Mara, „už jsme nedoufali, že v téhle pustině potkáme živého člověka.“

„A proto jste mě musili tak vyděsit? Pekel kníže, ani sám Prajz by nepřišel s větší fúrii. Však jsem si to mohla myslet, že nejste našinci,“ řekne, když si je prohlédne. „Panáček z města a nějaké zbrklisko v botách. To psisko je taky vaše?“ Když Mara přitaká, babka se nevlídně zeptá: „Kam vás vlastně v tomhle čase táhnou roupy?“

„Strýčkovi pro doktora,“ odpoví Kubík, ale babka ho netrpělivě okřikne: „Počkej, panáčku, na lacinou písničku mě nenachytáš, a vůbec,“ ukáže na Maru, „ať mluví tohle chlapisko, tebe jsem se neptala, ty mlč!“

Mara musí zdlouhavě, zeširoka vyložit, co jsou zač a kam jdou. Přitom ho pořád zasypává babka všetečnými otázkami. Teprve když ho důkladně vyzpovídá, stane se přívětivější.

„Věděla jsem, že jste moudrosti nepřebrali. Aby mě pánbůh netrestal. Prajz Neprajz, jdou si na Konopiště jako na výlet. Inu, vaše věc, já se pro to soužit nebudu. Tak, či onak, dnes nedorazíte. Víte co? Zůstanete na noc u mě a nějaké sousto snad pro vás najdu.“

„Což o to,“ odpoví Mara, „hladoví jsme, jen jestli vám budou takoví strávníci po vůli.“

„O to ty se, synku, nestarej! Raději mi pomozte, dost jsem se s vámi zdržela. Ty, panáčku,“ obrátí se na Kubíka, „budeš nosit trávu do nůše a ty budeš žnout. Doufám, že umíš zacházet se srpem.“

„Umím.“

„Tak hybaj do práce!“

Oba se poslušně chopí díla a babka je hlídá jako ostříž.

„Jen se, chasníčku, neboj!“ nařizuje neúprosně, když zahlédne, že si Kubik poshověl. „Z práce ještě nikomu ruce neupadly. A ty nekoukej!“ křikne na Maru, když zvědavě zdvihne hlavu. „Objeví se ti čert!“

„Ten už tu je,“ uleví si Mara, ale potichu, aby ho babka neslyšela.

Konečně je nůše plná a Mara si ji naloží na záda. Náklad ho pořádně tíží a Mara namáhavě supí za babkou i za Kubíkem, který pro jistotu nese zase Rodana v náruči. Sotva jim stačí, ale požádat, aby zpomalili, se ostýchá. Vždyť babka už má na zádech hezkých pár křížků, jistě by se mu vysmála. To je zvláštní. Stoupají do kopce a stařena jako by o tom nevěděla. Zkusí to jinak.

„Koukám na vás, kmotřičko, uháníte jako mladice!“

„Že se nestydíš, mládenče, tropit si ze staré ženské blázny! Copak nevidíš, že sotva dechu popadám? Vždyť už mám na sobě osmý křížek.“

Stařena, jako by tušila, na co Mara hraje, malinko se pousměje a cupitá vesele dál. Mara si jen vzdychne, nadhodí nůši a zkroušeně se podvolí svému údělu. Teprve až na samém vrcholku se nad ním stařena smiluje.

„Tady si odpočineme,“ zavelí rozhodně a Mara ochotně shodí nůši. Potom se na ni utýraně posadí a babka se rozesměje. „Tak a jsme vyrovnáni. Trochu jsem tě musela potrestat, abyste si pro příště rozmyslili někoho lekat.“

Pod nimi je hluboké údolí, ve kterém se blýská klikatice řeky

„To je naše Sázava,“ řekne už docela vlídně. „Tam uprostřed u vody je náš domeček.“

„Ten je malinkatý,“ podiví se Kubík. „Ani se dovnitř nevejdeme.“

„I vejdeme, uvidíš. Nu, chlapci, půjdem a nůši teď vezmu sama.“

„Ale kmotřičko,“ brání se Mara, „to přece nemyslíte vážně?“

„Moc nemluv a radši mi s ní pomoz na záda,“ rozkáže stařena.

Mara ji obdivuje, že i s nůší si vykračuje, jako by nic nenesla. Holenku, to dělá práce, myslí si pro sebe, a pak se jí zeptá, jak je to možné.

„Až budeš po celý život dělat, co já, ani ti to nepřijde.“

Znenáhla před nimi chaloupka roste. Za ní u břehu je uvázaná lodička. Nahoře si jí nevšimli, snad jim ji chaloupka zakrývala. Kubík nemůže z lodičky spustit oči.

„Skoro čtyřicet let vytahoval můj Jeroným z vody písek a vozil jej na druhý břeh. Začalo to, když se vrátil z turecký vojny. Loďka patří vrchnosti a voženi písku, to byla naše robota. Teď už Jeroným odpočívá pět měsíců a jsem na všechno sama.“

Kubík by rád věděl ještě to i ono, a nežli babka na všechno odpoví, ocitnou se u potůčku. Rozhled jim kazí vysoké stromy. Potok je dost široký, protože nedaleko vyúsťuje do řeky. Před ústím se rozděluje na dva prameny, které plynou po obou stranách chaloupky, takže dohromady s řekou vytvářejí kolem ní malý, trojstranný ostrov Aby se k ní dostali, musí přejít přes lávku:

Chaloupka stojí v nejširší části ostrůvku, u řeky. Střechu má z rákosu a zdi ze dřeva a z bílé nalíčené hlíny. O něco níž je ještě jedno stavení, nizoučká stodola. Na dvorku mezi sýpkou a chalupou hrabou slepice a hlídá veliký, černý pes.

Hospodářství chrání plot proražený proti lávce vrátky. K nim patří i dvojice čtverhranných okének s malou zahrádkou, v niž roste rezeda, celníček a čapl zobák. Navíc jsou okénka vykrášlena kolem dokola červenými, žlutými i zelenými srdíčky, růžicemi a slunéčky.

Přijdou blíž a Rodan ucítí kamaráda. Nenadále se vymrští, skočí na zem a uhání k chalupě.

„Rodane! Počkej, já ti dám!“

„I nech ho, laky se chce potěšit s druhem. Náš Osman mu nic neudělá.“

Rodan se střetne s černým hafanem Osmanem na poloviční cestě. Osman podezíravě zavrčí, Rodan vyzývavě zaňafá, opatrně se očichají a potom se oba rozštěkají.

Kubík se ujistí, že Rodan s Osmanem se baví po svém, a vstoupí s Marou a se svou novou známou do chaloupky.

Mezitím co usednou na lavici za stůl, babka vyndá z postele vrchní duchnu a přehodí ji přes bidlo na šaty. Potom podpálí oheň v peci a začne připravovat večeři.

Než se jídlo uvaří, otevře malovanou truhlu, vytáhne kousek myrty a strčí ji do postele, aby zahnala noční můru.

Netrvá to příliš dlouho a stařenka nese jídlo na stůl. Tentokrát už se Kubík nezdráhá jíst z jedné mísy. Jen tak pro jméno oddrmolí modlitbu a s chutí se pustí do lámankové polévky. Přikusuje k ní čerstvé rozpíčky z mísy. Nepozřou však ani dvě sousta a z pece seskočí obrovská žíhaná kočka s dlouhým ocasem.

„Naše Růžotlapka jde k večeři,“ vítá ji stařenka a se samozřejmostí se s ní dělí o jídlo. Kočka dává pozor, aby ji babka neošidila.

Kubík ještě zapije večeři studeným sedlíkem, který přinesla babička dodatečně ze sklípku.

„Běžte, chlapci, ven, já tady ještě poklidím,“ prohlásí babička po večeři, a Kubík se honem zvedne.

Na kamenné záhrobní vedle dveří stojí na čtyřech kůlech lavička. Na tu se za chvíli babička, Kubík i Mara posadí a záhy přiběhnou Rodan s Osmanem. Ovzduší voní jarem, za nimi šumí hluboké lesy a Sázava důvěrně přede.

„Děti, vám se ještě nechce spát?“ zeptá se najednou babička.

„Ó jé! A jak!“ Teprve nyní oba cítí, jak jsou znaveni.

Kubík zavolá na Rodana, babička na Osmana a všichni se ubírají do chalupy. Lavička osamí a brzy ztichne i chaloupka. Hvězdy svítí jako barevná sklíčka, veliký měsíc je jako bílý talíř a Sázava klidně oddychuje.

V prvním snu se Kubíkovi zdá, jak sedí se strýčkem a strýc je zdráv, jako býval dřív. Usměvavě našpulí pusu a šťastně vzdychne.

V zámecké zahradě na Konopišti se procházejí dva muži. Mladší z obou, urostlý a ramenatý muž středních let, má vysoké čelo a výrazný nos. Vystouplé lícní kostí i hranatá brada prozrazují velikou sílu vůle i neústupnost. Šedozelené oči v okamžicích vzrušení nebo nesouhlasu se přivírají do šikmých čárek a ještě víc znásobují vůli a odhodlání. Starší muž je osmašedesátník velitelského zjevu. Mohutná stavba jeho trupu zdůrazňuje vysokou postavu, ale současně je příčinou těžké, kulhavé chůze. Masitý obličej s modrýma očima usvědčuje tohoto robustního muže jak z dobromyslností, tak i z vrtkavosti. Mladší muž hovoří tiše a klidně, starší mocně používá rukou, vzdouvá hlas do síly a neustále se rozčiluje. Přes uctivý odstup, který zachovává mladší muž ke svému společníku, je patrno, že ten druhý se mu nezřídka, byť nevědomky, podvoluje. Oba mají společný znak; tmavé a střízlivé šaty i paruky. Mýlil by se každý, kdo by hádal jejich povolání podle oděvu. Otylejší a větší je Jan Kristián z Bartenštejnu, místokancléř Království českého. Společník je jeho zpovědníkem, lékařem, sekretářem, rádcem, přítelem, a hlavně neoblomným zastáncem spravedlnosti. Celé jeho jméno zní Josef Václav Zlobický a nezapře, že částečně odpovídá i jeho povaze.

Nad korunami košatých stromů vyčnívají štíhlé věže zámku, který se nedávno z nevlídného hradu změnil v neobyčejně půvabné sídlo. Oba muži si však sotva všímají stavby, která v širokém okolí budí mnoho obdivu i závisti. Jejich vzrušený rozhovor se chvílemi podobá hádce.

„Nechte už jednou tohle zatrápené království svému osudu,“ rozčiluje se místokancléř. „Rozhodnutí Jejího Veličenstva je nezvratné!“

„Odpusťte, Milosti,“ namítá vzrušeně Zlobický, „nikdy nemohu souhlasit, aby se tato překrásná země stala kořistí barbarských hord!“

„Jen polovina, přítelíčku, od pravého břehu Labe na sever a na východ,“ vrčí nakvašeně Bartenštejn. „Víte, že ještě hezký kus zůstane nám.“

Zlobický se zastaví a zavrtí hlavou.

„Tomu, Milosti, jistě sám nevěříte. Díky naší povolnosti dostane Fridrich jen větší chuť na zbytek.“

Místokancléř se uhodí rázně přes kapsu.

„Příteli, nemáte zdání o vysoké politice. Za dodržení mírové smlouvy budou ručit spojenci obou stran!“

„Takové politice, Milosti, opravdu nerozumím. Vidím jenom, že o našem království se smlouvají cizinci jako handlíři o poplužní dvůr!“

„Chcete tvrdit, že já jsem snad cizinec i handlíř? Nestaral jsem se řádně o záležitosti země? Nesnažil jsem se zmírnit tíhu nevolnictví?“

Zlobický s posupným úsměvem na rtech pohlíží kamsi do neurčita, a to horkokrevného místokancléře ještě více rozzuří. Uchopí svého sekretáře za klopu kabátu a s křikem jím hněvivě zatřese.

„Řekněte rovnou, že jsem zrádce a slaboch!“ Když vidí, že Zlobický mlčí, zbrunátní až do fialova. „Mluvte přece, člověče, nebo jste oněměl?“

Zlobický ustoupí o krok a strojeně se ukloní.

„Odpusťte, Milosti. Uznávám nevhodnost svých vývodů. Neuvědomil jsem si, že každá moc má svoje meze!“

Bartenštejn se zarazí a vyvalí oči.

„Co tím chcete říci? Troufáte si snad tvrdit, že moje slovo ve Vídni nic neznamená?“

Zlobický lehce pokrčí rameny a místokancléři vyvstanou na čele hrozivá mračna. Bez ohledu na sekretáře uraženě vykročí, ale záhy přemůže kypící vztek a zvolna se otočí.

„Co chcete dělat, nešťastníku! Fridrich drží větší část Čech. Jestli neuzavřeme rychle mír, bude zítra před Vídní.“

„Praha se ještě nevzdala. Milosti,“ prohlásí Zlobický chladně.

Bartenštejn opovržlivě mávne rukou.

„Pád Prahy je otázkou několika hodin!“

„Musíte jí rychle poskytnout pomoc, Milosti.“

Místokancléř spráskne ruce nad hlavou.

„Naše postavení je praubohé. Tisíckrát mohu psát do Vídně a přivolávat Dauna, Prahu nezachráním. Tváříte se jako byste nevěděl, že se do města dostali pruští špióni a veškeré pátrání po nich je marné. Nepomůže ani posila, Braniboři rozleptají a zničí pražskou citadelu. Opakuji vám, příteli, je konec. Konec!“

Zlobický se kousne do rtů, až se mu na nich objeví kapky krve. Uznává, že má Bartenštejn pravdu. Praha, to je sloup. Až padne, jsou Čechy ztraceny. Usilovným přemýšlením mu na čele vyvstanou krůpěje potu. Místokancléři neunikne jeho utrpení a začíná mu ho být líto. Smířlivě mu položí ruku na rameno a po krátkém zaváhání prohlásí: „Poslyšte, příteli, dám vám návrh. Najděte vyzvědačskou skupinu, tím se zvýší naděje na udržení Prahy. Potom…“

Pokračování zanikne v podivném praskotu v živém plotu proti nim. Místokancléř, který trpí stále utkvělou představou, že ho chtěji zabít, sebou polekaně trhne.

„K čertu, co se děje!“

„Ale, nějaká zbloudilá liška nebo tchoř.“

Hluk však vzrůstá a místokancléř nedůstojně poskočí, podrážděně dupne a zamává rukama nad hlavou.

„Proboha, to není žádná liška! Okamžitě se podívejte, co to tam je!“

Sekretář vážně poslechne, jako by po dobrém ustupoval rozmarnému děcku, a bezstarostně rozhrne živý plot. V křoví se krčí chlapec ve školním plášti. Zlobický mu s přísným výrazem nařídí, aby vylezl.

„Co tady děláte?“

Kubík cosi nesrozumitelně zakoktá, ale vtom se rozhrne houští a vydere se ven Mara. S rozpačitým mrkáním se postaví před Zlobického.

„Dovolíte, urozený pane, já všechno vysvětlím.“

Zlobický se bezděky podívá znovu do křoví, protože praskání nebere konce.

„Můžete mi řici, kolik vás tam vlastně je?“

„Tři, urozený pane, chlapec, já a pes.“

Zlobický přelétne Marův obličej, roztažený nesmělým úsměvem, prohlédne si Kubíka i Rodana, který se vyhoupl za svými přátelí, a dojde k názoru, že nebezpečí nehrozí. Nicméně nesleví ze své přísnosti.

„Dosud jste mi neodpověděl na mou otázku, co zde děláte.“

Vysvětlování zmaří místokancléř, jehož strach se změnil v hněv. Přiblíží se na pět kroků a napřáhne proti našim přátelům prst, jako by je chtěl probodnout.

„Pojďte sem, vy dva šibalové!“

Kubik se úzkostlivě podívá po Zlobickém, ale sekretář nevšímavě pohodí hlavou.

„Neslyšíte! Uposlechněte Jeho Milost!“

Oba provinilci se zkroušeně loudají k Bartenštejnovi a za nimi kluše Rodan. Zlobický jako stráž uzavírá průvod. Místokancléř podupává nohou o zem a mocné oblouky obočí se mu vraští jako rozčepýřená srst.

„Šel sem,“ kývne velitelsky na Kubíka, který zůstane stát v uctivé vzdálenosti. „To je pěkné!“ zahřímá, když má oba před sebou. „Moc pěkné, schovávat se tu jako banditi. A teď, mluvit pravdu, nebo… Kdo jste a co tu děláte?“

Kubíkovi připadá místokancléř ve své velikosti se žhnoucíma očima jako Perun, pán hromu. Za nic by ze sebe nevypravil slovo. Márovi není o mnoho lépe. Zavadí očima o zničeného Kubíka, sjede po vážném obličeji Zlobického, uhne před hroznými zřítelnicemi velkého muže a upřeně se zastaví v místech, ve kterých se široká rudá šíje osvobozuje z tuhého límce.

„Nu tak, bude to!“ dupne znovu netrpělivě obr.

Mara si rozpačitě pohladí kabátec a škrceným hlasem se pustí do vysvětlování. Pomalu se mu vrací obvyklá rozvaha a plynněji vypráví o výpravě za doktorem Kytlem, o podzemní chodbě z domu U černého kohouta, o Prajzích ve štiřínském zámku, o mistru rasovi i o přívoze u řeky. Nezamlčí téměř nic, protože je přesvědčen, že oba páni mají právo se tázat. Jen vlastního úkolu se dotkne velmi neurčitě. Zato zdůrazní, že Kubík pokládal jednoho z pánů za doktora Kytla, a aby se ujistili o své domněnce, schovali se. Když líčí, jak je Rodan svou neposedností prozradil, neubrání se místokancléř úsměvu. Dávno už se přestal zlobit a naopak i se Zlobickým pozorně naslouchají Marovu vyprávění.

Bartenštejnovi nevadí, že mu nevychovaný Rodan očichává boty a punčochy. Zato v Kubíkovi je malá dušička.

Sám se bojí Rodana okřiknout, aby na něj zbytečně neupozorňoval. K jeho údivu však se obr vůbec nezlobí, když si Rodana konečně všimne. Naopak, funivě se k němu skloní a podrbe ho vlídně za ušima. Rodan považuje laskání za výzvu k taškaření. Hrbí se, lapá po ruce, uskakuje a vyzývavě vrčí. Nikdo mu to nemá za zlé. Dokonce i vážný a nepřístupný Zlobický se usmívá. Znenadání se obrátí na Maru a tomu neunikne napětí, které tají za svou otázkou.

„Poslyšte, příteli, říkal jste, že jste použili tajné chodby, která vede z domu U černého kohouta. Je to tak?“

„Ano, Vaše Urozenosti.“

Zlobický vzrušeně chytí místokancléře, který si hraje s Rodanem, za rukáv.

„Milosti, slyšel jste, tady je stopa!“

Bartenštejn zapomene na dorážejícího psíka a chvatně se narovná. Zlobickému jiskří oči odvahou a nadějí. Ani on, ani místokancléř nepromluví. Jejich mlčení však je výzvou pro Kubíka, který už delší chvíli sbírá odvahu zeptat se na to, co ho nejvíce zajímá.

„Račte prominout, Vaše Milostí,“ osloví uctivě Zlobického, „neráčíte být pan doktor Kytl?“

Zlobický neodpoví a šeptem poprosí Bartenštejna, aby s ním šel kousek z dohledu. Ani nečeká, zda bude místokancléř souhlasit, a nařídí Marovi i Kubíkovi, aby chvilku počkali. Bartenštejn následuje sekretáře s nespokojeným hartusením.

„Co zas máte, svůdníku?“

„Milosti, ti dva, to je dar z nebes. Což jste neporozuměl, že špióni mají své špiónské hnízdo v Praze a že víme i kde?“

„Jak to?“

„Milosti, tajnou chodbu z Kytlova domu jsme znali jen my dva a muž, který je dnes mrtev!“

„Hm…“

Zlobický upře své chytré oči na místokancléře.

„Mělo nás napadnout, že pověrčivost udělá z Kytlova domu nejlepší úkryt pro špióny.“

Bartenštejn si zamyšleně urovná paruku s krátkým copem a vytáhne zlatou, krásně ciselovanou tabatěrku. Když si zhluboka šňupne, potřese krátce hlavou.

„Obávám se, Zlobický, že vás unáší vaše představivost. Bůhví co vy se o Černém kohoutu nedomýšlíte.“

Zlobický zdvihne ruku a trpělivě vypočítává na prstech všechny své důvody.

„Muž v domě U černého kohouta poslal, Milosti, ty dva brachy do Štiřína za Kytlem a dal jim dopis pro hraběte Salma. Ujišťuji vás, že ani já, ani kdokoliv jiný nezná žádného asistenta doktora Kytla. Dále, Kytl nikdy nebyl ve Štiřině. Kromě toho, Milosti, hrabě Salm je v současné době u dvora. Salmova sestra, která zámek často používá, je provdána za jistého pruského šlechtice. Víte, Milosti, jak se jmenuje její manžel?“ Zlobický ustane, ale Bartenštejn pokyne, aby mluvil dál. Zlobický se ukloní, „jméno Salmova švagra je Filip z Rothahnu!“

„Cože! Filip z Rotbahnu, pruský náčelník výzvědné služby?“

„Ten,“ potvrdí Zlobický suše. „Pravděpodobně také zná tajemství chodby. Jistě nemusím říkat proč. Milosti, pamatujete si ještě jméno onoho dragounského důstojníka, o kterém vyprávěl Mara a který je chlapcovým nevlastním strýcem? Zní Alfréd z Rothahnu. Není to podivná náhoda?“

„Opravdu, je to podivné,“ připustí místokancléř. „Uvidíme. Rád bych věděl, o jakém úkolu se mladík zmiňoval.“

„Můžeme se ho zeptat, Milosti.“

„Ještě okamžik. Jak ti dva přišli na to, že Kytl je zde?“

Zlobický pokrčí rameny.

„Pravděpodobně se Kytl před svým odjezdem z Prahy netajil, kam jede.“

Bartenštejn na něho trochu šelmovsky zamžourá, ale Zlobického tvář nic neprozrazuje.

„Dobrá. Zavolejte tedy toho mladíka.“

Zlobický pokyne Marovi a Kubíkovi, aby přistoupili.

„Poslouchal,“ počne místokancléř s výslechem, „proč on jde vlastně s tím chlapcem. Je to snad jeho sloužící nebo vychovatel?“

Mara váhá, má-li prozradit své poslání. Pánové vypadají sice vznešeně, ale tajný úkol je tajný úkol. Rozpačitě si tře bradu a nerozhodně se dívá z jednoho na druhého. Zlobický okamžitě odhalí svým bystrozrakém příčinu jeho zdráhání a pomůže mu z nesnázi.

„Radím vám, abyste před Jeho Milostí, panem místokancléřem Království českého, mluvil jen čistou pravdu!“

„Oh, Milosti,“ zvolá Mara horlivě, „jak jsem mohl tušit!“

Několika větami vypoví, že nese zprávy z Prahy hraběti Daunovi.

„Vy jste z kornety pana barona z Rothahhu?“ přeruší ho věcně Zlobický.

„Nikoliv, urozený pane. Konám zvláštní služby pro pana hraběte Dauna. Z rozkazu pana maršála jsem se také vypravil do Prahy.“

„To se dostal do města ještě před obležením?“ táže se se zájmem Bartenštejn.

„Nikoli, Milosti. Prošel jsem pruskými vojsky.“

„Jak to jen mohl dokázat?“

„Splnil jsem těžší úkoly, Milosti největší oříšek byla Vltava. Naštěstí jsem našel kravskou zdechlinu. Když jsem si z ní přehodil kůži a kolem pasu otočil měchýře, nikdo neměl tušení, že po řece plave něco živého.“

„Líbí se mi, že má vtip,“ prohlásí Bartenštejn s obdivem a Zlobický ukáže na Maru.

„Ejhle, Milosti, tady máte vhodného posla pro Vídeň!“

„Chcete, vy svůdníku, abych jednal proti rozkazům Jejího Veličenstva?“

„Milosti, dovolte, abych připomněl, že s roztržením Čech přijdete i o svůj majetek. Fridrich zcela jistě nebude tak blahosklonný, aby ponechával panství svému nepříteli.“

„To je pravda,“ zabručí místokancléř. „Bylo by jej škoda, je to pěkně zaokrouhlený kus země.“ Aby zakryl svůj sobecký zájem, dodá: „V Kostelci se vždycky zotavím. Kdo by chránil Čechy, kdybych zemřel!“

Obrátí se na Zlobického: „Ať je tedy po vašem, Zlobický, napíši princi Josefovi.“

Po tomto prohlášení si místokancléř opět silně šňupne a nabídne ždibec i svému sekretáři. Zlobický poděkuje a pevně se zadívá Marovi do očí.

„Chtěl byste nám pomoci?“

Mara se mlčky ukloní a Zlobický spokojeně přikývne.

„Výborně, připravte se tedy, ještě dnes v noci se vydáte na cestu k Jejímu císařskému Veličenstvu do Vídně!“

„Co bude, urozený pane, s mým úkolem panu hraběti Daunovi?“

„Dopis pro Dauna odevzdá mně a víc se o něj nemusí strachovat,“ vmísí se místokancléř do jejich rozmluvy, „já už to zařídim.“

„Ale co můj: strýček, kde dostihnu pana doktora Kytla?“ vyhrkne nešťastný Kubík.

„Slibuji vám, že ještě dnes navštíví doktor Kytl vašeho strýce!“

„Já půjdu s ním!“

„Raději ne! Je to příliš nebezpečné. Budete muset zůstat zde;“

Marovi je Kubíka líto, zkusí proto za něho ztratit slovo,

„Promiňte, urození pánové,“ navrhne nesměle, „nemohl by jet Kubík se mnou?“

Místokancléř se mlčky dorozumí se svým sekretářem a pohrozí chlapci prstem.

„Je šíbal, ale buďsi. Jeďte spolu.“

Kubík už se neudrží a vesele poskočí.

„Hurá, hurá, strýčka zachrání a já na vlastní oči uvidím císařovnu!“

V zámku je pro ně přichystána večeře, ale tentokrát Kubík z jídla, nic nemá. Ještě má plnou pusu a už odstrčí talíř a pobízí Mara, aby si pospíšil. Nemůže se dočkat, až přítel dojí, a táhne ho na mýtinu, kde má začít zámecký koncert. Ta je dosud prázdná. Najdou si vzadu pěkná místečka a zvlášť Kubík netrpělivě vyhlíží, kdy se už začne.

Konečně počnou sluhové zapalovat svíce. Na mýtinu se pomalu trousí hosté. Netrvá dlouho a všude kolem je plno hovoru a smíchu. Páni se dvoří dámám, tlachají se rozmanité historie a páni přitom neustále šňupají z drahocenných tabatěrek. Dámy si natřásají sukně, pojídají cukroví nebo se smíchem přijímají od pánů šňupeček, ovívají se vějíři z perleti a cukrují jako hrdličky. Kubík si připadá jako ve snu a Rodan postrašen hlomozem se jen krčí.

Nejvíc zajímají Kubíka čtyři prostě odění muži, kteří stojí stranou pod velkým javorem a pozorně střeží hudební nástroje v ošumělých pouzdrech.

„Kdo to asi je,“ ptá se šeptem Mary.

Jeho šeptání se nese dost daleko. Proto místo Mary odpoví děvče s hedvábnou zástěrkou, které sedí v jeho blízkosti.

„To je přece smyčcové kvarteto. Ten nejstarší je benešovský kantor, vede první housle. To je švanda, má paruku nakřivo.“

Děvče se hlasitě zasměje, ale hned si polekaně přikryje ústa dlaní a rozhlíží se, zda je někdo neslyšel.

„Ten mládenec, to je učitelský?“ zeptá se Mara.

„Kdepak učitelský, potulný muzikant je to, podívejte, hraje na cello, a ten druhý, co má violu, je jeho kamarád. Podučitel nemá paruku a je prošedivělý.“

„Tak starý?“ podiví se Kubík.

„Vy jste zelenáč,“ usměje se děvče. „Hlupák to je! Posadil na sebe pana vrchního a počká si na školu do smrtí.“

Kubíkovi se líbí, jak děvče všechno ví, a tajně si ji prohlédne.

„To je jistě nějaká komtesa,“ šeptá si potichoučku.

Najednou se k němu dívka nahne a rázem přetrhne všechny úvahy.

„Podívejte se, rychle, pan místokancléř už přišel, asi se brzy začne.“

Kubík natahuje krk, dokud nenajde pana místokancléře. Bartenštejn sedí docela vpředu na zlaceném křesílku vedle pani hraběnky. Zatím starší pán ve fialových šatech vystoupí před pódium. Kývne na hudebníky a rozvážně zatleská.

„To je kníže z Fürstenberku, kavalír paní hraběnky,“ poznamená tiše dívka a rychle zmlkne, aby slyšela, co kníže povídá.

Pán oznamuje, že kvarteto uvede Sammartiniho druhé trio. Název Kubíkovi nic neříká, byl by raději, kdyby už hráli. Konečně nasadí pan kantor smyčec a muzikanti spustí. Vtom se k panu místokancléři protlačí zaprášený posel a předá mu nějakou zprávu. Pan místokancléř otevře ústa sluha mu svítí loučí. Sotva do něj nahlédne, rozrušeně ho přiblíží k očím a poté rychlé vstane. Několik pánů se zvedá s ním, ale Bartenštejn jen ukáže, aby se nevyrušovali, a s jediným sluhou spěchá k zámku.

Mara má blaženě přivřené oči, úsměv na rtech, uši jen pro hudbu, kdepak by se staral, co se kolem děje. Zato Kubíkovi neuteče ani hnutí. Koncertování ho nebaví, je mu dlouhá chvíle. Přivítá příchod posla i Bartenštejnův odchod jako příjemné rozptýlení. Jenže brzo se zas všechno uklidní a muzicírování nebere konce. Kdyby to šlo, hned by se ztratil, žel podívat se na koncert byl jeho nápad. Nehty má na rukou už okousané, žádné nové zotavení se nenaskýtá a kvarteto je teprve spad na začátku.

Vtom na sebe upozorní Rodan, jehož poměr k hudbě je jen nepatrně horší než Kubíkův. Nejdříve nasadí komorní „a“ a potom se s nadšením pustí do soutěže s kvartetem. Kubík mu stiskne čumáček, ale Rodan nezmaří jedinou příležitost, aby nevydal bojovné zavytí.

Zpočátku je lidé okřikují a odevšad se ozývá

„Pst“ a „ts“, jako by najednou všichni louskali šváby. Rodan však je nezmar a přes všechno úsilí by nemuzicíroval celé kvarteto. Páni se otáčejí, rozzlobeně si je měří a sama paní hraběnka se nakloní ke svému kavalírovi a vyptává se, co je to vzadu za hluk. Marovi a Kubíkovi nezbývá, než chvatně zmizet, nechtějí-li se dočkat něčeho horšího.

„Nevychovanci, copak je tu nějaký psinec? Čeládka, kdo je zval?“ provází je ze všech stran. Ještě jsou rádi, že se za nimi nikdo nerozběhl. Když jsou z dohledu, Mara zvolní, pak se zastaví a pozorně naslouchá.

„Výborně,“ řekne posléze spokojeně a otočí se ke svému příteli.

„Co říkáte, Kubíku, zůstaneme tady. Doposlechneme si alespoň poslední skladbu. Přidržte, prosím vás, na chvilku Rodana.“

„To toho nemáš ještě dost?“ zahartusí Kubík, obrátí se a rázem se poděsí. Ze tmy proti němu vystoupí postava a zamíří rovnou k nim. Couvne, ale vtom pozná lokaje ze zámku.

„Co… co si přejete?“

„Promiňte, panstvo, ráčíte být jistě pan Mara a pan Kubík?“ Na pokývnutí obou dodá: „Račte mě následovat k Jeho Milosti, panu místokancléř.“

Mara se ohlédne a Kubík na něho kývne.

Udiveně se nechají vést k zámku. Sluha jim úslužné otevře tmavé dveře a zůstane venku.

Vstoupí do modře čalouněné komnaty, mdle osvětlené jedinou svící. Nad dveřovým oknem proti balkónu visí těžká záclona a hnědý dubový nábytek spočívá na prackovitých podstavcích. Místokancléř stojí před psacím stolem a netrpělivě klepe prsty o desku stolu. Při jejich příchodu složí ruce za zády a několikrát zamyšleně přejde po komnatě. Pojednou se zastaví u Kubíka a nakloní se až k jeho obličeji.

„Přál by si, aby nad naší zemí vládl Prajz?“

Kubík nechápavě stočí oči k Marovi, ale Bartenštejn nakvašeně dupne.

„Nekoukal kolem a odpověděl na to, co se ho ptám!“

„Kdo by chtěl za vrchnost nepřítele, milostivý pane,“ vyhrkne bojácně.

Bartenštejn se mu chvíli dívá upřeně do očí a potom přikývne.

„Je tedy ochoten odpřisáhnout, že udělá vše pro záchranu naší země, i když ještě není plně dospělý?“

„Ano, milostivý pane!“ odpoví hlasitě.

Bartenštejn vytáhne z psacího stolu kříž z perletí a ze slonové kosti a postaví jej před chlapce.

„Položil ruku na kříž a říkal po mně!“

Kubík s překotným chvatem, jako by se nemohl dočkat, opakuje přísahu.

Bartenštejn chce opět uložit kříž, ale Mara ho výmluvným posuňkem zastaví. „Odpusťte, Milosti, na mne jste zapomněl.“

Místokancléř udiveně zvedne hlavu.

„Proč chce přísahat? Má naši důvěru, že slouží Daunovi, a to stačí!“

Mara pološibalsky, polospiklenecky roztáhne tvář k úsměvu.

„Kdyby Vaše Milost znala všechno, jistě by mi tak nedůvěřovala.“

Bartenštejn zaražen jeho důrazným tónem položí kříž na stůl. Mara k němu slavnostně vztáhne ruku.

„Nechci před Vaší Milostí nic zatajovat. Jsem pikart a nenávidím Řím, protože zničil naše práva a obluzuje lid tmářstvím a pověrou. Přesto přísahám, že obětuji třeba poslední kapku krve, jen aby Prajzi byli vyhnáni z království!“ Ještě rozechvělý se starostlivě ohlédne po Kubíkovi. Po tomhle mě jistě nebude chtít ani vidět, pomyslí si smutně.

Kubík stojí v koutku a napjatě sleduje jeho přísahu. Po nedávném zklamání už ho ani tato novina nepřekvapuje.

„Toník je tedy pikart,“ opakuje si tiše pro sebe, ale bez zášti. „Co na tom záleží? Mně ve škole přezdívali taky pikart. Ve škole,“ dál tiše hovoří sám k sobě s nádechem trpkosti. „Ruprecht, páter Skelet… jak už je to dávno. Vrchnost, ta u nich měla nebe zajištěno. Ze strýčka, z tatínka, z každého by nejraději udělali kacíře a sami… Ne, k nim se už nikdy nevrátím!“

Zatímco si Kubik šeptá a obírá se svými myšlenkami, opírá se Bartenštejn mlčky o stůl a upřeně pozoruje Maru. Náhle se napřímí, vezme šňupeček z tabatěrky a schová kříž.:

„Udělejme zlo dobrem,“ prohodí s úšklebkem. „Přijímám jeho přísahu! Co je mně konečně po tom, je-li pikart nebo katolík. Nejsem ani páter, ani inkvizitor. Hlavně že řádně splní úkol. Před Jejím Veličenstvem to však neříkal, dopálilo by je to.“

Mara se radostně zašklebí.

„Vaše Milost se na mne může spolehnout!“

Místokancléř se těžkopádně posadí do křesla a zamyšleně zabubnuje rukou na opěradlo.

„To bychom měli. Teď to druhé. Co by tomu říkal, kdyby nemohl jet s Marou?“

Kubík si dodatečně uvědomí, že místokancléř mluví k němu, a prosebně se na něho podívá.

„Milostivý pane!“

„Je to nutné,“ řekne Bartenštejn úsečně. „Zlobický dnes objevil ve štiřínském zámku bandu špiónů. Poslal mi po kurýrovi zprávu. Myslím, že nyní je již odhaleno špiónské hnízdo v Praze. Je to vaše zásluha,“ dodá uznale.

Mara se vítězně divá na Kubíka, ale ten má oči jen pro Bartenštejna.

Místokancléř se na vteřinu odmlčí, zadívá se na čadící svíčku a proti zvyku se tiše a soustředěně rozhovoří: „Víme, že v severních Čechách dojde nejpozději do týdne k rebelii proti císařovně. Chtějí ji vyprovokovat Prajzi s hrstkou nespokojenců, aby ji snáze donutili k povolnosti.“

„Taková hanebnost,“ neodpustí si Mara. Místokancléř si znovu notně šňupne a spokojeně sklapne tabatěrku.

„Jen se neobával, překazíme jim to. Dozvěděli jsme se, že spiknutí se táhne z Hradce.“

„Milosti, ale Hradec je v pruských rukou!“

„To víme také. Nepřerušoval mě a poslouchal. Spiklenci se scházejí v malém městečku poblíž Hradce, v Hořicích. Taky pěkná čertovina. Tamější farář je svolává.“

Kubík nedůvěřivě zavrtí hlavou.

„Farář?“

Místokancléř hlasitě kýchne. „Farář! Co se diví? Máme to zjištěno.“ Zběžně nahlédne do správy od svého sekretáře.

„Jmenuje se Riedl. Dobře si jeho jméno zapamatoval!“

Kubík se stále tváři nedůvěřivě a Bartenštejn dupne.

„Netvrdím, že Riedl svolává spiklence vědomě. To je tak. Je prý náramně zbožný. Má v Hradci u jezovitů bratra, který se pomátl na rozumu. Jistý páter, zřejmě zaprodanec vzbouřenců, mu slíbil, kdykoli bude mít jeho bratr záchvat šílenství, pošle po některém studentovi vzkaz. Riedl se pak vždycky dlouho do noci modlí v kostnici. Tohoto zvyku využili vzbouřenci pro sebe. Když má být schůzka, jednoduše pošlou k Riedlovi studenta a světlo v kostnici je znamením pro jejich pomocníka, aby svolal spiklence. Rozumíte už?“

Mara křečovitě sevře ruce za zády.

„Odpusťte, Milosti, ale proč to dělají tak složitě? Bylo by přece jednodušší konat schůzky přímo v Hradci.“

„Sapristi! Uvažoval trochu! Prajzi přece potřebují, aby rebelie vznikla v neobsazených částech země. Jen hlavni vůdci vědí, kdo za rebelií stojí. Kdyby se to dozvěděli ostatní, myslím, že valnou část z nich by přešla chuť rebelovat. Potřebují proto nenápadné místo, ne moc vzdálené a zase ne příliš blízko od Hradce. Přitom je zapotřebí, aby toto místo bylo pěkně ve středu povstání. K tomu ke všemu se jim Hořice výtečně hodí a nikdo vlastně neví, kdo skutečně povstalce svolává.“

Kubík náhle pochopi, co na něm místokancléř chce, a vzrušeně popojde až k němu.

„Urozený pán ráčí, abych šel do Hořic?“

Bartenštejn nejistě zatočí tabatěrkou.

„Věc spěchá a momentálně jinou volbu nemám. Zlobický v dopise tak míní,“ pospíší si vyhýbavě. „Nebezpečí není tak veliké. Stačí jen vyřídit vzkaz. Jestli hned nezakročíme, později rebelii nezvládneme!“

Mara přiskočí ke Kubíkovi, něžně ho obejme a tiše, ale důrazně naléhá: „Kubíku, vy musíte jít!“

Kubík k němu poděšeně obrátí obličej.

Takovou dálavu sám, zděsí se v duchu. Mohou mě chytit Prajzi…

„Utekl jsem z Prahy bez dovolení,“ namítne slabě. „Strýček i teta mě už jistě shánějí.“

„Chtěl jste jet se mnou do Vídně,“ připomene Mara. „Do Prahy se teď už stejně nemůžete vrátit!“

„O strýčka nemusí mít strach,“ dodá Bartenštejn, jako by vytušil, o čem ti dva hovoří. „Řekl jsem mu přece, že se o něho doktor Kytl postará.“

Kubík se podívá z jednoho na druhého. V Marových očích čte naléhavou prosbu, v Bartenštejnových napjaté očekávání.

Když odmítnu, řeknou si oba, že jsem zbabělec. Možná že na mém poslání závisí osud království, uvažuje pro sebe.

„Milostivý pane, já půjdu!“

Mara se láskyplně usměje a jen pro ten úsměv Kubík nelituje svého rozhodnutí. Místokancléř mu poklepe na rameno.

„Vím, že je mladý, ale právě proto se mu podaří to, oč jej žádám. U mladého nebude nepřítel hledat někoho s tajným posláním.“

Pak sáhne do stolu.

„Toto je vzkaz pro pana faráře. Musí se ho naučit nazpaměť!“

Mara i Kubík pochopí, že místokancléř řekl vše, a hluboce se ukloní. Bartenštejn však kývne na Maru.

„A propos! Připravil se, pojede hned. Tady má list pro prince Josefa.“ Potom vytáhne ze stolu dva tlusté váčky a oba mu podá.

„Pro každého z vás na běžné výdaje.“

Mara se znovu ukloní a Kubík toho využije, aby si přečetl vzkaz, který se má naučit.

Zapal svíci a vroucí modlitbou pros za smilování pobloudilých duší, aby nalezly klid a věčné spasení.

Společně opustí komnatu a mlčky jdou podle sebe. Posléze poruší Mara mlčení.

„Moc vás, Kubíku, mrzí, že jsem pikart?“

Kubík kráčí se sklopenou hlavou. Ani ji nezvedne a prohlásí bezbarvě: „Tatínek byl taky pikart.“

Hodnou chvíli nikdo z nich nepromluví.

Pojednou se Kubík zastaví.

„Toníku, proč musíme každý sám?“

„Co chcete?“ zamlaská Mara s předstíranou veselostí. Pak zamyšleně a tiše dodá: „Osud! Vždycky rozdělí lidi v nejlepším.“

Kubík stěží zadržuje pláč.

„Když mně bude bez vás tak smutno.“

„Mně taky, Kubíku. Ale co můžeme dělat,“ rozpačitě zamrká, „no tak, Kubíku. Nejste přece už malé dítě!“

Kubík si přetře rukávem oči a naposledy popotáhne.

„Doprovodím vás.“

Zamíří ke konírnám, protože Mara pojede do Vídně na koni. Po celý zbytek cesty však ani jeden, ani druhý nemluví, přestože by si chtěli tolik říct. Nežli přichystá sluha koně, tiše se rozloučí.

„Vyřídím, Kubíku, svůj úkol co nejrychleji,“ slibuje Mara. „Nežli se vrátím, budete jistě zpátky.“

Kubík se smutně pousměje a obrátí k němu uslzený obličej.

„Do Prahy už půjdeme společně,“ prohlašuje chvatně, nepříliš pevně Mara.

Podkoní již přivádí osedlaného hnědáka. Mara ho pohladí, poplácá po hřívě a vyptává se čeledína na jeho vlastnosti. Kubíka překvapuje, jak důkladně prohlíží zvířeti nohy, zuby, zkouší sedlání. Posléze se vyhoupne do sedla a naposledy podá Kubíkovi ruku.

„Buďte opatrný, Kubíku, ať se vám nic nestane!“

Kubík přikývne, ale Mara se zachvěje. Co to se mnou je? Divné tušení probíhá mu v mysli. Vzápětí mávne rukou, jako by chtěl zahnat strach. Hlouposti, nakonec ještě propadnu pověrčivosti, snaží se o ukončení neveselých myšlenek.

Rychle se napřímí v sedle a pobídne koně. Zamávají na sebe a Kubík za ním křičí ještě něco, čemu nerozumí.

Potom ho i s koněm pohltí tma.

O poznání dřív, než se ukáže sluníčko, zamžourá Rodan očima, pak se olízne, zívne a lenivě se vyhrabe z pelíšku. Nejdřív očmuchá nedůvěřivě všechny kouty, až posléze u postele chytí známý pach a radostně se vyšvihne nahoru. Když mlaskavě olízne Kubíkovi tvář a dvakrát třikrát štěkne, otevře Kubík oči. Spatří Rodana a vesele se zasměje. Mazlivě si ho přitáhne a ze zvyku se ohlíží po Marovi; Uvědomí si, že se včera rozloučili, a smutně psíka pohladí.

„Teď půjdeme už jen sami dva. Kdoví kde je teď Toník.“

Kdosi krátce zaklepe na dveře. Lokaj přináší snídani a zůstává v místnosti.

Kubík neochotně vyklouzne z postele a stydlivě převezme šaty. Když je oblečen a s Rudanem se rozdělí o jídlo, oznámí mu sluha, že ho doprovodí. Chlapec sebere Rodana, ale najednou se zarazí.

„Přece neodejdu jen tak. Vezmu si s sebou něco na památku,“ tiše hovoří. Počká, až se sluha otočí. Z nedostatku lepšího sáhne po oharku svíčky, strčí jej do kapsy a chvátá za sluhou.

Vozík stojí přímo proti východu. Je to nevalně zachovalá dvojspřežná géza, lehký dvoukolový vozík, jaký hojně užívá rychlá pošta. Ať je jaký chce, grošatí hřebci jsou párem k pohledání. Nejvíc se líbí Kubíkovi jejich lakované postroje se stříbrným kováním. Pomalu se ho zmocňuje cestovní horečka.

V široké korbě, blíž k němu, sedí vozka. Jak bývá v poslední době u vysokého panstva zvykem, má na sobě hajducký kroj v barvě saské zeleně s bohatým třepením.

„Nu tak, synu, čekáme už jen na tebe,“ ozve se znenadání z kočáru. Pohlédne po hlase a spatří vedle vozky cestujícího, kterého si předtím nevšiml. Jak je to možné? Cestující mu připomíná poražený pivní sud. Je tak kulatý, že se nepozná, zdali sedí nebo leží. Masité laloky mu visí pod krátce přistiženou kšticí a zapadlá očka vesele mrkají. Nosík má dětský jako kozlí střapeček. Jakmile Kubík zjistí, že celá tato hora k prasknuti napíná kutnu, už se ničemu nediví. Mnicha si jinak ani nedovede představit.

„Co na mne zíráš, synu, neztrácej čas a s pomocí boží lez!“

Poslechne jako v omámení. Ještě se ani s Rodanem neusadí a mnich se znovu mohutně nadýchne. „Jeď!“

Géza se okamžitě pohne a Kubík je na vážkách, způsobil-li to rozkaz, nebo odfoukl-li mnich koně z místa. Ze strachu, aby ho nesrazil, drží se jednou rukou postranice, druhou přidržuje Rodana a hledí přímo před sebe na pohybující se hlavy a uši koní.

Pootočí hlavu směrem k vozkovi. Zdá se, že je to příjemný chlapík, čtyřiceti– až pětačty– řicetiletý. Vtom k němu obrátí vozka obličej a je po dobrém dojmu. Kubík neví proč, snad to způsobují jeho pichlavé oči. Ještě podezřelejší však je jeho podlézavá zdvořilost. Mnich mu neustále nadává. Jede prý ztřeštěně, géza se moc kymácí a stále si něco vymýšlí.

„Mizero, lotře, lumpe, lutriáne!“ vykřikuje.

To jsou nejjemnější výrazy, a přesto vozka přijímá tyto nadávky jako pochvalu.

V jaké jsem se to ocitl společnosti, povzdychne si potají a začne hladit Rodana.

Zatím přejde mnich na nový předmět. Laje na válečnou slotu. „To není samo od sebe,“ hřímá jako na kazatelně. „Hospodin trestá nevděčné lidské plémě za jeho pýchu. Ať trestá! Trpí i nevinni! Má například náš věhlasný řád otců piaristů nějaký vděk? Nemá! Co plátno, že jsme se starali o prostý lid, že jsme jej učili, pěstovali, piplali? Nic!“ Mnich zkormouceně sepne ruce a žalostně vzedme hlas. „Bože nebeský, odpusť viny poblouzněným, kteří se bouří! Prý z hladu! Ať prý otcové piaristi otevřou sýpky! Což máme nějaké sýpky?“ vykřikne nešťastně. „Šestnáct tisíc zběhů od Prahy vyjedlo Benešov na kost! Možná že přijdou další. Samozřejmě, všichni mají zálusk na naše sýpky. Máme se připravit o poslední maličkost, která nám dosud zbývá? Nic, nic, nikomu!“

Vozka souhlasně přikyvuje a nahlas medituje: „Ať mi Vaše Důstojnost odpustí, ale jaký je teď pořádek? Vrchnost by neměla tolik těm selským hřbetům povolovat. To je to! Já bych je naučil zpívat po našem. Lískovku, šatlavu a dřevěného osla na ně!“ Na zdůraznění svých slov švihne pobouřeně bičem nad koňskými hřbety.

Mnich zatřepe buclatými prsty. „Sám bys zasloužil, šibale, lískovkou, že se pleteš do hovoru. Hm, hm, ale větší přísnost by věru neškodila.“

Kubík se rozhořčeně odvrátí.

Sjíždějí z kopce k městečku a kočí s námahou drží grošáky, aby se nerozletěli plným tryskem. Přetížená géza úpí a sténá, jako by se měla co nejdříve rozpadnout. Před městem však kočí povolí opratě a vítězně zapráská bičem. Projeví tak výmluvně svůj názor: Koukejte, holoto, kdo jede!

Furiantsky vletí mezi přišlápnuté dřevěné domky a prašnou cestou pokračuje po Zámecké k rynku. Stavení přibývá jako květů na jabloni a záhy potkávají víc a víc lidí. Krámky jsou zavřené, ale lidem to nevadí. Vedle vojáků z armády knížete Lotrinského je zde i množství sedláků, krajánků i jiných, kteří jdou vyzvědět, co je nového ve světě. Přestože je ulice plná, lidé se chovají náramně schlíple, ani mnoho hluku tu není. Kočí však na nikoho nedbá a počíná si, jako by byl na ulici sám. Kubíkovi tyhle davy připomínají Prahu. Tam se vše také hemžilo vojáky.

„Pozor!“ vykřikne ulekaně na vozku. „Vždyť někoho zajedete!“

Už skoro viděl, jak naráží do nějaké ženy, jež jen taktak uskočila. Rychle se ohlédne, zdali se jí nic nestalo, a důtklivě napomíná kočího, aby příště dával lepší pozor.

„Jen ho nech, synu,“ odbývá ho bezstarostně mnich. „On sám tomu nejlíp musí rozumět.“

Kočí jako by hřešil na toto svolení, ještě víc zvýší rychlost. Géza se žene prachem a kdo stojí v cestě, musí úprkem uskočit, nechce-li se dostat pod kola. Kubik bezmocně zatíná pěsti.

„Zastavte je! Páni nás nevidí?“ ozývá se z davu. „Kameny na panskou čeládku!“ zvolá kdosi.

„Jeď pomalu, hlupáku,“ houkne mnich polekaně a překotně začne udílet požehnání na všechny strany. „Jedem k umírajícímu, drazí přátelé,“ ujišťuje horlivě zástup, „nemůžete přece nechat chudáka umřít bez svatého pomazání,“ dodává výmluvně, a bojácně se rozhlíží, zda opravdu nikdo nesbírá kameni.

Vozka překvapeně přitáhne opratě. Kde se v lidech vzala ta troufalost?

Lidé se však spokojují s tím, že vozík zmírnil, a nechají je projet. Jakmile je po nebezpečí, nechá mnich žehnání a obrátí se k vozkovi. „Vidíš, hlupáku, cos dokázal svou umíněností!“

Kubík zatím obhlíží Zámeckou ulici.

„Líbí se ti Benešov, synu?“ zeptá se ho pojednou mnich.

Kubík neochotně přikývne, a to stačí. Mnich hned ukazuje na polovyschlou louži, prý znamenitý rybník Becajdu, a hned zase upozorňuje na něco jiného. Zvlášť hrdě ukazuje prstem k dlouhé, patrové budově, která výstavností předčí všechno ostatní.

„To je naše piaristická kolej s kostelem svaté Anny. Založil ji pan hrabě Přehorovský a sám slavný Vlach Alliprandl postavil.“

Proč mi to všechno povídá, myslí si Kubík. Copak jsme ve škole? Víc ho zajímá, proč jé takový shluk u kašny na rynku. Nová socha, obklopená košatými stromy, mu zakryje rozhled. Vtom nadskočí na sedadle, až mu zuby o sebe cvaknou a Rodan jen vyhekne. Najeli na kámen, ne ojedinělý, protože rynek je samý hrb. Mnich samozřejmě zapomene na výklady a zčerstva se pustí do kočího. Kubík alespoň v klidu může vyzkoumat příčinu shonu. Kodrcají teď právě kolem kašny, a má tedy všechno jako na dlani. Neděje se nic nevšedního. Několik vojáků si zaměnilo kašnu s lázní a lidé kolem na ně civějí jako na divokou zvěř. Brzy ztratí o toto divadlo zájem a letmo přehlédne zrakem zbývající část rynku. Krom branky na rohu vedle hostince a vysokého stavení s věžičkou na protějším rohu tu není nic zvláště poutavého.

Mezitím projedou Krátkou ulicí na Malý rynk. Stranou, před jakousi uličkou, zahlédne řadu malých krámečků. Sotva je mnich spatří, zamilovaně si povzdechne.

„Ach, chlebné krámky. Žel, žel, zavřené, jako by jim oči zatlačily. Milostivému pánubohu se zlíbilo seslat trest na nehodné lidské pokolení. Prodávali tu nejen chleba, ale i neobyčejně chrupavé placičky a bochánky. V celé zemi nemají nic takového. A v uličce za krámky byly masné krámky.“ Pokorně obrátí oči k nebi. „Pater noster, otče náš, smiluj se nad ubohými hříšníky.“

V rozjímání si ani nepovšimne, že se dostali na lepší cestu a géza se opět rozjela rychleji. Po straně se mihne nová jako nadýchaná šestiboká kaplička Jana Nepomuckého a po chvilce jsou z městečka venku.

Kubík se nechápavě ohlédne za mizejícím městečkem a odtud k mnichovi. Kam až jede? Proč nevystoupil v Benešově? myslí si.

Vtom kočí zastaví a starostlivě sleze k podvozku. Kubík zapomene, na mnicha a zvědavě se vykloní přes okraj. Vozka se posléze narovná a přistoupí ke korbě. „Budeme muset ke kováři, jemnostpane. Porouchala se nám přední osa.“

Mnich prudce zamžiká, Jako by se probírat ze sladkých představ. „Neříkám ti, darebo, abys jel zvolna? Teď to máš!“

„Není to moje vina, Vaše Důstojnosti. Hraběcí Milost poručila, aby mladý pán byl co nejdřív v Hořících a géza je chatrná.“

„Neodmlouvej, mizero! Já už hraběcí Milosti povím, jaký jsi povedený šibal.“

Kočí zamračeně vyleze na kočár a vztekle šlehne koně. Nežli však může podruhé zvednout bič, chytí ho Kubík za ruku.

„Proč bijete koně, za nic přece nemůžou!“

Kočí se zarazí, v očích se mu zaleskne, ale vzápětí zakryje zlost podlízavým úsměvem.

„Vaše Milost promine, tyhle herky se do smrti nenaučí chodit. Pokaždé se zapletou do postraňků.“

Kubíka poděsí jeho obojakost a bezděky se zachvěje. Kočí však, jako by jeho úlek nepozoroval, lhostejně trhne opratěmi. Jedou krok za krokem a pomalá jízda brzy ukolébá mnicha k dřímotě. Kubíka se však zmocňuje zvláštní nepokoj. Stále před sebou vidí podivný lesk vozkových očí. Rozmrzele sleduje hlemýždí jízdu, snaží se soustředit pozornost na ptáky, ale marně. Vozkova utajovaná nenávist mu nechce sejít z mysli.

Konečně se blíží ke kovárně. Již z dálky slyší dunění kladiv. Nežli se dostanou ke kovárně, musí projet dlouhou dědinou. Kovárna je až na jejím samém konci. Je to čtverhranné staveni s prolehlou šindelovou střechou, pod úrovní silnice. U vchodu je zapuštěn veliký železný kruh. Pod ním vyčnívá kamenný výstupek s hromadou poházené rohoviny. Na bidle pod krovem visí obruče, železné nástroje bez držadel, hlavně kosy, srpy a vidle. Držadla, ale také loukotě, vozové váhy a postraňky jsou složeny v otevřeném přístěnku u kovárny. Vozka zahne ze silnice na nerovnou, blátivou cestu a géza se nebezpečně zakymácí. Vzápětí se zastaví u stojaté, modře zakalené louže před kovárnou. Zarostlý kovář v hrubé zástěře na nahém těle vyjde zevnitř a zůstane stát na prahu.

„Hej, starý, praskla nám osa!“ houkne vozka zvysoka, „pospěš si, nemáme čas!“

Kovář pootočí hlavu a cosi dovnitř křikne. Potom beze spěchu sejde ke kočáru, odpřáhne hřebce a přiváže jej k železnému kruhu. Když je hotov, rozvážně se skloní ke géze a důkladně prohlíží spodek. Kočí netrpělivě sleduje jeho počínání, poté s rukama v kapsách kousek poodejde, otočí se k louži a znechuceně si odplivne. Kubík s Rodanem seskočí z gézy, a zatímco se chlapec nakloní nad kovářem, rozběhne se psík na průzkum okolí. Pouze mnich neví o ničem a hlasitě chrápe.

Kovář skončí prohlídku a vejde do kovárny. Kubík chvíli kolem okukuje, ale pomalu ho to táhne za ním. Do kovárny za kovářem si netroufá, nakukuje tedy alespoň zvenčí. Zprvu toho mnoho nevidí. Cítí jen horký vzduch a pach železa. Záhy však si zvykne na přítmí, které panuje uvnitř, a začne rozeznávat jednotlivé předměty. Vedle vchodu stoji veliký sud s vodou, v rohu slabě svití výheň, vedle které visí obrovský měch.

Trochu je zklamán. Po tajuplností, která v jeho představách činila z kovárny napůl čertovskou kuchyni, není ani stopy. Všude je sice dost železa, nýtů, obručí, řetězů, podkov, ale na tom není nic tajuplného. U měchu pracuje nějaký mladý tovaryš, na něhož nejspíš kovář volal. Najednou začne výheň oslnivě žhnout a rozpalovat se doruda. Tovaryš vytáhne běločervený kus železa, položí jej na kovadlinu a přidrží. Odkudsi ze šera se vynoří kovář a perlíkem začne bušit do zářícího kusu. Kubík dychtivě postoupí o krok dopředu a užasle pozoruje, jak se rudé železo kroutí jako živé, zlomocně chrlí bělavé jiskry, ale přitom stále víc a víc se poddává a nabývá určitého tvaru. Rychle ucouvne, když kovářští ponoří hotový kus do sudu a železa naposledy nenávistně zasyčí.

Nečekaná potíž ho přinutí, že spěšně sejme školní plášť, hodí jej do korby a nalezne si osamělé místečko za kovárnou. Když se vrátí, kovářští již zadělávají součástku do gézy. Rodan se přihrne a zavrčí na tovaryše. Tovaryš odloží kladivo a s úsměvem vytáhne ze zástěry kousek chleba.

„Ale ale, snad mě nechceš roztrhat? Na!“

Rodan ho nedůvěřivě očichá a opatrně si vězme chleba. Tovaryš se znovu zasměje a pustí se do práce. Ve čtvrthodince je géza opravena a vozka hodí kováři několik grošů. Kovář ani nepoděkuje, a jako by byl bez jazyka, beze slova zapadne do kovárny. Tovaryš připřáhne koně a zálibně projede rukou po hřívě.

„Pěkní valášci,“ prohodí znalecky, když v duchu ocení Jejich široké zadky, krátké uši, suché hlavy, tlusté šíje, tvrdá těla s velkými břichy a slabé nohy s hlubokými, měkkými a bílými kopyty. „Kdyby tak byli moji,“ řekne pro sebe. „Jsou trochu zanedbaní, ale já už bych si je opatřil.“

Ví, že je to pro nevolníka nesplnitelné přáni, ale nemůže se od krásného spřežení odtrhnout. Kočí do něho šťouchne bičem a jízlivě se ušklíbne.

„Uhni, ušmudlanče, ti nejsou pro tebe!“

„Tak půjdeš už konečně?“ ozve se nazlobeně od kovárny. Tovaryš, vozka i Kubík vzhlédnou a spatří kováře, který posměšně vystrkuje hlavu z dílny. „Co čekáš od vrchnosti, blázne!“ zabručí hlasitě kovář, bez ohledu na to, že ho všichni tři pozorují.

Tovaryš se zahanbeně odplíží a vozka se zachechtáním zamlaská na koně. Kubík si ho nevraživě změří a soucitně pohlédne za odcházejícím mladíkem. Pobuřuje ho, že i jeho zřejmě zahrnují do vrchnosti. Já s nimi nemám nic společného, myslí si v duchu. Mnich, prosím, ten je stejný jako páni. A kočí, přestože je jen obyčejný sluha, počíná si hůř než vrchnost. Ten by si, panečku, uměl hrát na pána!

Prudké trhnutí zarazí další úvahy. Kočár stojí před pěkným barokním domem, porostlým břečťanem. Mnich narazí hlavou na okraj korby a vyletí jako uštknutý.

„Co to zas provádíš, šibeničníku?“

„Jsme ve Struhařově, jemnostpane.“

„Opravdu?“ Mnich rozespale zamrká očkama na známé stavení. „Namouduši. Můžeš ale dávat větší pozor!“

Chce se vyhrabat z gézy, ale spíš by ji převrátil. Nakonec Odevzdaně klesne zpátky.

„Milostivý bože, snad tu uvíznu na věky! Nemotoro, nevidíš, že se chci dostat ven?“

Vykřikne tak zoufale, že se Rodan polekaně rozštěká a ze stavení vyběhnou dvě tlusté služky. Kubík, když vidí, jak služky s vydatnou pomocí kočího vytlačují mnicha z korby, stěží zadržuje smích.

Honem se namáhá nasadit vážný výraz, protože mnich už je na zemi a otáčí se k němu. Zběžně udělá chlapci na čele kříž a ještě jeden narýsuje ledabyle ve vzduchu před ním.

„Provázej tě nejmilosrdnější pánbůh, synu, budu se za tebe modlit.“

Najednou se rozkřikne na služky, které se dívají s otevřenou pusou. „Na co čekáte! Tělo mám rozlámané a hladem umírám!“

Ještě z povinnosti kývne za rozjíždějící se gézou a s vyhrnutou sutanou jde za služkami do domu.

„Panenko na nebi;“ spustí vozka, když kus popojedou. „To je kněz. Jezdí si na klášterní statek jako do výkrmu. Pupek nenasytný to je!“

Kubíka popadne vztek. Mnich mu byl také protivný, to ano. Dokud ale jel s nimi, plazil se před ním kočí jako červ. Teď ještě ani nedozněla ozvěna jeho hlasu, a už ho pomlouvá. V líčeném překvapení nahne malinko hlavu a zvědavě se zeptá: „To vždycky tak mluvíte o velebném pánovi?“

Kočí vyvalí zbabělé oči a začne nesouvisle koktat.

„Nech toho,“ přeruší ho krátce Kubík. „Já to nikomu nebudu povídat, hlavně už podruhé nikoho nepomlouvej.“

Kočí rychle ujišťuje, že to tak nemyslel. Když vidí, že si ho Kubík nevšímá, umlkne a do ticha zní jen klapot kopyt.

Míjejí dědiny, podobné rozkvetlým zahrádkám, kostelíky s cibulovitými báněmi, louky, rybníky a potoky, hájky a lesy a zatím nic nenasvědčuje tomu, že je vojna.

Kubík vzpomíná na strýčka, na Toníka i na Vincíka, ale pomalu ho začíná stesk opouštět. Cestování se mu docela líbí, vždyť v kočáře je jako v peřinách.

„Vlastně to ani není tak zlé. Pohodlně se někam podívám a možná, že pozítří budu zpátky,“ říká si nahlas. Pomyslí si, že by mohli potkat Prajze, ale bláhově se utěšuje, že kdo ví, kde jsou, a snad je ani neuvidíme. Přitom ho napadne, jestli by se pěšky dostal ještě dnes zpátky na Konopiště. To bych se asi pěkně prošel, zasměje se potichu. Jistě jsme už urazili pořádných pár mil. Kolik jsme asi projeli vesnic?

Míří stále k severu a kopyta koní jako by vyklepávala do země: vpřed, vpřed, a géza jako by skřípavě přitakávala: zítra, zítra.

S každou ujetou mílí však znovu ztrácí dobrý rozmar. Kočí nespouští bič z ruky a ubohá zvířata se koupají v potu. Zdá se, že čím dále, tím rychleji opadá jeho poníženost. Kubík zapomněl na roztržku a občas se kočího na ledacos zeptá, ale kočí jako by se cítil uražen, sotva otevře ústa. Jede najisto, s panstvem jezdívá na dlouhé cesty a zná kdejakou končinu. Proč ale tak žene koně, pomyslí si najednou Kubík. Protože se nedovede přetvařovat, rovnou na něho uhodí, ale kočí dělá, jako by neslyšel. Snad úmyslně, snad ze zlé vůle, vrazí loktem do Rodana, až pes zavyje bolestí. Zavytí nemálo poděsí hřebce. Bokem uhodí do postraňků a potřeštěně se roztančí po zadních. Vzápětí strhne i svého druha, a když jim rozjetá géza narazí na nohy, oba grošáci se rozletí slepě kupředu. Naštěstí neztratí vozka rozvahu a bleskurychle povolí opratě. V okamžiku, se kolem nich začnou míhat stromy, pole, milníky, všechno v jediném sledu.

Pobledlý Kubík vytřeštěně hledí před sebe. Jednu ruku zatíná křečovitě Rodanovi do kožichu a druhou se zuby nehty drží korby. Géza skřípe, hází se ze strany na stranu, cestující jsou víc v povětří než na sedadle, ale drží pohromadě, a to je to hlavní.

Posléze začíná kočí nabývat vládu nad spřežením, až se mu konečně podaří kočár zastavit. S nadávkou přiváže opratě k postraňkům, seskočí a uchopí bič. Hřebci se chvějí a chřípí jim hoří. Sotva však ucítí kočího, sklopí uši a nahrbí hřbety. Kočímu kmitne zlý úsměšek v pootevřených ústech. Chytí je za udidla, otočí bič ratištěm vzhůru a začne bít. Hřebci supí, couvají, z nozder jím teče hustá pěna, ale kočí je mlátí a na nic se neohlíží.

Kubík s rudou tváří vyskočí z korby a rozzlobeně ho odstrčí.

„Nechte je, surovče! Sám jste to zavinil, že se splašili!“

Kočí se obrátí s hloupým výrazem, ale vzápětí se mu zkřiví obličej vzteky. „Už toho mám dosti“ zařve a napřáhne proti Kubíkovi bič. „Naučím tě, aby ses pořád nepletl do cizích záležitostí!“

Kubíkovi poklesnou kolena a mimoděk zaslechne, jak Rodan zavrčí. Teď musím vsadit všechno na jediné, uvědomuje si podvědomě. Sebere veškerou odvahu a zvysoka se proti kočímu postaví. „Co si to dovolujete? Počkejte, až to povím Jeho Milosti!“

Kočí se trochu zarazí a ruka s bičem mu mimovolně klesne. Rychle se však vzpamatuje, a aby zakryl rozpaky, hlučně se zasměje. „Jeho Milost, ty blázne! Myslíš, že tě pustím, abys mu to mohl vyzvonit?“

„Nevíte, že za námi jedou vojáci?“ vyhrkne Kubík bez uvažování. Přestože je to nesmysl, kočí ztratí svou sebejistotu a oči mu poděšeně zatěkají. Kubík okamžitě začne dál rozvíjet svůj nápad. „Pomáhají mi v mém úkolu,“ prohlašuje jistým hlasem. „Poslouchejte, možná že tu za chvíli budou.“

Není nic slyšet, ale kočí se boji naslouchat.

„Mladý pán mí nerozumí,“ řekne zkrotle. „Pes– ano, pes mě rozzlobil. Samou nedobrotu provádí. Nejlépe, kdybychom ho tady nechali.“

„Rodan pojede s námi a raději už jeďme!“

Kočí zaváhá a Kubík znovu trne hrůzou. Jistě poznal, že…

Vozka však znenadání vyleze na kozlík. S úlevou ho Kubík následuje a vyčerpaně se zaboří do opěradla.

Kéž by tu byl se mnou Toník. Zatím to dobře dopadlo, ale co se stane příště? Sluha je darebák, jistě čeká, až budeme z dohledu našich, a… probíhá mu myslí.

Spěšně se rozhlédne. Krajina působí mírumilovným dojmem, ale Kubík po přestálém strachu už nemůže nabýt klid. Stále tížeji na něho doléhá odpovědnost za svěřený úkol a napjatě sleduje cestu před sebou, jeho obavy vzrostou, když se dostanou k Labi. Ze všech stran je otevřený rozhled a jako naschvál, kymácí se géza přes brod jako koráb bez větru. Kubík stále očekává, že se odněkud vyhrnou Prajzi, a pomalu je začíná vidět za každým stromem. Kupodivu ale bez úhony opustí brod a ponoří se do dubového lesíka. Zvolna se mu vrací stará odvaha a volněji vydechne.

Vtom znenadání narazí na pruské husary. Nezbude mu ani čas na leknutí. Husaři skloněni nad hřívami koní proletí tryskem nedaleko nich, a ani si jich nevšimnou. Tentokrát se brzy vzpamatuje a příjemně překvapen si říká, že zbytečně přeceňoval nebezpečí.

Stále častěji potkávají různé součásti vojsk a už jim to ani nepřijde, protože nikdo jim nevěnuje valnou pozornost. V Němčících zahlédnou pluk císařských a o dvě vesnice dál míjejí pruské sapéry. Císařští i sapéři je nechají projet. Najednou vjedou do houfu pruských granátníků. Kubíkovi se sevře srdce a zavře oči. Teď, teď mě chytí a…

Granátníci se však spokojí jen letmou prohlídkou, a když kočí vysloví jméno hraběnky z Vrtby, bez dalších průtahů je propustí. Po několika krocích překvapí Kubíka náhlá změna, která bije všude kolem do očí. Ani by nemuseli potkávat vojáky a poznali by, kde jsou. Pole většinou neosetá, poválená a silnice rozryté jako oranice. Na rozcestích stojí žluté sloupy s německými nápisy a se záhadnými číslicemi.

Minou pruský tábor a musí zajet až k okraji cesty, aby se vyhnuli dlouhému proudu selských povozů. Žebřiňáky, valníky, všechno míří k pruskému táboru. Záhy poznají příčinu. Na povozech je sláma, oves, mouka, drůbež i dobytek. No ovšem, vozy vezou Prajzům kontribuci. Není divu, že lidé na vozech nenadělají moc hovoru a o smíchu nebo veselí u nich už se vůbec nedá mluvit. Převládají vrásčité tváře a shrbená záda. Nejspíš pro jistotu, protože Burkuši rádi obdarovávají kdekoho rekrutskou kytkou.

Na pány asi kontribuce neplatí, usoudí Kubík, když mezi povozy nenalezne ani jeden panský.

Kočí ani nečeká, až všechny vozy přejedou, jako by zapomněl na benešovskou zkušenost, bezohledně pobídne koně. Vzedmutý prach zavíří prudce kolem, ale vesničanům nezmizí z očí odevzdanost a beznaděj. Záhy je ztratí z očí.

Vesnice, kterými nyní projíždějí, působí pustým dojmem. Dvakrát potkají krytou kolonu vozů, kterou provází několik pruských jezdců. Poprvé se mihnou jen zpovzdáli, podruhé však musí objet vozy v těsně blízkosti. Vozka zpupně křikne na vojáky, aby uvolnili cestu, ale v okamžiku mu zmlkne hlas na rtech a obličej se mu stáhne hrůzou, jako děsivý přízrak je pohltí sténání a úpění, špinavé, zakrvácené rány, krvavé pahýly údů, zažloutlé kostnaté tváře, vyvalené oči, bzučení much, a hlavně nesnesitelný puch ze zahnívajících ran. To je horší než v Praze! Kubík poděšeně schová hlavu do klína. Přestože brzy zanechají kolonu daleko za sebou, stále před sebou vidí ztrhané obličeje raněných a v uších mu hučí jejich naříkání.

Znenadání zaslechnou rány z děla. Kočí chvatně zabočí na vedlejší silnici, ale vtom se ojedinělé rány změní v prudkou kanonádu, která jako by vycházela ze všech stran. V povětří vyletují rudé záblesky, před nimi i za nimi se zvedají do výše sloupy modrého prachu a obloha jako by se pokrývala tmavým kouřem. Kočí zpocený strachem, se skloní nad spřežením, bezhlavě se ohání bičem a řve na koně, jen aby byli co nejrychleji odtud. Koně však i bez jeho křiku poděšeně klopí uši a ržou, sami od sebe přejdou do trysku a bez pobízení pádí kupředu. Daleko se nedostanou. Uprostřed cesty leží převrácený povoz. Pokusí se jej objet po poli, ale kola gézy se zakousnou do měkké brázdy. Kočí je ve tváři úplně bílý. „Dolů!“ vykřikne.

Kubík poslušně seskočí za ním a vší sílou se opře do postranic. Ruce se mu lepí na dřevo a raději hledí do země. Zdá se mu, že dělostřelba je nad ním. Posléze se kola pohnou, ale vtom se začnou plašit koně a Rodan v korbě s naježenými chlupy vytáhne nejvyšší zvuk, jakého je schopen. Kočí se prodírá k oji, boří se do oranice, padá, znovu vstává, až se mu podaří uchopit hřebce za uzdy a táhne je na cestu.

Koně poplašeně frkají, stříhají ušima a Rodan nepřestává výt. Brzy spatří příčinu znepokojení. U rozbité houfnice bez kola a s lafetou obráceně do země leží dva zabití koně s nafouklými břichy a se strnule vypjatýma nohama. Kubík odtud pospíchá s takovou hrůzou, že nechá skoro boty v oranici. Jen ale vleze do gézy, přejede mu znovu mráz po zádech a znovu vykřikne hrůzou. Na stromě proti nim visí muž, žena a dítě. Roztřeseně se schoulí do kočáru, zavře oči a stočí se do kouta.

Teď už se nezlobí na kočího, že zbytečně prohání koně. Naopak je rád, že snad to nejhorší mají za sebou. A vskutku, zanedlouho začíná krajina opět nabývat mírumilovnějšího rázu. Místo lesů se častěji objevují hladiny rybníků a vrchovinu vystřídá široká rovina. V dálce před sebou pojednou zahlédnou dlouhé, osamělé stavení, jako by je přitahovalo. Zdá se, že koním odpadává lehčeji země od kopyt a stavení rychle roste. V deseti minutách se ocitnou před pěkným domem s širokými vraty a velkým dvorem. Nad průčelím je vymalována neumělá pěticípá koruna, doplněná okudrlinkovaným nápisem, českým písmem: Zájezdní hospoda U české koruny.

Jakmile kočí přeslabikuje, co je tu napsáno, okamžitě zahne do otevřených vrat.

„Kam to jedete!“ vykřikne Kubík.

„Koně potřebují odpočinek.“

„Podle rozkazu máme jet co nejrychleji!“

Kočí pokrčí rameny. „Mladý pán sám vidí, že koně jsou zchvácení.“

„To je vaše vina! Proč jste je tak hnal?“

Kočí neodpoví a vjede do dvora. Zručně odpřáhne koně a zavede do otevřené stáje. Pospíchá s jejich opatřením, jen aby už byl v hospodě. Konečně je hotov, a aniž by se ohlížel na Kubika, vejde dovnitř.

Kubík zůstane bezradně sedět a mrzutě pozoruje opuštěné spřežení. Připadne mu na mysl, že prostorné stáje a kůlny marně dnes čekají na formany. Ostatně jejich prázdnota je lepším znamením, než kdyby byly plné. Vždyť do nejisté doby se nikdo nevydá, leda Prajzi. Chvíli odhaduje, kolik se sem asi vejde povozů, a alespoň Rodanovi si postěžuje na své trápení. Vtom k nim zavane vůně pečínky. Rodan do sebe vtáhne vábivý pach a skoro s lidskou otázkou otočí čumáček ke svému pánovi. Po mordě mu tečou sliny a naléhavě zaňafá. Kubík nerozhodně pohlédne na psa, ale náhle ho chytí a sleze z gézy. Před dveřmi zaváhá. Sám nikdy v krčmě nebyl, skoro se leká své troufalosti. Hlad však přemůže ostýchavost a již odhodlaně zmáčkne kliku.

Otevře se před ním pološerý prostor, očima přehlédne lokál. Všude je prázdno, jen v koutě u kamen sedí kočí u jednoho stolu se čtyřmi chlapíky v polovojenských, poloobčanských mundúrech. Čtveřice nevyhlíží zvlášť důvěryhodně a chovají se ke kočímu, jako by se znali odnepaměti. Netouží po jejich společnosti, a proto se rychle posadí k nejbližšímu stolu. Naštěstí si ho nikdo z nich nevšímá, ani ho neosloví. Náhle se ho zmocní příjemný pocit, čočkovitá sklíčka v olověných rámečcích jsou podobná těm na schodišti v jejich domě. Tato maličkost mu připomene domov a zbaví ho zbytku nejistoty. S lepší náladou si rozepne kabátec a přehodí nohu přes nohu.

Ještě se pod ním židle neohřeje a již zaklape cihlová podlaha. Krčmář se přižene v řeznické zástěře.

„Co pán poroučí?“

„Prosil bych něco k jídlu,“ Zašeptá nesměle, protože krčmář na něho shlíží jako inkvizitor.

„Pán mně jistě odpustí,“ spustí krčmář neomaleně, „ale u nás se teď platí předem.“ Kubík poslušně položí na stůl váček od Bartenštejna a rázem se krčmářovo chování změní. Je až s podivem, jak pouhé tušení stříbrňáků překvapivě rychle rozjasní zachmuřený obličej. Hluboce sehne záda a uhladí drsný tón.

„Poníženě prosím, mladý pane, za prominutí,“ omlouvá se překotně a cípem zástěry utírá stůl před chlapcem. „V těchto nejistých časech nemůže být člověk dost opatrný. Ať si udělá pán zatím pohodlí, jídlo tu bude za malou chvíli.“

Kubík si o jeho opatrnosti myslí své. Dobře si všiml, jak krčmář chtivě upíral oči na váček. Získané zkušenosti však ho naučily neříkat nahlas všechno, co si myslí, a proto se jen slabě usměje. Krčmář pokrouceně opětuje úsměv a potom odkvapí. Škoda že Kubík neví, že i jinde vzbudily jeho tolárky rozruch. Jistě by nebyl tak klidný. Společnost v koutě u kamen okamžitě srazí hlavy dohromady a horlivě si šušká. Jejich ruce jezdí přitom po stole a zarostlé, orosené tváře se jen natřásají. Brzy potom se chlapíci zvednou a bez rozloučení s náhodným společníkem – vozkou – vycházejí z hospody.

Kubík si jejich odchodu sotva povšimne, protože krčmář přinesl jídlo, a to soustřeďuje všechnu Jeho pozornost. Přirozeně že se poctivě dělí o každé sousto s Rodanem. Najednou Rodan zavrčí a vycení zuby. „Co to zas kde máš?“ zeptá se Kubík přísně.

Vtom zpozoruje kočího, který se před ním uklání a prosí, jestli si může přisednout.

„Jen pojďte, pobídne ho ochotně a bez zdráhání mu dělá místo vedle sebe.“

„Děkuju, děkuju zdvořile,“ uklání se znovu kočí. „Přinesu si jen sklenici.“

Pivo jako by na něho mělo blahodárný účinek. Tatam je jeho nemluvnost až nerudnost. Popíjí, popíjí a stále něco říká. Kubík se nestačí smát šprýmům, které vypráví. Nezapomíná ani na drobné klípky o zámecké vrchnosti. Kubik ani nepozoruje, jak ubíhá čas. Zato kočí po celou dobu nespustí oči ze starodávných hodin nad šenkýřem.

„Je mladému pánu libo pokračovat v cestě?“ navrhne znenadání asi po jedné hodině. „Koně už si jistě odpočinuli.“

Kubik se trochu s lítostí zvedne a bez zdráhání zaplatí za oba útratu. V dobrém rozmaru vyjedou a odpočinutí hřebci znamenitě dotvrzují svou ohnivou krev. Jako vítr proletí kolem rybníka u Dlouhopolska a nezaleknou se ani táhlého vršku za ním.

Záhy se před nimi ukáže veliký les. Modravý a vlídný, je pravým opakem oněch smutných hvozdů v Posázaví. V tomhle háji jako by se chtělo zpívat. Jedle a borovice ustupují břízám a dubům a v jejich korunách se hromadí narudlé zlato zapadajícího slunce.

Kubík se cítí znamenitě. Nyní je pro něho cesta pravým požitkem. „Jak může být ještě daleko do Hořic?“ přemítá polohlasně, když se dostatečně pokochá krajinou.

Kočí snad slyší, ale jeho myšlenky, jak se zdá, se ubírají stejným směrem.

„Do Hořic se už dneska nedostanem, ale nejvýš za půl hodiny jsme v Odraném Městci. Mladý pane, znám tam báječnou krčmu,“ mlsně mlaskne. „Takové jídlo… a pití…“ Tázavě obrátí hlavu ke Kubíkovi. „Nebylo by nejlepší zůstat v Městci na noc?“

Kubík nic nenamítá. Jeho ducha naplňuje pocit vítězoslávy. „Zítra splním svůj úkol. Už zítra! Sám bez cizí pomoci. Všem ukážu, že nejsem žádný malý chlapeček.“ Ani si neuvědomuje, že géza zmírňuje na přerůstajících kořenech, protože si představuje, co bude říkat pan místokancléř. Najednou ho vyruší prudké zastavení. Koně se vzpínají před tlustou větví, která je natažena ve výši kolen přes cestu.

„Který lotr…!“ zahudruje postaru kočí a nevrle se hrabe dolů. „Ďas aby to spral!“

Nadávky mu zůstanou na jazyku, protože znenadání vyrazí z lesa čtyři chlapi. Dva z nich skočí na kočího, který se příliš nebrání, třetí chytí koně a poslední přiskočí ke géze a namíří na překvapeného Kubíka bambitku.

„Slez!“

Kubík polekaně zavrávorá, a než se pořádně vzpamatuje, má pevně spoutané ruce na zádech. Lotr mu najisto sáhne do kapsy a spokojeně vytáhne váček s tolary. Teprve nyní si Kubik povšimne, že jsou to titíž lidé, kteří besedovali v hospodě s kočím. Bandité mu však neponechávají čas na velké rozhlížení. Bez dlouhých cirátů ho zatáhnou do lesa a surově přiváží ke stromu.

„Ach strýčku, Toníku, pomóc,“ sténá zoufale.

Do tváře se mu šklebí vozka.

„Neřvi, stejně se nikoho nedovoláš,“ okřikne ho hrubě a důkladně se přesvědčuje, že provazy jsou dobře přitaženy. „To víš, hošíčku, se mnou si nikdo nikdy darmo nezahrával,“ dodává přitom spokojeně. V náhlé zuřivosti uhodí Kubika do obličeje.

Kubík na něho hledí s odporem. Byl s nimi smluven už v hospodě. Proto se se mnou bavil, aby bandité získali čas a předešli nás…

Kočí se otočí ke svým kumpánům. „Víte co, mám nápad. Podřízneme klukovi krk, bude to tak jistější.“

Kubíkovi se zdá, že mu srdce přejíždí rozžhavený osten. Děsem je skoro bez sebe. Vtom zaslechne, jak vozkovi odpovídá napůl česky jeden z banditů: „S mordem nechci mít nic společného. Až odjedem, dělej si tu co chceš. Ostatně, koně můžem prodat i bez tebe!“

Toho se vozka zalekne a honem se snaží lichotit svým společníkům, kteří se chystají k odchodu. Nikdo z nich ho neodhání, ale také nezve. Kočí ještě naposledy Kubika několikrát kopne a spěchá za svými spojenci.

Kubik ani nechce věřit, že už jsou pryč. V první chvíli je nevýslovně šťasten a vzápětí se rozpláče. Po chvíli se uklidní. Nejdřív si uvědomí, že lotři si nevšimli škapulíře, zlatého dukátu po mamince, a potom si vzpomene na Rodana. Rodan se po přepadení vymrštil z kočáru, uhnul se jednomu z lotrů, který ho chtěl chytit, a prchl. Kubík, pokud mu pouta dovoluji, natahuje hlavu na všechny strany.

Mezi stromy se již plíží šero. Nevelká prostora před ním je zarostlá mechem a trávou, a když hodně natočí hlavu stranou, zahlédne bělavý kousíček silnice. Po Rodanovi však ani stopy. O kousek dál vhopkuje na trávu párek divokých králíků. Vtom zahouká v dálce výr a králíci okamžitě zmizí. Výr jako by přitahoval dlouhou noc a Kubíkovi se již nyní zařezávají pouta do zápěstí.

Zničeně vzdychne, ale najednou se vzchopí. Nedaleko zaslechl štěkot. Ovšem, je to štěkot! Stále se přibližuje a záhy se objeví i jeho původce s vyplazeným jazykem.

„Rodane, ty tuláku, kdes byl?“

Rodan radostně obskakuje svého pána, a když se nehýbá, pohněvaně se rozštěká a zatahá ho za punčochu. Když ani to nepomůže, lehne si mu k nohám a cosi okusuje.

S Rodanem jako by přišlo štěstí. Na silnici hrčí povoz. Psík se okamžitě vyřítí proti němu.

„Pomóc, pomóc,“ křičí Kubik, jak nejsilněji svede, a zároveň se snaží prohlédnout šerem. Povoz zastavuje. Kubíkovi radostí vyhrknou slzy. Jako by stál vedle vozu, rozumí každému slovu.

„Proč zastavuje, šibale?“ ptá se ženský hlas.

„Račte prominout, milostivá paní hraběnko, zaslechl jsem, že někdo volá o pomoc!“

Napjatě sleduje rozhovor a přitom si uvědomí, že je to kočár.

„Kdo ví, co slyšeli“ Protivně ječivý hlas. Kubík polekaně na potvrzení toho, že muž se nemýlil, znovu zavolá. Také Rodan spustí a muž vítězoslavně upozorňuje, že opravdu dobře slyšel.

„Pro nějakého toulavého prašivce mě chce zdržovat!“ odsekne hraběnka pohrdavě.

„Možná že je raněn,“ namítne slabě muž.

„Už ani slovo! Rozumí! Nikam nechodil a raději si pospíšil. Ví, že mám hosty a nebudu se pro nějakého křiklouna zdržovat!“

Kubík volá, pláče, prosí…, všechno marné. Kočár už se rozjíždí.

„Bezcitná vrchnost,“ proklíná Kubík. „Paní hraběnka má hosty, pro své potěšeni, mě raději nechá zemřít.“

Smutně svěsí hlavu. Noční chlad ho vybičuje k nové činnosti. Křičí do ochraptění a zběsile trhá provazy, až si prodře kůži na rukou. Teprve pronikavá bolest ho uklidní a on se pokouší uvolnit pouta stejnoměrným pohybem. Bezvýsledně. Rozkazuje nesmyslně Rodanovi, aby běžel pro pomoc, a zlobí se, že mu Rodan nerozumí.

„Sám se odtud nedostanu,“ přiznává si zlomeným hlasem a zachvěje se hrůzou.

Odevšad zní zlověstné šumění, praskání, a cupitání. „Hu, aby mě tak napadla nějaká noční příšera. Jistě nechybí mnoho do půlnoci,“ šeptá si pro sebe.

Na chvilku usne, probouzí se a usíná. V krátkých snech ho pronásledují nejrůznější vidiny. Stále slyší někoho přicházet, zdá se mu, že v dáli vidí světlo, ale všechno je jen pouhý přelud. Ke všemu ho brní ruce i nohy a nesnesitelně pálí kůže na zádech. Marně vyhlíží úsvit. Vteřiny odkapávají pomaleji než vosk ze svíčky…

Počíná mu být všechno jedno. Hlava se mu opile klátí, jazyk jako by se mu nevešel do úst a údy jako by mu ani nepatřily. Trochu ho osvěží ranní chlad, a ani pořádně nevnímá, že tma šediví a nad korunami stromů se objevují průhledné bochánky. Pomalu otevře zarudlá víčka. Kolem uší mu bzučí neviditelné mračno obtížných mušek. S mučednickým povzdechem skloní hlavu.

Najednou Rodan zavrčí a postaví se na všechny čtyři. Kubík násilím odežene únavu a napjatě poslouchá. Zprvu nic neslyší. Smutně si povzdychne, ale vtom se k němu donese klapání kopyt, lidský hovor a vrzání koj.

„Běží“ chraplavým hlasem vykřikne na Rodana a z posledních sil otáčí hlavu k silnici, div si ji nevykroutí.

Klapot kopyt stále sílí, a to, co považoval za hovor, je táhlý, dumavý zpěv. Není pochyb o tom, že je to víc lidí. Úzkostlivě hlídá viditelný kousíček silnice a horečně přemítá, kdo to může být. Jen aby to nebyli Burkuši nebo bandité s kočím. Ale ti by jistě nezpívali, uvědomí si se zbytkem zdravého myšlení. Ani Burkuši, ty provázejí do pochodu spíš jejich protivné píšťaly.

Toto pomyšlení ho uklidní, ale jen na chvilku. Možná že projdou, a ani si mě nevšimnou. Současně se mu zdá, že hluk se vzdaluje. Netrpělivě položí rozpálený obličej na peň stromu a zavře oči. Najednou sebou trhne, protože Rodan se štěkotem vyrazí na kraj lesa a v následující vteřině vjede do jeho zorného úhlu vůz s plachtou. S rozšířenými panenkami zírá na malý, nezvykle sešlý povoz, který táhne nízký strakatý koník. Kubík se domnívá, že se mu všechno jen zdá, a ani se nehne. Rodan jako chundelatý čertík poskakuje před huňatým koníkem a vytrvale štěká. Štěkání ho vzpamatuje.

„Haló, sem, sem, pojďte,“ pokouší se vykřiknout z posledních sil, ale z hrdla se mu vydere jen chraplavý zvuk a Kubík, přemožen napětím, omdlí.

Stejnoměrný, třaslavý pohyb ho opět přivede k vědomí. S námahou otevře oči. Místo oblohy má nad sebou zpuchřelou plachtu a místo hvězd množství barevných záplat.

„Asi jsem v nebi,“ šeptá zemdleně a chvilku má blahý pocit, že je bez těla a že už ho nikdy nebude moci bolet. Znenadání se mu začne svírat žaludek. Nepříjemně překvapen pohne hlavou, zdá se mu hrozně těžká a pociťuje píchání ve spáncích. Jako v mlze zahlédne Rodana a udělá chabý pokus vzepřít se rukama. Ucítí nesnesitelné pálení v zápěstích a zažloutlá ruka ho jemně přitlačí zpátky. Zdá se mu, že mu hoří celé tělo.

„Piti“ vyrazí slabě a zažloutlá ruka jako prve k němu nahne rozbitý hliněný střep.

Chtivě hltá chladnou tekutinu. Sotva uhasí žízeň, přemůže ho těžký, horečný spánek. Když se probudí, je mu už mnohem lépe. Bolest hlavy je pryč a také pálení v zápěstích je mnohem mírnější. Pod hlavou namaká svůj školní kabátec a pod sebou ucítí slámu. Zpočátku si připadá jako slepý a překotně tápe rukama kolem sebe. Po stranách se zdvihají nějaké šikmé stěny, z proutí nebo z něčeho podobného. Pak sáhne na něco teplého, živého. Rodan. Ponoří ruku do jeho kožíšku a psík mu ji radostně olízne. Dělá mu to dobře, proto se ji nesnaží odtáhnout. Zůstane ještě chvíli ležet s otevřenýma očima a zvolna si zvyká na přítmí. Rozezná děravou plachtu a rázem odhalí příčinu třaslavého pohybu. Jede v nějakém voze. Zvolna si začíná uvědomovat skřípavé pohvizdování kol. Usilovně přemýšlí, jak se sem dostal. Ovšem, plachtu už viděl předtím. Pokládal ji za nebeskou báň…, ano, a povoz zahlédl od stromu, u kterého byl přivázán. Oh, strom, pouta, mráz mu přejede po zádech. Spěšně se pokouší posadit se. Tělo má ztuhlé a hlavu těžkou, ale po troše námahy se mu to podaří.

Rychle se rozhlédne a s údivem shledá, že tu není sám. Na slámě proti němu sedí dvě ženy. Stařena a děvče přibližně v jeho věku. Nevidí je zcela zřetelně. Protře si oči, ale o mnoho se to nezlepší. Přestože světlo proniká dovnitř četnými děrami, valné to není. Připadá, mu, jako by obě byly pokryty křiklavými kostkami. Po chvilce zjisti, že to, co měl za kostky, jsou pestré záplaty na ještě pestřejších sukních a živůtcích. Vtom se od žen vyvalí hustý oblak kouře.

Hoří, chce vykřiknout, ale postřehne dlouhou dýmku, kterou drží stařena v ruce a kouří z ní jako vysloužilý dragoun. Úžasem vykulí očí. Stařena zkušeně přehazuje dýmku z koutku do koutku svých odulých rtů.

„Kde jsem se to ocitl?“ šeptá si zděšeně.

Stařena i děvče sedí mlčky. Najednou odhrne stařena zadní cíp plachty a vyklepe dýmku z vozu. Na rukách a na hrdle jí přitom dutě zachrastí množství rozmanitých korálů. Kubík se začne potit rozčilením, protože už není na pochybách, kam se dostal. Je v cikánském voze! Okamžitě se mu vybavuje všechno, co kdy o cikánech slyšel. Prý kradou, lžou, jedí zdechliny a kdo ví, co ještě! Bez dechu číhá na každý pohyb obou žen a napjatě čeká, co se bude dít. Neděje se však nic. Cikánky nijak neprojevují nepřátelské úmysly. Dívka na něho upírá své smutné oči a stařena mlčky hledí do dáli. Pojednou promluví neznámým jazykem. Je přesvědčen, že se ho na něco ptá. Pocit je tak silný, že když domluví, zavrtí nechápavě hlavou. Zato děvče horlivě přikývne, našpulí rty a dychtivě se k němu otočí.

„Matka se ptá, odkud jdeš.“

„Ty mluvíš česky?“ vyjede mu překvapeně z pusy.

„Naučila jsem se vaší řeči v Uhrách,“ řekne děvče pyšně. „Božínku, to přece nic není, slovensky u nás mluví kdekdo!“

Po tomto vlídném oslovení Kubík pookřeje. Kdo ví, co je pravda, co se o cikánech povídá. Jistě nejsou zlí, usuzuje v duchu.

„Jdu až z Prahy,“ začne ochotně, a aby se cikánkám zavděčil, bez pobízení vykládá, kam jde a co se stalo.

Děvče ho poslouchá s obdivem a pootevřenou pusou. Sotva Kubík skončí, vychrlí ze sebe onou neznámou řečí nejméně dvakrát tolik slov, než řekl sám. Přitom si živě pomáhá rukama. Stařena cosi stručně odpoví a děvče radostně zatleská a znovu se k němu obrátí.

„Můžeš jít s námi, matka dovolí. Dovezeme tě až do Hořic.“

Kubik se ostýchavě usměje. „Děkuju mockrát, ale snad si kvůli mně nebudete zajíždět!“

„Božínku, to nic není.“ Děvče tajemně nakrčí čelo a ztiší hlas: „Víš, nám je to jedno. Táhneme z Uher, ale z moravské země jsme museli utíkat, pustili se za námi vojáci.“

„Vojáci, a proč?“

„Hm, prý císařovna nám zakázala vstup. Kdyby nás chytili, uřezali by nám nosy.“ Moudře pokrčí rameny. „Já myslím, že vy, gajdové, byste nás nejraději viděli pod zemí.“

„To zas neříkej,“ ohrazuje se rozzlobeně Kubík. „Nic proti vám nemáme.“

„Ty třebas ne, ale…“

Stařena přeruší rozmluvu a cosi děvčeti nařídí.

„Pojď,“ překládá děvče, „matka ti chce dát novou mast. Nu tak, bude to!“ zlobí se, když Kubik dost rychle neposlechne, a začne z něj tahat kabátec.

Jakmile mu stařena začne prohlížet ruce, děvče rázem zapomene na zlobení a po kolenou přeleze k Rodanovi. Neobyčejně rychle se s psíkem skamarádí a znenadání otočí k chlapci hlavu.

„Jak mu říkáš?“

„Rodan.“

Děvče chytí psíka za přední tlapky a zamyšleně ho pozoruje.

„Počkej, Rodane,“ řekne pojednou vítězně. „Už vím!“ Bez rozpaků si utrhne z dolejšího konce sukně kousek plátna a s vážnou tváří jej přiváže Rodanovi kolem krku. „Takhle budeš, bratříčku, ještě hezčí.“ Odtáhne hlavu a s hrdostí přehlíží své dílo.

Kubík, jehož stařena právě propustila, s nedůvěrou přihlíží a nakonec se ušklíbne. „Zdobíš ho jako hrdinu.“

Děvče na něho divoce vyplázne jazyk. „Jen se nesměj. Bez Rodana bys s námi nejel!“

„Co má Rodan se mnou společného? Snad jste mě slyšeli křičet, ne!“

„Božínku, jak jsi mohl křičet, vždyť jsi nevěděl o světě. Rodan nás k tobě dovedl!“

Kubík s větší úctou pohlédne na Rodana, a jako by od sebe odháněl zlou vzpomínku, řekne: „Snad bych tam byl umřel. Dobře že jste jeli kolem.“

Divil by se ten, kdo sleduje Kubíka na jeho pouti. Nemůže mu ujít změna, která se s ním stala za těch několik dní, co odešel z Prahy, Běda každému, kdo by se před nedávnem v jeho přítomnosti hanlivým slovem otřel o svaté náboženství nebo o nejkřesťanštější řád a důstojné otce. Kacíř byl u něho každý, kdo nehorlil pro svatý Řím. Takovému antikristu se raději vyhnul, natož aby s ním promluvil. Pouze strýček byl výjimkou. Co se ale pro jeho nevěrectví natrápil, kolik hodin strávil na modlitbách za spásu jeho duše.

Věřil z celého srdce, a ani v nejmenším nezapochyboval o pravdivosti toho, co ho otcové a teta učí. Strýček však stále víc a víc vnášel do jeho myšlenek zmatek. Věřil sice stejně pevně, ale začal o všem víc uvažovat. Roztržka s páterem Ruprechtem jím otřásla a krátká zkušenost mezi prostými lidmi ochladila značně jeho náboženskou horlivost. Pomalu přestával vidět v každém kacíře a pozapomínal na věčné modlení a křižovaní. Jezuitské pikle mu jeho víru otrávily. Často na to myslí, jako právě teď, když hledí do plamenů, které vítězně šlehají rudě a modře.

Vlevo i vpravo sedl jeho druhové – cikání. Přestože proti němu jsou oděni víc než chudě, rozdíl mezi nimi a jím je pramalý. Vědomí, že ho přijali za svého, ho těší, vzápětí se však zachmuří.

„Proč jimi každý tak opovrhuje? Jak se může Bůh dívat na takové křivdy, na vojny a zabíjení?“

Bez úděsu se přistihne při této svatokrádežné myšlence a trochu se pro sebe pousměje. Kamarádi mu právem říkali „pikart“.

Vtom zpozoruje, že ho děvče drží za rutaj. Je schoulená jako raneček, volnou rukou objímá pochrupujicího Rodana a dříme. Opatrně, aby ji nevzbudil, vyprostí ruku a připravuje, se, že si také lehne. Najednou ho napadne, že ji bude v noci zima. Rychle svleče školní kabátec, přikryje ji a teprve potom se natáhne sám a ruce založí pod hlavu.

Měsíc drží za potulné bratry stráž. Kdykoliv začnou jiskry skomírat, zašimrá vajda některého spáče pod víčky, aby přiložil. Kromě netopýra, který se kmitne v povětří, a sovy, která v dáli zahouká, nic neruší noční klid. K ránu zhasne měsíc lucernu a všetečná rosa se usadí na odpočatou zem. Spáči se začínají pohybovat.

Když se Kubík probudí, jsou cikání dávno vzhůru. Rodan čile pobíhá kolem dokola, chutě vyhrabává kostičky, které si včera na různých místech zahrabal. Kubík se zvedne až na poslední chvíli, hrdinně potlačí kručení v žaludku a přidá se k zadnímu voji cikánů.

Několik chlapců se rozběhne napřed. V okamžiku jsou ale zpátky a již zdaleka mávají poděšeně rukama a ukazují za sebe.

„Vojáci, vojáci!“ křičí všichni najednou. Vozy se zastaví a celý kmen obklopí chlapce.

„Tam jsou, tato!“ ukazují chlapci zmateně. „Božíčku, je jich jako vran na sněhu!“

„Musíme pryč!“ rozhodne stařešina, když se po vyptávání dozví, co a jak. Potom se obrátí ke Kubíkovi a nejistě klepne svou vysokou holí do země. „Nezlob se, chlapče, ale ty sám projdeš kolem pánů soldátů…“ Nedokončí a spěšně k němu natáhne ruku. „Dobrý duch ať tě chrání ode všech strastí!“

Kubík přikývne a ohryzek mu poskočí, Jak se přemáhá, aby se nerozplakal. Ani pořádně nevidí, jak se na něho všichni usmívají, a ani nevnímá, že mu potřásají rukama.

Kubík dojat pokročí kupředu. Teprve za chvíli se zastaví, naposledy se otočí a zamává.

„Šťastnou cestu, šťastnou cestu…,“ doléhá k němu nezřetelně.

„Sbohem,“ zavolá tiše a pozoruje, jak se vozy daly do pohybu a bratři cest pokračují v pouti do širého světa.

Po rozchodu s cikány svěže vykračuje kupředu. Aby zahnal hlad, pohvizduje si. Z hvízdání přejde postupně na písničku a cesta mu rychleji utíká.

Slunce hřeje, rudohnědá hlína se křehce drolí pod nohou a v nose příjemně šimrá voňavý, podhorský vzduch. Rodan bezstarostně slídí na všechny strany, ale hlavně nadšeně zkoumá díry plné vábných pachů. Tam, kde se silnice kroutí, nadcházejí si polem, po lukách a třeba i mokřinou. Někdy se do nich zakousne čerstvý větřík, ale severák to není. Kubíkovi potřese na pozdrav pláštěm, s Rodanem si rozjařené změří síly a vesele zas uhání dál.

Za dvě hodiny chůze se před ním zabělá kostelní věž s červenou čapkou.

„To jsou jistě Hořice,“ řekne si Kubík a zůstane bezděčně stát, aby se pokochal vytouženým cílem cesty.

Daleko vzadu, pod samým obzorem, modři se staří velikáni a shovívavě se vypínají nad kudrnatými vršky. Dobře by zde mohlo být pomezí dvou světů, pomyslí si snivě. Široká rovina bezmocně naráží na horskou hráz a rozdrobuje se na menší dílky, až posléze se vzdává a ustupuje. Ohlédne se, aby si ještě jednou prohlédl kraj za sebou, a hlasitě vykřikne. Těsně za ním stoji hřmotný sedlák v modrém šosáku a škodolibě se uchechtává jeho leknutí. Břicho mu přitom poskakuje jako kyvadlo a dlouhý šosák odhaluje vestu plnou blýskavých knoflíků, žluté spodky i zelené punčochy, kolenovky.

Rýbrcoul, bleskne Kubíkovi hlavou a nohy pod ním tuhnou.

Sedlák se přestane smát, do široka se rozkročí a posune si do týla černý širák.

„Pochválen Pán Jéžíš Kristus, panáčku. Kampak se tudy cábruješ?“

„Díky Bohu,“ oddychne si chlapec. „Vy jste mě, pantáto, polekal,“ prohlásí upřímně. „Kde jste se tu tak najednou vzal?“

Sedlák se jen zašklebí.

„Taky do Hořic, taky?“ Ani nečeká na odpověď a pokračuje: „Kampak jinam! Půjdeme tedy společně, alespoň nám líp cesta uteče a na dva si žádný netroufne.“ Širokým pohybem ukáže k blízkému milníku. „Tady se dáme doleva a půjdeme zadem, kdopak by se plazil po silnici.“

Kubik je jeho sebevědomým jednáním zmaten. Bez odporu sleze za ním ze silnice a zabočí na úzkou mez. Při sestupování mu uklouzne noha a divže se nepřevalí. Sedlák vyprskne smíchem a pokračuje v chůzi. Pak se sehne, svižně rozdrolí mezi prsty kousek hlíny a zálibně k ní přičichne. Lehce otřepe ruce a čeká, až ho chlapec dohoní.

„Panáček je tu asi cizí?“

„V Králové Hradci studuji u ctihodných otců.“

Kubíkovi při této lži zčervenají tváře, a aby zakryl rozpaky, píská na Rodana. Koutkem oka však pozoruje, co tomu jeho společník řekne. Sedlák přijme Jeho lež jako samozřejmost, dokonce se s pochopením pleskne do čela.

„I toť! Panáček má přece jezovitský plášť, jistě nese velebnému pánu poselství.“

„Jak to víte?“

„Ajaj,“ pokrčí sedlák lhostejně rameny. „Sem chodí študenti často.“ Nečekaně se obrátí a zadupe na Rodana. „Kýho čerchmanta, co se za námi pořád cápeš, kolomazníku!“

„To je můj pes.“

Sedlák uštěpačně přimhouří oči. „To je jiná, nevěděl jsem, že páni jezovité trpí študentům takové povyražení.“

„Dostal jsem ho na cestě.“

Sedlák však místo dalšího vyptávání chytí Kubíka v podpaždí a důvěrně se k němu nakloní.

„Panáček má vědomost, co se o faře povídá?“ Chvílí mlčí a potom opatrně ztiší hlas. „Řiká se, že prý tam není všechno v dobrým.“ Pozoruje, jaký účinek mají jeho slova na Kubíka, a potom hrůzostrašně dodá: „Od nás by tam žádný ani nepáchnul, na faře prý straší!“

Kubík se váhavě zahledí k městečku a od městečka na sedláka. Nelíbí se mu jeho potměšilý výraz a s nepochopitelnou prudkostí vyrazí: „Já na strašidla nevěřím!“

Sedlák ze sosáku vyloví silný krajíc chleba, hrudku tvarohu a potom znovu vykročí.

„Jak je panáčkovi libo,“ poznamená chladně mezi jídlem. „Chce-li však věřit, ať nezůstává na faře na noc.“

Kubík poslouchá sotva na půl ucha; proti jeho vůli se mu oči žádostivě obracejí ke krajíci. Jestlipak mi taký kousek dá, uvažuje v duchu.

Marně se těší. Sedlák spolkne krajíc do posledního drobečku, pak lhostejně ukáže k obloze a pokývá hlavou, jako by chtěl stvrdit to, co říká.

„V noci přijde chlístanice, jestli chce panáček dorazit do Hradce za sucha, musí si pospíšit.“

Kubík zvedne hlavu a musí připustit, že má pravdu. Zarudlé sluneční líčko má podezřele rozplizlý okolek. Zároveň ho napadne, proč asi má sedlák takový zájem, aby nespal v Hořicích. Uštěpačně se zasměje.

„Ať prší. Na faře přece nezmoknu.“

Sedlák se mrzutě zakaboní, ale starostlivě zahrozí prstem.

„Pánbůh s tebou, panáčku, chceš se dobrovolně vydat v moc nočním příšerám? Se záhrobím nejsou žádné páračky!“

Zdá se, že chlapec vážně uvažuje o jeho slovech. Najednou se však na něho podívá a V očích se mu kmitne potměšilý lesk.

„Nemoh bych, pantáto, přespat u vás?“

Sedlák leknutím až poskočí a rozčileně zatřepe rukama.

„Kdepak u nás! Co tě napadá! Nás je moc, neměl bych tě kam složit. Ani pomyšleni!“

Současně přidá tak spěšně do kroku, že skoro utíká, a šosák mu divoce poletuje kolem beder.

„Počkejte, pantáto, vždyť vám sotva stačím.“

Sedlák se ani neohlédne a u prvních chalup uhne stranou.

„Hej, pantáto, kudy se dostanu na faru?“ Zbytečně se ho pokouší zastavit, povedený společník už zmizel někde za rohem.

„Nechte ho, toho drnohryza, pane,“ ozve se vedle něho. „Dovedu vás na faru sám.“

Otočí se a spatří výrostka, jen tak naboso, v režné haleně a v hrubých plandách. Výrostek kývne ve směru, kudy utíkal sedlák. „Odkud ho znáte?“

„Potkal jsem ho na cestě sem.“

„Tak pojďte.“ Mladík se k němu nenuceně přidá a mávne rukou před sebe. „Jsme tam za chvíli.“

Kubík zdvihne Rodana, aby se mu nezaběhl, a strčí ho pod kabát, aby nebudil zbytečnou pozornost. Jen malou chvilku jdou prázdnou ulicí. Začnou potkávat ojedinělé chodce a skoro všichni pospíchají týmž směrem jako oni. Lidí přibývá a najednou se ocitnou ve velkém houfu. Zvláštní je, že na rozdíl od Benešova se tváří všichni bezstarostně vesele a jsou svátečně oblečeni. Po dlouhé době slyší Kubík zase smích, jako by ani vojna nebyla. Překvapeně se rozhlédne po davu. Na první pohled pozná, že je tu hodně selských z okolí. Městské lze snadno označit. Předně omladina víc křičí než ostatní a staří si počínají volněji než přespolní. Hlavně však bijí do očí jejich šaty.

Venkovská omladina má sice kamizoly plné knoflíků, ale ke švihácky krátkým kamizolám mládeže z města, a zejména k jejich odvážně křiklavým barvám má ještě moc daleko. Sedláci mají ještě šosáky bez límce a vysoké čepice. Pantatínkové z Hořic už mají stojaté límce s hedvábím, a dokonce i třírohé klobouky. Je vidět, že selky, zvlášť ty bohatší, by se rády vyrovnaly paničkám. Jejich fěrtochy, sukně a živůtky závistivě plihnou proti zlatým a stříbrným čepcům městských dam. Pyšně si vedou za ruce své děti, vyšňořené karkulkami z brokátu.

Kubík se ani nemůže dost vynadívat.

„Dneska a zejtra máme pouť,“ prohlásí pyšně jeho průvodce, a jak se zdá, ani mu příliš nevadí, že ve svém domáckém ústroji se na vyblýskanou ulici nehodí. Při slově pouť sebou Kubík trhne.

„V těch časech pouť!“ vykřikne rozhorleně. Je najisto přesvědčen, že si z něj mladík dělá dobrý den. Ten však klidně přisvědčí.

„Bodejť! Co je nám do vojny! Ať dají lidem pokoji“

Vesele se zdraví se známými, kteří na něho dorážejí pro jeho oblečení, a občas vtipně odpoví. Kubík Si zaraženě urovnává svůj trochu pošramocený plášť. Už nepochybuje, že to, co mladík tvrdí, je pravda. Nejvíc ho překvapuje, že zde chybí obvyklá poníženost. Žádné ustrašené prohlížení a plaché vyhýbání. Každý se chová jako pán.

„Tohle by měl vidět Bič,“ zamumlá pro sebe užasle. „Rád bych věděl, jestli by pak ještě říkal, že vrchnost musí být!“

„Jsme u fary, pane.“

Trochu se poleká. V zamyšlení ani nepostřehl, že jsou na místě. I bez říkání by poznal, že jsou u fary. Nad kamenným podsebitím je předsunuta dřevěná pavlač a na prejzové střeše se leskne bronzový kříž. A navíc ještě na protější straně je hřbitov s kostelem.

Ze zvyku sáhne do kapsy pro peníz od cesty, ale ruka mu strne v povětří. Vždyť nemám ani krejcar. Peníze mi sebrali lupiči!

Mladík se poškrábe na prsou a dobromyslně se usměje.

„Nechte to až napříště. Rád jsem vám pomoh… na vztek tomu panděrovi. Chytí každého študenta. Jistě vám vykládal, že na faře straší.“

„To povídal, ale…“

„Ten toho ví! Myslí si, že nikdo netuší, že má na faře uloženy zlaťáky. Za grešli by prodal vlastní duši, proto každého na noc odhání.“

Kubík se tváří tak zmateně, že na něm mladík pozná, na co myslí.

„Takových hloupostí si vůbec nevšímejte. Šťastné pořízení!“

Nežli se Kubík vzpamatuje, otočí se na patě a je pryč. Kubík je trochu zahanben a nejraději by se za ním rozběhl.

Pomalu se otočí k faře a zpytavě ji změří od střechy až k zemi. Kolem přecházejí lidé, ale naštěstí se o něho nikdo nestará. Opatrně se přiblíží až ke stavení a přízemními okny se pokouší nahlédnout dovnitř.

Vtom se otevřou dveře a z domu vyběhne vysoký suchý stařec. Je opásán záplatovanou černou zástěrou a na bosých nohách má dřeváky. Na kostnatém čele mu směšně sedí drátěné okuláry, v jedné ruce drží šídlo a na druhé má navlečenu botu. Zamíří přímo ke Kubíkovi. Dvakrát přitom ztratí své dřeváky, ale hbitě si je obuje a vzápětí je u něho.

„Vítám vás, pane študente. Všiml jsem si vás už před hodnou chvílí. Přived vás sem kovářův Matěj. Taky pěkný kacíř!“ Zběžně se pokřižuje a spěšně nastrčí ke Kubíkovi ruku s botou. „Vidíte, spravuju velebnému pánovi boty. Ale co plkám. Jistě jdete za velebným pánem. Zrovinka odešel…, na faře je jen hrobník a kostelník.“

„Tak já přijdu třeba za chvíli.“

Hovorný stařík mu zastoupí cestu a botou i šídlem mu zamává před nosem.

„I toto, abych nehřešil! Kampak byste chodil, jen pojďte dál. Velebný pán je na modlení, vrátí se co nevidět.“

Kubík se neochotně nechá dovést k faře a plaše vstoupí. S výrazem odsouzence usedne na krajíček židle a bojácně obhlédne celou místnost. Před ním je stůl, zarovnaný ševcovskými potřebami, a kromě stolu ještě starodávná polička na zdi, lavice, klekátko a ještě jedny dveře kromě těch, kterými vešli. Vcelku působí jizba pochmurným dojmem, jen ta ševcovina na stole je světská a trochu zveseluje strohý, přísný vzhled.

Strnule se zahledí na rozhrabaná šídla, floky a dratve před sebou a bezmyšlenkovitě si položí Rodana na klín. Stařec se usadí na lavici proti němu a ze všech stran začne odborně zkoumat botu na ruce. Posléze s ní uhodí o stůl.

„Podívejte se sám, pane študente. Abych nehřešil, tohle aby dával dohromady svatý Kryšpín. Jednu díru spravím, druhá se udělá. Můžu pořád říkat: Jemnostpane, koupěj si nové boty… Nové prý stojí moc peněz… Fuj, jako by nebylo!“ Polekaně pohlédne ke stropu a rychle se pokřižuje. „Odpusť mi hříchy…, já jen…“ a bezradně, rozhodí rukama. „Nic se nekoupí, asi bysme přišli na buben!“

„Vy jste švec?“ ptá se Kubík zadrhnutým hlasem.

Vtom cítí, jak mu na kabát prosakuje cosi vlhkého. Schlíplý Rodan odhaluje příčinu. Kubík v obličeji zčervená a bojí se pohnout, aby loužička netekla na podlahu.

„Kdepak švec!“ hlaholí mezitím stařec. „Ouředně jsem kostelník a hrobník, ale…“

Najednou pozná, že ho chlapec neposlouchá, a okamžitě si také všimne proč. Postrčí k němu kousek cupaniny.

„To se stává, to uschne,“ a chraplavě se zasměje. „Potvůrka nemravná, ale i příroda chce své. Psisko je to pěkné,“ vychvaluje Rodana.

Kubíkovy myšlenky se vracejí k řečem o strašidlech. Nechce se ptát přímo, aby se mu stařec nevysmál. Zkusí to jinak.

„Nebojíte se, dědečku, v noci na hřbitově?“ raduje se v duchu, jak to mazaně nastražil.

Stařec prohlédne jeho lest v okamžiku, kdy ji vysloví. Rukávem si zvolna utře nos, podrbe se bradou po rameni a důležitě si nadzvedne okuláry.

„Na mě si, pane študente, strašidla nepřijdou.“ Nevědomky udělá kříž. „Jsem skoro duchovní osoba a toť se ví, se záhrobím jedna ruka.“

Náhle se bleskurychle nadzvedne, že polovinou těla skoro leží na stole.

„Prokristapána!“

„Co se děje?“

„Copak jste neslyšel? Velebný pán! Honem toho pejska schovejte, nebo bude zle!“

Když vidí, jak Kubík bezradně stoji, odevzdaně zamává rukama a vytrhne mu Rodana z náručí. Klika už se pohybuje, a tak z nouze strčí psa pod postel. Potom se podivuhodným skokem ocitne před Kubíkem. Ještě stačí kleknout na zem a farář vstoupí.

Je spíš menší než prostřední, na počátku stáří, štíhlý s prořídlými, světlými vlasy nad lehce vzhůru ohrnutým nosem. Zůstane stát nad kostelníkem, chvíli na něho kouká, zachrchlá a netrpělivě přešlápne.

„Dobrý…,“ začne Kubík, ale vtom si vzpomene, koho má před sebou, a rychle se opraví. „Pochválen Pán Ježíš Kristus!“

„Až na věky,“ zabrblá sotva srozumitelně farář a přešlapuje dál nad kostelníkem.

Kostelník s dobře líčeným překvapením pootočí hlavu vzhůru.

„Jemnostpán. Pěkně vítám!“

Farář znovu zachrčí a nerozhodně si přejede rukou po bradě, v niž uprostřed ční problubenina, která ji dělí na dvě části. Posléze, jakoby s námahou, se zeptá: „Co to tam má?“

„Ale, jemnostpane, zapadla mi někam dratev. Abych nehřešil, staré oči už mi tak neslouží,“ tiše odpovídá.

Rodan pod postelí temně zavrčí a kostelník se honem sune po kolenou zpátky a nohou se snaží neposedu zastrčit. Kubík, aby od něho odpoutal pozornost, přikročí k faráři a skloní se k jeho ruce.

„Pan rektor posílá Vaší Osvícenosti uctivě pozdravení,“ a odříká nazpaměť celou formulku, kterou se naučil na Konopišti. Oddychne si, když to má za sebou.

Farář jen roztržitě přikývne a postoupí k posteli za kostelníkem. Právě v této chvíli se objeví Rodan a kostelník mu marně zabraňuje v tom, aby vylezl. Kubík zatají dech a kostelník provinile prohne hřbet. Je takové ticho, že je takřka slyšet, jak se do místnosti vkrádají večerní stíny. Farář stojí zády obrácen k oknu a ústa se mu několikrát bezhlesně otevřou. Přes úzkost, kterou chlapec pociťuje, neujde mu chatrnost farářova oblečení. Ošoupaná vetchost jeho kabátu i záplatované spodky vynikají zvlášť ve zbytku podvečerního jasu.

Farář suše vystřelí otázku: „Jak se sem dostal ten pes?“

Kubík násilím odvrátí zrak z jeho rozedraného sukna a řekne tiše: „Je můj.“

Farář na něho na krátký okamžik upře modré oči se zarudlými klapkami.

„To zvíře tu nechci!“

Kostelník okamžitě lapí Rodana a chystá se s ním po špičkách vyběhnout.

„Kam ho nesete?“ sykne na něho Kubík.

Kostelník si přehodí vzpouzejícího se Rodana z ruky do ruky a tajemně položí prst na ústa.

„Žádné strachy, pane študente. Pejsek u mne bude jako v klícce.“

Farář si lehce promne ruce. Přitom pozdvihne brvy.

„Fráter Polykarp už zdráv?“

„Už se uzdravil, velebný pane.“

Kubíkovi se třese hlas. V životě o páteru Polykarpovi neslyšel. Jestli pozná, že lže…

„Hm… hm.“ Jak se zdá, farář ho vůbec nevnímá. Po nesrozumitelném mumláni zahučí nejistě, aniž by se na něho podíval: „Den se tratí. Ovšem tma Ještě není… to ne, ale času nezbývá nazbyt,“ a spěšně dodá: „Jdi s pánembohem a páteru rektorovi vyřiď můj dík.“

„Teď v noci, velebný pane, a v takovém lijáku?“ brání se zděšeně Kubík.

Farář na něho chvíli mrzutě hledí, potom přistoupí k oknu a uvolní okenici. Okamžitě ho zavalí ledová sprška. Spěšně přibouchne a zvolna setřepe z kabátu vodu. Potom neochotně zabručí: „Pojď tedy se mnou.“

Klíčem, který vytáhne z kapsy, odemkne dvéře poblíž klekadla. „Postel už se najde!“

„Ale velebný pane, od rána jsem nedal do úst!“

Farář s povzdechem vezme z poličky maličký oharek svíčky. Když jej zapálí, přinese odněkud kousek okoralého chleba a nevelkou mrkvičku.

Kubík se zakousne do tvrdého krajíce.

Farář ho však zlostně klepne přes prsty.

„V koleji vás neučí poděkovat před jídlem našemu Pánu za dobrodiní?“ Aby tě…, pomyslí si Kubík bezbožně a neochotně sepne ruce.

Také farář sepne ruce, pokorně stáhne obličej a jeho rty se dlouho neslyšně pohybují.

Konečně i farář je hotov s modlitbou. Nevrle zachrčí, úkosem se na chlapce podívá a opět stočí oči stranou.

„Za trest bys neměl dostat nic,“ řekne výhrůžné a rychle sfoukne svíčku. „Najíst se už můžeš v posteli!“

Kubík uposlechne, tápe ve tmě kupředu a slyší, jak farář za ním zamyká dveře. Zanedlouho narazí na jediný kus nábytku, postel. Hmatem pozná, že se skládá z holých prken a z pytle sleželé slámy. Lhostejně se natáhne tak, jak je, a přikryje se školním pláštěm. Nepohnutě zírá do stropu a je mu do pláče. Všechny nahromaděné obavy začínají dostávat podobu lidských postav a chystají se ho napadnout. Ze tmy na něho hledí Rudohlav a nad ním se zle usmívá páter Ruprecht. V uších mu hučí sedlákova výstraha, že na faře straší. Poděšeně odloží krajíc a přitáhne kabát až ke krku. Představy však neodcházejí. Strachem a zimou se roztřese pod svým pláštěm a stále víc se ho zmocňuje tísnivý pocit, že se k němu něco hrozivého plíží.

Když po nekonečném převalování začne podřimovat, probudí ho podezřelý zvuk. Zdá se, jako by venku něco škrábalo a ťukalo na okno. Vytřeští oči do tmy a napjatě poslouchá.

„Pámbu s námi a zlé pryč! Sedlák měl pravdu!“

Ťukáni je stále naléhavější. Posadí se na posteli, chvějící se rukou udělá kříž proti oknu a ustrašeně přitáhne plášť až ke krku.

„Kdo je?“

„Otevři,“ ozve se tlumeně zvenčí.

V největší úzkosti vzpomene na oblíbené zaklínadlo staré Krutičkové. Začne ho odříkávat.

„Neblázni, nejsem strašidlo, raději už otevři!“

Hrůza pomalu ustupuje před zvědavostí.

„Co chcete?“

„Zatr…! Mám ohlásit své důvody celému městu? Nech už vyptávání!“

S bušícím srdcem vyleze z postele a odstrčí zástrčku u okna. Zároveň však přidrží z opatrnosti okno a s neobyčejnou rozhodností prohlásí: „Dokud neřeknete své jméno, neotevřu.“

„Blázne! Podle pouhého jména chceš poznat přítele? V životě jsi o mně neslyšel!“

Váhavě sejme ruku z rámu a okno se rozletí dokořán. Do obličeje ho plácne mokrý vítr a přinese s sebou kus zimy zvenčí. Pod oknem spatří temnou postavu, která téměř splývá se stěnou domu. Bezděky udělá pohyb, jako by chtěl přibouchnout, ale neznámý ho předejde a mrštně se vyhoupne na okenní rám. Zahalen v dlouhém plášti, s rozmoklým kloboukem, připomíná spíš utopence než člověka. Rychle se oklepe a pohodlně přehodí nohy do jizby.

„Konečně! Už jsem myslil, že se dřív rozpustím, nežli se doklepám.“

„Co si ráčíte přát?“

„Čestné slovo,“ zasměje se zvučně cizinec. „Povětří mně dodalo. Uznávám, že jsem se měl dřív představit. Říkali mi, že prý získám tvou důvěru, když ti povím tři jména – zde jsou: Kytl, Mara a Bartenštejn, nu?“

„Poslal vás pan místokancléř?“ ptá se radostně Kubík a snaží se prozkoumat jeho tvář. Bez úspěchu. Deštivou tmou by nepronikl ani bystřejší zrak, než je jeho. Zato rozezná, že cizinec má vzpřímenou postavu a vysoké boty. Jeho chování se vyznačuje rázností, která je vlastní vojenskému řemeslu.

Řízně se zasměje a lehce rozhoupe volnou nohu.

„Uhádls, přítelíčku. Čekal jsem tě ale dřív, pomalu už jsem dělal nad naším plánem kříž!“

„Přepadli nás na cestě,“ omlouvá se chvatně Kubik.

Nepochybuje o tom, že noční návštěvník je oficír. Jako na dotvrzení této domněnky, blýskne po něm cizinec pátravě očima a sjede rukama k pasu, jako by si chtěl přehodit kord. Okamžitě si uvědomí svůj omyl a nechá ležet ruce na klíně.

„Na tom teď nezáleží,“ prohlásí lhostejně. „Hlavně že jsi došel. Vyřídil jsi vzkaz?“

„Ano, pane!“

„Bravo! Jistě víš, co a jak. Znamení pro spiklence je světlo v kostnici. Zbývá tedy zjistit jména spiklenců a místo schůzky.“

„Myslil jsem, až uvidíte světlo,“ začne udiveně Kubík, ale cizinec ho přeruší.

„Světlo v kostnici bohužel není všechno, kamaráde! Potřebujem vědět, kdo svolává schůzku.“

„Možná že sám farář.“

„Nesmysli Ačkoliv…“ cizinec se prudce rozmáchne, až se mu rozlétne plášť, rychle se vztyčí a přitáhne šosy. Když se znovu usadí, zamyšleně zavrtí hlavou. „I kdyby… určitě je tu ještě někdo jiný. Ostatně, brzy se přesvědčíme.“ Nakloní se blíž ke Kubíkovi. „Věř mi, hochu, všechno jsem si zde dobře prohlédl. Kostnice má dva východy. Jeden ze hřbitova, druhý z ulice. Vyzkoušel jsem, že světlo je z oken nade dveřmi. Ovšem, věc má háček. Možná že ti řekli, jak rozhodující pro den schůzky je počet zapálených svící. Jenže spočítat svíčky zvenku je vyloučeno! Jednak jsou okna vysoko, a navíc jsou tak matná, že jimi světlo jen prosvítá.“

Naučeným způsobem sundá klobouk, a když jej vyklepe z okna, opět si jej nasadí na hlavu. Dělá to naprosto bezmyšlenkovitě, jako by chtěl získat čas pro vyslovení své podivné žádosti.

„Poslyš, kamaráde,“ řekne rychle, „nejsem zvyklý dělat dlouhé okliky. Potřebuji, abys mi pomohl. Každý z nás musí hlídat jeden východ z kostnice!“

Kubík, který napjatě poslouchá, sebou polekaně trhne.

„Cože, v takové tmě vartovat u kostnice?“

Cizinec nepostřehne zděšení v jeho hlase. Naopak s rukama v bocích se postaví k oknu a zamyšleně pohlédne do tmy, jako by Kubíkova námitka dodala nový nápad. Najednou se otočí ke Kubíkovi.

„Máš pravdu. Bude lepší, když se dostaneš dovnitř. Dveře na ulici nejdou zavřít, protože mají rozbitou petlici. Počkáš, až přijde farář, a zavřeš pak závoru u dveří na hřbitov. Tak budeme mít jistotu, že náš ptáček přijde z ulice, a tam budu já!“

Kubik vzrušeně přiskočí k neznámému.

„Se mnou nepočítejte! Ani mne nenapadne, abych šel o půlnoci na hřbitov a do kostnice! Nevíte, že tady straší?“

„Tobě straší v hlavě,“ odvětí chladně. „Vy pověrčiví jezovité!“

„Nejsem pověrčivý a nejsem jezovita,“ ohradí se Kubík rozhořčeně.

Cizinec, jako by přeslechl, posměšně mávne rukou.

„Uvažuj trochu, kamaráde. Farář má ve zvyku modlit se v noci a v kostnici. Nic ti to nenapovídá?“ Významně se odmlčí, ale Kubík stále ještě nechápe. Cizinec si povzdychne, „Lidé vídají o půlnoci v kostnici světlo a z toho ty povídačky o strašidlech.“

Kubík si zahanbeně přikryje rukou pusu. Nejraději by se praštil do hlavy. Hloupě se nechá vyplašit a o nočním modlení mluvil přece i pan místokancléř.

„Myslíte, pane, že nehrozí žádné nebezpečí?“ ustupuje rozpačitě.

„K smíchu! Počkáš na faráře před kostnicí, a až přijde, vklouzneš za ním a zavřeš petlici!“

„Co když mě přitom chytí?“ byla další otázka.

Neznámý vesele luskne prsty. „Nějaké to kázání vydržíš. Vždyť ho zítra nebudeš znát. Ale doufám, že tě nechytí. Nesmíš mě nechat na holičkách. Víš přece, jak na tom záleží!“

V horlivosti Kubík neuvažuje o možných následcích.

„Tak já teda půjdu,“ slibuje neprozřetelně.

„Výborně! Až uslyšíš třikrát za sebou zahoukat výra, můžeš vyrazit.“

Lehce mu stiskne ruku a vesele ho pleskne do tváře.

„Po pobožnosti počkej, až farář odejde, a zmiz. Ráno se můžeš dát na zpáteční cestu. Adié!“

Než stačí Kubik odpovědět, neznámý se svižně spustí z okna. Kubík se štípne do ruky, jestli nesní. S hrůzou si vzpomene na svůj slib.

„Asi jsem ztratil rozum. Nepůjdu nikam,“ rozhoduje se váhavě. „Nemůže mi to mít za zlé. O půlnoci by nešel na hřbitov ani šílenec!“

Zdáli k němu dolehne smluvené znamení. Umíněně práskne oknem a mrzutě si sedne na postel. Po chvíli se však obuje a znovu se vrátí k oknu. Pátravě vyhlédne ven a kolem žaludku ucítí svíravý pocit. Mnoho toho nevidí. Zlostně usedne na trám a spustí nohy ven. Chvíli nerozhodně sedí, ale posléze se chytí vlhkou rukou rámu, odevzdaně se pokřižuje a seskočí. Vezme s sebou kus římsy a neohrabaně se převalí. Naštěstí hustá tráva utlumí jeho pád. Zvedne se a poslepu tápe kupředu. Od odpoledne si pamatuje, že po straně fary je zahrádka obehnaná nízkým plotem a za plotem ulička. Soudí, že se dostal do této zahrádky, a skutečně se nemýlí. Záhy narazí na plot a neobratně jej přeleze.

Déšť již ustal, ale studené povětří mu ještě vrhá do obličeje zbloudilé kapky. Konečně se dostane k dřevěným dvířkům s rezivou mříží v ponuré, vysoké hřbitovní zdi. Nalevo od vchodu roste nějaký strom, napravo je krucifix a zdá se, že přeskakuje i vrcholek zdi. Pootevřená branka je zabořena do země a vítr hluše sviští kolem hřbitova. Dlouho zkoumá Kubík tajemný prostor za mříží a napjatě poslouchá. Tma pozakrývá obrysy jakéhosi nezastřešeného staveni nedaleko od branky. Kostel vůbec není vidět.

Opatrně našlápne a pod nohou mu zapraská větvička. Uskočí, na okamžik strne na místě a po chvíli opět pokračuje v chůzi. Podle návodu neznámého spojence zabočí za vchodem doleva a drží se při zdi. Záhy ale ztratí cestu, ocitne se mezi hroby a prolézá úzkými mezerami podél křížů. V náhlé panice se zmateně vzchopí a bez ohledu na překážky se začne slepě drát kupředu. Nečekaně klopýtne a ještě v pádu před sebe natáhne ruce. Narazí na kámen a bolestně zaúpí. Strachy bez sebe se vymrští jako prasklá struna, rozběhne se vpřed, ztrácí směr, padá, vstává, a zase běží dál. Najednou vykřikne hrůzou a sesuje se na kolena. Proti němu vyrůstá nelidská, mlhovitá postava. Zoufale si zakryje rukama oči a vysíleně čeká, co přijde. Po kousku rozevírá prsty a bojácně se dívá před sebe. Postava je stále na stejném místě. S očima upřenýma na tajemný zjev se sune opatrně po kolenou pryč. Pojednou si všimne, že zjev stojí na podstavci. Ulehčené si oddychne. Přízrak je kamenný anděl, který rozpíná špičatá křídla před nízkým, omítnutým stavením – kostnici Brzy objeví i dveře a vezme za kliku, je zamčeno. Za ním dutě šustí větve stromů a vítr tiše skučí.

Vtom nedaleko zaskřípají v písku kroky. Rychle se přikrčí za sochu a napjatě vyhlíží příchozího. Je to farář. Přestože jde bez světla, bez váhání dojde ke dveřím, s jistotou odemkne a zmizí v komoře. Kubík ho se strachem následuje. Nežli se odváží zmáčknout kliku, několikrát odtáhne ruku.

Konečně vklouzne šťastně dovnitř a ovane ho chlad a zatuchlost. V komoře je tma, farář se již snaží vykřesat z hubky oheň. Kubík pomalu opustí dveře, hmatá kolem sebe a pátrá, kde by se schoval. Je stále netrpělivější, má utkvělou představu, že farář rozsvítí dřív, než se ukryje. Pak nahmatá jakýsi stůl nebo pult a vysíleně na něj klesne. Záhy poté zaplápolá plamínek svíčky, poskočí a zůstává plát. Kubík jen tím, že se zakousne do ruky, zabrání ustrašenému výkřiku, protože to, co pokládal za stůl, jsou máry. Kvapně se odplazí o kus dál a třesoucí rukou si přejede po rozpáleném čele. Zvolna však napětí povoluje. Počáteční strach z hrůzného prostředí i z faráře ho začíná opouštět. Kněz se skloněnou hlavou a se sepjatýma rukama klečí vpředu před dřevěným oltářem a ničeho si nevšímá. Je tak hluboce ponořen do svých modliteb, že připomíná spíš sochu než živého člověka. Dojem ještě zvyšuje svíčka, která dodává jeho tváři voskové barvy. Kubíka napadne, že možná právě teď se sem někdo zvenčí plíží, a bezděky se zachvěje. V duchu už vidí, jak se dveře otevírají a dovnitř se vkrádá zakuklená postava. Rychle natočí hlavu ke dveřím, ale dveře se ani nepohnou. Přesto z nich po zbytek pobožnosti nespustí zrak. Jeho úzkost je však zbytečná. Po celou dobu nic nenaruší ticho.

Asi za hodinu se farář domodlí, pečlivě zhasne svíčku a ke dveřím dojde potmě. Konečně zarachotí klíč v zámku z druhé strany. Kubíkovi se uleví, ale ne nadlouho. Napadne ho, že cizinec se možná mýlil a druhé dveře jsou zamčeny. Tak se té myšlenky zalekne, že místo ke dveřím zamíří opačným směrem a bezhlavě se motá sem a tam. Překotně tápe z kouta do kouta, stále na něco naráží a čím dál je zmatenější. Zdvojnásobuje své úsilí, leze po kolenou, a když už se skoro vzdává naděje, nahmátne dveře. Jsou otevřeny!

S nevýslovnou radostí vyrazí ven a nadýchne se Čerstvého vzduchu. Po ničem v tomto okamžiku netouží horoucněji než po své posteli a nejbližší cestou se dá zpátky k faře. Sotva však udělá dva kroky, zaslechne nezřetelné sípání a vzápětí narazí na klubko zápasících těl. Chce se jim vyhnout, ale hluk ustane a kdosi mu zastoupí cestu.

„To jsi ty, chlapče?“

Po hlase pozná svého spojence. „Vy, pane?“

„Můžeme si blahopřát, chlapče, hle!“ Spokojeně vytáhne za límec mužskou postavu, která tiše úpí.

„Odkud jsi!“ houkne na svou oběť.

Muž zakolísá, ale zůstane stát a plačtivě ze sebe vyrazí: „Co mi chcete, jsem poctivý občan.“

Cizinec si ho drsně k sobě přitáhne za klopy kabátu.

„Že jsi poctivý občan? Řeknu ti, co jsi zač. Zrádce a špeh! Žádná oprátka pro tebe není dost vysoko!“

Muž padne na kolena a obejme svému přemožiteli nohy.

„Slitováni, nejmilostivější pane!“ vřeští zajatec. „Měl jsem jen poslat zprávu po holubech.“

Cizinec si jeho naříkání nevšímá. „Jak jsi věděl, že půjde farář do kostnice? Tos tu obcházel každý den?“

„Chraň pámhu, milostivý pane. Veledůstojný páter Hortulus posílá pány študenty pravidelně jen v neděli. Pokaždé hlídám na kostelní věži, protože odtamtud je dobrý rozhled na všechny strany.“

Užaslý Kubík si uvědomuje, že je to sedlák, se kterým se setkal u Hořic. S novým zájmem sleduje další výslech.

„Byl jsi spolčen s farářem, ničemo!“ uhodí na něj ostře cizinec. „Pouštěl tě na věž a nechal otevřené dveře z kostnice na ulici!“

„Bůh chraň, milostivý pane,“ brání se žalostně sedlák. „Velebný pán o ničem neví.“

Cizinec udělá hrozivý posuněk. „Běda, lžeš-li! Bez faráře ses nemohl dostat na věž!“

Sedlák vyděšeně zvedne ruce nad hlavu. „Proboha, nezabíjejte mě, všechno povím. Kostelník je mi dlužen…,“ blekotá nešťastně. „Když nechce přijít o chalupu, musí udělat, co mi libo.“

„Mizero! Věděl kostelník o té špinavé záležitosti?“

Sedlák se zbaběle schoulí. „Nevěděl, milostivý pane, dočista nic, půjčoval mi jen klíč od věže.“

„Kolik jsi dostával za své služby od spiklenců?“

Sedlák se nepokojně ošije a místo odpovědi se pustí do hlasitého lamentování. Cizinec ho prudce uhodí pod žebra.

„Ty neumíš mluvit?“

„Ne, ne, už dost… dost,“ zajíká se sedlák, „po každé schůzce jsem dostal dvacet tolarů.“

„Jidáši! Nevím, co mi brání, abych ti hned nezakroutil krkem! Odpověz, znáš jména spiklenců?“

Sedlák, který ho napjatě sleduje, přitaká s neobyčejně chvatem. Poté olízne rty a bázlivě dodá: „Kdybyste mě pustil, milostivý pane, budu vám věrně sloužit až do úpadu!“

Cizinec na jeho nabídky nedbá, jen letmo natočí hlavu ke Kubíkovi. „Ještě jednou ti, chlapče, děkuji. Máš už toho jistě dneska dost, běž domů.“ Pak otočí hlavu k sedlákovi. „S tím potrvá rozprávka trochu déle!“ Krátce na Kubíka kývne. „Sbohem.“

Tak jasnému pokynu nelze odporovat. I když by Kubík vyslechl rád všechno až do konce, váhavě uposlechne vyzvání.

Snadno se dostane k plotu a v dalších pěti minutách je v posteli. Nerušený klid v celém domě nasvědčuje, že na faře nikdo nezpozoroval jeho odchod. Dlouho nemůže usnout a přemítá, co asi udělal cizinec se sedlákem. Potom ho začíná trápit stará nejistota, co je se strýčkem, a neopustí ho, dokud neusne.

Je pochopitelné, že po nočním dobrodružství se Kubíkovi nechce vstávat. Najednou otevře oči s neblahým tušením, že zaspal. Honem chce dohonit, co zmeškal, a spěšně vyskočí z postele. Jen šlápne na zem, naskočí mu ve svěžím vzduchu husí kůže. Nedbá na zimu a překotně dokončuje ranní úpravu. Rukou si uhladí rozválené nohavice, rameny natřese kabátec, obleče plášť, nasadí klobouček a utíká ven.

Ze strachu před farářem se ani moc neohlíží, přeskočí několik nafialovělých kaluži a je u hřbitova. Ve dne nevypadá hřbitovní zeď pranic ponuře. Zarostlá rezavě zeleným vínem působí spíše vážným dojmem. Když prochází brankou, spatři kostelníka, který právě vychází z fary. S nezbytnými okuláry na čele je odrazem spěchu. Protože již má na sobě ministrantskou komži, musí si rukou nadzvedávat hábit, aby se mu nezapletl mezi nohy, a poskakuje kupředu.

„Pámbu dobrýtro,“ křičí už zdaleka udýchaně. Přitom zapomene na nešťastné oblečení, komže se mu vysmekne z ruky, v rozběhu o ni zakopne a v zoufalé snaze udržet se na nohou zamává rukama jako husa křidly. Kubík mu s úsměvem přiskočí na pomoc.

„Pro svatýho Floriána, patrona našeho znejmilejšího,“ křižuje se mnohomluvně, když díky Kubíkovi nalezne ztracenou rovnováhu. „To mám z toho, že lítám jako prašivec. Štěstí…,“ nedopoví a brada mu ustrnule poklesne. Z kostela se k nim nesou velebné zvuky varhan. „Propánaboha, abych nehřešil, pan organista Kučera už začal a ministrant nikde! To bude mela!“ Beznadějně zamává rukama, hbitě vyhrne komži vysoko nad kolena a kluše ke dveřím.

Mizí už skoro v kostele, když se Kubík vzchopí. „Hej, stařečku, co je s Rodanem?“

Kostelník Již napůl uvnitř se rychle obrátí a vystrčí hlavu tak prudce, div si nesrazí dveřmi brýle z čela.

„Žádný strachy, urozený panáčku, pejsek je u mne jako v bavlnce.“

Kubík potlačí smích nad jeho popleteností a veselý výraz v obličeji nedokáže zakrýt.

Bez cíle bloumá pak Kubik kolem kostela, až se dostane na hřbitov. Pro ukrácení času prohlíží hroby, pročítá nápisy na křížích a pojednou si povšimne, že není na hřbitově sám. Opodál, na hlavni cestě, stojí nějaký člověk a nehybně hledí na kamenný kříž před sebou, je oblečen po městsku jako Kubík. Zvláštní však je, že nemá ani módní hůlku a cop, ale ještě po stáru paruku pod širokým kloboukem a dlouhý kord u pasu. Přes svůj staromódní úbor vyhlíží úhledně, jako nějaký venkovský šlechtic.

Znenadání natočí hlavu ke Kubíkovi a chlapec překvapeně zjistí, že proti běžnému zvyku má tvář zarostlou hustým, černým plnovousem. Začíná mu být nepříjemné, jak si ho vousáč zevrubně prohlíží od hlavy k patě.

Nakonec zůstane stát u vedlejšího hrobu a zdánlivě s velkým zájmem se zahloubá do nápisu na nízkém kamenném kvádru. Při nejbližší příležitosti zašilhá na svého souseda. Vousáč jako by byl sám z kamene, vytrvale hledí na kříž. Co tam může tak zajímavého vidět, pomyslí si Kubík a nenápadně povytáhne krk. Písmo však je zvětralé a ze svého postavení ho nepřečte. Vtom se na něho vousáč podívá a spiklenecky přivře levé oko.

„Pojď blíž,“ řekne se samozřejmostí.

Kubík trochu zmaten poslechne. Sotva však přečte nápis, zatmí se mu před očima a vyděšeně přiskočí ke kříži. Zašpičatělá písmena Vtesaná nepříliš umnou rukou mu potvrdí, že se nemýlil. Omámeně zírá na osudný nápis a stále nemůže věřit, že je to skutečnost. „Na tomto místě byl L.P. 1755 uložen k věčnému odpočinku Jindřich Kytl, doktor veškerého lékařství. Bůh popřej jeho duši klid a spasení.“ Vztek, lítost, beznaděj, všechno se v něm slévá dohromady. V uších mu hučí víc, než když vycházel z kostela, a toto hučení sílí a slábne, jako mořský příboj. Bartenštejn mě oklamal! Strýček je ztracen, Kytl je mrtev. Zoufale žmoulá klobouček, bezmyšlenkovitě se štípe do ruky a neustále si jednotvárně opakuje: „To není pravda. To nemůže být pravda! Spím, a až se probudím, bude všechno při starém.“

„To se ti nezdá,“ řekne kdosi hlasitě za ním. „Na tom nikdo nic nezmění. Kytl už je jen prach a vzpomínka. Ten strýci Martinovi nepomůže,“ dodá neznámý.

Kubik se ani nediví, odkud on zná strýčka, a žalostně se rozpláče.

„Znám lepší prostředek než pláč,“ slyší od neznámého.

Ostře vyslovená věta rázem osuší Kubíkovi slzy a s jiskřičkou naděje tázavě pohlédne na vousáče.

Muž klidně pokračuje: „Doktor Kytl už nikoho neuzdraví. Mám zázračný balzám, který vyléčí strýce Martina.“

„Kdo jste?“ vyrazí Kubík slabě.

„Záleží na jméně? Důležité je, že znám tebe, že znám tvého strýce i další věci. Můžeš mě považovat třeba za dobrého kouzelníka, který ti chce pomoci,“ dostává odpověď.

Kubík k němu naléhavě pokročí a sepne ruce. „Prosím vás, pane, zachraňte strýčka, udělám všechno, co budete chtít!“

S úzkostí pozoruje, že vousáč nepřítomně hledí přes něho, jako by ho vůbec nevnímal. Najednou na něho upře své chladné zorničky a výsměšně se zeptá: „Za můj zázračný balzám uděláš tedy všechno, co budu chtít?“

„Ano,“ odhodlaně zašeptá. „Udělám, pane, všechno… všechno, co si budete přát!“

Vousáč přijímá slib dost vlažně. Sotva znatelně se ušklíbne, trhne hlavou směrem k východu a řekne: „Pojď!“

Po této strohé pobídce vykročí Kubík za vousáčem, který slabě kulhá. Když míjejí faru, po Rodanoví ani nevzdechne. Krok za krokem se vzdalují od kostela a Kubík váhá, nemá-li se obrátit a utéci. Pouze pomyšlení na strýčka ho zadržuje při vousáčovi.

Největší starost mu dělá, co na něm bude vousáč žádat.

Přestože jdou jen kratičký kousek liduprázdnou ulicí, chvěje se Kubík netajenou úzkostí. Tušeni něčeho neznámého mu působí vnitřní napětí. Nevnímá šum doléhající z města, protože vousáč zaměstnává všechny jeho myšlenky. Zemdleně pohlédne ke svému průvodci a má zvláštní pocit, jak je sebejistý, jak odměřeně kráčí a rozhazuje rukama.

Černý plášť se mu nadouvá jako netopýří křídla. Kubik s nevýslovným ulehčením uvítá prvního chodce, kterého potkají za farou, a srdce mu poskočí radostí, když narazí na větší hlouček lidí. Záhy se z hloučku stává záplava. K rynku není daleko, ale ulice je přeplněna. Zprvu ho dav svou silou překvapí, ale vzápětí si vzpomene na pouť.

Vousáč s Kubíkem by museli mít křídla, aby se bez potíží dostali přes všechny ty lidi. Vousáč prochází vcelku snadno. Snad to způsobuje podivný chlad, který z něho čiší, a každý mu náramně uctivě ustupuje z cesty. Zato Kubík trpělivě obchází člověka za člověkem, někdy nalézá skulinu, kterou se protáhne, jindy to zkouší s prosíkem, a tak namáhavě postupuje kupředu. Pak už nemají v cestě žádnou překážku, protože hořní půlka rynku je poloprázdná.

Jdou stále do kopce, který začal dole u kramářských stánků a pokračuje i za rynkem. Za ním, jako by se s nimi loučilo i městečko. Pomalu začínají domky řídnout a záhy minou ten poslední. Kolem cesty voní květy jabloní a hrušní a i bodlák je jemnější v májovém převlečení. Nepozorovaně dostává rozesmátá vrchovina vážnější ráž. Přibývají jalovcové keře, stromy ustupují zakrslým borovicím a i tráva je trochu jiná, nižší, horská a houževnatější.

Sosnová kleť se mění v opravdový les a vousáč připadá Kubíkovi mezi lesními stíny ještě záhadnější. Bezděky začne zlehka našlapovat. Pověrčivě se vyhýbá rozmanitým čarám a skvrnám na zemi a nejistě klade nohu hned sem, hned tam. Nejvíc ho mrzí, že nechal na faře Rodana, a umiňuje si, že se pro něj co nejrychleji vrátí. Podívá se na boty olepené blátem a honem se je pokouší vyčistit na mechovém koberci pod statným modřínem.

Najednou spatří vousáče, který čeká na rozcestí. Zpola ho zakrývá hustá větev stromu, takže zvlášť vyniká jeho obličej. Kubík má zvláštní pocit. Najisto je přesvědčen, že ho zná. Marně ale namáhá paměť a posléze toho nechá.

Pomalu ho zmáhá únava z nevyspání. Ani nepozoruje, že vousáč už nejde před ním, ale drží se mu těsně po boku, jako by se obával, aby mu neutekl. Asi za půl hodiny se otevře les, vousáč odbočí z cesty a zavede ho k osamělému, dřevěnému domku. Nechá Kubika vstoupit, sám vejde za ním a zavře dveře. Jeho chování se rázem změní a velitelsky ukáže na lavici z hrubě okleštěných větví pod čtverhranným okénkem.

„Sedni si!“

Kubík překvapeně poslechne a vousáč se k němu nakloní.

„Znáš mě?“

Kubík zavrtí hlavou a vousáč se nakloní ještě blíž.

„Prohlédni si mě dobře!“

V tom okamžiku ho Kubik pozná a radostně rozjasní obličej. Vzápětí se poleká jeho hrozivého pohledu a poděšeně vykřikne.

„Fámulus doktora Kytla!“

Vousáč se napřímí a opovržlivě založí ruce na prsou.

„Myslel jsem, žes chytřejší. Jak vidím, pořád věříš tomu, co jsem ti napovídal ve starém zámku. Musíš si konečně vtěsnat do hlavy, že jsem důstojníkem Jeho královského Veličenstva.“

Kubík se vtiskne do kouta. Vousáč se pohodlně opře o stěnu chatrče a zkříží nohy. Chvíli chlapce zamyšleně pozoruje a potom lhostejně pokrčí rameny.

„Vlastně bych tě měl zabít!“

Kubík se neodváží ani pohnout a s hrůzou sleduje jeho polohlasné úvahy. Filip, neboť to není nikdo jiný, nevzrušeně pokračuje: „Ty i ten prokletý Mara jste příčinou nezdaru v mé pražské záležitosti. Až když jsem tě tu objevil, pochopil jsem, proč mě císařští přepadli ve starém zámku. Myslel jsem, že mě zradil Alfréd, zejména poté, když vybrali štiřínský zámek. Škoda, Alfréd mohl být ještě živ.“

Kubík naprázdno polkne a křečovitě sevře desku stolu.

„Strýc Alfréd?“ vydere se mu těžce z hrdla.

Filip se na něho útrpně podívá. „Málem bych zapomněl, že nic nevíš,“ Na chvilku se odmlčí, aby vychutnal jeho trýzeň. „Nu, zkrátka, Alfréd byl můj bratr. Spojil se s námi, protože se tě chtěl zbavit, aby sám dědil po Martinovi. Zastřelil jsem ho, než přišli císařští.“

Kubíkovi spadne tříroháček z hlavy, a ani to nevnímá. Nemůže věřit, že strýc Alfréd je zrádce. Je to na něho trochu moc a hrůza se mění v otupění. S jistotou očekává, že i jeho vousáč zabije.

Filip jako by vytušil, na co myslí, zavrtí s podivným úšklebkem hlavou.

„Ne, tebe nezabiji. Dostaneš modrý kabát!“

Modrý kabát! Kubíkovi nemusí dvakrát říkat, co to znamená. Sloužit u Prajzů je horši než otroctví, horší než smrt! Udělá zoufalý pokus. Napne tělo a skočí ke dveřím. Filip je rychlejší. Chytí ho za límec a hodí zpátky na lavici. Potom vytáhne z kabátce bambitku a pozorně natáhne kohoutek.

„Poslouchej, přítelíčku, na žerty není teď čas. Venku mám koně a pojedeme do pruského ležení. Pokusíš-li se ještě jednou o útěk, přísahám, že ti proženu kulku hlavou!“

Když se Kubík nehýbá, uchopí ho za rameno, ale ten se roztřese jako v záchvatu zimnice. Bez rozmýšlení ho obejme kolem pasu a vynese ven. Za chatrčí již čeká sluha s koňmi. Když spatří svého pána, mlčky převezme Kubika a naloží do sedla. Nežli se vyhoupne Filip ke svému zajatci, podkoní je již v sedle a vzápětí se dá němá kavalkáda do cvalu.

Kubík se otřásá neslyšitelnými vzlyky a pro slzy nevidí, kam ho vezou. Po třech hodinách prudké jízdy narazí na pruskou stráž. Koně jsou splaveni, jako by plavali ve vodě. Filip na nic nedbá, rychle odpoví na heslo a pospíchá dál. Za malou chvíli jsou v táboře. Filip nařídí podkonímu, aby zvířata otřel vínem a senem, a stáhne Kubika z koně.

Chlapec má ztuhlé údy a padá na zem. Chvíli trvá, než se mu rozproudí v nohách krev a dokáže se postavit. Rozrušení již pominulo a nahradila je naprostá netečnost. S bezvýrazným pohledem se nechá trpně odvést k jedné z četných budov. Tábor připomíná spíš pevnost než stanové městečko.

Prusové obsadili panský dvůr, jakých je v Čechách mnoho. Veliký dvůr, do kterého se lze dostat jen vysokými vraty, je celý obklopen sýpkami a hospodářskými staveními. Pouze v obytné budově proti vratům je průjezd do neupravené zahrady, v níž stojí zámeček. Dříve jej obývali vyšší panští úředníci a nyní jej zabral pruský štáb.

Filip odvádí Kubika do stavení vedle průjezdu. Patříval šafáři, nežli ho vystřídal pruský feldvébl, obtloustlý Berlíňák středních let s kulatým obličejem a s vypouklýma očima. Podobně jako jeho předchůdce úřaduje s velikou důležitostí u psacího stolku. Při jejich příchodu ani nezdvihne hlavu a důležitě se zabývá svou prací. Filip zakašle a feldvébl si ho přísně změří. Vtom pozná důstojníka, a tak překotně vyskočí, až porazí židli. Filip povýšeně ohrne rty, ukáže na Kubíka a krátce vysvětlí, co si přeje.

„Jak ráčíte poroučet, pane obršte!“ vystřelí feldvébl podle předpisu a otočí se ke Kubíkovi. „Poslouchej, ty,“ řekne ve své berlínské němčině. „Budeš vyklízet stáje a pucovat boty. Alou! Halt! Mordyje, ať tě ani nenapadne pokusit se o útěk, nebo tě setsakra zastřelím.“

Kubík se sklopenou hlavou stojí před stolkem a zřejmě nechápe, proč rotmistr křičí. Filip už se nezdržuje. Rázně dojde ke dveřím, ale na prahu se zastaví a kývne hlavou k rotmistrovi.

„Ručíš za něj. Běda, jestli uteče!“

„Pan obršt může být, poníženě hlásím, bez starosti!“ Znovu otočí hlavu ke Kubíkovi. „Mordyje, kluku, neopovažuj se odtud hnout!“

Ryčně plní místnost sakrováním a Filip spokojeně zabouchne dveře. Sotva však dozní jeho kroky v dálce, nechá nadávání a dobromyslně se na Kubíka ušklíbne. „Um gotteswilleu, cos mu proved? To jsem ještě neviděl, aby se pan obršt obtěžoval osobně s rekrutem… a takovým! Nu, už jsi jedl?“ Ani nečeká na odpověď, otočí se za sebe, kde je zavěšena polička. Podá krajíc komisárku a přidá kousek masa. „Na,“ pobídne ho a vlídně ho strká k sousední světnici. „Zítra začneš, dnes si můžeš odpočinout,“ řekne a otevírá dveře.

Pojednou před ním vyskočí dva hoši a narychlo si zapínají knoflíky kabátců. Mezi nimi a feldvéblem s Kubíkem se zdvíhá šedomodrý rozbouřený sloup prachu. Zařízeni místnosti je přísně vojenské. Prosté slamníky na nízkých kostrách ze dřeva a na stěnách police na výzbroj a bidla na šaty. Slamníky jsou načechrané, s úzkostlivě uhlazenými hranami a přesně složenými dekami v nohách. Tím spíš vyniká, že dva kavalce ještě nyní odrážejí obrysy těl. Feldvébl pohlédne na oba kavalce a pokývá hlavou. „Tohle by se vám líbilo, to věřím.“

Oba vojáci stojí ve vypjatém pozoru, leden, ani druhý není o mnoho starší než Kubík. První, hoch s úzkým, pihovatým obličejem působí dojmem menšího, i když jeho ramenatý druh, hranáč se širokým obličejem a s vlasy černé barvy, není větší. Pihovatý upírá bez rozpaků na feldvébla oči, kdežto hranáč se tváří nechápavě a oči mu ospale mrkají. Feldvébl si pohrdavě změří jednoho po druhém.

„Jak to, že se válíte doma!“ rozkřikne se znenadání.

Hranáč chce promluvit, ale druhý mu dá tajné znamení, aby mlčel, a sám hovoří: „Pan feldvébl ráčil poručit, abychom to tu dali do pořádku.“

„Nepoučuj mě,“ zarazí ho. „Snad vím, co jsem řekl, a vůbec, koukejte sebou hodit. Ty zůstaneš tady,“ obrátí se na Kubika a výhrůžné dodá na adresu dvou: „Zkuste si s ním něco začít!“ Chvilku se rozmýšlí a potom mávne rukou. „Uniformu si můžeš vyfasovat až ráno.“

Když zabouchne dveře, hranáč odborně plivne přímo na místo, kde stáli, a líně se převalí zpátky na kavalec. Pihovatý si k němu přisedne, chvíli Kubíka podezíravě měří a pak na něho ukáže prstem.

„Nějaký moc fajnový panáček. Takový nám tu scházel!“

„S tím mě teď nebav,“, odsekne hranáč. „Až se prospím, podívám se mu na zoubek.“

„Se mi zdá, že na nás ohrnuje nosánek,“ řekne podrážděně pihoun. „Hej, mladej, jak se tu Vaší Urozenosti zamlouvá?“

Kubík se po něm lhostejně podívá, ale neodpoví

„Asi seš mu sprostej,“ vyprskne posměšně hranáč.

„Neslyšel jsi, co jsem povídal!“ zařve zlostně pihoun.

Kubík znovu neodpoví a vůbec si ho nevšímá. Stojí nerozhodně uprostřed místnosti a s odporem si prohlíží její zařízení.

Tentokrát už nemíní pihoun nechat jeho nezájem jen tak projít. Skočí k němu, a zatímco ho jednou rukou chytí za klopy kabátu, druhou zatne v pěst a nastrčí mu ji pod nos.

„Popros, nebo tě zabiju!“

Kubík mu srazí ruku z kabátu a opovržlivě se k němu otočí zády.

Pihoun mu strhne z hlavy tříroháček.

„Dej ho sem,“ zavrčí varovně Kubík.

Pihoun však škodolibě praští s kloboukem na zem a začne po něm dupat. V Kubíkovi vzplane nashromážděná zlost. Prudce ho odstrčí a jako smyslů zbavený se vrhne na pihouna. V okamžiku se oba válejí na podlaze a několikrát se překulí sem a tam.

„Je to dobrý,“ ozve se hranáč a zvolna se zvedá z kavalce. Ani jeden, ani druhý mu nevěnuje pozornost. „Povídal jsem, že je to dobrý,“ protáhne hranáč znovu a jediným hmatem je od sebe odtrhne. Pihoun se neochotně oprašuje, ale Kubík vstává se zuřivým odhodláním neustoupit. Hranáč se zamračeně postaví mezi ně a osopí se na Kubika: „Chceš, aby tě svázali do kozelce, blázne? My ne. Oba dosvědčíme, žes začal.“ Důrazně kývne na druhého: „Dělej!“

Ten bez odmluvy sebere klobouk a podá jej Kubíkovi. Kubík mu jej vytrhne z ruky a chvíli si oba nasupeně prohlíží. Najednou však pokrčí rameny a umíněně si narazí tříroháček na hlavu. „Já se rvát nechtěl.“

Hranáč si uvážlivě odplivne, pak se beze spěchu obrátí a vrátí ke kavalci.

„Vidím, že seš moc dobrej,“ řekne zvolna, „urážlivej. To tu ještě nebylo,“ dodá.

Kubík sebou škubne, jako když dostane žihadlo, a trpce dodá: „Kdybys byl v mé kůži, mluvil bys jinak.“

Hranáč, ani pihoun nepochybují, že míní svá slova upřímně, a z jejich tváří se vytrácí zloba. Živější pihoun si pro sebe hvízdne a s účastí se nakloní ke Kubíkovi. „Člověče, jak ses do téhle díry vlastně dostal?“

Kubík poodejde k zamřížovanému okénku a položí pěstí na neprůsvitné sklo. „Z vlastní pošetilosti,“ řekne tiše a pak zasyčí: „Naletěl jsem tomu bídnému vyzvědači.“

„Z toho si nic nedělej,“ konejší ho pihoun podivným braniborským nářečím, „mě čapli na silnici jako starou vránu.“ Vypráví, jak prchal od sedláka a nechal se chytit od vojáků. Při jeho líčení zapomene i Kubík na své trápení.

„Copak vy tu nejste dobrovolně? Vždyť jste přece Prajzi!“

Oba se rozkuckají drobným smíchem.

„Andělská prostoto! Člověče,“ pošklebuje se hranáč, „u vás se snad chodí na vojnu dobrovolně?“

„To ne… ale slyšel jsem, že Fric…“

„Fric se může jít vycpat,“ prohlásí pihoun za oba. „Člověče, to teprv poznáš tu zdejší galejničinu. Bez rozkazu se nesmíš hnout, kopance častější než voda shůry, věčně tě prohánějí šarže, pořád tě execírujou, k holi blíž než ke klofanci, a když se šťastně vyhneš kulce, zkápneš nakonec na choleru nebo ouplavici.“

„Pro pány jsme jen pakáž,“ přisvědčí hranáč. „Kdyby tak nehlídali, zůstali by tu za chvíli jen oficíři.“

Když chlapci shledají, že Kubík se zájmem poslouchá, začnou ho ochotně poučovat o všech zdejších zvyklostech. Společný osud je vzájemně sbližuje a brzy se spřátelí. Pihoun se jmenuje Otta a hranáčovi podle jeho vlastnosti přezdívají „pomalý Honza“. Při povídání čas rychle utíká a žaludek tráví. Společně zdolají Kubíkův komisárek, ale krajíc chleba, to je příliš málo pro tři krky.

„Poslouchejte, kluci, co říkáte,“ pojednou navrhne Otta a odborně ohmatá Kubíkovi šaty, „z tohodle munduru by se dalo možná něco odprodat. Má to zejtra šlohnout skladník? To se za to raděj pomějem.“

„Beze všeho,“ souhlasí Kubík, „ale komu to chcete…“

„Nestarej se, mrknem se za kamarády do vedlejšího baráku.“

„A feldvébl nás pustí?“

Otta si povytáhne kalhoty a uličnicky přivře oko. „Sázím se, že už teď kouká do holby,“ a pomalý Honza udělá pohyb, jako by přikládal sklenici k ústům „Chlastá,“ dodá.

Kubík je spokojen, ale pro jistotu se zeptá: „Nemůže nás chytit patrola?“

Pomalý Honza zpěvavě zívne a potom zdlouhavě natáhne ruku k oknu. „Neboj. Za chvílí bude venku jako v kobce a se stráží to sehrajeme.“

Z vedlejší jizby zazní krákoravé prozpěvování, které postupně přechází z nesrozumitelného broukání v opilé pochrupování.

„Má dost,“ – prohlásí pihoun a pomalý Honza otevře opatrně dveře. Nahlédnou mu přes rameno a spatří feldvébla, jak s roztaženýma rukama a s hlavou v lepkavé pivní loužičce u převrženého korbílku nerušeně chrápe. Obezřetně se kolem něho vykradou ven a před barákem skoro porazí přecházející stráž. Kolohnát překvapeně vyjekne a strhne z ramene ručnicí.

„Nedělej hlouposti, Johann,“ okřikne ho káravým tónem Otta. „To jsme přece my!“

Voják si nadhodí pušku na rameno a lhostejně pokračuje v obchůzce. Otta se čile rozhlédne na všechny strany. „Pozor na oficíry,“ sykne nabádavě a přikrčen při zdi zmizí ve tmě.

Kubík s Honzou se rozběhnou v patách za ním. Najednou pihoun varovně vykřikne a prudce se zastaví. V okamžiku jsou oba u něho.

„Oficír! Čmuchá po barákách!“

Oba pohlédnou podél jeho ruky a ve svitu měsíce spatří, jak po nádvoří vykračuje nějaká postava. Kubík se přitiskne k Honzovi a zdá se, že i pihoun má strach, jen pomalý Honza nevzrušeně sleduje postavu a najednou plácne pihouna přes záda.

„Strašáku, musíš hned vyletět. Vždyť je to jen lajtnant Hübel a jako obvykle se nese za frajerkou do vsi.“

„Asi jsem se překouk,“ zamumlá, když se přesvědčí, že postava skutečně míří k bráně.

Opět se rozběhnou a ve dvou minutách dorazí k prkenným dveřím. Pihoun třikrát zvláštním způsobem zaťuká a vzápětí se rozštěpí úzká světelná mezera a kdosi postrčí Kubíka dovnitř. Ocitnou se v rozlehlé prostoře bývalé konírny a Kubík se rozkašle ze špatného vzduchu. Rychle se ožene rukama, jako by chtěl rozhrnout těžké povětří, a tápavě udělá dva kroky.

Stará vozová lucerna v koutě nevalně překonává sytý tabákový kouř. O kohosi na zemi zakopne a vzteklé proklínání ho donutí, aby zůstal stát, dokud se nerozkouká. Na otepích slámy i na bednách, všude sedí a leží vojáci.

Překotně se proderou hroznem lidských těl a najednou jsou ve středu kruhu, který šumí a kypí jako čerstvě zadělané těsto. Kubík s úžasem zjišťuje, že přímo pod nosem se mu rozvíjí nejvelkolepější výměnný obchod, jaký kdy viděl. Předměty nejrozmanitější potřeby i zachovalostí se nenadále zjevují na světle, ze všech stran jsou žádostivě ohmatávány a nastává dohadování. Všimne si, že Otta je zabrán ve vášnivý rozhovor se dvěma vojáky a má nepříjemný pocit, že mluví o něm, protože oba stále po něm vrhají pátravé pohledy, nejistě od nich odvrátí oči a náhle sebou škubne. Zdá se mu, že na druhém konci je známá tvář. Podívá se pozorněji, ale tvář již zmizela ve stínu. S rostoucím napětím vykročí za svým objevem, ale Otta ho chytí pohněvaně za ruku.

„Člověče, plášť i kabátec máme skoro v suchu a ty chceš utéct!“

Kubík se k němu nechápavě obrátí a vtom pochopí, co chce. Bez váhání strhne plášť i kabát, strčí mu vše do ruky a pospíchá na druhou stranu. Cestou zahlédne Honzu, který se objímá s jakýmsi vojákem, zřejmě se sešel s krajanem. Chvíli trvá, než najde domněle známého.

Chlapík k němu sedí obrácen zády a hlavu má skloněnou mezi rameny, jako by přemýšlel. Kubík je na rozpacích, jestli se nemýlil, a nesměle mu zaťuká na rameno. Voják vyrušen se rozhorleně obrátí, ale on i Kubík vykřiknou radostí.

„Vincíku!“

„Kubíku!“

„Kde ses tu vzal?“

Oba současně vysloví stejnou otázku. Kubik se smutně usměje a pokrčí rameny.

„Osud. Pamatuješ, jak jsem ti vyprávěl o asistentu doktora Kytla?“ Vincík přikývne. „Byl to pruský špión a jeho vinou jsem tady!“

Vincíkovi se zračí zvědavost v očích, ale Kubík stroze zakončí důvěrnosti, jako by ho pálila každá vzpomínka na minulost, a spěšně se zeptá: „A co ty?“

Vincík jen se sebezapřením spolkne otázku, rukama obejme koleno a provinile na Kubika zamžourá.

„Člověče, já ti vyved hloupost. Tenkrát, když jsem se chvástal, že zachráním kozu, měl jsi mi dát pár pohlavků. Do tábora jsem se dostal, jen co je pravda, ale ta pitomá koza, když jsem ji ved pryč, udělala kravál, hanba mluvit.“

Kubíka napadne, že Vincík mluví mnohem drsněji, než když se rozešli, ale v tomhle prostředí se mu to zdá naprosto přirozené. Přesto se Vincík neubrání starostlivému povzdechnutí: „Jen bych rád věděl, co dělá táta.“

Kubíkovi neujde, že mu v obličeji naskočila krátká, ztrápená vráska, kterou dřív neměl. Ještě víc ho rozlítostní jeho povzdech. Sám si přitom vzpomene na domov a tajně si otře rukávem oči.

Vincík do něho strčí. „Nebreč. Jsme dva, nějak se odtud dostanem.“

Kubík, aby zakryl pohnutí, silácký kopne do slámy.

„To si piš, tady nezůstanu ani za pytel zlaťáků!“

Do ranního ticha protivně zavříská trumpeta. Vzápětí se ozve křik, povely, dupání, pobíhání a mlácení dveřmi. Kubík se zimomřivě posadí na kavalci, dlouze zívne a mrzutě pozoruje, jak jeho polonazí a bosí druhové spěchají na dvůr k vodě.

Ke džberům na dvoře dorazí mezi posledními, ale se štěstím proklouzne dohlížejícímu kaprálovi. Považuje to za dobré znamení, protože v opačném případě by mohl být těžce potrestán nasazením želízek. Studená voda z něj vyžene ospalost, několikrát čile poskočí na obou nohou, aby rozproudil krev.

Kaprál ostře pískne na znamení, že ranní mytí končí a že se bude vydávat snídaně. Kubik si jako ostatní přinese misku a postaví se do řady. Přesně podle předpisu postoupí k výdejně a s polévkou se skromně posadí na kamenný žlab u domu a odevzdaně přiloží šálek k ústům. Pomalu už se mu při polykání této odporně tekutiny přestává bouřit žaludek jako na začátku. Uvědomí si, že je tu teprve pět dní. Pět dní jako pět roků. S hořkostí myslí na svou cestu a na její konec.

Se zoufalstvím odstrčí šálek, položí hlavu do dlaní a přemýšlí, jak hloupě se nechal nachytat! Strýčka možná ani nezachránil, a ke všemu je Alfréd zrádce. Pomyšlení na strýčka ho ze všeho nejvíc trýzní. Bez váhání by zůstal v tomto otroctví, jen kdyby věděl, že strýček je živ a zdráv. Třeba Bartenštejn splnil svůj slib. Bartenštejn! Rázem se mu vybaví dobrácký obr z Konopiště, jeho přísný tajemník, i to, co následovalo po přijetí slibu, že půjde do Hořic. Darebácký kočí, mnich, cikání, farář, tajemný spojenec…

Bez chuti dopije ranní dávku a za svými druhy vstoupí do světnice. Příštích deset minut se provádí úklid na ubytovnách.

„Ještěže je tu také Vincík,“ řekne ulehčeně, „snad…“ Po tomto snad si, kdoví už pokolikáté, povzdechne. Tak jistojistě si slibovali, že utečou, a zatím je plán útěku v plenkách jako na začátku.

Představovali si všechno tak snadné a vůbec přitom nepočítali s pruskou důkladností. Zazděná a zamřížovaná vnější okna, v noci venku kolem dvora řecké ohně, neustálé patroly.

Dokončuje urovnání lůžka, když dvakrát za sebou pronikavě zaječí trubka. Pustí z ruky pokrývku a překvapeně pohlédne ke dveřím. Trubka přece svolává nástup! Jak je to možné, raport má být až za dvě hodiny. Teď se má nosit voda, čistit zbraně a zametat dvůr. Také ostatní pozbudou lhostejného výrazu a rychle zvedají hlavy. Otta se zvučně pleskne do stehna, výbojně se rozhlédne po osazenstvu světnice a otočí hlavu ke dveřím.

„Tak, konečně vám zplihnou jazyky. Včera měl každej moc rozumu, a už je to tady.“

Přišel totiž s čerstvou zprávou, že prý Daun táhne Praze na pomoc. Jen Kubík tomu věřil, ostatní se smáli. Honza si rozvážně vybere ze stojanu ručnici a pochybovačně si pihounovi ušklíbne do tváře.

„Tak se mi zdá, že se ti oficíři svěřujou.“

Nádvoří je plné vojáků, čekají už jen na plukovní hudbu a na čtvrtou četu. Tou je elitní jednotka, samí vybraní vojáci. Nejsou moc oblíbení, protože do tohoto oddílu se přijímají jen dobrovolníci.

Kubík se obezřetně rozhlíží, neuvidí-li Vincíka, a mezitím vpochoduje na dvůr nabubřele parádním krokem čtvrtá četa a za ní kapela; bubny a píšťaly.

„Obrist!“

Po tomto upozornění se obrátí jako na povel veškerá pozornost ke středu prostranství. Kubík nečiní výjimku, protože je neméně zvědavý než ostatní. Pomenší chlapík s pytlovitým břichem, jezdeckýma nohama a ozlaceným kloboukem se pyšně naparuje před oficíry. O jeho totožnosti nemůže být pochyb. Je to velitel. Dívá se na vojáky zlatým lorňonem a až příliš dvořansky přidržuje loktem k pleci vycházkový kord. Když mluví, staví se na špičky, jako by se chtěl povytáhnout, a ohryzek mu laškovně poskočí. Zlé oči i chraplavý hlas však předem zarazí každý pokus o vtip. Pan plukovník je zřejmě ještě ze staré školy, která za nejlepší výchovný prostředek považuje karabáč. Bez dlouhých okolků oznámí, že do ležení přibudou další prapory a navíc proviant. Je třeba se stěsnat. Stěhování se provede bez odkladu, místo obvyklého cvičení. Spát se bude na zemi a na slámě.

„Ručím vám za to, že nejpozději do příští neděle do toho Frleek prašti,“ horlivě šušká po rozkaze Otta.

Tentokrát ostatní bez poznámek poslouchají. Nakomandoval je do stodoly na přípravu slámy. Proti drilu je to úplná dovolená.

První, koho spatří Kubík při návratu z práce, je Vincík. Sedí na svém vojenském ranci, v náručí pušku a radostně se na Kubíka směje.

„Budem teď u vás!“ hlásí vesele a dělá mu vedle sebe místo.

„To je ohromný. A kde budete spát?“

Vincík rozhodí rukama. „No přece tady.“

Kubík nedůvěřivě změří místnost, v níž není k hnutí a nakloní se k Vincikovi. „Vincíku, teď to jistě půjde. Utečeme!“

Vincík mu důrazně stiskne rameno a přimhouří oči. „Fouknem odtud jako ouhoři, ale teď o tom radši nemluví“

Vzájemná důvěra, kterou si dodávají, je rozveselí a už je nermoutí ani špatné jídlo, málo místa a vydýchaný vzduch. Oba se usmívají ze spaní, jako by byli doma, jeden U tří korun a druhý ve psím hradě.

Ráno je na dvoře boží dopuštěni. Pruští náhončí celou noc rekvírovali. Branou proudí krávy, koně, povozy, kozy, prasata, ovce, lidé, všechno dohromady jako tlustý had bez konce.

Lidé plačtivě popotahují a občas si ze zoufalství dodají odvahu, chytí některého oficíra a pokorně žebroní, aby se smiloval a slevil kontribuci. Oficíři je většinou odbývají, někdy až příliš hrubě. Najde se i soucitnější a snaží se vysvětlit. Vždy však nakonec přiběhne feldvébl a venkovana s proklínáním odežene.

Vojáci se nechápavě motají mezí tím nadělením, lidé naříkají, strkají se a podle rozkazů, kterým nerozumějí, se neohrabaně nechávají dotlačit do houfu. Šarže se marně pokoušejí zavést pořádek a nakonec nechají odtroubit poplach.

Kubík se staví do řady, ale schovává se za Vincíka a ještě nahonem dopíná knoflíky. Jako obvykle doběhl poslední a má strach, aby ho při tomto zpoždění nikdo nepřistihl. Feldvéblové dnes řádí jako rozumu zbavení. Rozděluji čety na práce s proviantem a pořád se nemohou dopočítat svých stavů. Všechno je dnes mimořádně netrpělivé, pro každou maličkost je zle a od budíčku padlo víc trestů než jindy za celý den. Ke všemu se začíná nečekaně měnit počasí a slabé mrholení se záhy promění v citelné dráty vody.

Uniforma kouše a studí, oficíři zmizeli v teple a vojáky i proviant nechali napospas feldvéblům. Dopálení a promoklí feldvéblově hledají Jakoukoli příčinu, aby mohli trestat. A tak místo snídaně lítají nadávky a kopance. Znenadání strčí Kubík do Vincíka a ten stěží zadrží rovnováhu.

„Zatra, Kubo, chceš mě dostat do díry?“ sykne, aniž by viditelně pohnul ústy. Umění takto mluvit si osvojil v ležení. Kubík si jeho námitek nevšímá a vzrušeně šeptá: „Podívej se napravo, na protější stranu, je tam Mara!“

Vincík nedůvěřivě poslechne a jediným pohledem přelétne dav venkovanů. Vzápětí ho zaplaví nepředstavitelná radost. Je to Mara, i když vypadá trochu nezvykle. Na hlavě černý širák, na sobě režnou halenu a hrubé přiléhající spodky k bosým nohám. Na provaze drží dvě ovce. Hubenou a tučnou.

Od Mary se vrátí Vincík ke Kubíkovi a rychle mu šlápne na nohu.

„Nekoukej tam pořád.“

„Musíme přece k němu.“

„Počkej až po rozdělení práce.“

Kubík netrpělivě sleduje jednotvárné odpočítávání poddůstojníků. Voda mu stéká za krk, ale ani to nevnímá. Myslí jen a jen na Maru. K jeho zklamání je však jejich skupina, ve které je i Honza a pihoun, komandována ke skládání mouky na zcela opačný konec dvora. Zdráhavě se pohne a toužebně se pootočí za Marou, ale Vincík důrazně naznačí očima, aby šel.

„Nech to na mně,“ pobídne ho tiše. „Já to zařídím.“

Kubík se podvolí a zvědavě čeká, co bude Vincík dělat. Dojdou na určené místo k sýpce. Kaprál Griese, starý bručoun, odemkne a potom zamává na nejbližší vůz, aby předjel před vrata. Vojákům nařídí, aby začali nosit pytle.

„Nerad bych tu dlouho moknul,“ podotkne významně a krátce upře oči na pacholka, který řídí vůz. „Ty sebou taky hodí“

Pacholek ustrašeně přeleze z kozlíku na šejtrok a čekajícímu Honzovi vysadí na záda první pytel. Za Honzou se staví Vincík, Otta a naposledy Kubík, který se je snaží věrně napodobit. Pod tíhou se jen prohne a s bídou dotáhne pytel do sýpky. Z obavy před Griesem však ani pořádně nevydechne a znovu pospíchá k vozu. Postaví se do řady a vtom zaslechne, jak Vincík, který stojí před ním, zašeptá: „Další pytel musíš pořádně roztrhnout, rozumíš!“

Nechápe, k čemu to bude dobré, ale teď není vhodná doba ke zpytování. „Rozumím,“ vyhekne namáhavě, protože mu pacholek právě složil na bedra náklad. Potácí se za Vinckem k sýpce a přemýšlí, čím pytel roztrhne.

Uvnitř spatří skobu, na které visí hrábě. Zběžně se přesvědčí, že nikdo nekouká, a plnou vahou vrazi pozpátku do skoby. Zvuk trhané látky a šustot sypající mouky dokazují, že se úkol zdařil. Spěšně shodí polovysypaný pytel a přitom si všimne, že Vincík zřejmě provedl totéž co on. Venku ho pátravě vyhlíží Vincík, a když se objeví, lehce přimhouří oko. Sám rovněž přivře oko a Vincík zamíří ke kaprálovi.

„Poníženě hlásím, pane kaprál…“

Kaprál s povystrčeným jazykem zapisuje pytle a slabikuje si, co píše. Když ho Vincík osloví, pomalu zvedne hlavu.

„Co tu chceš, hlupáku, proč nenosíš?“

„Dva pytle se roztrhly, došel bych pro jiné do skladiště.“ Neodváží se na kaprála pohlédnout, ale cítí, že Grlese si ho bedlivě prohlíží. V duchu proklíná svůj nápad, je to hloupá výmluva.

Kaprál se otočí, nahlédne do sýpky a obrátí se k němu. „Co čumíš, hlupáku! Maž… a mordyje, mrskni sebou, nebo ti pomůžu!“

Vincíkovi se ani nechce věřit, že správně porozuměl. Strojově odříká hlášení a stále se přitom obává, že v kaprálově svolení se objeví léčka. Teprve když vykročí, začíná ho naplňovat radost, že se jeho úmysl zdařil. Bez povšimnutí mine nadšeného Kubíka a rovnou zamíří ke skladišti. Maru má před sebou na cestě, u místa, kde se přebírá kontribuce. S potěšením zjišťuje, že Toník i s ovcemi je na svém místě.

Trpělivě čeká se svými ovcemi v dlouhém zástupu ovčáků, honáků a selských pacholků, až na něho dojde řada. Z dlouhé chvíle žvýká hrách nebo čočku a sežvýkaná zrnka strká zpátky do kapsy, jako by mu bylo líto je zahodit. Když spatří Vincíka, překvapeně přestane žvýkat a prudce zamrká. Rázem se ale vzpamatuje a lhostejně odvrátí hlavu. Vincík přechází kolem něho záměrně pomalu, vidí, že ho Mara poznal.

Vincík má chuť se vrátit a vtom vrazí do feldvébla, který stojí po straně zástupu. Polekaně couvne a pospíchá ke skladišti. Dopadne za ním několik šťavnatých nadávek. V pěti minutách se znovu objeví s pytli v podpaždí, ale nespokojen zpomalí. Feldvébl je tu ještě. Nerozhodně udělá pár kroků směrem k Marovi. Poblíž zástupu se otáčí selský vůz a Vincík ochotně zůstane stát. Zaslechne křik. Dva vojáci nesou dlouhou kládu a hlasitě na sebe upozorňuji, aby se jim každý vyhnul.

Stačí popojít kousek stranou, aby vojáci mohli bez překážky projít. Chystá se tak učinit, když jeho zrak ulpí na Marovi. Má dojem, jako by mu naznačoval, aby uhnul ke koním. Ano, teď si je tím jisti.

Nechápe, jaký cíl Mara sleduje, a trochu zmateně se rozhlédne. Po pravici se otáčí vůz a ještě víc vpravo je zástup venkovanů. Odhalí Marův úmysl. Přeběhne-li před vozem k selským, bude mezi ním a mezi feldvéblem vůz. To ovšem bude trvat jen malou chvíli.

Přední kola vozu se při ostrém zahýbání přestávají točit a pronikavě drhnou po zemi. Navíc vojáci na něho křičí, aby uhnul. S předstíranou panikou couvne na nesprávnou stranu před koně, neohrabaně se obrátí a s ohromeným výkřikem a se zdviženýma rukama zavrávorá zpátky. Vtom k němu přiskočí Mara a prudce ho strhne stranou. Vincíkovo zděšení je tak opravdové a Marův zásah tak samozřejmý, že nikoho nenapadne, že ti dva by se mohli znát. Vincík se snaží využít nestřeženého okamžiku co nejlépe.

„Kubík je tu také,“ zašeptá tiše.

„Pozítří kvečeru tu budu s vozem,“ odvětí Mara stejným způsobem.

Vincík stačí jen slabě kývnout, protože se přižene rozzuřený feldvébl. „Dobytku, slepejši, nejraději bych tě zavřel, až by ti tvá pitomá kůže shnila!“ Chvilku se rozmýšlí a pak si znechuceně odplivne. „Zmiz, troubo, a zkus si ještě jednou, abys mě potkal.“

Vincík ochotně poslechne a záhy je u své čety. Kubík hoří zvědavostí a výmluvně po něm pokukuje, ale Vincík jako by se mu úmyslně vyhýbal. Teprve po skončení namáhavé práce se k sobě dostanou.

„Jak jsi pořídil?“

Vincík se nejdříve přesvědčí, že je nikdo neposlouchá, a pak svěří Kubíkovi Marův vzkaz.

„Páni…,“ protáhne Kubík zklamaně. „To můžem rovnou dělat uzle na vodě. Copak se dostaneme do vozu?“ Pojednou zvedne hlavu. „Víš co, Vincíku? Řeknem to taky Honzovi a Ottovi.“

Víncík vrhne přes Kubíka zkoumavý pohled na oba kamarády. Honza jako obvykle nečinně leží a Otta o kus dál vyrábí z nějakého hadru onuce do bot.

„Pro čtyři to bude mnohem těžší,“ namítne mrzutě, ale když vidí, že Kubík zamračeně sedí a neodpovídá, překotně vyhrkne: „Tak pojď!“

Beze spěchu, aby nebudili pozornost, se loudají ke svým přátelům. Nikdo si jich nevšímá, protože mezitím se čtyři vojáci dali do hry v karty a postupně se kolem nich všechno soustřeďuje. Na chvilku se zastaví u hloučku a nenápadně naznačí Honzovi a Ottovi, že by s nimi potřebovali mluvit.

Pomalý Honza při Vincíkově řeči ospale přivírá oči a lhostejně pomrkává na Ottu, který nasliněným prstem přejíždí vetchá místa na spodcích, jako by je chtěl zalepit. Když Vincík skončí, podrbe se Honza na hlavě, Otta zanechá svého zaměstnání a podívá se na Kubíka.

„Je to od vás moc šlechetné,“ začne rozpačitě, „ale…“

„Prostě my tady zůstaneme,“ prohlásí Honza.

„Vy zůstanete?“ diví se Kubík. „Vždyť jste říkali…“

Honza s Ottou se na sebe podívají, a jako by mezi nimi došlo k tiché dohodě, znovu se ujme slova Otta. „Váš plán vystačí stěží pro vás. Pro nás všechny z něj kouká nejvejš ulička. Mám se moc rád, abych si nechal rozsakrovat záda. A pak,“ předejde Víncíka, který chce promluvit, „vy jste tu doma, a nás tu mají lidi rádi jako raka v břiše, a ani se jim moc nedivím.“

„Otta má pravdu. Jděte sami a my vám pomůžeme,“ dodá Honza.

Vincík i Kubík střídavě vypočítávají nejpádnější důvody, aby je pohnuli k útěku, ale nakonec se vzdají. Honza s Ottou Jsou neoblomní, a naopak je přemlouvají, aby raději začali vymýšlet pořádný plán.

Všichni čtyři se poctivě snaží něco kloudného vymyslet, ale ať si namáhají mozky, Jak chtějí, jsou stále tam jako na začátku.

Ráno jsou Vincík i Kubik unaveni, a ani voda je příliš neosvěží. Celou noc se jim zdálo o nezdařilém útěku a výsledkem jsou hluboká, černá kola pod očima.

Snídaně je opět kratší než jindy. Zase se otevírá brána dvora a pasáci vhánějí dovnitř další stáda. Vincík malátně pootočí hlavu za tou záplavou, ale najednou mu zasvítí oči. V rozporu s dřívější skleslostí se vzrušeně obrátí na Kubíka.

„Máš ještě ten prak, co jsem ti dal?“

„Prak?“ podiví se Kubík a bezděky sjela ke kapse. „Mám, ale co s ním chceš?“

„Dej mi ho. Ať tě nikdo nevidí!“

Prak se přestěhuje z jedné kapsy do druhé, ale Kubik marně čeká na vysvětlení. Vincík si ponechává své tajemství pro sebe.

Odpoledne se čtveřice rozdělí. Honzu a Ottu odkomandují na skládání pytlů a Vincík s Kubíkem jdou na cvičení. Přestože oba myslí jen na zítřek, žádný se po celý den o včerejší nezmíní.

Kubík může svou zbrklostí něco pokazit. Bez uvažování se postaví ke svému příteli a díky této pohotovosti příjme ho Schreck bez námitek.

Teprve když vykročí za kaprálem a za Kubíkem, napadne ho, že to vlastně popletl sám. Vždyť se zapomněli domluvit s Ottou a Honzou. Zaváhá a lehce se pootočí. Zahlédne Ottu, který mu dává znamení, že je vše v pořádku.

Po poledni začíná být Kubík roztržitý. Pohybuje se jako mátoha a všechno mu padá Z ruky. Vincík ho nestačí hlídat.

„Člověče, máš to v hlavě pohromadě?“ napomene ho otázkou. „Chceš na nás mermomocí někoho poštvat?“

S Kubíkem není žádná řeč. Nanejvýš se mdle usměje a nepřítomně se dívá do prázdna, Vincík ho jen s námahou nutí k činnosti. Sám začíná být také netrpělivý, ale přesto předstírá, že pilně pracuje.

Konečně se ozve spásná trubka. Oznamuje dvě hodiny odpočinku. Po večeři se bude pracovat dál, protože dvůr je stále ještě plný dobytka a rovněž trén musí být do zítřka pohotově k odjezdu.

Kubík pustí z ruky maznici, ale nehýbá se, jako by přimrzl k zemi. Vincík si zvolna opráší dlaně a krátce trhne hlavou. „Tak snad abychom šli, ne?“

Kubík sebou škubne a začne si nasazovat čepici, jdou mlčky podle sebe a každý pro sebe usilovně myslí na kamarády a na sud. Když se blíži ke skladišti, musí Vincík do Kubíka pořádně žďuchnout.

Najednou se oběma zrychlí dech, jako by na ně čekali, vylezou ze skladiště. Honza s Ottou a před sebou valí objemný sud. Kubík radostí zrudne a Vincíkovi se zamží oči.

„Kamarádi, pomozte nám zabrat!“ zavolá na ně Honza.

Kubík samozřejmě je hned připraven, ale opatrný Vincík ho zadrží a přinutí ho, aby s ním beze spěchu došel k sudu. Díky této obezřetnosti jim nikdo nevěnuje pozornost. Společnými silami dovalí sud až skoro k jejich báráku a zastaví se na místě, odkud je dobře vidět přes celý dvůr a kudy prochází poměrně málo lidí. Otta s Honzou natočí sud tak šikovně, že Kubík s Vincíkem za ním docela zmizí. Před sebou mají sud, za sebou výklenek baráku, jsou tedy dobře schováni.

„Kluci, je to náramný,“ pochvaluje si Otta, „teď je na vás, abyste to nepokazili.“

„Seš moc hodnej, Otto, a ty taky, Honzo…,“ začne Kubík, ale Honza ho nenechá domluvit.

Kubík i Vincík zmlknou a ani Otta s Honzou nevedou žádné řeči. Otta váhavě pohladí sud a se špatně tajeným povzdechem se otočí. Honza, kterému z přítelova počínání nic neuteče, se ušklíbne, ale je to tak žalostné ušklíbnutí, že má mnohem blíž k pláči než ke zlomyslnosti. Kubíkovi kapou slzy, ať se tomu brání jak chce. Když slyší, jak Honza s Ottou odcházejí, div se nedá do hlasitého štkaní. Honem odvrátí hlavu, aby ho Vincík neviděl. Ten však o jeho rozpoložení nemá zájem.

„Jen aby Mara přijel, než skončí večeře,“ svěřuje se polohlasně Kubíkovi se svou obavou. Kubík rázem ztratí tklivou náladu a rychle si otře rukávem oči.

„Ty myslíš, že nemusí přijet?“

„To víš, všechno je možné,“ a mnohoznačně pokrčí rameny.

„Ježíšmarjá, co budem dělat?“

„Prosím tě, jen hned nezačínej. Zatím je dost času.“

Kubík ztichne, netrpělivě si začne kousat nehty a na Vincíka prosebně kulí oči. Vincík, aby se zbavil tohoto úpěnlivého pohledu, popoleze a opatrně vykukuje za sudem. Najednou se otočí ke Kubíkovi.

„Už je tu!“

Kubík se šťastně protáhne a Vincík zahlédne, jak usilovně ždímá oba palce. Naznačí mu, aby se šel také podívat a současně dá prst na ústa. Položí líčko na líčko a polehoučku povytáhnou hlavy. Jeden cítí dech druhého.

Po krátkém pátrání najdou mezi množstvím lidí a dobytka Maru. Právě slézá z vozu s plachtou poblíž místa, kde se přebírá kontribuce. Nenuceně přivazuje opratě k šejtroku a zpod plachty vytáhne tlustou ovci a tři nadité pytle. Protáhne ovci kolem krku smyčku a lhostejně se postaví do zástupu. Kubík i Vincík cítí, jak se jim celé tělo chvěje. Začíná je svírat úzkost, protože se už blíží konec večeře.

Konečně převezme profous od Mary ovcí a pytle. To ovšem není vše. S protivnou zdlouhavostí listuje v tlusté knize, nesmírně pečlivě zkoumá zápisy a posléze, patrně spokojen, ho propustí. Mara se hrabe na kozlík a přitom se zběžně rozhlédne. Nespokojeně potřese hlavou a začne se otáčet. Jako by z neopatrnosti však vjede mezi rekvírované koně a dobytek a tím způsobí nepředstavitelný zmatek.

Přižene se feldvébl, hrozí na Maru pěstmi, zuřivě proklíná a nakonec mu nařídí, aby zahnul k šafářovu domu a prázdnou mezerou kolem stavení objel dvůr. Chlapci pochopí, že tato zdánlivá neobratnost byl předem chytře připravený manévr.

„Uhni,“ zašeptá Vincík horečně a nahne se rozmluvě ani nezmíní, Jako by se báli, aby nezakřikli svou naději.

Šarže jim dnes dávají co proto: nahoru, dolů, běž, nabij, střel, a znovu… Když se vracejí, sotva stojí na nohou.

Kubík se svým přídělem komisárku ulehne do slámy k Vincíkovi a takřka usíná při jídle. Ve dveřích se objeví Honza s Ottou, obíleni jako mlynářů Zamíří rovnou k nim.

„Mám to,“ zašeptá radostně Otta, když se položí vedle a s ulehčením shodí kabát a odepne kamaše.

Honza se jen ušklíbne a zvedne palec. Kubík se rázem vzchopí a Vincík se na oba napjatě zadívá. Prim vede Otta.

„Ve skladišti, kde jsme byli, je obrovský sud,“ vykládá šeptem a bezděky roztáhne ruce. „Prohlíd jsem si ho, je docela prázdný. Zítra tam zas budeme. Dovalíme ho sem, poblíž k baráku, protože tady asi budete nejblíž k vozu. Schováte se do sudu a nikdo si vás ani nevšimne.“

Kubík se šťastně zasměje, ale Vincík nedůvěřivě zavrtí hlavou. „Člověče, ty si to představuješ náramně jednoduchý. A co šarže?“

Otta pohrdavě mávne rukou a domýšlivě se vypne. „Koukej, znáš mě, že zbytečně nebrousím z ohně kouř. Náš felák potřebuje zrovna takový sud na koupání. Řeknu, že je to pro něj, a žádný mě neodmítne!“

Vincík spokojeně pokyvuje. Jeho pochybnost se zvolna mění v naději. Kubíkovy pocity už vůbec není třeba zdůrazňovat. Sám se do hovoru nemísí, protože je přesvědčen, že Vincík vše vyjedná, a kromě toho spoléhá na kamarády. Spokojeně položí hlavu do slámy a je mu líp než v peřinách na Konopišti.

Ráno jsou Vincík i Kubik vzhůru ještě před budíčkem. Oběma se zdá, že je dnes mimořádný den. Možná že se už zítra probudí na svobodě! Na dvoře shledají, že je opravdu mimořádný den. Objevilo se tu plno nových tváří: husaři, granátnící, gardisté, sapéři a ještě mnoho jiných. Cizí pluky v širokém kruhu prý obklopují ležení.

„Vincíku, to je dobře, že je tu tolik lidí, vid,“ sykne Kubík svému příteli do ucha.

„Člověče, netvař se pořád jako spiklenec,“ okřikne ho Vincík.

Oba ani nepozorují, že se u nich objevil Otta.

„Kluci,“ hlásí vesele, „vyhrál jsem nad Honzou. Daun pochoduje na Prahu. Podívejte, jak se na mě škaredí.“

Po snídani je čeká velké překvapení. Každý dostává kromě polévky kus masa a hlt kořalky. Všichni vítají nenadálý dar nadšeně, s velikou slávou. Všude po ubikacích je náramné veselí, které však zakrývá jistou stísněnost. Nikdo už nepochybuje, že brzy k něčemu dojde.

„To není jen tak,“ prohlásí Otta. „Kořalka není zadarmo. Počítám, že nejpozději zejtra rukujem.“

„Něco na tom je,“ přitaká Honza a ze zvyku plivne před sebe. „Jak znám Friciho, sází kořalku najisto!“

„Bando líná!“ ozve se najednou ode dveří, ve kterých stojí proviantní důstojník. „Abyste od věčného vyvalování pochcípali. Marš do práce! Sofort!“

S potěšením sleduje, jak se klidná selanka rázem mění v otrocký spěch, a s vědomím nezměrné převahy huláká ještě víc. Četa se Venku řadí s trochu těžkýma nohama a se smíšenými pocity. Vždyť dvůr se podobá nějaké nové Noemově arše.

„To bude zase makanda,“ povzdychne si kdosi nešťastně a ostatní mu dávají za pravdu. Leckdo ještě doufá, že se stane zázrak a vysvobodí je z roboty. Skladník nenechá nikoho na dlouhých pochybách.

„Četa do magacínu za mnou!“ vykřikne výhrůžné. „Nemyslete si, lenoši, že se bude někdo ulejvat od práce!“ Významně pozvedne ruce a znázorňuje pouta. „Setsakra,“ uleví si na závěr.

Otta však bezstarostně zamžourá na Kubíka. Na rozdíl od ostatních je navýsost spokojen, všechno jde podle přání. S prací si neláme hlavu. Daleko víc mu záleží na tom, aby Kubíkovi a Vincíkovi dokázal svoji a Honzovu obratnost. Skladníka si valně nevšímá, zná toho křiklouna od včerejška. Najednou se přestane usmívat. Ze sousedního baráku vyběhne kaprál Schreck a rovnou se žene k nim. Schreck je známá postava, každý ví, že má komando nad trénem. Rozčileně vykládá skladníkovi, že potřebuje nezbytně alepoň čtyři muže.

„Nikoho nedám!“ křičí skladník a mává rukama jako křídly.

„Mám příkaz!“

„Kašlu na tvůj příkaz!“ řve zbrunátnělý Schreck. „Kvůli tvýmu žrádlu tu zůstanem viset!“

Nikdo z nich nechce ustoupit a oddíl se přitom nádherně baví, v nejvyšší čas vystoupí jejich feldvébl a šalomounsky rozřeší spor. Schreck dostane dva muže a ostatní si vezme skladník. Snad právě proto, že se Kubík začne krčit, padne volba na něho. Vincíkovi mžikne hlavou, že by ho neměl samotného pouštět ze sudu. Kubík cítí, jak vytahuje prak a nohama mu projede brnění.

Vincík pomalu nasadí do kůžičky kousek sekaného olova, vybere si uprostřed stáda mladého býčka, rozvážně zamíří a střelí. Kubík nadšeně, ale tiše zatleská, protože střela skvěle zasáhla cíl. Býk rozdrážděn bolestí se utrhne a rázem splaší zneklidněné stádo. V okamžení krávy, koně, ovce, kozy, všechno v jednom chumlu lítají bezuzdně po dvoře a vydávají poplašné zvuky. Oficíři a feldvéblové se rozeřvou a mezi tím zmateně pobíhají vojáci i čeledínové a pokoušejí se uklidnit podrážděný dobytek.

Chlapci se bez obav, že je někdo uvidí, vztyčí a všemožně se snaží Maru upozornit. Posléze si jich všimne a záhy je povoz u nich.

„Rychle!“ zavelí Vincík a postrčí Kubíka dopředu.

Téměř jediným přemetem skočí do vozu, a sotva se dotknou podlahy, vůz se opět rozjede. Chaos na dvoře ještě trvá, znamení, že jejich útěk má dobrý začátek. Mara, aniž se otočil, letmo nadzdvihne plachtu a výstražně zamlaská.

„Sem, rychle, pod hadry u kozlíku, za ty dva pytle sena!“

Stěží stačí vklouznout na určené místo a Již je zastavují v bráně. Mara podá vojákovi potvrzení o odvodu kontribuce. Voják potvrzení vrátí, ledabyle nakoukne pod plachtu a poté mávne rukou, že mohou jet. Dosud ale nemají vyhráno, protože je čeká ještě jedna prohlídka na konci uzavřeného pásma, a ta bude mnohem podrobnější. Chlapci se co nejlépe zahrabou do svého úkrytu a s napětím začnou počítat vteřiny.

V pěti minutách dorazí k závoře a Kubík i Vincík přestanou dýchat. Notně se smráká. K povozu přistoupí dva ozbrojení vojáci s lucernou, třetí zůstává u zavřené závory. První voják převezme od Mary propustku a druhý s lucernou se pomalu vyšplhá na vůz. Mara s přimhouřenýma očima pozoruje každé jeho hnutí.

Voják nejprve píchne bodákem do pytlů a potom přistoupí až ke kozlíku a lehce se skloní, aby odhodil hadry. Mara se koutkem oka bleskurychle přesvědčí, že druhý voják bezstarostně čeká dole. Neznatelným pohybem vytrhne z kabátu bambitku a prudce s ní uhodí vojáka za sebou do hlavy. Stejně bezhlučně kopne tvrdě nohou jeho druha, který stojí u vozu a namíří bambitku na vojáka u závory.

„Rychle, otevři!“

Voják překvapeně splní rozkaz a dřív, než si uvědomí, co se stalo, vyrazí povoz ven. V následujícím okamžiku vystřelí na poplach, ale střela proletí neškodně kolem vozu. Spředení se rozletí plnou rychlostí. Chlapci opatrně vystrčí hlavy a Mara, jako by viděl za sebe, kývne na Vincíka.

„Převezmi na chvilku opratě.“

Vincík vyplní přání jako pravý voják Mara se shýbne k vojákovi, který se začíná probírat z bezvědomí a ukáže na silnici. „Vyskoč!“

Voják spatří na sebe namířenou svou vlastní ručnici, a proto poslušně zavrávorá k zádi vozu. Přestože Vincík zmírní, rozplácne se uprostřed silnice. Mara vyprázdní pušku, vyhodí ji za ním a opět převezme opratě. Od ležení se ozvou výstřely a Mara pobízí koně k rychlejšímu běhu.

Za malou chvíli strhne spřežení zpátky a stočí na postranní stezku. Záhy vjedou lehkým cvalem do lesa a Mara seskočí z kozlíku. Ztiší koně do kroku a vede je za uzdu. Po půl hodince opět nasedne a popustí opratě, aby si koně sami hledali cestu. Chlapci na šejtroku se ustrašeně k sobě choulí. Věří, že nyní jsou mimo nebezpečí.

Vůz pomalu kodrcá kupředu.

Po čtvrthodině zastaví Mara povoz, seskočí z kozlíku a vytáhne pytel se senem.

„Můžete si, braši, gratulovat,“ usměje se na chlapce, „nejhorší máme za sebou.“

Vincík s Kubíkem jako by neslyšeli, sedí nehybně dál.

„No tak! Snad jste nezkameněli?“

Vincík se protáhne a křečovitě se zasměje.

„Ani tomu nemůžu uvěřit, že už na mne zejtra nebude řvát žádný felák.“

„Neměli bychom jet raději dál?“ ozve se bojácně Kubík.

„Ještě dneska se provezete dost a dost. Buďte bez starosti,“ ujišťuje rychle Mara, když vidí, jak Kubík nejistě těká očima. „Tady nás určitě nebudou hledat.“

Uvolňuje přitom koním postroje a důkladně jim protírá kůži kouskem slámy z vozu. Když je hotov, vytáhne zpod kozlíku tři krajíce chleba, z nichž dva nabídne Kubíkovi a Vincíkovi. Po selském zvyku se uvelebí mezi osu a loukotě kola a s chutí se zakousne do třetího.

„Vsadím se, že nás vaši bývalí chlebodárci hledají na docela opačné straně!“

S rozkoší obrátí hlavu k hvězdnatému nebi, pomalu ukusuje a zamyšleně pozoruje měsíc. I Kubik konečně odloží věčný strach a napodobí Vincíka, který už má půl krajíce snědeno. Současně však uhněte z třídky kuličku a pečlivě ji zahrabe do země, aby mu rostlo štěstí.

Najednou si na něco vzpomene a důležitě luskne palcem o prsteník.

„Byl jste, Toníku, u paní císařovny?“

Mara překvapeně odtrhne oči z oblohy, výmluvně mlaskne a poté pohodlně provlékne ruce mezi loukotěmi.

„Vida, o co máte starost, nějak moc rychle vám otrnulo!“

Vincík potají šťouchne do Kubíka a nahlas řekne: „Na to je dost času. Radši nám povězte, jakým zázrakem jste nás našel.“

Mara se tiše zašklebí a sáhne do kapsy pro dýmku.

„Abych ti, kamaráde, pravdu řek, vůbec jsem vás nehledal. Byla to prachobyčejná náhoda. Daun totiž rozkázal, abych vyzvěděl, jakou mají Prajzi sílu na kladské straně. Chodil jsem proto od jednoho pruského leženi k druhému, a to je celé tajemství.“ Strčí nacpanou dýmku do úst, ale nemůže najít křesadlo. Znovu a znovu se trpělivě šacuje.

„Hledáte tohle?“ Vincík drží hledané křesadlo v natažené ruce. Mara je od něho s podezřením vezme. „Ty už kouříš?“

„Já? Kdepak. Nechal jste si ho na sedadle.“

„Proto! Děkuji.“

„Daun je u mne pašák,“ řekne Vincík uznale. „Jak si vzpomenu na to jejich zamilovaný prušácký zelí, dělá se mi nanic.“

Kubík poslouchá rozpravu, ale mnoho nevnímá. Pořád se ještě nedokázal zbavit starého zlozvyku. Jak si jednou vezme něco do hlavy, je zle. Nedávno se třásl před každým stínem, ale to je pryč, a teď zvědavostí jen hoří. Chvilku se přemáhá, ale když za Vincíkovým prohlášením nastane krátká přestávka, už to déle nevydrží a nevinně se zeptá: „Vy jste, Toníku, nebyl ve Vídni?“

Mara s předstíraným zoufalstvím zamlaská. „Vidím, že se vás nezbavím. Víte sám dobře, že poselství musí být dávno ve Vídni. Nerad na to dvorské panstvo vzpomínám. Všichni se tam starají jen o své hedvábné pohodlí a mysli na marnivosti.“

„Ale císařovna…?“

„Císařovna!“ Mara pokrčí pohrdavě rameny. „Hanba mluvit! Pokládá nás za bandu rebelů. Nejraději by obsadila království těmi svými Šváby a Tyroláky!“

„Já myslím, že ani není tak moc zlá.“

„Vy jste, Kubíku, pořád stejný. Slyšel jste někdy o hodné vrchnosti? Já ne! Páni jsou předobří, jen když cítí vlastní prospěch. Kdopak by platil dvůr a to nekonečné válčení, kdyby ztratila Čechy? Co dostane z Rakous, snadno spočítá na pěti prstech.“

„Já bych na vašem místě, Toniku, měl strach, že mě Prajzi chytěj,“ přechází Kubík na jiné téma.

„Musí se to podstoupit,“ zasměje se Mara a něžné projede rukou po hrubé haleně a spodcích. „Ostatně, kdo by v potulném chámoví hledal špióna. Přál bych vám vidět, jak všude vítali handlíře s dobytkem. A když to nešlo jinak, nabídl jsem se ve vsi za pacholka a kdekdo mi moc ochotně přenechával tu čest, jít za něj odvádět kontribuci. Pak už jen stačilo zaměnit dobytče za vyhublou mrchu a Prajzi se postarali sami, abych zas přišel.“

Víncík uličnicky zapíská. „Proto jste měl předevčírem jednu tučnou ovci a druhou hubenou!“

„Správně. Je to až příliš směšně prosté.“

„Já tomu ale pořád nerozumím,“ ozve se Kubík.

„Já ti to, Kubíku, vysvětlím,“ zasměje se Vincík, žertem ho chytí kolem krku a převalí do trávy. „Představ si, že Prajzíci přijdou do dědiny a uloží kontribuci. Většímu nařídí: tolik dáš věrtelů mouky, tolik ovsa, ječmene… Taky přidáš jalůvku nebo i hřebečka. Jiný odvede jen kozu, ovci, slepici nebo aspoň mastný groš…“

„Tohle všechno vím…“

„Tak vidíš! Náš kmocháček měl za některého hospodáře přivést dvě ovce a…“

„Vždyť je měl!“

„… ale tučné, jedna však byla jako lunt. Proto ho hnali zpátky. Namouduši, táta by to neproved líp! Táta…“ Vincík se znatelně zarazí a tajně popotáhne.

Teď ses, holenku, chytil, pomyslí si Mara. Přes všechno hrdinství se ti stýská. Z obavy, aby také Kubík nezačal, snaží se odvést řeč k něčemu jinému. „Ani jste mi, chlapci, nepověděli, jak jste padli těm modrým pánům do klepet.“

Tentokrát svraští čelo Kubík a zhluboka si povzdychne.

To jsem to spravil, lekne se Mara v duchu a točí se od jednoho k druhému.

Naštěstí nechal už Vincík rozjímání a podle svého oblíbeného způsobu spiklenecky přivře víčka „To je strašná historie.“ řekne tlumeně a bez pobízení ze sebe vychrlí, co ví a co mu Kubík svěřil.

Mara spráskne ruce. „Chudáku nešťastný! já věděl, že to takhle dopadne, pořád mi něco říkalo tenkrát na Konopišti, abych vás neopouštěl.“ Když vidí, že Kubík sedí a krabatí čelo, spěšně pokračuje: „Věřte mi, Kubiku, ten člověk využil vaší obavy o strýčka. Pamatujete si, že Bartenštejn slíbil, že se o vašeho strýčka postará.“

„Ale co nebožtík Kytl na hořickém hřbitově?“ namítne Kubík s náznakem naděje v hlase.

Mara pohrdavě mávne rukou. „Kdo ví, kdo to byl! Jistě je to shoda okolností. Copak je jméno Kytl nějak vzácné? Ručím vám za to, že váš strýček je zdráv!“ Najednou udiveně zamrká. „Chlapci, vždyť vy máte ještě uniformy! Takhle bychom se daleko nedostali. Ještěže jsem s tím počítal,“ Přistoupí k vozu a vyloví dvě selské haleny a pár spodků. „Tady máte pořádné, lidské oblečení!“

Oba dva s radostí sáhnou po civilních šatech a neuvěřitelně rychle jsou převlečeni. Vincík se zálibně prohlíží a Kubík okukuje nový oděv ze všech stran.

„Kdyby mě viděli naši…“

Mara zatím zahrabává stejnokroj do země. „Tam patří už dávno!“ Spokojeně se narovná, když je pruská sláva uklizena. „Přiznám se vám, chlapci, že jsem nedoufal, že se nám tak snadno podaří útěk, ještě když jsem jel k i táboru, neměl jsem potuchy, jak vás dostat do vozu. Řeknu vám upřímně, že jste si svou svobodu po právu vysloužili.“

Kubík s hrdostí ukáže na Vincíka. „To byl jeho nápad!“

Vincík se natahuje pro nějaký květ. Rozkousává jej mezi zuby a s kyselým úšklebkem ho vyplivne. „Jeho jako můj. Důležité je, že to vyšlo. Kdyby nám Honza s Ottou nepomohli, kdo ví, jak by to dopadlo!“

„Honza s Ottou?“

„To byli naši kamarádi,“ vysvětluje ochotně Kubík a zevrubně začne líčit zážitky v ležení.

Vincík rád, že se zbavil protivného vychvalování, nechá Kubíka, aby vykládal o Prajzích sám, a jak to dělával doma, pustí se kousek do lesa. Když se vrátí, Kubík právě končí své barvité vyprávění. Mara se zvedne, přinese z vozu dva pytlíčky s obrokem koním na přilepšenou a vymění jim je za seno. Vincík se opře o strom a se zájmem pozoruje, jak se oba hnědáci dychtivě ženou po obroku. Najednou ho něco napadne a obrátí se na Maru. „Kde jste si, pane Maro, dokázal tak rychle opatřit koně?“

Mara poplácá koně po srsti a nespokojeně pohodí hlavou. „Prosím tě, toho pána si odpusť. Víš přece, jak mí moji přátelé říkají. Docela by mi stačilo, kdyby mně říkali pane tihle dva hřebci. Jenže, kamaráde, to jsou oficírský koně. Patří totiž panu maršálovi.“ A hlasitě dodá: „Půjčil mi je pro vás!“

„Vždyť nás vůbec nezná!“ zvolá nedůvěřivě Kubík. Je přesvědčen, že si z nich Toník utahuje.

Mara vesele louskne prsty. „Znát vás nemusí, důležité je, že mu o vás pověděli dobří přátelé.“

„Vy?“ zeptal se Kubík.

„Třeba. Připomněl jsem mu jen, jakou důležitou službu jste prokázal panu místokancléři. Měl jste slyšet, s jakým uznáním se o vás zmiňoval.“

Přestože Vincík nic neříká, cítí Kubík jeho němé uznání a to ho těší.

„Bartenštejn Daunovi o vašem skutku psal,“ dotvrzuje znovu Mara. „Jak jsem vyslovil vaše jméno, na všechno si vzpomněl a hned rozkázal podkonímu, aby vybral to nejlepší spřežení.“

Labužnicky si nacpe novou dýmku, a když si ji zapálí, chvilku se prochází a potom začne utahovat koním postroje. Když se přesvědčí, že je všechno v pořádku, udělá pomocí dlaní u úst troubu a zpěvavě zahlaholí: „Nasedat, jede se dál!“

Vincík si stoupne před něho. „Poslouchejte, Toníku, kam vlastně jedeme?“

Mara překvapeně svěsí ruce. „To je otázka. Kam? Samozřejmě tam, kde je teď nejbezpečněji, do ležení císařských.“

„Tam já nepojedu,“ zavrtí hlavou Kubík.

„Já taky ne!“

Mara se obrátí k vozu a položí oběma ruce na ramena.

„Chlapci, já vám nerozumím. Uvažujte trochu. K tatínkovi, Vincíku, nemůžeš. Burkuši se prý přesunují od Prahy a jistě se nechcete od nich nechat zas lapit. Chtít se dostat do Prahy je holý nesmysl. Kam tedy půjdete? Hezky se seberte a jedem!“

„Nějak už projdeme,“ stojí Kubík tvrdohlavě na svém.

„Projdeme, projdeme. Je pro vás snad jedna zkušenost málo? Nevím, jestli by se zas někdo našel, kdo by vás tahal z horké kaše.“

„Já chci domů!“ Kubík se zaťatými pěstmi a se zarudlýma očima se postaví proti Marovi.

Mara se na něho usměje. „Kubíku, no tak. Den to ještě vydržíte. Zítra nebo pozítří dojde k rozhodné bitvě. Mé slovo, že vás potom oba doprovodím až domů.“

Vincík je dlouho na vážkách, ale nakonec se přidá k Marovi a přátelsky strčí do Kubíka ramenem. „Tak už toho, člověče, nech. Dva dni to ještě vydržíme. V táboře bys musel sloužit třeba ještě rok, a ani by sis nesměl vydechnout.“

Kubík je zviklán ve vzdoru, ale hned si vymiňuje: „Tak dobře, ale nejdéle do pozítří.“

„Nebudu vám přece nic namlouvat,“ drmolí Mara. V zubech drží křesadlo, v ruce má hubku a pokouší se rozžehnout lucernu na oji. Hubka navlhla či co, stále nemůže získat jiskru.

Vincík už je na korbě a podává Kubíkovi na pomoc ruku.

Ten se znovu zarazí. „Propáníčka…!“

Vpředu se objeví Marova hlava. „Co se děje?“

„Co bude s Rodanem?“

Mara sykne bolesti, protože se spálil. Hubka doutná, zdá se, že přece jenom vyfoukne světlo. Třepe rukou a přitom nedbale pokrčí rameny, „jednoduše počkáte, až bude po vojně, a potom si pro něj zajedete.“

Kubík se zamračí a leze náboru. Vincík se polovinou těla vykloní přes šejtrok a zbytečně hlasitě křikne: „Nemohli bychom jet přes Hořice?“

„Mohli.“

Mara usedne na kozlík, zvedne z podlahy bič, zastrčí jej do dřevěného ouška po straně a obrátí hlavu dozadu. „Copak tu můžeme Rodana nechat?“

Kubík ho chytí kolem krku a radostně výskne. „Toníku, já už se na něho tolik těším!“

Odpočinutí koně se chvějí nedočkavostí. Z měsíce i od lucerny je světla dostatek. Ať se tedy proběhnou. Vincík přeleze na kozlík a Mara mu udělá místo.

„Chcete, abych řídil?“

„Neznáš cestu.“

Je to jen záminka, mohl by přece Vincíkovi radit, kudy má jet, ale chce mít opratě sám v rukou. Kdyby se něco stalo, rozhoduje každá vteřina.

Chlapci jsou noční jízdou nadšeni. Husté větve se nad nimi klenou jako baldachýn a sotva stačí sledovat všechny ty podivuhodné věci, které se všude kolem nich dějí. Kubík se postaví za kozlík, jednou rukou se opírá o Vincíka, druhou o Maru. Lampa k sobě táhne všechno, co nespí.

„Vincíku, tam!“ křičí okouzleně.

Ani nestačí ukazovat. Jací záhadní tvorové. Nad zemí září dvojice ohníčků, zelených, rudých a žlutých, a jako by se vznášely ve vzduchu. Teprve když k nim dojedou, vidí, že za světýlky jsou i těla. Stále se musí vyhýbat ježkům. Ostnáči jako by si vybrali cestu pro sněm. Škoda že už se blíží ke konci lesa. Kubík se ještě ohlédne, ale kupodivu, všechno jako by zázrakem zmizelo, za nimi je tma.

Pomalu začíná chlapce zmáhat únava. Povoz sebou stejnoměrně hází ze strany na stranu a silnice jednotvárně vyskakuje před lucernou jako bílé chapadlo, aby vzápětí splynula s tmou. Chlapci si zalezou do kouta, přitáhnou pod sebe pytel a bez ohledu na kymácení se na něm skrčí.

Pojednou s Kubíkem někdo zatřese.

„Vstávejte, už jsme tu!“

Kubík nedůvěřivě nadzdvihne hlavu. „Vždyť nespím, sotva jsem si lehnul.“

„Tak? Schválně, poznáte, kde jsme?“

Kubík poslechne a údivem téměř zapomene zavřít ústa. Vpravo je stará, známá hřbitovní branka a vzadu za ní vysoká baňatá věž. A také fara je zde, dřevěné domky s pavláčkami a hrbolaté ulice.

„Propána, to jsou Hořice. Jak je to možné?“

„Docela snadno,“ odvětí se smíchem Mara. „Spal jste po celou cestu jako nemluvně. Víte, kde bydlí kostelník?“

„Víra.“ Mátožně překročí Vincíka a za chvíli škobrtá k domu. Před okny se rozhlédne a pro sebe polohlasně počítá „Tam ne, tam taky ne, tady.“ Zaťuká na třetí okno.

„Opatrně,“ napomíná ho Mara, „probudíte celé město.“

Kubík klepe, jako by nepřítel hnal šturmem.

„Aby mě pámbu netrestal, co se stalo, hoří,“ ozve se polekaně zevnitř a do toho začne štěkat pes. Rozléhá se hluk a štěkot se mění v dušené vytí. Potom všechno ustane a okno se otevře. V něm se zjeví postava v mnišské kutně.

„Kdo je?“

„To jsem já, jdu si pro svého psa!“

Postava nabude na živosti. „Svatá panno Eulalie! Pan študent! Já už nejinak, než že na pejsánka zapomněl!“

„Je v pořádku?“ stará se Kubík.

„Jak by nebyl, pane študente. Piplám ho jako knonprince. Na krok se od něj nehnu. Na krchově mi pomáhá hrabat, všude za mnou chodí, nestačím ho schovávat před velebným pánem. Jen kadidlo nemá rád. Velebný pán…“

„Tak vám mockrát děkuji,“ přeruší ho Kubík. „Já bych si ho hned vzal.“

„Prosím, prosím, jak je libo,“ zakoktá stařec zmateně. Vtom kdesi vrznou dveře a kostelník směšně zakřepčí na jedné noze a zamává rukama. „Pan farář! Aby mě svatí netrestali. Kdyby mě tu s vámi zastih… Raději už, pane študente; jděte, ani nevíte, jak se na vás pan farář hněvá.“

Vzápětí nato vletí do Kubíkova náručí bílá kulička a bouchne okno.

„Sbohem,“ křikne Kubík a chce se obrátit k bílé kuličce, ale ta se mu vymkne ze sevření a letí k vozu.

„Rodane!“

Kubik ze zkušenosti ví, že je zbytečné volat, a raději se rozběhne za ním. Rodan vyvádí.

Jako divoch doběhne k vozu, před koly zbrzdí, až mu za zadními běhy vystříkne písek, radostně zaštěká a letí zpátky ke Kubíkovi. Vyskakuje mu až po pás a bouří tak nadšeně, že vkrátku probudí všechny psy v okolí. U vozu ho chce Kubík vzít do náruče, ale psík se mu vyhne, utíká zpátky k faře, a jako by se loučil, zdvihne, nožičku. Kubík je rád, když ho konečně dostane do vozu. Rodan je čím dál rozčilenější. Proslídí kdeco, až najde Vincíka. Kdepak by ho nechal spát!

Vincík však probuzení nelituje. Oba – chlapec i pes – dají hlavy k sobě a Rodan radostně otevře tlamičku a vyplázne růžový jazyk, docela tak, jako by se chystal začít povídat. Kubík k nim přiklekne a láskyplně muchluje psa od ocasu k uším.

„Zůstaneme vzhůru až do rána,“ smlouvá horlivě.

„To se ví. Stejně se mi nechce spát,“ přizvukuje Vincík. „Za chvíli vás, Toníku, vystřídám.“

Mara se jen usměje. „Jen aby!“

Právem o jeho slibu pochybuje. Než se sejde míle s mílí, bdí už zase jen sám. Přikryje všechny tři pytlem a bezděky zívne, až se mu zachvějí víčka Ze strachu, aby neusnul, začne zpívat, hovoří ke koním, a když ani to nepomáhá, štípe se do rukou. Konečně překoná nejhorší okamžik. Libuje si, že svítí hvězdy, protože při kličkování mezi pruskými pozicemi může lépe určovat směr podle všelijakých znamení, která si cestou sem zapamatoval. Přirozeně že častěji volí polní cestu než silnici, a mnohokrát nelituje námahy, sleze z kozlíku, zhasne lucernu, ováže koním kolem kopyt hadry a za uzdy je vede opatrně kupředu.

K ránu je přesvědčen, že mají vyhráno. Nedaleko je sice Kolín a v něm Prajzi, ale jinak všude kolem jsou císařští. Už se sotva drží na nohou. Ještě chvíli a usnu jako špalek, musí mě na chvíli zastat Vincík, rozhoduje.

Koně, jako by cítili jeho únavu, zvolňují, až zastaví u potoka, který je už hezkou chvíli provází. Dychtivě natáhnou hlavy k vodě. Mara přehodí opratě přes bič, sleze a s chutí si opláchne vodou obličej. Roztřese se ranním mrazíkem a rychle udělá několik cviků, aby se zahřál. Rázem pocítí úlevu, a když dosedne na kozlík, je již svěží.

Jakmile se znovu rozjede, zakokrhá kdesi v dálce kohout a mlha zřetelně nadzdvihuje tmu. Záhy je lucerna zbytečná. Jde zhasit světlo a vtom se probere Víncík. Při přelézání na kozlík zavadí o Rodana. Pes se ze zvyku otřepe, protáhne a hrabe se za ním. Vincík si ho posadí k boku, odváže opratě a čeká na Maru.

„Kde to jsme?“

„Počítám, že nejdéle za dvě hodiny jsme na místě. Co Kubík?“

Vincík se ohlédne, potom posměšně našpulí pusu, přiloží ruku ke spánku, zavře oči a začne zhluboka oddechovat.

„To je oni Když ho necháme, odvezem ho třeba na konec světa.“

Mara nechá Vincíkovi opratě a výjimečně si dopřeje ranní dýmku. Když se rozjedou. Vincík se rozhlédne. Kolem je samá rovina, tu a tam nějaký strom, kyprá zeleň vyráží všude šťavnaté palice na silných stéblech jako k hostině. Najednou před sebe natáhne polekaně bič.

„Toníku, Toníku, podívejte, nepustí nás dál!“

Na poli a na lukách se rozlévají bílé kabáty. Granátníci a husaři, všichni na bílých vranících a za nimi děla Vzadu táhnou vozy se špičatými plachtami a ještě dál pěchota. Zdá se, jako by ve vycházejícím slunci měli lidé, vozy i zvířata fialový nádech.

Mara prudce zvedne hlavu, oslněn zamrká, ale vzápětí se bezstarostně uvelebí na svém místě a s požitkem vtáhne kouř.

„Jen jeď! Uvidíš, jak snadno projedeme!“

Sotva se pohnou, spatří vojáci povoz a část husarů se rozjede proti nim. Mara jednou rudou uchopí opratě a zatáhne.

„Zastav, počkáme na ně.“

Jezdci obklopí povoz a Rodan již otevírá tlamičku, ale Vincík ho předejde a spěšně mu ji stiskne. Oficír ve vysoké husarské čepici zajede až ke kozlíku.

„Kam jedeš?“ ptá se zvysoka lámanou němčinou.

„K Jeho Milosti, panu maršálovi Daunovi.“

Oficír si Maru pátravě změří. „Povolení máš?“

„Sit permit gloria Fredericus et Maria Theresia vincit!“

Oficír se na Maru zadívá, potom otočí koně, nařídí cosi cizí řeči a všichni odcválali, odkud přijeli.

Vincík ohromeně sleduje vzdalující se husary. „Co jste jim řekl?“

„Tak opouští sláva Bedřicha a Marie Terezie vítězí. Je to latinsky, víš.“

„Vy umíte latinsky?“

„Copak jsem Kubík? Musel jsem se tu větu naučit nazpaměť. Je to totiž smluvené heslo. Nemohu s sebou přece nosit pasport.“

„To vím,“ přisvědčí moudře Vincík. „Ale když jste vyzvídal mezi Prajzy, taky jste si nic nepsal?“

„To bych to vyved, musel jsem si pomáhat jinak.“

Opatrně vytáhne z kapsy hrst čočky pomíchané s hrachem. „Tohle je můj zápisník! Každé nakousnuté zrnko hrachu je pruský prapor, celá zrnka houfnice a čočka jízdní švadrony.“

„Proto jste pořád žvýkal hrách a čočku!“

Mara však už na jeho řeči nedbá. „Vida, řekl bych, že je jích víc.“

Vincík obrátí hlavu a pochopí, že míní vojáky. Tajně se mu obdivuje. Toník vypadá, jako když se zajímá jen o koně, a zatím zřejmě dobře císařské odhadl. Cesta je volná, proto hrdě švihne bičem a napolo se nadzdvihne, jak to viděl u panských hajduků. Cesta klesá do hlubokých mezí a stáčí se k řadě topolů. Mezi nimi se zaleskne voda.

„Podrž koně.“

Vincík poslušně trhne opratěmi a jako pravý vozka se hluboce zakloní dozadu. Kola se šmyknou po písku, zaskřípou, Rodan sjede na podlahu a nespokojeně zavrčí. Mara podloží pod přední kola kámen.

„Jsme u Labe a jistota je jistota,“ vysvětluje. „Nechci, aby mi ďábel na poslední chvíli něco vyved.“

Po rovném břehu sejde k vodě a pátravě si zacloní rukou oči. Potom se vrátí na cestu a dojde k brodu na dvě stě kroků od místa, kde stojí povoz. Dlouho zkoumá protější břeh, nežli se vrátí k vozu.

„Ukaž, znám to tu, přes vodu budu řídit sám.“

Vincík mu předá opratě, ale bič si nechá. Mara téměř neznatelně škubne a. koně zaberou. Vtom vůz nadskočí a dopadne na zem. Zapomněli na kámen, kterým podložil Mara kolo.

Kubík vylítne jako střela. „Co se děje?“

Vincík se ohlédne a zasměje se jeho vyjevenému obličeji.

„Dobrýtro!“

Spřežení vkročí do brodu a voda se začne hrnout mezi loukotě. Rodan naježí chlupy a zavyje, Kubík položí hlavu na postraněk a pozoruje kalný proud pod sebou. Když koně opět ucítí pod nohama pevnou půdu, radostně se rozběhnou, ale Mara je zadrží a odbočí na postranní cestu.

Naštěstí jízda už dlouho netrvá. Dostanou se k dědině plné vojáků. Valně si jich nevšímají, protože v poslední době narážejí na vojáky všude, kam se vrtnou. Mara se zastaví před kostelem.

„Tak a jsme tady!“ oznamuje slavnostně.

Před vchodem do kostela leží hromada písku, dvoje nosítka a uzavřený nemocniční povoz, ale také pohřební vůz a na vratech visí červené plátno. Všechno nasvědčuje tomu, že si vojáci udělali z kostela lazaret.

Doktor je Marův známý, jak se jmenuje, Mara ani neví, ale na tom příliš nezáleží. Po důkladném rozvažování se rozhodl, že mu dá chlapce na starost. Snad mu to neodřekne.

Vkročí do kostela a zamíří rovnou ke stolu, u něhož sedí zavalitý človíček se směšně pošinutou parukou. Dlaní si podepírá hlavu a upíjí ze džbánu. Přivítá Maru, jako by se před chvílí rozešli a s opilou samozřejmostí k němu posune džbánek.

„Napij se, belzebube, ať pukne Fricek vztekem!“

Mara zvedne džbán a doktor neustále chrlí české věty, promíšené nesrozumitelnými německými, latinskými a hebrejskými citáty. Na chvíli se přeruší a začne nadávat na Burkuše, na císařovnu i na hanebné živobytí. Najednou vypoulí na Maru oči.

„Co ode mne vlastně chceš?“

Mara ustoupí, protože svým tělem zakrývá doktorovi výhled a ukáže na chlapce, kteří nesměle postávají u dveří.

„Vedu vám nocležníky.“ Když dlouhou chvíli neodpovídá, Mara rozpačitě zamrká. „Necháte je tu několik dní?“

Zdá se, že doktor chce přikývnout, ale hlava mu těžce klesne na stůl.

Je pozdě večer, pátek, 17. června. V prvním poschodí hostince U zlatého slunce se otevřelo okno. Muž, který je otevřel, má podlouhlý obličej a nízkou nahrbenou postavu. Stojí nehybně a upřeně zírá do tmy. Je to pruský král Bedřich. S netrpělivým posuňkem odtrhne oči od tmy. Pomalu přistoupí ke stolu uprostřed světnice, posadí se na židli a ponoří hlavu do dlaní. Živě si představuje císařské, kteří jsou nedaleko.

Císařští mají sice převahu dvaceti tisíc palašů, ale králova armáda je výtečná, snad nejlepší na světě. Bedřich křečovitě sevře hranu stolu. „Musím zvítězit! Proč jen se Karel Lotrinský v Praze nevzdal! Všechno mohlo být snazší. Protivné obléhání!“

Dole přechází stráž, ale Bedřich jí nevnímá. Nevnímá nic po celý zbytek noci a sestavuje bojový plán. Když se rozednívá, je připraven. Zkušeným okem starého válečníka přeměří krajinu. V dálce vidí šiky císařské armády, pod sebou na vídeňské silnici vlastní vojsko.

„Teď je třeba vložit mozek do hry. Bude to můj vlastní mozek,“ říká si hrdě. „Můj duch, který povede tuto velkolepou hru.“

Pyšně si narazí klobouk na hlavu a otevře dveře. Za nimi, jako pes, spí jeho osobní sluha. Nesnaží se ho probudit, sejde dolů k vojínovi své gardy a nařídí mu, aby svolal členy štábu. Nežli se vrátí nahoru, je komorník z chodby pryč, ale zato v pokoji na stole kouří horké víno a u něho mísa sucharů, jeho oblíbená polní snídaně.

Polkne sotva dvě sousta a vstoupí důstojníci. Všichni patří k nejvyšší pruské šlechtě a jsou nejvyššími pruskými důstojníky, ale před králem stanou uctivěji než prostý voják před generálem.

Král neznatelným pohnutím hlavy odpoví na Jejich pozdravy a úkosem si je prohlíží. Vstane a přistoupí až k nim.

„Pánové, opatrný Daun kupodivu ztratil svou bojácnost. Tím líp!“ Chvíli čeká, a když nikdo z nich nepromluví, ukáže na okno. „Přesvědčte se. Slabinou nepřítele je pravé křídlo. Je špatně umístěno a snadno se k němu dostaneme podél severního výběžku Křečhoře. Musíme je zatlačit na střed a dál na levé křídlo. Potom bude mít Daun proti sobě dva protivníky. Naši postupující armádu v čele a krajinu plnou žlebů, rybníků a vyvýšenin v zádech.“

„Promiňte,“ odváží se namítnout kníže Mořic. „Tento plán ovšem předpokládá, že se nebude šetřit lidmi a vytrvale se bude útočit proti pravému křídlu císařských.“

Bedřich, nenávidějící odpor, vybuchne: „Musíme Rakušany překvapit tvrdým zásahem! Předem vám, pánové, prohlašuji, nebudu se ohlížet na pár mizerných životů!“ Když nikdo neodpoví, pokračuje mírněji: „Vám, kníže Mořici, svěřuji čestný úkol. Útok proti pravému boku císařských povedete vy.“

Mořic vojáčky srazí podpatky a mlčky se ukloní. Bedřich uspokojen jeho souhlasem se otočí k Hülsenovi. „Vy, generále, obsadíte se zvláštním sborem pěchoty dubový lesík jižně od vesnice Křečhoře!“

„Rozumím, Veličenstvo!“

Král okamžik přemýšlí. „Nesmíme připustit, aby naši pěchotu rušila nepřátelská kavalérie. Generále Zietene! S husarskými pluky poradíte rakouskou jízdu a pak zaútočíte na pěchotu.“

Bedřich zhluboka vdechne, jako by ho vyčerpalo množství pohybů, kterými doprovází svá slova, a ukáže na vévodu Braunschweig-Beverna. „Vévodo, za každou cenu se budete držet s pravým křídlem vídeňské silnice a bez zvláštního rozkazu ji neopustíte. A teď, pánové,“ král se rychle rozhlédne, „nemáte-li pochyb o svých úkolech… přeji vám i sobě hodně zdaru.“

V téže době je v sakristii ještě ticho. Kubík i Vincík se společně tlačí na úzkém kavalci, na který odkládá doktor cupaninu.

Již druhý den tu žijí jako vězňové. Mara prý požádal, aby je nikam nepouštěli. Div že je nevodí pořád za ručičku a sami z kostela nesmějí. Najednou se Vincík obrátí ke Kubíkovi.

„Už toho mám dost! Proto jsme utekli Prajzům, aby nás zavřeli sem?“

Spiklenecky se nakloní ke Kubíkovi a zašeptá: „Utečeme odtud.“

„Prosím tě, jak?“

Vincík přistoupí k oknu, plivne do dlaní a vší silou se opře o okenice. Okno chvíli vzdoruje náporu, ale pak se se skřípotem rozletí.

Kubik se zvědavě vykloní ven. „Co když se po nás budou shánět?“

„Kdo by nás hledal. Budou mít jiné starostí.“

„A co Toník?“

„Co by s ním bylo? Po bitvě půjdeme za ním.“

„Ty nechceš jít domů?“ v Kubíkové hlase se projevuje zklamání.

„Copak jsem dnešní? Napřed se podíváme na bitvu. Včera říkal jeden ošetřovatel, že z vrchu u Křečhoře můžeš vidět Burkuše i císařské jako na dlani.“

Kubík si olízne špičkou jazyka rty.

„Taková bitva nebude třeba ani za sto let,“ svádí Vincík.

Kubík se na něho rozhodně podívá. „Slíbili jsme ale Toníkovi, že nikam nepůjdeme.“

„Člověče, vždyť ti říkám, že se zase vrátíme,“ přesvědčuje Kubika.

„Hm, jen jestli by přece nebylo lepší zůstat tady,“ slyší znovu námitku.

„Když se bojíš…,“ a ušklíbne se.

Vincík se posadí na rám a přehodí nohy z okna. Začne jimi klátit ve vzduchu a současně se dá do hvízdání.

Kubík k němu prudce přiskočí. „Ničeho se nebojím, rozumíš! A vůbec, na co čekáme? Jdeme, ne?“

Vincík nechá pískání a radostně seskočí na zem.

„Věděl jsem, že budeš pro. Nezapomeň na Rodana.“

Jako kočka se protáhne oknem ven a natáhne ruce ke Kubíkovi, který chce seskočit i s Rodanem. „Dej ho sem.“ Vezme psa a Kubík se už snadno dostane dolů. Když běží přes hřbitov k zídce, vzpomene si Kubík bezděky na hořického Kytla.

Vincík již sedí na zídce a rukou si zaclání oči.

„Nejdřív musíme najít kamenný křížek,“ zdůrazňuje přihlížejícímu Kubíkovi. „Včera jsem se na všechno důkladně vyptal. U křížku odbočíme doprava, a pak se zeptáme, jak dál.“

„Jaképak hledání,“ odvětí lhostejně Kubík. „Kolem křížku jsme sem přece přijeli.“

„Máš pravdu,“ připustí Vincík neochotně. Mrzí ho, že si toho sám nevšiml. Rozmrzelost ho však záhy přejde, sotva se dostanou za humna. Tolik vojska od západu na východ i na jih, jako by nikde nebylo nic jiného než císařští. Vincík rozjařeně utrhne ze stromu slabou větev, zamává ji nad hlavou a mrští jí daleko dopředu.

Rozběhnou se a udýchaní, upocení zarazí před božími mukami na zarostlé výspě. Na chvilku usednou na kamenný stupínek před mukami, aby si odpočinuli. Cesta končí opodál na silnici a tam je čeká nepřehledná řada povozů, císařský trén. Kubík starostlivě chytí Rodana za hřbet a pro jistotu se ohlédne.

„Radši se vrátíme. Stejně nás dál nepustí.“

„Ani mě nenapadne,“ odsekne Vincík. Furiantsky vykročí a Kubík s Rodanem v náručí odevzdaně za ním. Přes všechno furiantství však pokukuje Vincík plaše po vojácích a potají si přeje, aby už měli trén za sebou. Vojáci rozprávějí mezi sebou, někteří podřimují, jiní pokuřují a o chlapce nejeví zájem. U obou stoupne odvaha a srdnatě zamíří ke vsi. Protlačí se na přeplněnou náves. Táboří tu pěšáci ‚a husaři.

„Zeptáme se někoho, kde je křečhořský vrch.“

„Tak se zeptej!“

Kubík se bezradně rozhlédne. Před chvílí sice viděl několik kluků, zevlovali na vojáky, ale ti jako by najednou zmizeli. Z nouze se obrátí na několik vojáků, kteří netečně sedí na zemi, a opírají se o pušky, které mají mezi koleny. Na jeho otázku nikdo neodpovídá a ani němčina nepomáhá. Vojáci jen krčí rameny a vrtí hlavami.

„Jsou to Uhři,“ ozve se mu za zády. Poblíž stojí bosý kluk, bez košile, nice vraženy v kapsách, a podezíravě si je oba měří. „Co tu děláte?“ zeptá se zvědavě.

„Chceme se dívat na bitvu,“ odpovídá Vincík důležitě. „Víš, jak se dostaneme na ten kopec u Křečhoře?“

„Jejej! Vždyť je to kousek odtud. Pojďte se mnou.“ Proplete se mezi vojáky a zavede je na konec vsi. „Chodíme tam pást, ale teď jsou pod kopcem stráže,“ vykládá cestou. „Raději to vemte po poli. Vidíte?“ ukáže na nedaleký kopec. „To je on.“

Poděkují a bez dalšího zdržování pospíchají naznačeným směrem. Záhy dospějí k výšině a pod hustým křovím se zastaví k válečné poradě.

„Rád bych věděl, o čem mluvil,“ řekne Vincík. Ještě jednou pátravě otáčí hlavou, ale pak s určitostí řekne: „Jdem, tady není ani noha.“

Přes toto domýšlivé tvrzení pozvedne Kubík váhavě Rodana a nejistě se pohne. Má zvláštní pocit. Vrchovina je plná výmolů a křovisek a vojáci tu mohou být všude poschováváni. Tušení ho nezklame. Sotva vylezou z křoví, Vincík lehce vykřikne, protože se zmítá mezi dvěma vojáky. Kubík polekaně couvne a bleskurychle se otočí, ale hledí do výsměšné tváře uniformovaného obra. Rázem pozná, že na útěk není pomyšlení. Vincík se pokouší vysvětlovat, ale vzápětí dostane herdu do zad a raději zmlkne. Kubík si s hrůzou uvědomuje, že jsou znovu zajati, a vybaví se mu nenáviděný dril, uniforma, oficíři, feláci, leženi… Cítí, že vojáci ho odvádějí pryč, ale nemá sílu, aby se jim vzepřel. Doplatili jsme znovu na lehkomyslnost…

Skupina důstojníků unaveně sleduje vídeňskou silnici, na které se tetelí drobné tmavomodré záhony pochodující pruské armády. Důstojníci pročišťují zvlhlá skla dalekohledů a ovívají se klobouky.

Jen obtloustlý člověk v popředí skupiny si nesnesitelné horko neuvědomuje. Je to polní maršál, hrabě Leopold Josef Maria Daun, vrchní velitel císařovniných armád. Dobře ví, že je poslední císařovninou nadějí, že na něm dnes spočívá osud rakouské říše. Proto nechce nic přenechat náhodě. Pozorně porovnává vlastnosti terénu s údaji na mapě a podrobně zkoumá každou maličkost. Okolo něho celý štáb.

„Já…,“ začne Daun, ale nedopoví. Překvapeně se ohlédne. „Co se to děje?“

„Chytili prý pruské vyzvědače. Milosti,“ hlásí Hemebrieth s podezřelým úsměvem.

„Sem s nimi!“

Když je přivedou, porozumí Hemebriethovu úsměvu. Obvinění jsou dva mladí chlapci a pes. Samozřejmě Vincík a Kubík s Rodanem. Daun se nutí do přísného tónu.

„To jste tedy vy!“

„Nejsme žádní vyzvědači,“ vybuchne Vincík. „To je omyl!“

„Tak!“

Suše prohozené slovíčko nažene Kubíkovi víc strachu než dlouhý výslech. Chce se ospravedlňovat, ale nevypraví ze sebe ani hlásku. „Odvést!“

Chlapci se vzpouzejí, ale Daun si jich nevšímá. Kluky za chvíli pustím, trochu strachu jim neuškodí, myslí si pobaveně a chystá se pokračovat v načatém rozhovoru. Vtom se, k němu protlačí muž v selské haleně a lehce odstrčí vojáka, který ho chce zadržet.

„Milosti, poníženě prosím, jediné slovo.“

Chlapci zaslechnou známý hlas a vykřiknou radostí.

„Toník!“

Také Daún ho poznává, protože Mara v poslední době prokázal neocenitelné služby. Přesto ho vybídne trochu stroze: „Nu!“

Vincík a Kubik se vyškubnou stráži, která Je odvádí, a postaví se k Marovi. Ten s rozpačitým mlasknutím ukáže na Kubíka. „Milosti, to je hoch, o kterém jsem vám vyprávěl.“

„Opravdu? Jestli se nemýlím, tvrdil, že odvedl chlapce do lazaretu.“

Mara bezradně zamrká a Kubík pochopí, že nezbývá, než podat řádné vysvětlení.

„My jsme se, prosím, Vaše jasnosti, chtěli podívat na bitvu.“

Daun si rychle upravuje paruku, aby zakryl cukání v koutcích. „Přenechávám mu je, Maro, ať se tedy dívají. My si spolu ještě promluvíme,“ zahrozí na chlapce a obrací se k důstojníkům.

„Můžeme, pánové, pokračovat,“ řekne a bez vysvětlení začne tam, kde byl přerušen.

Rozkazy jsou plněny rychle a přesně a přesuny vojsk probíhají beze zmatků. Ojedinělé šrapnely a časté přestřelky nikoho neděsí.

Soustředěnější palba však zneklidňuje Maru, protože se obává, aby jeho svěřence nezranila zbloudilá kulka. Honem táhne chlapce do bezpečné vzdálenosti, až k ovčákově chatrči, mnohem níž, než je štáb.

Poblíž táboří valoňský jezdecký regiment. Mladí Belgičané jsou naprosto bezstarostní. Prozpěvuji, zkoušejí nejnovější tance, vtipkují a mnozí leští zbraně i koně, jako by se připravovali na přehlídku, a nikoliv do boje. Mara se o Belgičany nestará, a sotva si naleznou pro sebe kousek místa, spustí bandurskou.

„Pěkná ostuda! To jste se zas vyznamenali… špióni! Jak vás jen moh doktor tak snadno pustit!“

Vincík cupuje krajíček své haleny a oči má kajícně sklopeny. „Doktor za nic nemůže. Utekli jsme oknem.“

„Jako tenkrát ve Štiříně, pamatujete. Toníku?“

Mara se trochu zarazí. Bodejť by na to zapomněl.

„Tehdy nás chytili ale Burkuši,“ řekne vyčítavě. „Tohle bylo pro vaše dobro a žádné vězně jsem z vás dělat nechtěl. Ale na doktorovi jsem přece jen nemusel chtít, aby je nepouštěl ven,“ dodá tiše a spíše jen pro sebe.

Vtom Belgičané objeví Rodana. Žertem ho dráždí, laskají, až začnou prohledávat své kapsy a každý nabízí, co má.

Mara s údivem zjišťuje, že káže sám sobě, když vidí, kde jsou oba chlapci i s Rodanem. Beznadějně mávne rukou a dívá se na hemžení v krajině před sebou. Na cestě pod kopcem přetahuji císařští baterii houf nic a směrem k vídeňské silnici se ponenáhlu stahují pěšáci; Z boku vyjede švadrona jízdy a velikým obloukem zamíří k pruským pozicím. Okamžitě vyjede z pruské strany rovněž švadrona a cválá souběžně s císařskými.

Zbystří pozornost a se zájmem čeká, co se bude dít. Obě švadrony odtud vypadají směšně maličké jako dětské hračky. Postupně přecházejí do trysku a pojednou zabočí proti sobě. Z obou stran vyšlehnou červené jazyky, a než se donese hluk výstřelů, zahalí všechny mrak prachu. Zablýsknou se nahé palaše, pak se obě strany rozdělí a vracejí zpátky. Až dosud to působí malebně, jako dobře připravené divadlo. Když se však rozptýlí kouř, ukáže se pravá hrůza této krátké a na pohled nevinné potyčky. Na místě střetnuti se modrá a také bělá několik nehybných těl a kolem dokola ztřeštěně pobíhá řada koni bez jezdců.

„Jako před bouřkou,“ pomyslí si Mara a ohlédne se po chlapcích. Ti však společně s Valony střílejí o závod na vejce, které si postavili na vzdálený kámen.

Mara nedůvěřivě zamrká a začne shánět svou dýmku. Spokojeně strčí dýmku do úst a vytáhne křesadlo.

„Konečně, dobře že jsou zde. Alespoň je mám na očích,“ a klidně vypustí první obláček dýmu.

Parno postihuje i Bedřicha. Před necelou půlhodinou opustil Zlaté slunce a ještě narychlo objíždí některé jednotky. Konečně krátce po dvanácté hodině dosáhne Hüllsenův sbor, sestavený ze sedmi praporů, pěti švadron a čtyř děl, určeného bojového postavení. Sbor povede po jezdecké atace první útok. Král ztratí nerozhodnost a zastřeným hlasem vykřikne: „Zieten!“

Všichni čekají na tento povel. Korouhve letí vzhůru a husaři pod velením generála Zietena se rozlétnou proti rakouským pozicím jako smršť. Důstojníci vykřiknou radostí. Nadasdyho švadrony císařských nevydržely nápor a ustupuji. Hüllsen už neotálí. Podle plánu zaútočí na rakouské jednotky. Rakušané se urputně brání, ale nemohou Prusy zadržet. V nejvyšší čas zasáhnou jejich děla. Ozvěny ran jako by se slily v jediný nepřetržitý výstřel. Dvě rakouské divize, Wiedova a Starhemberkova, se vzchopí a zastavují postup Prusů.

Králi unikne ze stažených rtů zlobný výkřik.

„Posily! Rychle!“

Před Rakušany se kupí stohy mrtvých, ale Bedřich nepolevuje. „Není moci, není síly, která by mohla čelit mému náporu,“ říká si s nevýslovnou pýchou a kývne na komorníka, který jako vždy čeká nablízku, až ho pán bude potřebovat. Sluha předem zná královo přání a rychle mu podá sklenku pálenky. Bedřich jediným douškem vypije obsah a rozbije sklenku o zem.

Pocit vítězství je kratší než dech umírajícího. Císařští nedopřávají Prusům oddech. Rakouská jízda znenadání odbočí a místo ní se ženou proti překvapeným Prusům dva pluky na bodák.

Bedřich okamžitě pochopí rakouský úskok. Hüllsen je v kleštích a jeho těžce dobyté postavení bude ztraceno. Uvědomí si, že pomůže jen rychlá a vydatná podpora, a začne chrlit rozkazy na všechny strany. Přitom nepřestává pozorovat Hüllsenův statečný odpor. Jeho padlí tvoří kolem bojujících stran hradbu, ale zkušený generál jako zázrakem udržuje své postavení. Posléze se k němu probijí pruské zálohy a spojí se se sborem. Prusové nabývají převahy a císařští se musí stáhnout zpět.

„A teď na ně,“ zašeptá Bedřich v zápalu.

Najednou se prudce obrátí k důstojníkům. „Vzkažte Hüllsenovi, ať útočí!“

Spěšný kurýr doručí generálovi králův rozkaz.

„Zatraceně!“ Hüllsen má chuť rozkaz rozškubat a zahodit. Vždyť je to nesmysl! Sbor je k smrti unaven. Rozhlédne se a spatří špinavé, zakrvácené uniformy svých vojáků a nenajde nikoho, kdo by neměl alespoň škrábnutí. Když nezvítězím, pomyslí si trpce, budou všichni tvrdit, že jsem neschopný. Musím Rakušany překvapit prudkostí útoku.

Vojáci potřebují odpočinek, uvědomuje si dále Hüllsen, ale místo toho zdvojnásobuje úsilí. Jednou, dvakrát, třikrát, sedmkrát opakuje útok a sedmkrát je odražen.

Na obou stranách přibývá mrtvých i raněných a Rakušané prožívají horké chvíle. Dochází jim střelivo Plukovník Kinský, velitel pluku vidí jedinou možnost. Nemá-li se v příští chvíli zhroutit celá rakouská obrana, musí zahájit bodákový protiútok. Zoufalý pokus a malá naděje na úspěch, nic jiného však nezbývá.

Císařští vyrazí tak nenadále, že ohromí Prusy svou prudkostí a odhodláním. Rakušané dokonale využívají okamžiku překvapení. Náhlá panika i únava se rychle mění u Prusů v hrůzu, a ani oficíři je nedokážou déle udržet. Obracejí se, prchají a oficíři jsou strženi s nimi nebo vojáci běží přes ně. Dva prapory se stanou kořistí císařských.

Bedřich strnule hledí k výšině. V hlavě mu hučí a před očima se mu dělají rudá kola.

„Porážka. Porážka!“ zvolá chraplavým hlasem.

Pomalu se mu však vrací rozvaha a opět začíná rozeznávat děni na bojišti. Na vídeňské silnici nastupují prapory hlavního jádra pruské pěchoty knížete Mořice Desavského. Král v překotném vnuknutí otočí koně ke knížeti Desavskému.

„Kníže, okamžitě zastavte postup kolon!“

„Veličenstvo, to je nemožné,“ namítne užasle Desavský. „jednotky jsou ještě příliš daleko od cíle.“

„U všech ďáblů, doufám, že pánem jsem tu já! Slyšel jste rozkaz, pane!“

„Odpusťte, Veličenstvo. Je holá nemožnost rozvinout armádu tam, kde je teď. Vaše Veličenstvo ráčí uznat, že mám nejen povinnost jako voják, ale také odpovědnost jako velící generál. Nebudu se proto pokoušet o takové šílenstvu“

Král zesiná a rudé skvrny v jeho tváři nabudou ostře fialové barvy. Bez uvažování vytrhne z opasku dýku a svým koněm téměř srazí koně knížete Mořice.

„Pane z Desau, splníte rozkaz?“

Tváře knížete Mořice jsou shodné s královými. Celou minutu, která se zdá věčností, upírají na sebe zuřivé oči. Posléze se kníže Mořic skloní až ke koňské hřívě a sevřeným hlasem dá příkaz k provedení králova rozkazu. Král se beze slova vrátí na původní místo. Začíná druhý akt…

„Strýčku,“ vyrazí v téže chvíli zoufale Kubík a dlaněmi si přikryje oči.

Mara ho pohladí jako malé dítě a pohlédne na Vincíka. Ten sedí sklesle proti němu a u nohou se mu choulí Rodan. Pootočí se k Belgičanům. Prve od nich nemohl rozjařeného Kubíka a Vincíka dostat a teď stojí jako opaření. Valoni jsou zjevně rozčileni vědomím, že brzy dojde na ně. Jejich koně poplašeně frkají a bázlivě ustupují před neviditelným hromobitím.

Vincík bezmyšlenkovitě zadírá prsty do země.

Kubík se už nemůže na tu hrůzu dívat. Výbuchy, dým, praskot a požár. Mrtví, mrzáci a zase mrtví. Překotně zaboří hlavu do země a křečovitě se rozeštká.

„Chci domů, domů… Strýčku!“

Vincík ho obejme kolem krku. „Perun do nich!“ křikne svým siláckým způsobem. „Když chtějí válčit, ať se chytí císařovna s Fricem do křížku sama!“

Dál nedopoví, protože kulky, a dokonce i kartáče a granáty začínají svištět v nebezpečné blízkosti.

„Rychle pryč!“ nařizuje horečně Mara.

Je nejvyšší čas. Země se chvěje pod nohama, pušky i děla rachotí o závod a všechno kolem zahaluje černý dým. Kníže Mořic se totiž za nejprudší palby spojil s Hüllsenem, společně prolomili rakouskou bitevní čáru, rozprášili tři rakouské prapory a s hromovým hurá útočí v nebezpečné blízkosti.

Valoni se spěšně stahují o tři sta kroků zpátky. Všichni čtyři se rozběhnou za nimi, ale vtom vybuchne granát a ovčákova chatrč se rozletí na všechny strany. Náraz je srazí k zemi a Rodan žalostně zavyje. Kubík se zvedne, ale rozkašle se ze štiplavého dýmu. Vincík zavrávorá k Rodanovi, ale Mara ho předejde. Psík naříká vysokým hláskem a z boku mu crčí krev. Vincík rychle utrhne ze své haleny kousek plátna.

Rodan malátně leží se svěšenou hlavou a krátce lapá po dechu.

„Ďáblové! Snad to není ani lidské, takhle útočit,“ poznamená skoro v téže chvíli svým klidným způsobem Daun. „Ten člověk je buď génius, nebo vrah!“

Znovu zvedne kukátko a napjatě pozoruje vývoj událostí. Přes zvyšující se nebezpečí však setrvává i se svým štábem na místě. Bitva trvá již několik hodin, ale rozhodnutí stále ještě napadlo. Prusové sice nabývají převahy, ale mají mnohem větší ztráty než císařští. Potyček na obou stranách je stále víc. V jedné chvíli je ohrožen střed rakouské pěchoty a rakouská jízda se pokouší o průlom. Prusové ji odrazí, ale i nepodařený útok pomůže císařským, aby se uvolnili ze sevření.

„Milosti,“ upozorňuje chvatně Hemebrieth a ukazuje k pruským liniím, odkud se odtrhává dvacet švadron jízdy.

„Vidím, pane!“

„Pokusíme se o protiútok?“

„Ne! Nebo počkejte! Ať jízda předstírá jako předtím protiútok a vy laskavě zařiďte v rozhodném okamžiku zesílení dělostřelecké palby!“

Hemebrieth se ušklíbne, když spatří kyselý obličej hraběte Nadasdyho. Zná generálovu nechuť k jakémukoliv manévrování, jeho zásadou je bojovat bez zbytečných záludů.

Také Daun si všimne Nadasdyho nespokojenosti a smířlivě mu vsune ruku do podpaží. „Mějte strpení, generále. Ručím vám za to, že zanedlouho přijde vaše chvíle.“

Vtom nastane mezi důstojníky vzrušení. Rakouská jízda vylákala za sebou jeden pruský pluk, znenadání odkryje pěchotu, a než se Prušáci vzpamatují z puškové salvy, spustí houfnice.

Daun, aniž by odložil dalekohled, chladně nařizuje: „Pane generále, vaše chvíle! Uhoďte jezdeckou divizí na pruskou pěchotu!“

Nadasdy neváhá a zařídí splnění rozkazu.

„Pane maršále, jezdecká divize je připravena!“ Z jeho hlasu zaznívá tak radostné sebevědomí, že se Daun bezděky obrátí k bojišti.

Přestože je pruska pěchota skoro rozvrácena, nevzdává se. Rotmistři i oficíři pobíhají kolem šiků a bláznivě řvou, aby se řady semkly. Zoufale se snaží vyplnit mezery.

„Vydržet! Vydržet!“ ozývá se ze všech stran;

Rozkaz jako by vybičoval Prusy k novému vypětí. Zapomínají, že ruce pálí od věčného střílení a oči rudnou od štiplavého dýmu. S neústupnou jednotvárností nabíjejí, střílejí, znovu nabíjejí a zase střílejí. Když padne jeden, okamžitě ho nahradí jiný. Odstrčí mrtvého a pálí, dokud mu nepřítel nevyrazí duši z těla.

„Prokrista! Oni ho obkličují!“ vykřikne kdosi z rakouského štábu.

Daun odloží rozčileně dalekohled a pročišťuje skla. Mám útočit, nebo raději posílit pravé křídlo? Rukou si otře rozpálené čelo a násilím se nutí ke klidu. Benkendorfa zachrání jen okamžitá posila. Jeho záchrana mě přijde draho, jinak ale ztratím i Wiedův sbor, už teď je pořádně tísněn, uvažuje. Znovu zvedne dalekohled a přelétne zrakem bojiště. Bez Benkendorfa stěží udržíme pravé křídlo, i když ho posílíme…

„Král by se nerozpakoval,“ zašeptá váhavě a vzpomene si na pravomoc, kterou obdržel od císařovny. Každá ztráta i případná porážka je předem omilostněna. Přesto se nemůže rozhodnout. Nebudou všechny oběti zbytečné? Nebylo by lepší nařídit ústup?

Podívá se ke štábu, ale i v tak napjaté chvíli musí potlačit úsměv. Důstojníci usilovně předstírají, že jsou hluboce ponořeni do pozorování, aby snad od nich nežádal radu. Vtom zaslechne dusot koní. Vzápětí se objeví jezdec a seskočí dřív, než kůň zastaví. Se skloněným kordem se zarazí ve vzpřímeném postoji tři kroky před maršálem

„Plukovník Comte de Thienes, velitel dragounského valonského pluku de Ligne!“

Generálové přivítají vyrušení s povděkem. Se zájmem pohlédnou na vysokého, štíhlého plukovníka, ze kterého sálá bojovnost. Daun bez uvažování přejde do plukovníkovy francouzštiny.

„Přejete si, pane?“

„Milosti, dovolte mi vést útok proti Prusům!“

„Milý plukovníku, toto není zábava pro nezkušené nováčky.“ Maršál ukáže k bojišti. „Co tam chcete dokázat se svými holobrádky?“

Plukovníkova snědá tvář zbrunátní domnělou urážkou. De Thienes postoupí o krok k maršálovi, poklekne a rozechvěle položí levou niku na svůj kord. „Milosti, opakuji svou prosbu. Přísahám, že se raději necháme pobít, nežli bychom byli poraženi.“

Daun zkoumavě změří plukovníka od hlavy až k patě. Plukovník mí nabízí vlastně řešení, pomyslí si překvapeně. V jeho odhodlání je nezměřitelná síla. Valoni jsou nezkušení zajíci… hm, člověk nikdy neví. Znovu pohlédne na plukovníka, který na něho pevně upírá oči. V pootevřených rtech mu divoce svítí skvělé zuby.

„Dobrá, pane, jděte. Dokažte, že neutečete při prvním výstřelu!“

De Thienes zavýskne radostí a vyhoupne se na koně. S povolenou uzdou pádí tryskem zpátky. Ještě nesedne prach zvířený kopyty jeho koně a k Daunovi dolehne silný zvuk jeho hlasu. Rázem zanikne v hněvivém ryku množství hrdel.

„Řekl asi, že jim nevěříme,“ poznamenává zbytečně Hemebrieth.

Nikdo mu neodpoví, všechny bez výjimky mocně zaujímá výjev na bojišti. Valonům snad chybí vojenský výcvik. Nemají sevřený útvar, ani nerozlišují cval a klus, ale řítí se v houfu jako kumánská jízda. Jako sarančata vletí do pruské linie, jejich palaše zasviští a proříznou pruské řady jako ostrý nůž měkkou střídku chleba. Žádná puška, bajonet ani dělo je nezastaví. Nikdo nemůže zvrátit jejich úspěch.

Daun rozradostněn vztáhne před sebe ruku. „To je muž, pánové! Dokončíme, co de Thienes začal. Do útoku, pánové, do útoku, vzhůru!“

Valoni jako by rázem povzbudili ochablé císařské šiky. Rakušané na sebe záhy strhují převahu a kdejaký oficír i kadet se blýská statečností. Prusové zachraňují, co se dá, ale sil jim znatelně ubývá. Zbytek Hüllsenova sboru je rozprášen, jízda ustupuje, pruský střed se hroutí. Kolem půl páté ztrácí pruská pěchota ochranu jízdy vůbec a je vydána nepříteli napospas.

Král Bedřich se bojí počítat vlastní ztráty. Chvílemi se mu zdá, že mu přestává bít srdce. Dusí se horečkou a roztřásá ho zimníce. Hlavou mu kmitne šílený nápad.

„Dokáži, že dosud není nic ztraceno,“ vykřikne sípavým hlasem. V neodolatelné touze po činu si nechá podat kord a zamává jím nad hlavou jako princ z pohádky.

„Kdo je můj přítel, za mnou!“ S rozkoší pobídne koně a ucítí na skráních čerstvý vzduch. Zběsile štve koně a víc pronásledován než doprovázen svými generály, zamíří do nejlítější vřavy.

V příštích vteřinách začnou potkávat roztroušené zbytky prchající armády. Je to pro krále nesnesitelný pohled. Veškerá zlost se v něm vzbouří a Bedřich propukne v bezuzdný vztek. Prudce strhne koně a zuřivě se ožene kordem po nejbližším z prchajících.

„Zrádci!“

Král nekrálovsky proklíná živé, mrtvé. Zastavuje prchající a vyhrožuje i zapřísahá, aby se nevzdávali. Konečně se mu podaří shromáždit hrstku mužů. S důstojností vpravdě královskou zdvihne kord a namíří proti rakouským pozicím.

„Kupředu, pro slávu Pruska!“

Zdá se, že jeho přítomnost dodává této hrstce odvahu, jako dřív vykročí poslušně proti nepříteli a několik pištců zafouká do pochodu. Vtom zahřmí z rakouské strany dělová salva. Rázem je po bojovnosti a těžce slepovaný hlouček se rozpadne jako hrst přeschlé hlíny. Král a důstojníci však jedou dál, jako by armáda byla za nimi. Pouze králův pobočník, major Grant, nemíní obětovat život za pochybné zachraňování ctí. Zastaví a rázně chytí králova koně za uzdu.

„Veličenstvo, chcete útočit proti Rakušanům sám?“

Bedřich nechápavě vytřeští oči. Všude kolem sebe vidí zkázu. Střed i levé křídlo je rozprášeno, bitevní pole ovládají císařští. Vzlykne, beze slova otočí koně a prchá z bitvy, která je nenávratně ztracena.

Pomalu utichá střelba a selští v okolí nesměle vydechnou. Zvolna vylézají z úkrytů a opatrně vyhlížejí z okýnek, jaké nadělala bitva škody.

Nad kolínskou plání se zvolna snáší vlahý, letní večer.

Slunce zas pálí jako včera. Rozptýlené pruské trupy se zvolna stahují z české země. Unavené hloučky pruských jezdců míří v propocených stejnokrojích k Nymburku a k Plaňanům. Mezi nimi se trousí vozy od zásobování, munice, sapérské dvojkolky a dělostřelecké lafetovky. Jejich vozkové se jednotvárně klátí podle pohybu kol a unavenými zraky těkají po nepřátelském okolí. Vyčerpaní pěšáci se ochable belhají nevojenským krokem kupředu a v jejich tvářích se zjevně odráží veškeré strádání, které prožívali v posledních dnech.

Většina jich je na pokraji zhroucení a jsou připraveni vzdát se nejbližší rakouské patrole, se kterou se střetnou. Císařští se však nepokoušejí Burkuše pronásledovat. Jsou rádi, že už to mají za sebou, a raději se nechávají oslavovat, než by se pouštěli do pochybných šarvátek s nepřítelem. V Kolíně se koná slavné Te Deum, v Čáslavi a v Kutné Hoře jsou vojenské přehlídky a v Kouřimi na rynku pořádají modlitby za padlé.

Vincík vrhne krátký pohled na slunce. Zdá se mu, jako by se kolem jeho medového kotouče ovíjel tenký krvavý krajzlík. Oslněn sklopí oči a přes víčka zašilhá na Kubika.

Vincík si bezděky připomene, jaký byl jejich včerejší návrat. Špitál v obležení raněných, doktor pro jejich útěk rozlícený a v jejich náručí skomírající Rodan, kterému už nebylo pomocí. Přestože s nimi doktor do dneška nemluví, Rodana se pokoušel zachránit, ale nepodařilo se.

Kolem špitálu, před hřbitovem, na návsi, u domů, všude se tlačí davy lidí. Jako při obležení v Praze se procházejí domácí mezi vojáky a na plukovní příslušnosti nebo národnosti nezáleží. Hloučky opilých husarů se potácejí mezi pěšáky, grenadýří a dragouni se misí se zákopníky a kyrysníky. Valoni zpívají, tancují, a na každém kroku se to hemží furiantskými chasníky a krajánky, zvědavě se tu potulují sedláci i výměnkáři a samozřejmě nejdrzeji ze všech si počínají kluci.

Mara s oběma chlapci se ubírají do kostela a v něm zamíří rovnou do sakristie. Snaží se chrámem projít co nejrychleji. Nejraději by si zacpali uši i nos, aby neslyšeli naříkání raněných a nemuseli vdechovat zápach sedlé krve a karbolky. Kubík si přitom vzpomene na své působení v Praze U milosrdných. Pomyslí si, jak tam úzkostlivě dbali na čistotu. Zato ale zdejší chlad je milosrdnější.

Špitálního ovzduší se nezbaví ani v sakristii. Všechno jako by zde prolnulo zaschlou krví. Vincík umdleně otevře okno.

„Zas někoho vynášejí.“ ohlásí bez vzrušení.

Kubík vyčerpaně klesne na kavalec. „To už je k zbláznění,“ zasténá zmučeně.

Mara chlácholivé přisedne, ale než může promluvit, vpadne dovnitř doktor. Bez kabátu, s vyhrnutými rukávy, s krvavýma rukama, s vlasy potem zplihlými. Nepřátelsky zabručí a krátce trhne ramenem směrem ke dveřím.

„Za hodinu pošlu do Prahy sanitní vůz ještě pro jednoho doktora a pro léky. Je-li vám libo, můžete se s ním svézt.“ Do hrníčku si nalije kořalku, jediným douškem ji vypije a beze slova se obrátí k odchodu. Mara mu zastoupí cestu:

„Nechcete, příteli, už nechal konečně toho mračení? Děláte z toho zbytečnou tragédii, že chlapci odešli bez vašeho dovolení.“

Doktor si ho podezřívavě změří kalnýma očima. Pojednou se ušklíbne a prudce dolije do hrnku zbytek kořalky.

„Zavdej si taky, belzebube!“ vybídne ho hlučně a usmířeně dodá: „Musím vám dát do vozu taký kousek žvance.“

Mara radostně zamžourá na své svěřence, a když vyprovodí felčara ze dveří, obrátí se k nim se zářícími zraky. „Kubíku, Vincíku, pořád jste mi nevěřili, jedeme domů, co tomu říkáte?“

Zatímco Vincík netečně dloube nehtem do stolu, Kubík se mdle pousměje. Mara jim nevěnuje pozornost. Bezmyšlenkovitě se zastaví u okna.

„Zítra nebudeme věřit, že se nám to nezdálo.“ Teprve nyní si uvědomí, že nikdo neodpovídá, a překvapeně na ně pohlédne.

„Copak, vy nemáte radost?“

Vincík sebou trhne, jako by se probudil ze sna. „Připadá mi, že to není ani možné,“ řekne nejistě. „Je to už tak dávno, co jsem odešel z domova.“

Kubík si výmluvně povzdychne.

Mara nakloní hlavu a poslouchá. „Zdálo se mi, že doktorův vůz už je tady,“ podotkne. Přirozeně že nic neslyší, ve zdejším hluku je to téměř vyloučeno, ale chce za každou cenu odvést chlapce od jejich tesklivých myšlenek.

Konečně se ohlašovaný vůz objeví. Do sakristie pro ně přijde jeho vozka. Od vidění ho všichni tři znají, Je to vytáhlý chlapík s trudnomyslnou tváří a s filozofickou povahou.

Vozík je jakýsi svérázný kříženec mezi handlířským valníkem a panskou čtyřkolkou. V podstatě je to podlouhlá, otevřená, čtyřhranná bedna, vpředu s úzkým prkýnkem přes bočnice pro vozku. Na prkénku je pro pohodlí položen pytel se slámou nebo se senem a obdobné pytle pro cestující leží uvnitř bedny. Táhne jej svižná kobylka s měděnými skvrnami na zádech.

Vozka se přesvědčí, že nic nebráni v jízdě, a slavnostně trhne opratěmi.

„Hyjéé!“

Tu se vpředu postaví před kobylku jakási postava ve vojenském, s vyrudlým rozepjatým límcem.

„Halt!“ houkne zvysoka a beze spěchu dojde k Marovi. „Máš jít k maršálovi, ale šup, šup,“ řekne ledabyle a hřbetem ruky si přejede přes ústa.

Teprve nyní ho Mara pozná. Ovšem, je to jeden z Daunových poslů. Slunce a prach ho změnily takřka k nepoznání.

„K maršálovi?“ ujišťuje se nedůvěřivě. „Co mi chce? Vždyť už je přece po bitvě!“

Posel sáhne do kapsy pro tabák, ale vzápětí vytáhne prázdnou ruku a. netrpělivě se začne šacovat.

„Kruci,“ kleje chraplavě, „zas jsem ho někde vytrousil.“ Podívá se na Maru a uštěpačně prohlásí: „Nemůžeš si, člověče, přece odjet jako baron. Vojančina není buben, aby se odložil, kdy se zachce.“

Mara se s povzdechem obrátí k chlapcům.

„Nic naplat, budete muset jet, braši, sami.“

„Počkáme na vás,“ navrhuje Vincík.

„Radši ne,“ rozhoduje Mara po krátkém rozmýšlení. „Jeďte napřed, snad vás dohoním.“

Kubík se na něho úpěnlivě zadívá. „Toníku, pojeďte s námi.“

Mara omluvně pokrčí rameny. „Sám vidíte, že to nejde. Nebojte se,“ dodává honem, když vidí, jak se začíná Kubík mračit, „jak budu hotov, určitě za vámi přijedu.“

„Ale k nám taky snad zajdete,“ ozve se pouraženě Vincík.

„To víš, spolehni se.“ Trochu překotně kývne na posla.

„Půjdem, ne!“

Vozka, který po celou dobu trpělivě čekal, znovu zdvihne opratě.

„Hyjéé!“

Kobylka rozvážně nechá projít proud lidí před sebou a potom se teprve opře do postrojů. Vincík se ohlíží za Marou, ale ten i s poslem už splynul s davem. Podívá se na Kubíka, který s rukama v klíně hledí sklíčeně do dálky. Odvrátí od něho oči a dá se do řeči s vozkou.

Kubík přitáhne kolena k tělu, obejme je rukama a položí na kolena bradu. Občas, když naskočí kolo přes kámen, cvaknou mu o sebe zuby, ale to mu nevadl. Přemýšlí, co už všechno zažil, a hlavně, jak bude doma, doma… Vtom se povoz zakymácí, vjíždějí na císařskou silnici. Rychle se musí chytit dna vozu, aby neztratil rovnováhu. Mimoděk se podívá ke kozlíku. Víncík s vozkou jsou zabráni v živý rozhovor. Trochu jim závidí, že dokáží být tak bezstarostní. Připadá si směšně nepatrný, zato všechno okolo je až nezměrně obrovité a stromy na kraji silnice i pole za nimi, jako by byly nesmírně daleko.

Jejich vůz se zprvu zařadí za baterii císařské artilerie, která je před nimi. Brzy ji předjedou a kobylka se cupitavě rozběhne. Všichni tři se udiveně rozhlédnou, co způsobila válečná řež. Několikrát minou hluboké jámy po šrapnelech, dokonce jednou je taková jáma přímo na silnici. Ze stromů, které v těch místech vroubí silnici, zbývali jen pahýly. Podivné, silný kmen kaštanu jako by v půlce přeřízl ostrý nůž nějakého obra. Na polích jsou skupiny vojáků, ale místo palašů a pušek mají lopaty a krumpáče. Když Kubík pozná, co dělají, obrátí hlavu na druhou stranu, ale také tam jsou vojáci. Pootoči hlavu kupředu a strnule se dívá. Spatří kolonu pohřebních vozů, která jede do Kolína. Vyděšeně hledí na vozy, když je míjejí.

Smrt…, samá smrt, zajímá se v duchu.

Často teď předjíždějí selské, kteří na vlastním krku odnášejí postroje nebo ručně odtahují poškozené vojenské povozy, osy s koly nebo koulejí i samotná kola, valí rozbité lafety, šoupají všelijaké zbytky podvozků, prostě všechno, co se ještě nějak dá použít Koňské zdechliny, kterých je všude plno, jsou skoro vesměs bez postrojů. Vesničanům se hodí všechno. Přilby, bajonety, pušky, bambitky, palaše, dokonce i staré podkovy.

Pojednou vozka ukáže na patrové stavení u silnice: „Zlaté slunce.“ Nikdo nic neřekne, ale všichni pozorně zkoumají dům. Tady spal předevčírem „krvavý král“, uvažuje každý z nich po svém.

Pozůstatky bitvy začínají pomalu mizet. Zanedlouho už jen pochodují vojenské trupy a připomínají, že se událo něco mimořádného. Neustále však je provází slavnostní vyzvánění zvonů.

Najednou položí Vincík ruku na loket vozkovi. „Prosím vás, mohl byste mně zastavit?“

Vozka se udiveně podívá a oči se ptají proč.

„Protože odsud je to k nám už jen skok!“

Kubík překvapeně vzhlédne a Vincík ztratí na své jistotě. „Koukej, ať se u nás brzy ukážeš,“ pokusí se o staré siláctví.

„To víš,“ odvětí Kubík nepřesvědčivě.

Vincík ho chvilku starostlivě pozoruje a najednou vyhrkne: „Neměl bych jet radši s tebou?“

„Hlouposti. Táta už na tebe jistě čeká!“

Vincík zamračeně seskočí z vozu.

„Jak chceš. Poslední dobu se tváříš jako věčně nemocný. Co je pryč, je pryč a Rodan…“

Kubík se horečně na Vincíka zadívá. „Na Rodana nemyslím…“

Vincík si olízne špičkou jazyka rty a spěšně se naklání až k němu. „Myslíš, že já ne? Ale říkám si, že na to musím zapomenout. Až přijdu domů…“

„Kdybych alespoň věděl, co je se strýčkem!“ vybuchne Kubík zoufale.

„Tak já půjdu,“ řekne Vincík tiše a sklopí hlavu. „Mockrát děkuju za svezení,“ houkne přes ramena na vozku a podá Kubíkovi ruku. „Sbohem.“

Vozka podřimuje, ale při jeho zvolání se probere a pobídne kobylku. Vzdálenost mezi Vincíkem a Kubíkem se zvětšuje, až se Vincíkova postava stane docela nezřetelnou. Je patrno, že se blíží ku Praze. Od města rachotí muniční a proviantní vozy a každou chvíli se mezi nimi protáhne vojenský kurýr. Vídeňská silnice už dlouho nezažila takový provoz jako dnes. Vozka ani nestačí uhýbat panským kočárům.

„A jéjej,“ postěžuje si najednou.

S nevolí se musí zařadit do nepřehledného proudu selských povozů, trakařů a pěších, kteří táhnou do Prahy. Kvokání, kejhání, bečení i lidské brebentění prozrazuje obchodní cíle tohoto tažení. Venkované z okolí doufají, že ve vyhladovělé Praze dobře prodají. Znenadání se silnice docela ucpe. V protisměru se zvolna pohybují neuspořádané trosky pruské armády, provázené nepříliš početnou císařskou patrolou. Průvod uzavírají dva vozy s raněnými a vysloužilá polní kuchyně. Lidé pohrdavě Burkuše prohlížejí, provázejí peprnými poznámkami a vykládají, co je všude takových zbytků Frickovy armády. Císařští prý je vyprovázejí jen proto, aby se z nich nestaly lupičské roty jako kdysi, za třicetileté války.

„Nevím, nevím, kmocháčkové, jak se takhle dostanete do těch vašich Branibor,“ směje se vozka.

„Možná že i Honza a Otta někde takhle kulhají,“ vzpomene si Kubík na bývalé kamarády a soucitně se dívá za Burkuši.

Konečně se jim podaří předjet selské a objevují se první předměstské vily a letohrádky! Zdá se, že nedávné obléhání je příliš nepostihlo. Zato šance, bašty, střílny a citadely znatelně ukazují, co musely přestát. Když se ukáží známé obrysy a za nimi nástin města, sevřel Kubík zpocenýma rukama pevně postranice:

„Jak už jsem dlouho pryč! Jak se asi vede strýčkovi?“ Ani si neuvědomuje, že neustále si polohlasně opakuje tutéž větu. Touží a zároveň se hrozí být už doma. Také ho trápí špatné svědomí. Co doma řeknou jeho dlouhé nepřítomnosti? Opodál se blíží pohřební průvod a Kubík podléhá představě, že je to strýčkův pohřeb. Dodá si odvahy a úkosem se podívá na truchlící. S úlevou zjišťuje, že nikoho z nich nezná. Konečně se ocitnou pod hradbami a vzápětí projedou Novou branou.

Ulice jsou plné lidí. Na Senovážném trhu vozka zastaví. Podle rozkazu zde má čekat. Kubík se s ním rozloučí. Udělá několik nerozhodných kroků a lidé do něho vrážejí. Neobratně se jim vyhýbá, jako by byl v Praze poprvé. Ostatně, podle jeho obleku ho nejspíš každý považuje za robotnického pacholka.

Pomalu si začíná zvykat na městský ruch a zamíří ke Starému Městu. Všude se mu vtírají následky obléhání. Na ulicích úlomky cihel a kamení, ohořelé trámy domů, domy s rozpukanou, místy spadanou omítkou a místy jejich ohořelé zdi nebo budovy bez střechy. Zvlášť velké dopuštění je u svatého Jindřicha. Střešní klenba se zřítila, okna jsou vysypaná, ve zdech jsou zapíchány dělové koule jako rozinky v koláči.

Kubík se zbytečně nezdržuje. Prodere se davem zevlounů a pospíchá dál k domovu. Nic jiného ho v této chvíli nezajímá. Ani měšťané, kteří lační po klípcích, ani vojáci a inženýři, kteří zkoumají důsledky obléhání. Hovor mu splývá v nesrozumitelné hučení a obírá se jediným slovem: strýček!

Udýchaný se zastaví u starého kamenného domu, nad jehož vchodem jsou vytesány tři korunky. Okna i dveře jsou zavřeny. Kubíkovi se zdá, že dům je šedší než dříve a že mezi svými sousedy stojí s jakousi pochmurností. Zachvěje se úzkosti a vyhlíží nějakého známého, aby nemusel nést tíhu napětí až do konce. Ulicí však procházejí jen cizí lidé. Se strachem se opře do vrat a úzkou mezerou vklouzne do průjezdu. Po celém domě je ticho a barevná sklíčka v okénku potměšile mrkají.

Bezhlavě vyběhne po schodech a prudce rozrazí dveře. Nejdřív spatří tetu. Otevření dveří ji nedokázalo vyrušit. Sklíčeně sedí u stolku, až k nepoznání přepadlá a celá v černém. Prolétne očima po pokoji a v lenošce spatří… Pocítí bouřlivou radost a už se nedovede ovládnout.

„Strýčku! Tetičko!“

Františka sebou prudce trhne, jako by se probouzela ze sna, a lehce vykřikne. Postava v lenošce otevře oči a na lících se jí objeví onen starý, zářivý úsměv. Ovšem, je to Martin, po nemoci vysílený a často podřimující jako právě teď.

Kubík se vrací od jednoho k druhému a pro slzy nemůže mluvit. „Strýčku, strýčku,“ vzlyká. „Ty jsi zdrávi“

„Tváříš se, jako bys to nevěděl,“ usměje se Martin slabě. „Doktor Kytl je muž, který mně dokázal vrátit zdraví. Přišel od tebe!“

Kubík zrozpačití a teta Františka, jako by sebrala bývalou pevnost, se na něho pátravě, dlouze podívá.

„Říkal, že prý o tebe nemusíme mít strach.“ Najednou jí to kolem koutků zacuká a proti její vůli jí obličej změkne.

„Hochu, kde jsi jen byl tak dlouho,“ řekne tiše.

„Všechno vám povím,“ ujišťuje Kubík a s úžasem bledí od trpké rýhy u tetiných úst přes hluboké kruhy pod očima a vrásčité čelo k prošedlým vlasům. „Ale teti,“ zeptá se spěšně, „proč máš černé šaty?“

Teta Františka položí útlé ruce na stůl a stiskne rty.

„Strýc Alfréd padl,“ řekne bezbarvě. Po krátké pomlce, a Jako by sama sebe přesvědčovala, trochu nejistě dodá: „Snad měl mnoho chyb, ale padl jako hrdina!“

„Strýc Alfréd…,“ opakuje Kubík nedůvěřivě a už otevírá pusu, aby řekl po pravdě, jak to bylo, ale najednou si všimne strýčka, který významně mhouří oko, a zmlkne.

„Pojď ke mně,“ vybídne ho Martin, a když Kubík nerozhodně pokročí, uchopí ho za ruku a přitáhne ho k sobě.

„Namouduši, ani bych tě nepoznal,“ prohodí lehce. „Vypadáš jako chlap. Tak povídej, kdes všude byl.“

„Bože můj,“ vzpomene si Františka. „Jistě máš, chlapče, hlad a ke všemu vyhlížíš jako nějaký krajánek. Počkej, já to napravím.“

Strýček poslouchá Kubíkovo vyprávění, a jeho tvář v proudu slunečních paprsků jako by mládla a ozdravovala, a jeho oči nabývají onoho tak milého, jiskřivého a spokojeného vzhledu.

Toho dne v domě U tří korun nešli spát, dokud Kubík dopodrobna nevylíčil své zážitky.

„Byl to holý nesmysl, pustit se v takové době na vandr a bratříčkovat se s kdejakým trhanem a neznabohem,“ prohlásila teta suše, když chlapec domluvil. „My to nemáme vůbec zapotřebí!“

„Nevím sice, co to má společného s námi,“ odvětil klidně Martin, „ale myslím, že pro Kubíkovu budoucnost to bylo velmi užitečné!“

Teta se na něho nechápavě zadívá. „Já ti nerozumím. Až bude Kubik sedět na nějaké faře, spánembohem, ať si těch chudáků všímá, ale teď? Děkuj, hochu, ve dne v noci Hospodinu, že tě ráčil uchránit od všech nástrah!“

„Nech toho!“ okřikl ji chladně Martin. „Já vím,“ pokračoval chvatně, když ho chtěla Františka přerušit, „jen když bude z Kubíka nějaký plebán nebo děkan, potom ať si tropí, co chce. Ale to já nechci, rozumíš, nechci! Chci, aby se z něho stal opravdový člověk…, ale to ty nikdy nepochopíš!“

Františka užasle naslouchala. Ta rozhodnost v hlase, jistota, takhle Martin nikdy nemluvil. Když se vzpamatovala, uraženě se zvedla a beze slova odešla. Kubík se strýčkem se na sebe podívali s tichým porozuměním.

„A máme to za sebou,“ řekl strýček s úsměvem a Kubík radostně přikývl.

Ráno se začali trousit zvědaví sousedé. Kubík musel znovu a znovu vyprávět o svých cestách a hosté se ani nestačili divit. Teta se však po celý den neukázala. Když následujícího dne přišla, s nikým nemluvila.

Nemluvila, ani když se za tři dny objevil Mara, kterého si vůbec nevšímala. Zato Kubík měl z Toníkovy návštěvy velikou radost a se strýčkem si Mara rozuměl znamenitě. Dohodli se s Kubíkem, že společně navštíví starého Řeháka a Vincíka. Strýček okamžitě souhlasil.

Teta se nevraživě mračila, ale výletu nebránila.

„Pověz Vincíkovi, že může s tebou na študie,“ řekl strýček před jejich odjezdem. „Souhlas vrchnosti už jsem pro něho opatřil,“ dodal na nedůvěřivý pohled a významně si poklepal na kapsu „Všechno už mám… a taky mu řekni, že jíst a bydlet bude u nás.“

Kubík nadšeně zavýskl. „To bude výborné! Budeme pořád spolu. Možná že u pana mistra, strýčku, bude také Marek.“

Mara v domě U tří korun přespal a brzy ráno se pustili s Kubíkem na cestu. Jako před několika nedělemi nechali za sebou pražské hradby a vesele vykročili podél toku Botiče. Skoro každičké místečko Kubíkovi něco připomnělo.

Cesta rychle uběhla a záhy je obklopil známý štěkot. Kupodivu, pan mistr i Vincík jako by je čekali. Už zdaleka jim šli naproti a spokojený, rozzářený starý Řehák jim halekal vstříc, až se to rozléhalo po celém okolí. Táta se synem jim přichystali tak slavné uvítání, že by se za ně nemusil stydět ani staroměstský primas. Kubík se však nejprve pídil po Markovi.

„Kdo ví, kde paty brousí,“ hartusil nakvašeně pan mistr. „Od té doby, co se uzdravil, se u nás neukázal.“

Kubík se stále chodil dívat z okna, jestli Marek přece jen nepřijde, ale marně, kramáře se nedočkal. Kdo ví, co se s ním stalo. Možná že s ostatními musel z Čech, císařovna stejně už dávno na židy nevražila.

Jinak se u Řeháků nic nezměnilo. V páně mistrových lících spočívala stará pohoda, Šmatlík trůnil jako vždy na prostředku světnice a za bidlem nestydatě mečela nová koza. Ta a ještě řada dalších věcí byl strýčkův dar. Poslal to do rasovny ještě před Kubíkovým příchodem. Řehákovi měli z kozy ohromnou radost. Kubík ani nestačil odmítat jejich děkování a rozpačitě mával rukama.

Když se Vincík dozvěděl, že může na studie, radostí jen zářil. Hned se s Kubíkem smluvil, že na druhý měsíc přijde do Prahy. Starý Řehák ani nemohl uvěřit, že bude mít syna študentem. Když se začalo stmívat, počal Kubík s Toníkem hovořit o návratu, ale Řehák se synem o tom nechtěli slyšet, a tak se vraceli až ráno.

Mara po nějakých vzdálených příbuzných zdědil u Prahy mlýn a Kubík s Vincíkem chodívali často za ním. Mnohdy je doprovázel i strýček a novopečený pan otec je pokaždé radostně vítal. Pořád jim připomínal víc bodrého chasníka, jak ho znali, než pyšného mlynáře. Ale Mara se opravdu nezměnil. Zůstával prostým a upřímným člověkem a znamenitým přítelem, jakým byl odjakživa. Nikdy nikoho neošidil, a když nepřidal, dozajista neubral.

Do smrti nezbohatl. Říkával, že i tak má pěkné živobytíčko.

Kdykoliv se přátelé sešli, sedávali na pařezu nad splavem. Bylo to místečko k vyprávění jako předurčené. Toť se rozumí, že nikdy nezapomněli na válečná dobrodružství.