Stanislav Šusta

Nebezpečné signály

PROLOG

„Zůstaňte všichni v kupé. Chovejte se klidně, na chodbičku nevycházejte. Zastřelíme každého, kdo se tam bez dovolení objeví. Ne, nemusíte vytahovat peníze. Nestojíme o vaše peníze. Jste naši rukojmí a budeme vás držet ve vlaku tak dlouho, dokud se nedohodneme s policií. Domnívá se totiž, že jsme vyloupili banku v Ostheimu a zastřelili při tom nějaké lidi. Chceme, aby změnila názor a aby nám poskytla letadlo, které by nás dopravilo do severní Afriky.“

Muž, který takto oslovil šest vyděšených cestujících v kupé vláčku na trati z Ostheimu do Parchimu, byl znám v polovině západní Evropy jako Krásný Rudi. Byl to zločinec, který prošel gangsterskou školou ve Spojených státech, v organizaci založené známým Vito Genovesem. Procházel teď pěti vagónky vláčku a seznamoval cestující se situací. Mnozí z nich znali jeho tvář z novin a časopisů. Často četli o jeho odvážných loupežích. Věděli ale, že přepadů a lupičských akcí se nikdy neúčastní osobně. Soustředil kolem sebe tlupu mezinárodních dobrodruhů a vládl jim prostřednictvím nastrčených osob. Počínal si vždycky tak opatrně, že policie nemohla proti němu najít potřebné důkazy, jeho úhlavní nepřítel, ostheimský komisař Steffel, se namáhal už několik let, aby Rudiho poslal za mříže, ale jeho pečlivě připravené akce vyznívaly naprázdno.

Tentokrát se muselo stát něco mimořádného. Krásný Rudi se objevil na scéně osobně, se samopalem v ruce. Na chodbičce vagónu se tísnili další členové jeho bandy. Cestujícím se zdálo, že pouze Krásný Rudi zachovává klid. Ti ostatní byli vyděšení, tváře lesklé potem, ruce roztřesené. Šla z nich ještě větší hrůza než z náčelníka. Každému logicky uvažujícímu člověku bylo jasné, že tihle znervóznělí gangsteři jsou schopni jakéhokoli násilí. Mají strach a nervy podrážděně do krajnosti. Stačí neopatrný pohyb, nerozvážné gesto a začnou střílet.

„Pokud někdo z vás má u sebe zbraň, ať ji opatrně uchopí za hlaveň a hodí ji na zem. Pomalu, jenom pomalu… nebo začnu střílet. Nestojíme o masakr, ale necouvneme před ničím.“

Šest párů očí hledělo ustrašeně na tvář mluvčího. Nikdo se ani nepohnul. Krásný Rudi proto spokojeně přikývl a zavřel kupé. Pak otevřel dveře sousedního kupé, aby znovu spustil svůj proslov na téma. „Chovejte se klidně…“ atd.

Přepadení ostheimské banky a po něm následující přepadení vlaku bandou Krásného Rudiho se okamžitě dostalo do zpravodajských relaci rozhlasu a televize a téhož večera čtenáři večerních novin v Německé spolkové republice mohli sledovat podrobné zpravodajství na první straně svých listů. I když v západní Evropě jsou na zločinecké kousky zvyklí, od vážnost bandy Krásného Rudiho byla mimořádná. Gangsteři se doposud neodvážili tak riskantního kousku. Proč se ale tímto zločinem zabýváme my?

KAPITOLA I.

Byl to prostě smolný den, od samého rána.

Karel Materna otevřel jedno oko a podivil se, proč koberec visi na stropě a proč lampa tak podivně stojí na podlaze. Teprve když otevřel i druhé oko, uvědomil si, že koberec i lampa jsou tam, kde mají být a kde je večer zanechal, zato on že leží prapodivně pokroucen na posteli a hlava mu visí z pelesti dolů.

Hodiny! Blesklo mu hlavou. Převrhl lampičku, shodil na zeni knihy, připravené na nočním stolku, až jednoho večera nebude unaven a dá se do čtení, a nakonec nalezl budík. Podíval se na hodiny a ulevilo se mu: ručičky se zastavily a ukazovaly tři čtvrti na osm – večer. Ještě štěstí, že mám budík v hlavě a že se pravidelně probouzím v šest, v zimě v létě, děj se co děj, pomyslel si Karel. Přiložil ucho k zadní stěně budíku a zhrozil se: budík šel, bylo tudíž tři čtvrti na osm ráno. Pracovní doba mu začínala v sedm. I kdyby ho nějaký kouzelný duch džin přenesl i s postelí do zkušebny motoru v ústavu, kde mel od dnešního rána být, přišed by o tři čtvrt hodiny později. Žádné kouzlo se však nedostavilo. Ústav byl v Libni a Karel Materna bydlel na Vyšehradě. Je to pěkný kousek cesty, zejména v ranní dopravní špičce.

Nekonečné bylo Karlovo ranní utrpení… Na zubní kartáček omylem vymačkal pěnu na holení… vyvařil vodu v čajníku… baterie jeho žigulíka byla beznadějně vybitá, a motor ne a ne naskočit… všechny automobily Prahy a Středočeského kraje se shromáždily na trase Vyšehrad – Libeň, všechny semafory na křižovatkách ukazovaly výhradně červenou. Na půdě ústavu utrpení neskončilo. Hned ve vstupní hale potkal svého šéfa, inženýra Dročkáře.

Zastavil se, vyhrnul si levý rukáv a pečlivě zkoumal ciferník hodinek. Hleděl na něj velmi dlouho. Pak opatrně zasunul levou ruku do kapsy, pravičkou zamnul přemýšlivě bradu a prohlédl si Karla od hlavy až k patě. Potom řekl:

„Jak jste to obutý? Máte každou botu jinou!“

Karel, který si stále nemohl zvyknout, že už dávno není kluk, ale dospělý muž, technik a vědec, zabreptal něco rozpačitého, a když inženýr Dročkář výhružně opakoval svou otázku, odpověděl:

„Bolí mě noha.“

„Asi proto jste přišel o dvě hodiny později do práce, právě v den, kdy máme provést ověřovací pokus?“ pokračoval vyčítavě šéf výzkumného oddělení.

„Ano… špatně se mi chodí.“

Zkusmo udělal několik kroků, aby inženýra Dročkáře přesvědčil. Podařilo se mu zapajdat ukázkově.

Ověřovací pokus… blesklo mu v hlavě. Potřásl jí prudce v naději, že to vše jsou zbytky zlého snu, ale nebyl to sen.

Do nešťastného vláčku nás přivedl zájem o někoho jiného, než je Krásný Rudi a jeho společnici.

Ten člověk se jmenuje Karel Materna, je to československý statni občan, inženýr elektrotechnik a pracuje ve výzkumném ústavu. Je mu osmačtyřicet let, ale vypadá o deset let mladší. Jeho život plynul tak klidně, jak jen může plynout život vědeckého pracovníka, zakousnutého do své práce tak důkladně, že nenašel čas, aby se oženil a založil rodinu.

V posledních pětadvaceti letech zažil jen jednu dramatickou příhodu, když ho totiž o dovolené v Kašperských horách (bylo to za mimořádně deštivého léta v třiašedesátém) velká voda vyplavila i se stanem.

Jak se tento klidný člověk dostal do vlaku a před ústi automatických zbraní? Byla to náhoda? Řízeni osudu, nebo v tom byl nějaký záměr?

Pokud je někdo zvědavý, nezbývá mu, než aby se seznámil s celým příběhem pěkně od začátku a vrátil se o nějakou dobu nazpět. Tehdy inženýr Materna neměl nejmenší tušení, že se do ostheimské lokálky dostane, a dokonce ani nevěděl, že nějaký Ostheimn existuje.

Pokus měl ověřit správnost Karlova řešení nového typu elektromotoru pro sací bagry. Měl to být motor vysoce výkonný a přitom úsporný, dokonale odolný proti vlhku a nečistotám. Pokud se pokus podaří, nové motory budou představovat technickou špičku a vzor pro všechny výrobce podobných zařízení ve světe.

Dvě hodiny čekal motor na svého konstruktéra. Mechanici ho připoutali svorníky k ocelovému loži. Lesklým hřídelem byl připojen ke složitému zařízení, které automaticky zaznamenávalo výkon motoru a všechny procesy, které v něm probíhají.

Karel by se chtěl osobně motoru omluvit, ten však byl ve zvláštní komoře, oddělené od řídícího stanoviště pevnou zdí. Mohl se na něj dívat jenom okénkem z tlustého pancéřového skla.

Na stanovišti už byli všichni tři technici. Jarda šálek od silnoproudařů, Irena Filipová, odpovědná za metodiku pokusu, a Láďa Podlešák, mechanik a všeuměl. Neměl jenom zvláštní kvalifikaci, ale v ústavu byl nezbytný jako „odvraceč nenadálých katastrof“. Dovedl na sta honů vycítit, že se děje něco neblahého a že pokus skončí špatně. A co víc – dovedl špatnému konci zabránit.

Ale protože dnešek byl Karlův špatný den, brzy se mělo ukázat, že někdy Podlešákův instinkt prostě spí. Ta chvíle měla právě přijít.

„Když jsme tady všichni,“ řekl Dročkář nepříjemně, „můžeme začít. Doufám, že už nikoho nezačne nic bolet a nikam nepůjde a nikde se nebude zdržovat…“

„Tak začneme,“ navrhl Karel horlivě. Teprve pak si uvědomil, že Dročkáře urazil. „Nebo snad nezačneme?“

Dročkář bolestně stiskl rty a mávl rukou.

Irena Filipová otočila vypínačem.

Ručičky měřicích přístrojů se pohnuly.

Karel napjatě pozoroval přístroje, zapomněl na Dročkáře a na strastiplné putování do práce. Prožíval vše se svým motorem, jako kdyby byl součástí jeho vlastní bytosti. I když věděl, že je to zbytečné, čas od času se na motor podíval pancéřovým oknem, a protože byl v hloubi duše navzdory svému věku kluk, občas zašeptal:

„Drž se…“

Irena Filipová to snad slyšela, protože v jednu chvíli se otočila a řekla:

„Drží se, báječně se drží!“

„Ještě deset minut a pak tomu začnu věřit,“ podotkl Dročkář. Zapomněl jsi vztyčit ukazovák, pomyslel si Karel. Dročkář měl ve zvyku varovat před „neuváženými pokusy“ a „nezralými novotami“. Svá varování pronášel s typickým gestem: levou ruku v kapse, pravička ohnutá do pravého úhlu svírala s tělem devadesát stupňů.

A na konci trčel varovný ukazovák, jako rákoska.

„Pomalu abyste začal.“ podotkla Irena kousavě. „Do konce pokusu zbývají dvě minuty.“

„Hm… hm…,“ zabručel Dročkář. Podlešák se najednou předklonil a vpil se očima do číselníku teploměru.

„Copak?“

„Nějak… zastavte to! Rychle, zastavte to!“

Teď to viděl i Karel pancéřovým okénkem.

Ocelová hřídel se chvěla a z motoru se začalo kouřit. Irena vypnula proud, ale už bylo pozdě. I přes silnou zeď uslyšeli výbuch. Ze žlutého motoru vytryskly blesky. Motor zčernal, roztřásl se a utrhl svorníky. Dročkář sebou plácl na zem jak široký tak dlouhý a zakryl si hlavu oběma rukama. Irena si zakryla dlaněmi oči a Podlešák si ucpal uši. Jarda Šálek si vrazil klouby pravičky do úst a silně je skousl. Jen Karel neudělal nic. Vstal a užasle se díval na pekelný rej, který se odehrával v bezpečnostní komoře.

Motor se točil tak vysokými obrátkami, že ještě několik nekonečných vteřin v něm byla ukryta ohromná energie. Když se utrhl z podloží, síla se vybíjela na přístrojích, na zařízení komory. Několikrát udeřil do zdi, až praskla. Teprve později Karla napadlo, co by se asi stalo, kdyby motor praštil do pancéřového skla. Jeho síla byla značná, sklo by jistě zadrželo létající úlomky a střepiny, ale zadrželo by celý elektromotor, kdyby do něho udeřil rychlostí dělostřeleckého granátu?

„Myslím, že pokus se jaksi nevyvedl na sto procent,“ podotkl Karel rozpačitě.

Dročkář se namáhavě sbíral ze země a výhrůžné koulel očima. Však on najde viníky a dohře si to s nimi vyřídí!

Jarda Šálek otevřel závěr pancéřových dveří a vnikl do komory. Vzápětí se hlavy čtyř techniků sklonily nad troskami motoru. Dročkář stál ve dveřích opatrně, napůl ukryt za ocelovou zárubní, aby měl čas uskočit, kdyby náhodou…

„Vypadá to, že se zadřelo ložisko!“ hlásil Podlešák. „Víte, které ložisko? To jednořadé, válečkové, které jsme chtěli nahradit dvouřadým, a vy jste řekl, že jednořadé bude stačit, že dvouřadé je moc drahé, a odmítl jste podepsat požadavek, a ještě jste k tomu řekl…“

„Ložisko!“ vyštěkl Dročkář. „No ovšem, ložisko! To by se vám hodilo, svádět vlastní neúspěch na moje ložisko! Svoláme komisi a ta posoudí, kde je příčina tak katastrofálního neúspěchu…“

„Motor zatím vydržel patnáctinásobné přetížení déle než jakýkoli jiný typ,“ ozval se Franta. Ale Dročkář ho neposlouchal a opakoval:

„Katastrofální neúspěch! Katastrofální!“

Odpoledne se Karel vracel domů rozmrzele. Svolával hromy a blesky na Dročkářovu hlavu a lál sám sobě, že raději nezůstal doma, když přece bylo od rána jasné, že dnešek se mu nevyvede. Jakmile den špatně začne, nemůže dobře pokračovat a skončit, to je přece jasné.

Jak skončí tento den? Do půlnoci zbývá ještě sedm hodin. Nesmím už nic dělat, lehnu si do postele a budu si číst detektivku, rozhodl se Karel. Určitě nesmím nic dělat.

Zajedu za Láďou Kosinou, rozhodl se pak.

Kdo Karla dobře znal, mohl už dopředu uhodnout, že ve zlé chvilce zajede za Láďou Kosinou. Ti dva byli nerozluční kamarádi už dávno před lety, kdy se v Košířích proháněli po stráních, tehdy ještě nezastavěných.

A přece měli oba rozdílné povahy: Karel byl kluk jak vítr, rozpustilý, divoký, odvážný. Láďa byl mlčenlivý, přemýšlivý, opatrný chlapec, byla to snad ironie osudu, že divoký Karel si vybral usedlé povolání technika a vědeckého pracovníka, zatímco Láďova životní cesta byla zdánlivě dobrodružnější, dramatičtější. Pracoval v kontrarozvědce.

Karel se té ironii osudu často smál.

„Já, se svou povahou, bych u vás vydržel nanejvýš nějaký týden a pak bystě několik let napravovali, co bych pokazil svou zbrklostí,“ říkával.

Láďa nikdy o své práci nemluvil. Rozvědčík musí umět držet jazyk za zuby i ve společnosti nejbližšího přítele. Ale někdy se rozpovídal o starých případech, o kterých třeba jen slyšel od spolupracovníků, a Karel vždycky žasl, kolik trpělivosti a mravenčí pečlivosti je třeba vynaložit v této práci, o které si široká veřejnost utvořila falešné představy z dobrodružných knížek a filmů.

„Práce s elektromotory je větší dobrodružství než nějaký hon na agenta,“ tvrdil Láďa a měl asi pravdu.

Snad právě proto, že měli letoru tak rozdílnou, přátelství obou mužů přetrvalo roky, a právě proto se vyhledávali, když jim bylo nejhůře.

Karel tedy odjel za Láďou a zanedlouho stál před malým domkem, kde Láďa od dětství bydlel. Jak se dalo čekat, nebyl doma.

Proč jsem sem jezdil, nadával Karel v duchu. Ano, pojedu domů a zalezu do postele…

Je to smůlovitý clen!

Protože to byl opravdu smůlovitý den, Karel nemohl splnit ani toto předsevzetí.

Láďa totiž nebyl doma jen proto, že čekal na Karla v jeho vlastním bytě.

Seděl ve svém osobním křesle – jako Karlův nejbližší přítel měl vyhrazené křeslo potažené lesklou kůží – a mračil se jako čert.

„To je sakramentský den,“ poznamenal Láďa.

„Horší.“

„Už ráno se mi přetrhla tkanička. Tím to začalo a neskončilo,“ řekl Láďa.

„Já jsem zaspal a obul jsem si na jednu nohu sandál a na druhou polobotku.“

„Já jsem si zabouchl do auta klíče a musel jsem vypáčit okénko smetákem.“

„Pokus se nepodařil kvůli jednomu ložisku za padesát korun. Nepodařil se… jak se na to dívám já, podařil se báječně, ale vykládej to Dročkářovi! To on nedovolil, abych objednal pořádné ložisko!“

„Co mám říkat já? Náčelník mě zavolal a povídá: ‚To, co jste předvedl, soudruhu Kosino, to je flagrantní případ akcentované neschopnosti.‘ Náčelník totiž rád používá cizí slova. Akcentovaná neschopnost! Měl jsem prostě smůlu a nevyšlo to. Když se kuchařce spálí palačinka, hodí ji psovi. Když rozvědčík něco zkaňká, musí slyšet řeči o flagrantní neschopnosti“

„O akcentované neschopnosti.“ opravil ho Karel.

Karel se nevyptával. Nikdy se nevyptával, protože věděl, že by to Láďovi nebylo milé. Tentokrát však přítel spustil sám.

„Je to pořád dokolečka. Pašeráci! Pořád ti pašeráci!“

„Myslel jsem, že pašeráky chytají celníci,“ řekl Karel.

„No ovšem. Ti je chytají, ale jenom malé ryby. Dvojité dno kufru, zlaté hodinky v budíku a takové věci Když jde o větší věcí, hodí to na krk nám. Celkem právem, protože často jde o závažné zločiny, o pašování drog a tak. Nebo lidí.“

Karel přikývl. Věděl, o co běží. Na Západě v posledních letech vyrostlo mnoho tajných agentur, které se specializují na tajné převádění lidí přes hranice. Často při tom zneužívají dopravní prostředky mezinárodního obchodního styku. Není to dávno, kdy v novinách proběhla zpráva, že orgány Německé demokratické republiky odhalily síť agentů, kteří pašovali lidi ve speciálně upravených kamiónech.

„Kamióny?“ zeptal se Karel nevinně a Láďa přikývl.

„Zase kamióny. Našim pohraničníkům se často podaří dobrý úlovek – ale oni si stále nedají pokoj. Výdělky banditu jsou vysoké a ti hlavní strůjci toho všeho žijí v bezpečí. Šéfové band nikdy neriskují cestu s kamiónem. Kdepak, ti jenom dávají rozkazy a inkasují peníze. My obyčejně zadržíme jen pěšáky, vykonavatele rozkazů. Obyčejně ani nezapírají, ale o svých šéfech většinou moc nemluví. Vědí, že se jim to vyplatí. Odsedí si u nás nějaký ten rok a po návratu dostanou od bandy pěkný bakšiš. Kdyby promluvili, riskují život svůj i vlastní rodiny. To je neúprosný zákon těch lidí.“

Karel pozorně naslouchal. Jeho vlastní starosti ustupovaly do pozadí.

„Dostal jsem nápad, jak nastražit past na jednoho takového šéfa. Nu, nevyšlo to. Proto mě ale náčelník nemusel seřvat jako malého kluka! Flagrantní neschopnost, tak to řekl!“

„Akcentovaná neschopnost,“ opravil ho Karel už podruhé.

„Stejně jsem ale přesvědčený, že mám pravdu.“

V tu chvíli Karel zpozorněl. Láďa mluvil víc, než míval ve zvyku. Kam míří, co zamýšlí?

Láďa otevřel černou aktovku a vytáhl svazek lesklých fotografu.

Na všech snímcích byl zachycen veliký nákladní vůz s plachtou. Na bočnici byl velký nápis T. Oswald, PARCHIM.

„Copak to je?“

„Mám podezření, které se téměř rovná jistotě, že pan Oswald je majitel jedné takové pašerácké firmy. Je to ale jenom podezření.“

„Odkud ty fotky jsou? Pořídil je nějaký náš rozvědčík?“

„Kdepak, ty jsem dělal já na jednom parkovišti v Motole. Pan Oswald posílá často několik kamiónů přes naši republiku. Zajišťuje kyvadlovou dopravu ze Skandinávie na Blízký východ. Dopravuje nějaké ryby a kůže. Vozy projíždějí naší republikou za plombované, jako vždycky, když jde o pouhý tranzit.“

„Ty si myslíš, že něco provádějí?“

„Myslím.“

„Tak proč auto nezadržíte a neprohledáte?“

„To by navrhl náčelník. Ale já nechci! Vyplašili bychom panu Oswalda. Zmizel by a za nějakou dobu by se vynořil jinde, pod jinou firmou a podnikal by dál své špinavé obchody. Chtěl bych tentokrát dostat rovnou toho Oswalda.“

„Láďo, nemluvíš víc, než je třeba? Nikdy jsi nic takového nedělal,“ upozornil ho Karel opatrně. Měl strach, že Láďa je v povídavé náladě a že by mohl už zítra své řečnosti litovat. „Já dovedu mlčet, neboj. Nikomu o naší rozmluvě nepovím. Ale přece jenom bys neměl.“

„Já vím,“ vybuchl Láďa. „Ale pro takové řeči jsem za tebou nepřišel. Na to tě nepotřebuji!. Opatrný dovedu být sám dost a dost.“

„To dovedeš,“ řekl Karel suše. „To je dobře, protože bez tvé opatrnosti by nás vlčák Kazan pokousal nejmíň dvacetkrát. Pamatuješ na tu velkou jabloň, která stála…“

„Pamatuju, ale o tu teď nejde. Nechci si s tebou povídat o jabloni. Potřebuji sebrat odvahu… k nerozvážnosti. Chtěl bych od tebe pochytit trochu tvé ztřeštěnosti. Já nedovedu být takový, jako jsi ty, bláznivě odvážný, vzteklý, prchlivý. Všechno si rozmyslím desetkrát, stokrát… a někdy je to chyba. Analyzoval jsem svůj poslední neúspěch a dospěl jsem k závěru, že jsem pohořel právě na své opatrnosti. Ne, nemohu ti říct přesně, jak to bylo, ale můžeš mi věřit. Kdybych měl tvou povahu, možná že by to dopadlo dobře.“

„Nebo ještě hůř.“

„Ba ne, jsem si jist, že jsem postupoval rozvážně, že jsem promyslel všechny varianty… ale oni také postupovali rozvážně a promysleli všechny varianty. Navíc jim pomohla náhoda. Byl jsem moc pomalý, rozumíš? Měli čas čekat na náhodu, na pomocnou ruku osudu. Ty, na mém místě, bys na to šel docela jinak. Několik nečekaných úderů a celá stavba by se jim zřítila na hlavu.“

„Buď rád, že nemáš mou povahu. Protože by se to asi zřítilo i na tvou hlavu.. To se obyčejně stává takovým, jako jsem já.“

Čajník na sporáku začal táhle hvízdat.

„Chceš silný jako obvykle?“ zeptal se Karel.

Láďa mlčky přikývl.

„Karle, chtěl bys mi s tou věci pomoct?“

Karel se překvapeně otočil, a pak zařval a pustil čajník na zem: vylil si vroucí vodu na nohu.

Nadával a kapal si na opařené místo citrón.

„Vidíš, takový jsem já. Stačilo, abys tu hloupost jenom vyslovit, a už jsem měl malér na krku.“

„Na noze,“ opravil ho tentokrát Láďa. „jsi nezodpovědný blázen a náčelník měl pravdu, když ti vynadal za tvou flagrantní neschopnost.“

„Akcentovanou neschopnost,“ opravil ho znovu Láďa. „Tak se nezlob! Já už přesně vím, co udělám.“

„Dělej si, co chceš, ale mě do toho netahej,“ vrčel Karel. „Pokazil bych všechno, na co bych sáhl. A za to by ti náčelník jenom nevynadal.“

KAPITOLA II.

Ne nadarmo se říká, že nu se nejí tak horké, jak se to uvaří. Pracovní starosti, které se prvního dne Karlovi zdály zdrcující a nepřekonatelné, se časem vůčihledně zmenšovaly, řidly, ztrácely na váze a na významu, i ti pracovnici ústavu, kteří zprvu vkládali do věci více vášní a citů než rozumu, se postupně uklidnili a dospěli k názoru, že i takový nezdařeny pokus má svou cenu a každý úspěch je vždy vyvážen často i desítkami nezdarů. Uplynulo osm dní.

Karel právě připravoval nový pokus se svým elektromotorem, když mu zavolal do pracovny Láďa.

„Máme malou stopu,“ ozval se. „Musíš nám pomoct. Znáš vinárnu Pod starou lucernou?“

„Nechodím do vináren.“

„Aha. Tak poslouchej: na Starém Městě otevřeli předloni novou specialitu. Je to starožitnický krám, spojený s denní vinárnou. Pořádají se tam také výstavy grafiky a uměleckého řemesla. Má to tam vypadat jako ve středověkém krámku, rozumíš?“

„Dobře, Láďo,“ skočil mu do řeči Karel. „Večer se za tebou zastavím a povíme si o tom víc.“

Proč tak najednou změnil názor, proč Láďův návrh rovnou neodmítl?

Především proto, že opařená noha se zahojila a už ne bolela. A také proto, že se v něm už několik dní ozýval nepokoj. Právě ten divoký košířský kluk, který v něm zbyl ještě po mnoha letech, se náruživě zajímal o Láďovu práci a plných osm dní tajně vyčítal dospělému Karlu Maternovi, že Láďovu nabídku odmítl.

Jako by v Karlovi byli najednou dva Karlové Maternové; odvážný kluk a usedlý inženýr, vědec, odpovědný a rozvážný…

Láďa je dost rozvážný a jistě tu nabídku nedal zbrkle, bez úvahy, namítal odvážný kluk. Proč mu nepodat pomocnou ruku? Koneckonců, není to pomoc kamarádovi z dětských let, ale i ostatním. Komu jinému škodí páni Oswaldové než nám všem?

Tím mne neoklameš, odpovídal usedlý inženýr. Společnost na to má zkušené a školené odborníky. Nepotřebuje, aby nějací amatéři neobratně strkali do věcí nos.

Takhle nelze uvažovat, zlobil se ten první, klukovský Karel Materna Kolik nebezpečných zločinců Bezpečnost zadržela jen díky pomoci občanů.

Osm dni trval tento spor a nevyhrála ani jedna, ani druhá strana Odpor rozvážného Karla Materny však zvolna slábl, a když teď Láďa zatelefonoval, zmizel docela.

Karel si uvědomil, že Láďa s tím počítal zcela najisto. Má mě celého prokouknutého… dal mi čas, abych se smažil ve vlastní šťávě, a pak mi zavolal jakoby nic!

Večer se Láďa s Karlem domluvil na všech podrobnostech. Poslední odpor rozvážného vědce se rozplynul v okamžiku, když se Karel dozvěděl, že Láďův nadřízený s jeho spoluprací souhlasí.

„Do toho krámku chodí pravidelně jeden ze šoféru… Má asi zájem o starožitnosti. Obchází jedno starožitnictví za druhým, někdy něco koupí, jindy se jen tak dívá. Ke Staré lucerně chodí nejraději. Tam se s ním seznámíš a možná, že se od něj o Oswaldovi něco dozvíme!“

Jen taktak dostal ve vinárně stoleček. Objednal si černou kávu u pozoroval zařízení podniku.

Byla to vinárna speciálně pro cizince. V části, v níž měli obchod, měli ve vitrínách vystaven starožitnický brak, staré hmoždíře, kolovraty, malované truhly pochybného vzhledu, vyřezávané andělíčky, porcelánové ovčáky střežící porcelánové ovce a další podobné poklady.

Ve vinárně to zvučelo jako v úle, ale ať se Karel namáhal sebevíc, české slovo nezaslechl.

Karel si představoval, jak Láďa sedí v úřadovně jako na trní a čeká, co se ze schůzky vyvine. Dovedl si představit jeho netrpělivé luskání prsty, což měl někdy v takových okamžicích ve zvyku, a škodolibě se tomu uškliboval.

Nedělo se totiž vůbec nic. Oswaldův šofér byl sice patrně v Praze, ale Karel, který zkoumavě prohlížel všechny příchozí a zkoumal, zda se na ně hodí popis, který mu Láďa dal, musel přiznat, že se dosud na nikoho nehodí. V duchu si proto znovu již poněkolikáté Karel opakoval: „Gaston.“

Fontaine, Francouz, šestatřicet let, metr osmasedmdesát centimetrů vysoký, štíhlý, černovlasý, francouzsky nosatý chlapík. Podle nosu ho prý Karel pozná okamžitě: Fontaine má nos jako pták tukan.

Karlovu pozornost vzbudil jiný muž.

Byla to podivná postava zahalená do dlouhého koženého kabátu. Přes límec padal vodopád černých vousů. Tmavé oči blyštěly pod okrajem promaštěného klobouku. V podpaží svíral veliký balík. Ostražitě se rozhlédl, jediné volné místo bylo u Karlova stolu. Po jistém zaváhání vousáč zamířil rovnou sem.

„Je zde volno?“ otázal se hlasem tak hlubokým, že se zdálo, že mluví ze sudu, hovořil německy.

„Prosím,“ řekl Karel lhostejně, také německy. Čert vem Fontaina, ten vousáč je zajímavější než nějaký potrhlý francouzský šofér!

Muž si sedl a balík uložil opatrně k noze stolu. Zadíval se Karlovi rovnou do očí.

„Vy jste jistě velký znalec starožitností, pane.“

„Přednáším o starožitnostech,“ odpověděl Karel s vážnou tváří a v duchu čekal, co se z téhle konverzace vyvine.

„Skutečně? Pak byste mi mohl poradit,“ řekl vousáč. Karel se zalekl, bál se, zda svým žertem poněkud nepřestřelil. Ale vousáč už zápasil s provázky, jimiž byl balík omotán. Karel vytáhl z kapsy nožík, ale vousáč zavrtěl hlavou.

„Škoda provázku. Uzlík nutno rozvázat.“

Po dlouhém zápasu rozmotal provázek, sňal jednu vrstvu balicího papíru a pod ním se objevila druhá, rovněž omotaná zašmodrchaným provázkem.

Karel se neklidně zavrtěl.

„Budu už muset jít,“ řekl.

„Ještě chvilku strpení a uvidíte věc, jakou jste ještě nikdy neviděl.“

Vousáč motal, ba zamotával, místo aby provázek rozvazoval. Vtom vstoupil Fontaine. Musel to být on. Řekl cosi vrchnímu. Karel zaslechl francouzská slova. Vrchní krčil rameny, rozpačitě ukázal ke Karlovu stolku. Fontaine se podíval na vousáče, také pokrčil rameny, pomalu prošel místností, letmo se podíval na poklady ve vitrínách a potom volným krokem vyšel z vinárny.

„Už to bude, už to bude,“ zahuhlal muž.

Karel chtěl vyběhnout za Francouzem, ale opanoval se Nedocílil by tím ničeho, nanejvýš by vzbudil jeho podezřeni Proklínal vousáče, proklínal sebe: proč podlehl zvědavosti, proč pustil vousáče ke stolu? Věděl ovšem, proč to udělal: vousáč se svým propoceným kloboukem a odřeným kabátem mu byl desetkrát sympatičtější než všichni ti „znalci starožitnosti“, rozsazení u stolku kolem. Ale on se nesmí nechat unést svými pocity. Když mé svůj úkol, musí za ním jít stůj co stůj!

„Už to mám,“ řekl vousáč a rozbalil papír. „To je krása, co?“

V papírech Karel spatřil sošku madony s děťátkem, celou začernalou a rozežranou červotočem.

„To je pěkná socha,“ řekl opatrně. Jako přednášející na univerzitě bych měl říct nějaké učené slovo. Dodal proto: „Krásný příklad vyzrálého baroka!“

„Člověče, víte vy, co to povídáte? Tohle je gotika, pět set let stará práce!“

„Pěkná řádka let,“ podotkl.

„Vida, gotika,“ ozvalo se nad nimi jadrnou češtinou.

„Moc hezká gotika, všechna čest, pane Málek!“

Vousáč vylekaně vzhlédl a rychle zakryl sochu papírem.

„Já tady jen ukazuju…“

„Opravdu, on mi jenom ukazuje…,“ bránil Karel pana Málka, tentokrát už česky.

Nad Málkem stál vedoucí provozovny, popadl ho za paži a stiskl. Málek sykl.

„Pusťte mne, uděláte mi díru do kožeňáku,“ ohradil se. Vedoucí se s Málkem nebavil. Upřel oči na Karla.

„Gotika, krásná gotika. Jen se na ni podívejte, a taky na toho fousatého pána. Ta gotika je la nejfalešnější gotika, jakou jste v životě viděl, a ten fousatý pán je ten nejpravější podvodník, jaký kdy kšeftoval s falešnou gotikou. Tak co, pane Málek, co vás napadlo chodit právě sem?“

„Já nekšeftuju, já jenom ukazuju. Pán mi dosvědčí, že o nějakém prodávání nepadla ani zmínka.“

„Ani zmínka,“ přisvědčil Karel.

„To já vím,“ řekl vedoucí. „Kdyby byla padla zmínka o penězích, nebavil bych se s vámi a zavolal bych rovnou Bezpečnost. Zato vás ale můžu odsud vyhodit. My jsme podnik extra první cenové skupiny a vyžadujeme přiměřené oblečení.“

„Já už jdu,“ řekl Málek. Karlovi ho bylo líto.

Vedoucí si zatím prohlížel sošku.

„Pěkná práce, moc pěkná. Kdybych vás neznal, pane Málek, nechal bych se možná napálit. Proč chodíte se zbožím osobně? Proč si někoho nepošlete?“

„To bych, prosím, nemohl. Potřebuju ke štěstí, abych viděl, jak má práce na zákazníka působí. Jinak to pro mne nemá cenu. Nedělám to ani tolik pro peníze…“

Vedoucí udělal pohrdavé „hohóó“ a Málek pokračoval:

„…jako pro radost. Ano, pro radost z dokonalého provedení. Když lidé omdlévají štěstím a úžasem, když křičí: Jak krásná gotická práce, moje srdce plesá. Kdybych poslal prostředníka, přišel bych o potěšení. Copak je to těžké pochopit?“

„Já to chápu a nechápu,“ řekl vedoucí. „Na tom ale nezáleží, co chápu a co nechápu. Jen o jedno vás prosím, do krámu mi už nechoďte, ať uvidíte přes výkladní skříň třeba pětileté děcko za pultem! Jsem už starý a trochu při těle, ale uši mám v pořádku, a co nevidím, to slyším a v hlavě mi to pořád ještě pracuje dost sluš ně. Když uslyším váš hlas, v hlavě to cinkne. Je tu Málek, ten starý podvodník, a nese zase nějaké falsum! Pane Málek, Jednou provždy: choďte do Mikulandské, na Václavák, do malé Karlovky, ale setu ne. Tady máme pro vás dveře zavřené.“

Hned z vinárny jel Karel za Láďou do Košíř.

Vyprávěl mu o celé příhodě a nevynechal nic, nesnažil se omluvit nezdar, nepokusil se pomoci si z úzkých sebemenší výmluvou.

Láďa pozorně naslouchal.

„Tak vidíš, Láďo, že se nehodím pro tuhle práci,“ skončil vyprávění. „Přeletí mi něco přes nos, zapomenu na svůj úkol a už jsem až po uši v maléru.“

„Nestalo se nic strašného,“ řekl Láďa rozvážně. „Trochu jsi to zvrtal, ale myslím, že je dobře, co se stalo.“

„Jak tu?“

„Dostal jsem nápad. Ty půjdeš a Málka najdeš. To bude první krok. Věřím, že nachytáme pana Fontaina při činu. Poslechni mě, co ti teď řeknu. Doufám, že tentokrát to už nezvrtáš.“

Karel se zavrtěl v křesle. Když Láďa domluvil, uvědomil si, že toto všechno se podobá zpravodajské práci víc, než si myslel, a hlavně – než by si kdykoli přál.

KAPITOLA III.

V Praze žije kupodivu množství různých Málků. Jenom v telefonním seznamu jích je víc než stovka. Ale jen jeden z pražských Málků měl černé vousy, nosil kožený kabát a vyřezával falešné gotické sochy.

Karel se hned nazítří vypravil na okružní pouť po pražských starožitnictvích. –

„Nabízel mi gotickou sochu a tvrdil, že ji koupil tady u vás…“

S tímto tvrzením přepadl vedoucího starožitnického obchodu ve Vřesové ulici.

„Gotickou sochu? U nás? Vyloučená věc.“

„Tvrdil to docela určitě. Dokonce se zmiňoval, že ji koupil u Malinovského. Jmenujete se tak, nebo snad ne?“

Přečetl si jméno vedoucího na dveřích prodejny.

Vedoucí se zamračil a řekl;

„Jmenuji se Malinovský. Poslyšte, jak vypadal ten chlapík?“

Karel pečlivě popsal vousy, kožený kabát a dříve, než se dostal k promaštěnému klobouku, Malinovský vybuchl:

„Ale to je přece Málek! Sakramentský chlap. Je to týden, kdy jsem ho odsud vyhodil. Tenhle rok už pošesté.“

„Posedmé.“ vložil se do hovoru prodavač. „Jednou jsem ho vyhazoval já. Vy jste tu nebyl.“

„Kde bydlí ten váš Málek? Ta socha je falešná?“ zeptal se Karel

„Ano, je jistě falešná,“ přisvědčil vedoucí vážně. „Málek bydlí na Žižkově v Bořivojově ulici. Jen ho pěkně zmáčkněte. Zaslouží si to.“

Málka našel Karel na Žižkově celkem snadno.

Stačilo zajít do hostince U Dydžovských u věděl vše, co potřeboval, včetně toho, že Málek jo chlap nepoctivá, dluhy neplatící, že jeho účet v hostinci dosáhl už hrozivé výše osmdesáti sedmi korun. A i kdyby ho Málek zaplatil led, okamžitě, už nikdy v tomto hostinci nezíská na dluh ani sklenici čiré vody A bydlí v sedmnáctce, v pátém patře.

Karla poznal okamžitě.

Otevřel dveře, vystrčil černé vousy a vybafl:

„A, to jsou k nám hosti.“

Karel vstoupil a podivil se, že Málek nenosí doma ani kožený kabát, ani mastný klobouk. Uchýlil se k druhé krajnosti: pohyboval se výhradně v tričku a v trenýrkách.

Bydlel v jediné místnosti. Zde spal, jedl a především vyřezával falešné sochy.

„Jsem vlastně taxikář,“ vyprávěl Málek, když Karla přemluvil, aby si sedl na třínohou židli, pomazanou klihem a barvami. „Jezdím jenom v noci. Praha je klidnější a není v centru tak ucpaná. A ve dne dělám sochy.“

„Jak je možné, že vás ještě nezavřeli?“

„Proč by mne měli zavírat? Já se svými díly nekšeftuju. Nosím je do starožitnictví a tam mne vyhazují. Ale ještě je tu Bazar… Vždycky když se blíži konec měsíce a já mám odvádět tržbu, odnesu patnáct dvacet kousku do Bazaru a prodám to tam po sto dvaceti korunách. Podívejte, tady mám stvrzenku!“

Na stvrzenou bylo napsáno:

15 KS SOCHA OZDOBNÁ, á 120, – Kčs.

„Já bych hrozně rád někdy někoho napálil… ale když každý ví, jak to se mnou je!“

„Právě proto jsem přišel. Co byste říkal tomu, kdybych k vám někoho přivedl!“

„Vy byste ke mně někoho přivedl? Nevěřím.“

„Vaše sochy se mi líbí. Dokonce si někdy myslím, že… že jsou pravé.“

„Opravdu? Vy věříte, že jsou pravé? Ba ne… vy mi chcete jen udělat radost.“

Málek ukázal Karlovi kus dřeva, prožraný červotočem.

„Podívejte, jak krásně prožrané je to dřevo. Je to starý krovní trám. Když v Praze bourají nějaké domy, lezu pak po zbořeništi a hledám ty nejhorší kousky. Z těch jsou ty nejlepší sochy. Dřevo je měkké a snadno se opravuje.“

Chvilku se hrabal v jakési polici a pak přistrčil Karlovi pod nos ohavnou sklenici plnou mravenců.

„To je moje největší tajemství. Pěstuji červotoče! Ani nevíte, jakou to dá práci. Potvory, nechtějí žrát každé dřevo! Musím je přikrmovat cukrem a politurou a takovými věcmi. To všechno jsem musel vyzkoušet a vynalézt sám. Znám chlapy, kteří vrtají červotočově dírky nebozízkem. To je mi práce! Každý to snadno pozná.“

Málek se rozjařil. Konečně měl příležitost pochlubil se svým uměním.

„Tyhle barvy jsou také můj vynález. Sotva je natřu, už vypadají staře a loupou se. Tady mám foukačku na prach. Víte, kde sbírám nejstarší a nejjemnější prach?“

Naklonil se ke Karlovi a pošeptal mu cosi do ucha.

„Opravdu?“

„Ano, ale to je skutečně moje největší tajemství. Nikomu to neříkejte. Prach nasypu do foukačky, sochu přetřu vodičkou z téhle lahvičky a fouknu… fííí… a socha je černá jako bota. Že je to krása?“

„Úžasné.. Ale teď vážně, pane Málek. Rád bych vám sem přivedl jednoho cizince. Jistě se mu vaše práce bude líbit.“

Málek zesmutněl.

„Pane Materna, proč mě chcete namočit do maléru…? Víte, kam to vede, takové prodáváni soch cizincům. Jenom jsou z toho oplétačky. Nemám jednoduchý život. U Bydžovských dlužím šedesát korun

„Osmdesát sedm,“ opravil ho Karel.

„.. taxík mi víc kašle a klepe, než jezdi, dláta mám tupá, dřevo už není, jaké bývalo, a vy mi chcete hodit cizince na krk! Proč já jenom mám takového koníčka… Když je někdo včelař, odvádí med a má od každého pokoj. Filatelisti mohou vesele prodávat známky a nikdo jim do toho nemluví Ale já chudák vyřezávám falešnou gotiku… To je tvrdý úděl!“

Málek naříkal dál, ale přece byl zviklán. Karel ho nechal vymluvit, ještě chvilku chválil foukačku na prach a červotoče, a nakonec řekl:

„Dobrá, máte pravdu. Jednu laskavost mi ale můžete udělat: půjčte mi tuhle sochu. Vyzkouším, jestli ten cizinec je skutečný znalec. Vsadím se, že pozná na první pohled, že socha není pravá.“

„Dovolte, abych se zasmál,“ řekl Málek mrazivě. „I kdyby to byl ředitel gotického oddělení v Louvru, pozná houby.“

„Vsaďme se. Když prohraju, zaplatím váš dluh u Bydžovských. Když vyhraju, dostanu tu štychů zadarmo. Plácneme si?“

„Prosím,“ řekl Málek naoko lhostejně. „Radím vám, abyste si dal těch šedesát korun stranou. Určitě prohrajete!“

„Osmdesát sedm,“ připomněl mu Karel a pak si plácli.

Tentokrát se Karel už těšil, až mu Láďa dá zprávu o Fontainově příjezdu. Nemohl se dokonce dočkat. Ta doba se mu zdála nekonečná. A přece uplynulo pouhých dvanáct dní, než se měl s Fontainem setkat znovu.

„Je tu,“ telefonoval mu Láďa do zaměstnání bez dlouhého úvod li a Karlovi bylo okamžitě jasné, o koho jde. Fontaine překročil československé hranice a za několik hodin bude v Praze. Jistě neopomine navštívit vinárnu Pod starou lucernou.

Byla to druhá Karlova návštěva tohoto podniku. Ale už mu nepřipadala tak marná a bezcílná, jako když tu byl poprvé. Těšil se na ni a už věděl přesně, jak se zachová. Na vedlejší volnou židli položil krabici, která skrývala sošku jakéhosi svatého z dílny mistra Málka.

Nachytá se Fontaine na vějičku? Je to skutečný znalec, nebo pouze snob, který naletěl na starožitnickou modu? Už brzy se Karel dočká odpovědi.

Srkal kávu tak zamyšleně, že si ani nevšiml, když Fontaine přišel Jen mimoděk zvedl oči a jen taktak, že šálek neupustil: Fontaine stál před ním.

Francouz se na Karla nedíval, rozhlížel se po místnosti. Jako by hledal něco zajímavého ve vitrínách, rozmístěných kolem stěn Nevšímavě prošel kolem stolku. Karel se pokusil uvolnit židli ti vzal krabici tak nešikovně. že shodil víko Fontaine si sošky, jak se zda, nevšiml. Zaujatě si prohlížel dva selské cepy; Karel by nedal nic za to, že tyto „prastaré cepy“ vyrábí někde v kůlně Málek číslo dvě na šlapacím soustruhu.

Karel byl na setkání s Fontainem dobře připraven. V posledním týdnu dokonce oprášil svou starou učebnici konverzační francouzštiny, aby s Fontainem mohl hovořit plynuleji. Ale Francouz nestál o rozhovor, nestál o posezení. Stejně jako před dvěma týdny prosel celkem lhostejně obchodem i vinárnou, věnoval několika vystaveným předmětům letmý pohled a odešel.

Karel byl zklamán do hloubi duše. Zařekl se sice, že už nikdy se do ničeho podobného nepustí, že s tím praští a řekne Láďovi docela ostře: „Už mi s tím dej pokoj, leštil mas sám náladu honit se za přeludem, prosím, nic ti v tom nebrání. Můžeš vysedávat v té hospůdce od rána do večeru. Ale já jdu od toho.“

Zaplatil, popadl krabici, neurvalo přitiskl sošku svatého pod paží a vyběhl z vinárny ven. Ještě dnes vrátí panáka Málkovi, řekne mu, že léčka se nezdařila, a pak už ho nechce vidět. Vrátí se ke svým poctivým elektromotorům.

„Promiňte, pane,“ ozvalo se za ním. Nějaký muž oslovil Karla špatnou němčinou.

Karel se otočil. Fontaine stál za ním a rozpačitě přešlapoval. Skládal v hlavě německá slovíčka a pokračoval:

„Promluvil bych si s vámi rád na obsah vašeho krabice.“

KAPITOLA IV.

Před dveřmi svého bytu se Karel zastavil. Zdálo se mu, že rohožka není v té poloze, jak ji ráno zanechal. Navykl si sledovat takové maličkosti, o nichž se domníval, že patří k práci Bezpečnosti, při odchodu posunul rohožku mezi třetí a čtvrtou řadu dlaždic, počítáno od stěny. Teď byla rohožka poněkud nakřivo a půlila dlaždice v páté řadě.

Nebylo sporu o tom, že kdosi na rohožce stál.

Byly dvě možnosti. Buď do bytu pronikl zloděj a teď čeká, až jeho oběť vstoupí, rozvíjel a dramatizoval Karel svůj postřeh. Nebo si paní Čížková, Karlova sousedka, očistila boty o cizí rohožku, aby její vlastní zůstala déle čistá. Paní Čížková ráda dělala takové věci. Ve sklepě vyvrtala otvor do přepážky a těžila sousedovo uhlí. V prádelně používala na podpal cizího dřeva. Sypala popel do cizích popelnic. A čistila si boty na cizích rohožkách.

Těžký je život rozvědčíka, který má za sousedku paní Čížkovou, povzdechl si Karel a vstoupil do bytu.

V předsíni strnul. Dveře do pokoje byly pootevřené. Byl si jist, že je zavřel. Jeho byt měl totiž tu zvláštnost, že v něm občas vznikal průvan, i když byla všechna okna zavřená. Nikdy nepřišel na to, jak je to možné. A proto si zvykl zavírat všechny dveře v bytě.

To nemohla udělat paní Čížková.

Karel začal hvízdat a hlučně si zouvat boty. Musím vzbudit zdání, že jsem si ničeho nevšiml.

Připravoval se na zápas s neznámým lupičem. Tentokrát si už byl jist, že uvnitř sedí nepřítel.

Vstoupil do kuchyně, hlučně otvíral zásuvky, opět je zavíral a pak nepozorovaně vytáhl paličku na maso, začal si falešné prozpěvovat, paličku stiskl pevně a jediným skokem vpadl do pokoje.

„Vždycky vítáte hosty s paličkou na maso v ruce?“ ozval se za jeho zády tichý hlas. Bleskurychle se otočil.

Za dveřmi stál vysoký muž, štíhlý, s prošedivělými vlasy.

„Promiňte, že jsem se k vám vetřel. Jsem podplukovník Šváb. Láďa Kosina je můj podřízený.“

„Moc jsem se bavil, když jsem slyšel vaše přípravy k zápasu,“ pokračoval po chvíli podplukovník Šváb.

„To… to jsem rád, že jste to vy. Myslel jsem, že je to někdo jiný.“

„Kdopak? Váš přítel Gaston Fontaine?“

Karel sebou trhl a provinile se usmál.

„To jsem si mohl myslet…“

„Mohl jste si to myslet a divím se, že vás to nenapadlo. Samozřejmě že vím o vašich stycích s Gastonem Fontainem.“

Podplukovník si sedl. Karel se posadil naproti němu. Paličku stále ještě držel v ruce. Přivádělo ho to do ohromných rozpaků, ale nevěděl, jak se jí zbavit.

„No tak, zkuste to na mně!“ vybídl ho podplukovník.

Karel zlehka máchl paličkou proti návštěvníkovi, podplukovník jen bleskurychle švihl rukou a palička letěla do kouta.

„Tak tedy…,“ podotkl podplukovník. Bylo na něm vidět, že úspěch ho potěšil. V každém člověku vězí trochu ješitnosti.

„Víte také o Málkovi…,“ řekl Karel.

„Vím všechno a musím říci, že to schvaluji. Opravdu, udělal jste to celkem obratně. Jak dopadla vaše schůzka s Fontainem?“

„Špatně,“ přiznal Karel. „Setkal jsem se s ním minulý pátek. Nejdřív jsem myslel, že všechno půjde dobře. Fontainovi se soška líbila a nechtěl věřit, že je falešná. Zavedl jsem ho proto k Málkovi do jeho dílny v Bořivojově ulici. Málek nebyl rád, když jsem Fontaina k němu zavedl. Bál se nepříjemností. Ale Fontaine se dovede tak krásně divit! Vykřikoval nadšením. Báječné! Úžasné! Skvělé! Okouzlující! Všechno koupím, volal, všechno!“

Podplukovník pozorně naslouchal a zdálo se, že se baví. Karel pokračoval.

„Málek seděl a kroutil se, jako kdyby ho někdo smažil na mírném ohni. Fontainova chvála ho těšila, ale měl strach. Nakonec v něm ten strach převládl. Měl slzy na krajíčku, třásl se mu hlas, ale povídal: Jděte pryč. Vypadněte. A pak už křičel nepříčetně. Nakonec na nás vzal pohrabáč. Popadl jsem Fontaina a odtáhl ho pryč. Ještě za dveřmi jsme slyšeli, jak tam Málek nadává a tříská pohrabáčem o zem.“

„Co bylo dál?“

„Fontaine mě navštívil druhý den. Vylákal mne na ulici u tmu mi řekl. Že telefonoval do Parchimu šéfovi, že se mu pokazil vůz. Musím prý jit za Málkem, a přemluvu ho. Musím inu slíbit hodná peněz. Všechno na světě mu mám slíbit, jenom aby Fontainovi prodal ty sochy. Odmítl jsem.

Chci počkat, až se Málek objeví sám, je to divný člověk. Znám takové. Musí se na ně pomaloučku. Nikdy ne přímo. To se postaví na zadní.“

„Správná úvaha… Co se stalo potom? Přišel Málek?“

„Nepřišel. Už několik dni čekám až se objeví, ale zatím marně. Máte tušení, proč Málek nepřišel?“

„Já vám to povím. Protože Málek se s Fontainem dohodl.“

„To není možné…“

„To vás nenapadlo? Fontaine se vrátil ještě téhož večera k Málkovi a tam se dohodli, pravděpodobně oba chtěli uzavřít obchod bez vás, mezi čtyřma očima. Fontaine druhý den šel za vámi, aby vás popletl a zbavil se vás. Kdybyste byl šel za Málkem, hrál by s vámi divadýlko. Dělal by ze sebe úžasně poctivého člověka. Rozhořčoval by se. Vyhnal by vás. Proč by vás měli tahat do party?“

„To jsem to tedy vyvedl…“

„Dobře jste to udělal. Navázal jste kontakt, i když to bylo trochu jinak, než jsme si představovali Teď musíme jít dál.“

Karel otevřel doširoka oči. Proč mu Šváb vypráví o úmyslech kontrarozvědky? Podplukovník se zasmál jeho udivenému pohledu.

„Když řeknu my, myslím tím teď už také vás. Potřebujeme vás víc, než kdykoli předtím.“

„Proč? Myslel jsem…“

„… že už je po všem? Kdepak, teprve to začíná. Zjistili jsme totiž, že Láďa Kosina se nemýlil. Jeho instinkt ho nezklamal. Thomas Oswald je skutečně hlava pašerácké bandy, ale jak se zdá, má na svědomí i něco daleko horšího. Táhne se to za ním ještě z okupace. Je to nacistický konfident a válečný zločinec.“

Karel zbledl rozčilením.

„Kosina je výborný pracovník a jeho úsudku si velice vážím. Informoval mne o tom, že s vámi navázal pracovní styk, a já jsem to schválil. Rozhodli jsme se, že v tom budeme pokračovat Ne, neprotestujte, prosím Nejdříve mne vyslechněte. Kosina má pravdu, že je nutno políčit na velkou rybu a nehonit se pouze za malými rybičkami. Přesvědčil mne, že v Oswaldově případu máme jedinečnou šanci na úspěch. Mohli bychom teď převzít celý případ a zprostit vás další odpovědnosti. Usoudili jsme však, že by to bylo zbytečně riskantní.“

„Naopak, riskantní je nechat mne v tom! Zeptejte se Kosiny! Zná mne, jsem zbrklý, nerozvážný…“

„…ztřeštěný a roztržitý, přesně takový, jaký rozvědčík nesmí být,“ zasmál se Šváb. „My vás ale potřebujeme právě takového, jaký jste. Tady neplatí žádné šablony. Navázal jste styky s Fontainem a my ty styky musíme udržovat. V tom je naše jediná reálná naděje, že válečného zločince v NSR, váženého parchimského autodopravce Thomase Oswalda, dostaneme.“

„Mám jet do Parchimu a přivézt vám Oswalda svázaného?“

„Nic takového,“ zasmál se Šváb. „Musíme se držet pana Gusíona Foiltaina. Proto jsem přišel právě dnes. Podle našich Informací se objeví zítra v Praze. Musíme s ním sehrát malé divadýlko. Musíme ho vystrašit, a poradně.“

„To Je tvrdý chlapík, půjde to těžko…,“ namítl Karel pochybovačně.

„Půjde to snadněji, než si myslíte. Víte, co převáží v kamiónech Oswaldova firma? Drogy, ano, dokonce i tvrdé drogy Oswald není ovšem obchodník s drogami. Je pouze specialistou na dopravu O další zpracování čistého heroinu u jeho prodej se stará jiná organizace. Mezinárodni policejní organizace INTERPOL už přerušila mnoho obvyklých pašeráckých cest spojujících Dálný východ se západní Evropou a Spojenými státy; francouzské přístavy jsou střežené, Skandinávie je nebezpečná. Zlatá doba Amsterodamu pro ty pány také skončila. Objevili ale nový trik kamionovou dálkovou dopravu přes socialistické státy. Jsou přesvědčení, že naše orgány nejsou na potírání obchodu s narkotiky připravené, a právě proto že cesta přes nás je bezpečná.“

„Šikovně vymyšleně…“

„Ano, ale v jednom se přepočítali: my nejsme tak nepřipravení, jak se domnívali a vedeme i ten jejich obchod s narkotiky v patrnosti. Máme dvě velké příležitosti: přerušit pašeráckou stezku, a navíc se zmocnit Oswalda.“

„Na přípravu akce máme čtyřiadvacet hodin. Všechno vám pečlivě vysvětlím a uděláme si ještě dnes večer malou generální zkoušku. Nesmíme si dovolit neúspěch. Tahle akce musí bezpodmínečně vyjít a my se spoléháme na vaší odvahu a obratnost“

„Já ale nejsem moc obratný, soudruhu podplukovníku Jakmile nejde o elektromotory, všechno mi padá z ruky…“

„Budeme vám pomáhat. Celá akce vypadá na první pohled složitě, ale ve skutečnosti je jednoduchá. Dávejte pozor: zítra v šest hodin večer navštívíte našeho známého Málka. V tu dobu náš druhý přítel, Gaston Fontaine, bude…“

Krok za krokem seznamoval podplukovník Šváb nového spolupracovníka s připravovanou akcí. Karel se v duchu podivoval, jak je všechno promyšleno, ale nemohl se zbavit určitých pochybností. Někdy se stane nepředvídaná náhoda, která i tu nejpečlivěji připravovanou akci zhatí. Zkouška se však podařila nad očekávání dobře. Celý následující den byl Karel jako na trní: sehraje večer svou roli úspěšně? Nezklame podplukovníkovu důvěru?

V šest hodin večer Karel nastartoval svůj žigulík a vyrazil.

Před domem číslo sedmnáct v Bořivojově ulici bouřlivě zastavil, až pneumatiky zaječely a narýsovaly na asfalt dlouhé čáry. Vyskočil z vozu, ani ho nezamkl a pádil do pátého patra. Rudý a udýchaný se opřel o tlačítko zvonku. Po chvíli zabušil na dveře. Dlouho to trvalo, než se ozvalo zaharašení, než se dveře pootevřely a špička Málkova plnovousu prolezla škvírou. Karel ale rozrazil dveře, až řezbář odletěl ke stěně.

„Všechno je ztracené! Policajti o všem vědí! Rychle, zabalte to, nebo v tom všichni lítáme!“

„Co je ztracené?“ koktal Málek.

„Ty, ty budeš ještě takhle žvanit? Kdyby nešlo taky o mě, nechal bych tě v tom.“

„O ničem nevím!“ vykřikl Málek a hlas mu rozčilením přeskočil.

„To vyprávěj kriminálce. Říkám ti: mrskni sebou, kriminálka tu může být každou chvíli.“

„Qu´est-ce qui se passe?“ ozval se ve skříni hlas Gastona Fontaina. Málek skočil ke skříni, opřel se o ni zády a roztáhl ruce.

„Tady nikdo není! Tady nikdo není!“ ječel.

Gaston Fontaine se však opřel veškerou silou o dveře skříně a chatrný kus nábytku se rozpadl. S třeskotem se rozlétly stěny a shodily police i s obsahem na zem. Dláta padala v ocelových vodopádech a jejich dokonalá ostří praskala a tupila se. Sklenička s červotoči se rozbila, barvy se mísily s ředidly a politurami a speciálními lepidýlky. V tom všem ležel padělatel Málek a vyděšený Gaston Fontaine šlapal v troskách, volaje:

„Qui est-ce qui parle de la police criminelle? Kdo tady mluví o kriminální policii?“

„Vy jeden lumpe,“ obořil se na něho Karel německy, „co jste provedl? Kriminálka jde po nás všech a má nás v hrsti!“

„Moje auto… musím ke svému autu…,“ breptal Fontaine. „Máš tady naše auto? Odvezeš mne k tomu mojemu…,“ spustil špatnou němčinou. „Je to ohromně důležitý věc. Rychle, musíme jet!“

„Kam běžíte? Necháte mě tady?“ kvílel Málek.

„Ukliď tady, hlupáku, a modli se, aby to dobře skončilo,“ obořil se na něho Karel a už vlekl Fontaina ven.

„Kde, máš to svoje auto?“

„Tady blízko Sladkovský náměstí,“ odpověděl Fontaine a hruda se mu třásla.

To opravdu nebylo daleko.

Kamión stal na náměstí, přestože značka Zákaz vjezdu mu v tom bránila. U vozu stál příslušník Veřejné bezpečnosti a vedle něho dva muži v civilním oděvu.

„Kriminálka…,“ zašeptal Karel.

„Mon Dieu, je suis fontu…,“ odpověděl Fontaine, „jsem v troubě. Poslyš… musíš ty chlapy na chvilku zabavit. Dej mi pět minut. Honem… tady máš…“

Sáhl do kapsy a vylovil hrst bankovek.

„To nejde…“

„Musíš to udělati. Později! Později dostaneš více prachy. Ale teď ty musíš dělat rychle!“

Fontaine vyskočil z vozu, sotva Karel přibrzdil. Podíval se na něho prosebně. Karel přikývl a Fontaine se zazubil. Pomalu objel kostel svatého Prokopa, vjel na náměstí z druhé strany a tam bez chvatu a s rozmyslem lehce naboural do telefonní budky. Přesně podle scénáře podplukovníka Švába. Zatím všechno výborně vycházelo.

Nebyla to velká rychlost, ale budka se poroučela stejně ochotně jako Málkova skříň, když se z ni dobýval vyděšený Gaston Fontaine. Příslušník ve stejnokroji i dva muži od kriminální služby sebou trhli a pak všichni tři vyrazili ke Karlovi. Jenom Karel věděl, že i oni přesně vykonávají pokyny podplukovníka Švába… Kamión nesmí být pět minut střežen. Fontaine musí získat čas…

Příslušník vrazil píšťalku do úst a zahvízdal z plných plic.

„Co to tady děláte, člověče!“ křičel na Karla, který seděl bezvládně za volantem.

„Něco se mu stalo. Pojďte mi pomoct!“ křikl příslušník na muže od kriminální služby.

Karel se díval přivřenýma očima do zpětného zrcátka. Zatímco tři muži k němu běželi, Fontaine vytáhl z kapsy nůž a bleskurychle rozřízl plachtu, která chrání náklad před deštěm. Do otvoru vsunul paži a vzápětí vytáhl ven objemný vak.

Teď je ta chvíle… řekl si Karel. Vztyčil se a nastartoval motor. Tři muži od Bezpečnosti, strnuli. Zařadil zpátečku a rozjel se plným plynem dozadu. Pak přeřadil na jedničku, ještě dříve, než se auto docela zastavilo. Rychlostní skříň bolestně zaskučela, ale Karel nedbal, pustil prudce spojku a pravou nohou sešlápl pedál plynu. Pneumatiky zaječely na asfaltu, kola se smekla a vůz vyrazil přímo proti těm třem. Uskočili a příslušník zalovil v pouzdře a vytáhl osobní zbraň. Také Fontaine zkoprněl. Stál u vozu s vakem v ruce. Karel u něho přibrzdil.

„Naskoč!“ houkl na něho a otevřel dvířka.

Příslušník VB vypálil varovný výstřel.

Fontaine hodil do auta vak a vrhl se na sedadlo.

Žigulik vyrazil, zatímco na náměstí hřměly výstřely.

„Espěce ďimbécile, hlupáku, co zmatkuješ takto? Nemůžeš mě nechat na pokoji? Byl bych odešel pohodlně i s pytlem,“ křičel Fontaine směsí francouzštiny a lámané němčiny.

„Policajti! Kriminálka! Copak jsi neviděl?“

„Vidět, ale odešel bych sám, a co by mi mohli dokázat potom? Jde o ten balík, rozumíš! Teď jak já se mohl vrátil k automobil? Nu, pověz mi to!“

Právě o to jde, ty jeden espěce ďimbécile. hlupáku, aby ses nemohl vrátil k automobil, tak to vymyslel podplukovník Šváb a já to udělal přesně, jak to naplánoval, Jsi náš, chlape, a marně se rozčiluješ, radoval se Karel v duchu.

Nahlas řekl:

„Až se všechno uklidní, vrátíš se…“

„To nejde. Nemůžu se vrátit já k automobil. Musíš mě schovat a dostaneš dobře zaplaceno.“

„Schovat? To nejde! Na jak dlouho?“

„Týden nejdéle. Více rozhodně ne. Slibuju mnoho peníze. Ještě víc, než já ti dal prve.“

Fontaine se nervózně ohlížel dozadu.

„Nejedou za námi, to je dobře. Ale číslo! Číslo od tvůj vůz. Jistě si ho zapsali.“

„Máme štěstí, vezu auto od lakýrníka a čísla mám tady vzadu na sedadle…,“ řekl Karel. „Podle auta nás nenajdou. Neboj, když neuděláme žádnou hloupost, nemůže se nic: stát. Říkáš… na týden. Kolik peněz za to bude?“

Mluvil tak, jak by se dalo čekat od muže v jeho situaci. Ale musel vynaložit veškerou svou vůli, aby nestočil pohled a nepodíval se na předmět, který ho zajímal nejvíc: na vak. položený na zadní sedadlo.

Odvezl Foutaina k sobě domů. Automobil zaparkoval na dvoře. Zavedl podivného hosta do bytu a usadil ho do křesla, kde před čtyřiadvaceti hodinami seděl důstojník československé kontrarozvědky.. „Ty musíš jednu věc udělat ihned. Zatelefonuješ můj šéf do Parchim a řekneš mu: Gaston zlomená noha, je v ošetření. Potřebuje odbornou pomoc. Nerozumíš, ale to nevadit. Šéf už bude vědět, co a jak.“

O půl hodiny později stál Karel v kabince pošty v jindřišské ulici a čekal na spojení. Nečekal dlouho. Ozval se vyzváněcí tón, pak klaplo sluchátko a vzdálený hlas řekl:

„Prosím? Oswaldova dopravní kancelář…“

Karel polkl nasucho a srdce mu roztlouklo. Byl to Oswaldův hlas?

„Gaston si zlomil nohu a potřebuje odbornou pomoc.“

Chvilku bylo ticho. Polom hlas řekl:

„Rozumím. Děkuji.“

A neznámý zavěsil.

KAPITOLA V.

Karel stál v telefonní kabině jako opařený. Stál by tam ještě dlouho, ale jakási paní nevlídně zaklepala na sklo.

„No tak, co se stalo? Chcete tam vystát důlek? Nejste na poště sám, jiní chtějí také telefonovat…“ Něco zavrčel a vyšel ven.

Půjdu za Láďou, rozhodl se rychle.

Ve vstupní hale se k němu přidružili dva muži. Ukázali mu služební průkazy.

„Půjdete s námi,“ řekl jeden z nich tiše.

Venku čekalo nenápadné šedé embéčko. Karel vstoupil dozadu a jeden z mužů si k němu přisedl. Druhý usedl vedle řidiče.

Kam to jedeme, napadlo ho. Jsou to… jsou to opravdu lidé od Bezpečnosti? Ve chvatu si průkazky neprohlédl Není to léčka neznámých spoluviníků Oswalda a Gastona Fontaina?

Auto projelo Vršovicemi, aniž kdokoli z mužů pronesl jediné slovo.

Karel se s nimi marně pokusil navázat rozhovor. Byl stále neklidnější. Kdo jsou ti muži?

Možná že jindy by dokázal zachoval klid. Ale právě dnes měl nervy v jednom uzlíčku. Měl zločince doma, ve vlastním bytě, dopomohl mu k útěku! Karel teď už nepochyboval, že Fontaine má na svědomí horší věci než obchodování s padělanými starožitnostmi. Proč tolik riskoval, aby se zmocnil balíčku ukrytého pod plachtou kamiónu? A co bylo v tom balíčku? Jenom drogy?

Kdo jsou ti muži?

Na křižovatce u stadiónu Slavie se pokusil vyskočit z vozu, ale železný stisk pravice jeho mlčenlivého strážce ho zadržel. Auto se rozjelo a brzy se přiblížilo končinám, kde Karel vyrostl. Ano, už přejeli tu neviditelnou hranici, která dělila Karlovo rodiště v Košířích od „zbytku Prahy“. Tady byla Křivá ulice, zde Hruškova ulice. Horní Újezd, tato někdejší vesnička se skromně krčila opodál širokých ulic, vroubených osmi a dvanáctiposchoďovými domy.

Ale Kosinův domek stále ještě stál, obklopen úhlednou zahrádkou, přátelský, milý, důvěrně známý.

Právě před ním šedé embéčko zastavilo.

Karlovi se ulevilo.

V pokoji seděl Láďa a v křesle „pro hosty“ Karlův známý podplukovník Šváb.

„Akce dopadla trochu jinak, než jsme si představovali,“ řekl podplukovník, „ale to nevadí. Ostatně, nemohli jsme čekat, že Fontaine se bude řídit přesně tím, co jsme si na něho vymysleli!“

„Ale ani já jsem se tím neřídil,“ řekl Karel tiše. „Měl jsem Fontaina jenom poplašit… ale místo toho jsem ho unesl příslušníkům Bezpečnosti před nosem, střílelo se… Hrozné! Zločinec na útěku… a teď sedí v mém bytě!“

„To je sice pravda… Ale to nejdůležitější se podařilo: Francouz je vyděšený a jeho šéf ví, že nastaly nějaké potíže. Bude muset něco udělat. Musí svému člověku pomoct, a ať to udělá jakkoli, my budeme ve střehu.“

Podplukovník vstal a přecházel po pokoji. Ruce složil za záda a uvažoval nahlas:

„Co teď ví válečný zločinec Thomas Oswald? Fontaine má potíže, ale není v rukou Bezpečnosti. Navázal v Praze s někým kontakt. Ten někdo, tedy vy, předal do Parchimu heslo.“

„Heslo!“ divil se Karel.

„Samozřejmě, smluvené heslo. Oswald jistě ví, jak se má zachovat. Možná že má připravenou nějakou akci. já osobně se domnívám, že se pokusí Fontaina propašoval z republiky ven. A právě na tu akci my si počkáme. Ta nás přivede o krok blíže k Thomasu Oswaldovi. Co budeme dělat my? Musíme čekat. A vy. soudruhu inženýre, musíte hrát svou roli dál. Fontaine musí být přesvědčen, že jste vyděšený občan, který se z nerozumu zapletl do nekalé záležitosti. Máte strach z Fontaina, máte strach z Bezpečnosti, máte strach z tajemného baličku. Ano, na balíček se zaměřte. Naléhejte nu Fontaina, aby vám řekl, co v buličku je. Jednejte přirozeně: buďte zbrklý, nerozvážný. Vím, že tohle dovedete nejlépe.“

„Soudruhu podplukovníku, ale já přece nejsem… já nedovedu… prozradím se…“

„Nemohu vás do ničeho nulit,“ řekl Šváb vážně. „Nezastírám, že jde o nebezpečnou věc, která nemusí dobře skončit.“

Kare! se mu podíval pevně do očí.

„Když si vzpomenu na Oswalda…, tak to udělám. I kdyby byla sebemenší naděje, že ho dostaneme… udělám všechno pro to, aby se to podařilo!“

„Věděl jsem to,“ řekl podplukovník a stiskl mu ruku.

Podplukovník se obrátil k Láďovi.

„Co jiného máme dělat? Víme dobře, kdo je to Oswald. jo mimořádně obratný. Všechna pravidla zná. Chceme li ho dostat, musíme jednat proti pravidlům.“ – „Co tím myslíš?“ zeptal se Láďa tiše.

„Tobě to nemusím dlouho vysvětlovat,“ odpověděl důstojník.

„Ty také znáš ta pravidla. První a nejdůležitější pravidlo zní: proti zkušenému profesionálovi vyšleme zkušeného profesionála. Ale kam až vede zkušenost, kam až vede profesionalita? Mátne čas na přípravu, na trpělivé, dlouhé předení sítě? Jo možné, že už v léto chvíli Oswald balí v Parchimu zavazadla, aby se ztratil. ‚za rok za dva se někde objeví znovu.

Svět je malý, ale Oswald se v něm dovede ztratit. Proto musíme jednat rychle, musíme jednat tak. jak to Oswald nečeká.“

„To znamená, že Karel…?“ napověděl Láďa a podplukovník kývl hlavou.

„Inženýr Karel Materna je v této chvíli naše velká naděje. To proto, že jenom on má šanci do Oswaldovy organizace proniknout. Nemusíte se ničeho obávat, soudruhu inženýre. Budeme vás sledovat, a když bude zle, přijdeme vám na pomoc.“

Na tato slova si Karel s jistou trpkosti vzpomněl později, kdy opravdu „bylo zle“ a on byl tak sám, obklopený cizím, nepřátelským prostředím. Ale ty chvíle byly teď ještě vzdáleny a tak měl užírat nervy pašerákovi narkotik jménem Gaston Fontaine.

KAPITOLA VI.

„Nechoď k tomu oknu, někdo tě uvidí…,“ zasyčel Karel na Fontaina.

„Jdeš mi na nervy. Ano, jdeš, protože jsi strašpytel. Když se tak bojíš, jdi na policie a řekni, já mám v domova cizí chlap! Zatkněte ho, pane komisař, a mne taky,“ odsekl Fontaine.

Karel přecházel nervózně po bytě.

„Proč jsem se do toho zamotal… Proč? Měl jsem klid, nic mi nescházelo…“

„Protože jsem zbabělec, tak je to,“ odpověděl Fontaine. „Už si sedni a nechoď tady přes byt jako v kleci! Někdo tě uslyší… “

Karel si sedl a podíval se nenávistně na Fontaina.

Zatím hrál svou roli dohře: byl to k smrti vyděšený človíček, který se z nerozumu zapletl do ošklivě věci a neví, jak z toho ven. Koneckonců, tak nějak je to doopravdy, uvědomil si.

Jak by se choval zkušený rozvědčík v nic situaci? Ale ne, tak nesmím uvažovat. Musím se chovat tak, jak by si počínal Karel Materna, kdyby se zapletl do něčeho podobného…

„Co máš v tom pytli?“ udeřil na Fontaina.

„Do toho ti nic není.“

„Jak to, že není? Zachránil jsem tě, jseš v mém bytě.“

„Zachránil jsi sám sebe. Jseš podvodník, kšeftuješ s padělaná sochal Kdyby tě policie chytla, dostaneš deset let! Proto jsi mě zachránil!“

To je dobře, že si to myslíš, chlapče, řekl si Karel.

„Co to máš v tom vaku?“

„Nestarej se o to!“ zuřil Fontaine.

„Už abys byl pryč. Kdy tě odsud vytáhnou?“

„Počkej do středa. Pak povím. Do té doby mi dej pokoj.“

„Ukaž mi, co je v tom vaku. Nemůžu tě lady mít, když nevím, co tam je!“

„Co myslíš, že táni je? Atomová bomba? Pekelný stroj? Není ti do toho nic.“

Karel znovu a znovu naléhal, aby mu Fontaine ukázal obsah pytle. Chtěl ho dráždit, ale kromě toho byl opravdu zvědavý, co uvnitř je.

„Když to neukážeš po dobrém, půjde to po zlém,“ řekl Karel a vrhl se ke křeslu, kde osudný balík ležel.

Ale Fontaine byl ve střehu. I on se vymrštil a jeho pěst zasáhla Karlovu bradu dřív, než Karel dospěl ke křeslu.

„Ty se chceš prát…,“ zasyčel Karel česky. Rána ho povalila na zem Namáhavě se zvedl. Čelist bolela a pálila. Přejel si po ní klouby a pak skočil po Fontainovi.

Francouz byl na útok připraven. Byl to zkušený zápasník. Bez velké námahy Karla odrazil a podařilo se mu zasáhnout ho levicí do žaludku. Karel měl vztek, a byl současně i překvapen. Vždyť jsem kdysi docela slušně boxoval… pomyslel si. Potřásl hlavou a znovu vstal. Tentokrát byl opatrnější. Nehnal se do bezhlavého útoku. Zvolná se k protivníkovi přibližoval a podnikal rychlé. krátké výpady levičkou, zatímco se pravicí kryl.

Nová taktika Fontaina trochu znervózněla. Chtěl to s Karlem rychle skoncovat. Podceňoval ho. Přestal se krýt a vrhl se kupředu s oběma rukama napřaženýma. Karel uhnul ráně, proklouzl pod Francouzovou levicí a vyrazil kupředu hlavou. Zasáhl temenem Francouzovu hradu. Vložil do úderu svou plnou váhu a Fontaine odlétl nazad a udeřil se temenem o zeď. Jako bez ducha se svezl podél stěny na podlahu.

Snad jsem ho nezabil, zděsil se Karel. Omráčený Fontaine něco zabručel, jako by chtěl Karla uklidnit. – Výborně, teď se podíváme, co je uvnitř, řekl si Karel. Popadl balíček. Byl velmi těžký, mohl vážit dobrých dvacet pětadvacet kilogramů. Byl důkladně zabalen do nepromokavého plátna a převázán konopnými provázky. Uzlíky byly zapečetěné.

Vida, uvnitř je něco velmi důležitého… Popadl nůž a přeřízl netrpělivě provázky. Rozbalil plátno. Pod plátnem byl obyčejný poštovní vak, také zapečetěný. Karel podebral pečetě nožem, aby je odtrhl, když u dveří zazněl zvonek.

Kdo by to mohl být… Bezpečnost? Ale to ne… Šváb jistě nezměnil tak rychle svůj plán. Nebyl to Fointainův spoluviník? Jak by se: dověděl Karlovu adresu? Byl snad Karel pod dohledem Oswaldových lidí?

Zneklidněl, Byla to podobná situace, jako když ho Švábovi muži odváželi do Horního Újezda a neřekli při tom ani slovo.

Znovu zazněl zvonek, o poznání déle a naléhavěji.

Karel zavřel dveře do pokoje a chvilku poslouchal v předsíni, zda neuslyší za dveřmi nějaké hlasy. Pak opatrně přiložil oko ke špehýrce. Neviděl však nikoho.

Zvonek zazněl potřetí, vztekle zadrnčel nad jeho hlavou. Byl to zvuk tak řezavý, tak nepříjemný, že Karel zapomněl na opatrnost a rázně otevřel dveře dokořán.

Na Karlově rohožce stála paní Čížková, sousedka, a mhouřila lišácky oči.

„Dobrý den, pane Materna. Nemohl byste mi půjčit špetičku soli?“ řekla medově.

„Nemám,“ odpověděl Karel nevraživě a chystal se zavřít dveře. Ale paní Čížková postoupila o krok kupředu a opřela se zády o zárubeň.

„Představte si, že jsem rozválela těsto a teprve pak jsem si vzpomněla, že nemám ve spíži ani špetičku soli. Přece nepoběžím někam ke všem čertům, v samoobsluze mají zavřeno… Slyšela jsem, že jste doma, a proto jsem šla nejdřív za vámi.“

Zkoumavě na něho hleděla. Snad nemám červenou hradu. jak mě do ni praštil ten holomek, uvědomil si a bezděky se brady dotkl. Dobře si toho všimla.

„Snad se vám nedělá na bradě lišej? Ukažte, podívám se. Nemáte doma trochu lihu? Namázla bych tet… Kdepak máte lékárničku? Podívám se…“

Snažila se ho odstrčit a už se sunula do mezery mezi dveřmi.

„To není lišej. Trochu jsem se udeřil do brady při cvičení.“

„Přeháníte to s tím cvičením. To jsou rány, že by to probudilo mrtvého.“

„Snad abyste šla pro sůl naproti ke Krosnářům. Ti určitě budou mít sůl,“ odsekl Karel.

„To je ale náhoda, že nemáte sůl a že jste se praštil do brady,“ brebentila sousedka dál. „Nemáte snad návštěvu?“

„Ne, jsem doma sám.“

Jako naschvál právě v tuto chvíli se Fontaine probudil k životu. Chtěl vstát, chytil se květinového stolku a shodil na zem nějaký květináč.

„Panenko skákavá, zase rána!“

„To je průvan. Nestůjte tady, děláte průvan,“ řekl Karel, vystrčil ji na chodbu a zabouchl za ní dveře. Okamžitě se podíval kukátkem. Stála před dveřmi a zle mhouřila oči:

Vpadl do pokoje.

Fontaine stál u křesla, na němž byl polorozbalený balík. Mířil na Karla automatickou pistolí FN ráže 7. 15. Byl nepříčetný zlosti

„Odprásknu tě… odprásknu tě… mám toho dost..,“ sípěl svou mateřštinou. Karel nerozuměl, ale pochopil z výrazu jeho tváře, že nepovídá nic vlídného.

„Ticho… sousedka…“

Naznačoval, aby Fontaine mlčel. Ukazoval na dveře a na zeď, která dělila Karlův byt od bytu paní Čížkové.

Fontaine zasunul zbraň do kapsy a sedl si do křesla k balíku. Oči mu plály hněvem.

Karel si sedl na židli ke stolu a díval se na něho stejně nenávistně. Pomyslel si: jsme to ale povedená dvojice. Vstal a loudal se do kuchyňky.

„Kam jdeš?“

„Mám žízeň.“

Natočil vodu do dvou sklenic. Na čajové lžičce rozdrtil tři prášky noxyronu, rozmíchal uspávadlo ve vodě. Podíval se proti světlu: prášek se rozpustil a ve vodě nebylo nic vidět. Sklenici pak donesl Fontainovi.

„Chceš taky?“ řekl a povzbudivě se usmál.

Fontaine se zamračeně napil a okamžitě vyplivl vodu na zem.

„Cos mi tam namíchal? Je to hořké…“

„U nás máme takovou vodu,“ bránil se Karel. Fontaine mu vytrhl jeho sklenici z ruky a opatrně ochutnal. Karlova voda samozřejmě nebyla hořká.

„Ty bestie, já tě přece jenom budu muset zabit…“

„Nikdy se odsud nedostaneš…,“ odsekl mu Karel. „Co máš v tom balíku? Proč jsou na něm pečeti?“

O pocitech pana Gastona Fontaina vůči Karlovi Maternovi nemohlo být pochyb: byla to čistá nenávist. Ale jedno si Karel uvědomoval velmi dobře: totiž že ho Fontaine nepodezíral ani chvilku, že hraje dvojí hru.

Venku už se setmělo. Karel čekal, kdy se od paní Čížkové ozve televizor. Bylo tam ale ticho. Sousedka zřejmě napjatě poslouchala, co se v Maternové bytě děje.

„Myslím, že z nejhoršího jsme venku,“ řekl Karel.

„Jak to?“

„Bál jsem se, že policie nějak vypátrá moje auto. Někdo mě mohl poznat… Praha je malá.“

Fontaine zostražitěl.

„No a?“

„Kdyby na mne přišli, už by tady byli.“

„Pamatuj si, odsud půjdu jako svobodný, nebo jako mrtvý. A když už bych se měl oddělat, vezmu tě s sebou,“ pohrozil Fontaine Karlovi pistoli.

„Co máš v tom balíku?“ zeptal se ho Karel.

Byla před nimi dlouhá noc. Dosud neměli tušení, jak bude dlouhá. Jeden i druhý se zařekli, že budou bdít, dokud ten druhý neusne.

Fontaine se rozhlížel po pokoji. Na stěnách visely technické výkresy, v knihovně byly knihy mnoha jazyků a všechny měly v názvu slovo ELEKTRO.

„Myslel jsem, že se zajímáš o umění. Že jseš sběratel. A teď vidím, že jsi technik,“ podotkl.

„Elektrotechnik jsem. Co to máš v tom balíku?“

Fontaine pochopil, že s Karlem se nedohodne, a zmlkl. Seděli tiše a naslouchali zvukům domu. Také paní Čížková asi naslouchala, ale neslyšela nic.

Hodiny se pomalu vlekly. Obyvatelé domu zhasli poslední televizory a rozhlasové přijímače. V domě naproti byla už všechna okna temná. Jen tu a tam projel auto mobil.

Na oba muže padla únava. Utočila z mnoha stran. Seslala na ně horko, žízeň, všude je pobolívalo… ‚

Zlomyslný skřítek v hloubi mysli opakoval: když usneš, bude ti příjemně… horko pomine… na žízeň zapomeneš.

Jen na chvilku, jen na chvilku si zdřímnu, řekl si Karel, ale pak si uvědomil, s jakou pozorností na něho Fontanie hledí. Proč asi? Chce něco provést? Chce vzít Karlovi klíče, nebo dokonce – chce ho svázat a umlčet? Takové řešení by jistě bylo pro něho nejpohodlnější.

Co chvíli jeden nebo druhý vstal a procházel se po pokoji. K oknu nechodili – z opatrnosti. Když se jeden šel napít nebo šel na toaletu, druhý ho doprovázel. Bylo to komické, ale současně hrozivé.

Jak dlouho trvá noc? Tato je nekonečná… unavenému člověku se v takové chvíli zdá, že nikdy nepřijde ráno, nikdy nevyjde slunce. Navždy tady budou sedět a hledět nenávistně jeden na druhého. Dva muži, které náhoda svedla do jednoho pokoje a kteří jsou spoutáni stejným strachem z bezprostřední budoucnosti.

Ale každé trápení má svůj konec, i tato noc zešedla, hvězdy pohasly a ptáci na vyšehradských hradbách se probudili a dali se do takového křiku, jako kdyby na ně vtrhla celá armáda kocourů.

Karel vařil kávu a Fontaine pečlivě hlídal každý jeho pohyb.

V osm hodin ráno zazvonila u dveří paní Čížková.

„Vy dnes nepůjdete do práce? Copak, copak, pane inženýr. Jste snad nemocný? Vypadáte opravdu špatně. Nějak unaveně.“

„Mám dovolenou,“ odpověděl Karel zarputile.

„Trávíte ji doma? To je divné, nezdá se vám?“

„Co je vám do mých věcí, paní Čížková? Hleďte si svého,“

„Ta vaše návštěva také nepůjde do práce, nebo domů? Také má dovolenou?“

„Nemám žádnou návštěvu,“ řekl Karel mrazivě.

„To je zvláštní… Pořád jsem měla dojem, že s někým mluvíte a že u vás někdo chodí. To víte, jsem už hloupé stará ženská a uši mi neslouží jako dříve. No, půjdu, kdybyste něco potřeboval, jen na mě zazvoňte.“

Karel se s ní nevlídně rozloučil. Ta ženská mě přivede do hrobu, pomyslel si. Ale to ještě nebyl konec všech utrpení.

Těsně před obědem se objevila znovu. Za ní se na schodišti ozvaly nějaké hlasy. Poznal je okamžitě: byla to Irena Filipová a Jarda Šálek.

„Sakra, zmizte, já se s nimi nechci vidět,“ sykl a chtěl zabouchnout dveře. Čížková se ale nenechala odbýt.

„To jsou vaši přátelé z práce, pane inženýre, hledají vás. Zazvonili u mne.“

„Co se s tebou děje, Karle! Volala k nám nějaká paní, že je ti hrozně špatně a odmítáš pomoc a lékaře… Všeho jsme nechali a běžíme sem,“ povídala Irena Filipová starostlivě.

„Máš teplotu? Vypadáš bídně.“

„Co ti je?“ vykřikl Jarda Šálek a zachytil Karla, kterému se trochu podlomily nohy. „Pojď rychle, uložím tě na gauč.“

Nemůžeš mě tam uložit, pomyslel si Karel, protože ten je v pokoji a sedí na něm Gaston Fontaine, podloudník, pravděpodobně špión a možná vrah. Má u sebe pistoli a je odhodlán si prostřílet cestu ven.

„Nechte mě všichni na pokoji a zmizte odsud!“ vykřikl ze všech sil.

Zabouchl dveře a nechal zkoprnělou dvojici venku, vyjevenou a užaslou.

„Zbláznil se,“ zaslechl Irenu Filipovou.

„Má to z přepracování. Nervové zhroucení. Neměli bychom zavolat lékaře? Nebo Bezpečnost?“

„Myslím, že by to bylo nejlepší,“ odpověděla Šálkovi pani Čížková.

„Mějte rozum. Každý má právo se čas od času sesypat, zvlášť když pracuje tolik jako Karel. Necháme ho na pokoji, a tím mu prospějeme nejlíp,“ řekla Irena Filipová a Karel jí v duchu blahořečil za ta slova.

„Ta Bezpečnost…“ pokračovala paní Čížková.

Trojice se vzdalovala. Radili se, zda zavolají lékařskou pomoc, nebo ne, ale bylo jasné, že střízlivý rozum Ireny Filipové, zvítězil.

Karel se vrátil do pokoje pobledlý ve tváři. Fontaine stál za dveřmi, s pistolí připravenou k palbě.

Karel mu stručně vysvětlil, o co běží. Pak řekl unaveně:

„Chlape, takhle to dál nejde, jsme na jedné lodi. Musíme táhnout za jeden provaz, musíme si důvěřovat. Už toho mám dost, a jestli chceš, abych jel s tebou dál, musíš mi říct, o co tady běží. Nebo to do mne napal. Mně je to jedno.“

Fontaine byl vyčerpán nervovým vypětím i probdělou nocí a nakonec docela rád souhlasil.

„Máš pravdu,“ řekl a schoval zbraň do kapsy. „Ale varuju tě. Teď už z toho nebudeš nikdy venku. Protože v mém džobu jsou jen jedny dveře: vedou dovnitř. Východ pro nikoho už žádný není.“

„Jsem v tom tak jako tak.“

Fontaine přistoupil k baličku, popadl nůž a rozřízl vnitřní obal.

Uvnitř bylo dvacet pět sáčku z uměle hmoty, plných bělostného prášku.

„To je čistý heroin. Ten balík stojí skoro milión dolarů.“

Pak se podíval vážně na Karla.

„Je to moc peněz. Můj – ani tvůj – život nestojí ani za zlomek toho množství.“

„Komu?“

„Mému šéfovi panu Oswaldovi, jeho šéfům… prostě všem, kteří řídí tenhle podnik. Ten prášek je smrt. A každý, kdo se ho dotkl, je už tak trochu mrtev. Je mi tě líto, ale já jsem tě varoval.“

Karel přistoupil k oknu a podíval se ven.

Venku proudil obyčejný pražský život. Lidé spěchali z práce, v samoobsluze byla odpoledni fronta na košíčky, na rohu stál kamelot a nabízel večerník Ano, jako každý den v tuto dobu z protějšího domu vyšel šedovlasý pán s pejskem. Zastavil se. zapálil si viržinko a pak důstojně pokračoval v cestě. Karlovi ten poklidný obrázek života pražské ulice připadal najednou nějak neskutečný. Jako by to ani nebyla pravda Ale záhy procitl.

Nebyl to nesmysl, i když by si to všechno najednou přál, ale co naplat: balíčky s bílou smrtí skutečně ležely na pohovce a vedle nich stál skutečný pašerák a v pravé kapse jeho saka vězela skutečná pistole nabitá ostrými náboji.

Za okny však plynul všední život, který pro Karla v této chvíli byl velice vzdálený.

KAPITOLA VII.

Pan Thomas Oswald, známý v Riu de Janeiru jako Adolf Korompay a v dalších zemích postupně jako Schwarzer, Frühauí, Selig, Grünberger, Hübner, Schmolka, Egedy, Staus, když vzpomeneme jen ta jména, která nosil déle než dva roky, byl už ve věku. kdy lidé odcházejí na venkov, na odpočinek.

Není sporu o tom, že Thomas Oswald měl za sebou život tak neklidný, že odpočinek potřeboval. Jeho život byl však až příliš rušný. Na celém světě byli lidé. kteří proklínali Korompaye, Schwarzera, Fruhaufa atakdále… Do Ria nesměl, protože jedné zářivé noci zradil Femandezovu partu místní policii… Policie v Singapuru ho měla na listině hledaných zločinců pro vraždu dvou detektivů protinarkotikového oddělení. Všemocný pan Li v Hong Kongu vypsal cenu deset tisíc dolarů za Egedyho hlavu. Proč? Věděl to jen pan Li a Egedy neboli Oswald. Blízcí spolupracovníci pana Li však tušili, že právě Egedy zavinil, že se Tyrkysovému gangu z Jokohamy podařilo zničit pobočku pana Li v Macau. A tak by bylo možno pokračovat dlouho, takřka donekonečna.

Pan Oswald se uchýlil do Parchimu a byl přesvědčen, že konečně má pokoj. Toužil po klidu. Chtěl tu strávit několik let. Tři čtyři roky, říkal si, a koupím pěknou vilu někde v Černém lese a budu tam pěstovat květiny.

Jeho zasilatelský podnik dobře pracoval a vynášel docela slušné peníze. Oswald do něho vložil veškeré své úspory, což byl zlomek peněz, které v posledních třiceti letech vydělal a opět ztratil. Ale netrvalo dlouho a jistí lidé objevili, kdo je to ten Thomas Oswald, co má na svědomí a co opravdu dovede a umí.

Pan Thomas Oswald nebyl nadšen, když za ním přišli vyjednávači s nabídkou, aby pašoval narkotika z Turecka do Skandinávie. Tato vyhlídka ho dokonce děsila. Odmítl.

Vyjednávači si ale byli jisti svou věcí.

„Odmítáte? Nuže dobrá. Pozveme vás tedy na malý výlet do Rio de Janeira, kde se jistě rád setkáte se svým starým přítelem Fernandezem… Pan Li v Hongkongu by vás také rád viděl. Anebo byste raději do Singapuru?“

Oswaldovi tedy nezbylo než svolit. Je pravda, že nyní vydělával mnohem více než kdykoli předtím, ale měl smutné zkušenosti se: snadnými a rychlými výdělky: snadno nabyl, snadno pozbyl, to je staré přísloví, které se osvědčuje znovu a znovu.

Brzy za nim přišli vyjednávači další „firmy“ a po nich další… Pan Oswald získal „pověst“ v kruzích, kterým by se nyní ve stáří rád vyhnul na sto honů. Příliš dlouho lovil v kalných vodách. Věděl, že se chodí se džbánem pro vodu tak dlouho, až se ucho utrhne. Čím déle se za býval nekalými obchody, tím větši byla pravděpodobnost, že to s ním špatně skončí.

Když onoho pozdního květnového večera zazvonil telefon, Oswald už věděl, že něco není v pořádku.

Obvyklá hlídka na hranicích ho měla upozornit, že kamión v pořádku projel. Čekal ho už brzy odpoledne. Ale kamión se neobjevoval, a s ním i tučná zásilka heroinu, na který tak netrpělivě čekal „pan Karel“, jeden z jeho četných „zákazníků“ v oboru pašování…

„Gaston si zlomil nohu a potřebuje odbornou pomoc,“ ozval se ve sluchátku neznámý hlas.

Oswald chvilku čekal a pak řekl:

„Rozumím. Děkuji.“

A zavěsil.

Gaston si zlomil nohu… potřebuje odbornou pomoc. To znamená, že československá kriminálka má jeho kamión v rukou. Dostala se i na heroin? O tom zpráva mlčela. Proč jenom Gaston zapomněl sdělit tak důležitou okolnost! Je to roztržitý, nesoustředěný člověk. Francouzi by se neměli plést do tak závažných obchodů, jako je pašováni omamných jedů!

Oswald rozčileně přecházel po místnosti. Co udělá pan Karel, až se doví, že největší zásilka tohoto roku uvázla v Československu? A dokonce není vyloučeno, že ji má tamější policie v rukou! Bude zuřit, o tom nelze pochybovat. Nejen to. Bude hledat viníka, bude pátrat, kdo je odpovědný za neúspěch.

Sáhl si na hrdlo. Ruka studila, jako kdyby byla z ledu. Podivný, velmi nepříjemný chlad stoupal hrdlem vzhůru. Oswaldovi se špatně dýchalo. Otevřel okno a hluboce se nadýchl svěžího vzduchu. Po ulici jela velká černá limuzína. Je to pan Karel…? Ale ne, vůz nezastavil, jel dál, zmizel za rohem. Co když pan Karel opravdu jede sem? Co řekne, co udělá?

Roztřásly se mu ruce. Z broušené karafy nalil whisky do Sklenice s vodou, ale ruka se mu tak třásla, že potřísnil stůl. Napil se. Tekutina ho pálila v hrdle. Ve spán cích mu hučelo.

Klid… klid. Podařilo se ti zmizet z Ria, ze Singapuru, z Hongkongu… I to byly nebezpečné situace. Takový pan Li je horší hrdlořez než pan Karel… Jsou přece místa, kam se Oswald může uchýlil. Paříž Londýn, tam ho ještě neznají, tam ještě může najít útočiště. No ovšem, proč by neměl změnit vzduch? Třeba se mu tentokrát podaří setřást pronásledovatele ze stopy.

Trochu se uklidnil. Přistoupil k pancéřové pokladně a vytáhl z ní nevelké pouzdro, potažené fialovým sametem. V něm přechovával svůj poklad. Byly tam peníze, zlaté mince, broušené diamanty a miniaturní šperky. Byly doby, kdy poklad byl mnohonásobně větší, ale někdy se také notně scvrkl, že ho majitel mohl bez obtíži schovat v jedné ruce, když už šlo do tuhého… Přesvědčil se, že v pouzdře nic nechybí, Ze zásuvky psacího stolu vytáhl cestovní pas, vystavený na jméno Hubert Pataky, uložil ho do kapsy. Do náprsní kapsy uschoval nabitou waltrovku. Naposled se rozhlédl po místnosti. Odcházel s pocitem lítosti? Samozřejmě. Když sem před dvěma lety poprvé vstoupil, byl přesvědčen, že zde konečně najde klid. Po dlouhé době se mohl zařídit podle svého vkusu. Vybudoval si úctyhodnou kancelář s koženými klubovkami, starožitnými obrazy na stěnách, dubovými knihovnami, plnými knih v kožených vazbách, které nikdo nikdy nečetl a číst nebude.

Ale rychle lítost překonal. V Paříži začne nový život. Obsah fialového pouzdra mu dovolí zapomenout na minulost, na Parchim, na Rio, Singapur a Hongkong, i Československo.

Když šel kolem vypínače, vztáhl ruku, aby zhasl. Včas si ale uvědomil, že by to byla chyba. Okna musí zářit, jako kdyby majitel byl doma. Možná že tím zdrží případného pronásledovatele o pět minut. Zkušenost Oswalda naučila, že lidský život někdy visí na takových maličkostech, jako je pět minut…

Rychle sestoupil ze schodů a prošel malými dveřmi do garáže. Přesvědčil se, že nádrž jeho třílitrového BMW je plná. I na tuto maličkost dbal od té doby, kdy uvázl s prázdnou nádrží v australské stepi právě ve chvíli, kdy mu velice záleželo na tom, aby auto jelo tak rychle, jak jen dovede.

Automobil nastartoval na první otočení klíčku. Dálkově ovládaná vrata garáže se neslyšně otevřela, a sotva vůz projel, fotobuňkou řízený servomotor je znovu zavřel.

Dům opatřený velkým nápisem „Thomas OSWALD, DÁLKOVÁ AUTODOPRAVA“ svítil do noci velkými okny. Oswald se na dům naposled podíval, hlavou mu pokývl na pozdrav, zařadil jedničku a prudce se rozjel.

Doposud to šlo velmi dobře. Jiné útěky pana Oswalda byly dramatičtější… Lezení po laně, střelba, skoky do moře… Ale to bylo v dalekých zemích, kde vládnou drsnější mravy. Zde, v Parehimu, se prchá spořádaně, pomocí automobilu „vyšší střední třídy“, jak píší odborné motoristické časopisy.

Oswald dorazil na křižovatku místní komunikace s hlavní zemskou silnicí. Vlevo ležel Ostheim. Dal se vpravo, směrem na jih. Pojede celou noc po dálnici, až se dostane do Štrasburku a pak… rovnou na Paříži.

Zatímco takto uvažoval, oslnila ho světla vozu, přijíždějícího od Ostheimu.

„Darebáku, nemůžeš to ztlumit…,“ zavrčel Vztekle zablikal, přidal plyn u vyjel z křižovatky.

Letmým pohledem do zrcátka se přesvědčil, jaký že darebák jel tak bezohledně. Jen podle tvaru obrysových světel poznal, že je to veliký mercedes. Vůz byl temný, dokonale splýval s tmou. Oswald si všiml, že vůz brzdí, jeho brzdová světla jasně září do noci. Copak, copak, chlapečku, to ses polekal, že jsem se ti tak najednou rozjel před nosem?

Vzápětí si uvědomil, že temný mercedes se stáčí smykem z původního směru. Měl jistě namířeno do středu města, ale teď strhává řízení doleva… jede za ním.

No ovšem! Vždyť v takovém mercedesu jezdí pan Karel… Nepatrné zaváhání na křižovatce přivedlo pana Karla na Oswaldovu stopu. Mám to ale smůlu, láteřil Oswald. Proč jsem tak dlouho na křižovatce lelkoval? Stačilo projel o pár desítek vteřin dřív a Karel by si mne nebyl všiml. Ne, není to smůla, je to pitomost. Jsem už starý, sentimentálni a hloupnu.

Motor burácel ve vysokých obrátkách a volant se Oswaldovi chvěl v rukou zvláštním živočišným tepem.

Řidič musí včas vycítit jeho vrtochy, často svéhlavé, aby zabránil nehodě. Oswald měl dobrý vůz a uměl znamenitě řídit i sportovní auto ve vysokých rychlostech. Nepochyboval však, že mercedes pana Karla je stejně rychlý, pokud není rychlejší, a že za jeho volantem sedí muž stejných, ne-li lepších řidičských kvalit.

Zemská silnice naštěstí vedla po úbočích, vroubících Horskou slatinu jako široký věnec. Musel přeřadit na nižší rychlostní stupeň. To ho poněkud uklidnilo. Věděl, že pan Karel nemůže využít vyšší rychlosti svého vozu.

Ve zpětném zrcátku neviděl nic, ale věděl, že jeho náskok není velký, snad kilometrový, snad ještě menší. Kdyby sebeméně zvolnil, světla Karlova mercedesu by se za ním brzy objevila.

Co kdybych zastavil a sestřelil ho… napadlo ho. Nabitá pistole ho tížila na prsou. Bylo to lákavé řešení…, bylo bohužel neproveditelné. Oswald by potřeboval více času na vybudování řádné léčky. Začal pociťovat strach, věděl totiž dobře, že pan Karel je znamenitý střelec. Proti takovému pravděpodobně nemá velkou naději. Musí to zaonačit jinak.

Motory hřměly po silnici a široké pneumatiky goodyear vyly v zatáčkách a kreslily po asfaltu široké černé čáry. Oswald znal dobře cestu, a nebýt nepřítele v zádech, divoká jízda by mu působila dokonce radost. Nemám ještě špatné reakce… koneckonců, jsem v letech, kdy jiní lidé jezdí šedesátkou, pomyslel si. Ale vzápětí si uvědomil, že v jeho letech lidé obvykle neprchají s nabitou pistolí v kapse před gangstery, a zlomyslně se ušklíbl.

Do očí mu vybuchla dvojice dálkových světel. Byla vysoko, strašně vysoko a mezi nimi světelná rampa čtyř jódových reflektorů. Nákladní vůz dálkové dopravy se vynořil ze zatáčky, velký jako zaoceánský parník. Oswald pustil plyn, ale pocítil, že záď vozu pod ním ujíždí. Opět dupl na pedál, aby široká kola zastavila klouzání. Řidič nákladního vozu zmáčkl tlačítko fanfárových houkaček. Pět mohutných trumpet, umístěných nahoře na kabině, zuřivě zavylo.

Tím tomu pomůžeš, blesklo Oswaldovi hlavou a už se řítil na nekonečně dlouhý bok vozu. Řidič náklaďáku brzdil ze všech sil. Co to děláš, co to děláš, chtělo se Oswaldovi křičet. Jeho vozidlo padalo rychlostí sto dvaceti kilometrů na bok kolosu. To vše se dálo v několika vteřinách, ale Oswaldovi to připadalo jako nekonečně dlouhý, pomalý proces. Přesně vnímal každý svůj pohyb, každé proklouznutí kol, každé zachvění volantu. A věděl, že srážka je neodvratná.

Ale tentokrát měl ještě štěstí. Bok náklaďáku náhle zmizel ze zorného pole. jako kdyby ho někdo nakopl. Jeho řidič to zřejmě přehnal s brzděním a zadní páry kol se dostaly do smyku. V té rychlosti to byl smyk okamžitý. Obrovitý kamión odlétl kamsi doprava, narazil na skálu a odskočil zpátky do silnice. Oswaldův automobil ale už na tom místě nebyl. Prolétl právě včas, aby ho odražené těleso náklaďáku nestrhlo do propasti.

Pudově šlápl na brzdu. Jeď, zavelel sám sobě. Karla máš v zádech. Máš štěstí… snad najede do toho darebáka… snad si pozdě všimne překážky, která mu stojí v cestě…

Ve zpětném zrcátku se něco zablesklo. Snad to byly reflektory mercedesu, ale to už Oswald byl za zatáčkou a nemilosrdně vytáčel motor znovu do vysokých otáček.

Les byl najednou plný světla. Něco se dělo, ale Oswald nemohl pochopit, co se stalo. Jako by se strhla bouře, jako by blesky křižovaly oblohu.

To pan Karel vyletěl ze zatáčky zablokované těžkým kamiónem. Když si to Oswald uvědomil, sundal nohu z plynového pedálu, přibrzdil a hleděl vpravo dolů. Ano, bylo to tak: mercedes tam skákal jako dětská hračka mezi stromy, zmítal se, co chvíli letěl vzduchem… Jedno jeho světelné oko osleplo Oswald si představoval zoufalé vytí neovládaného motoru Jak asi pan Karel pracuje za volantem… jak se potí hrůzou, když se ze tmy proti němu napřahují větve, tlusté kmeny stromů…

Jen buď klidný, vozy ze Stuttgartu jsou solidní, jestli ses připoutal do bezpečnostních pásů, nestane se ti nic, zašklebil se Oswald.

Ale co to?

Vůz pana Karla chvilkami mizel, světel bylo stále méně, ale bylo jasné, že vůz jede. Ovšem… jede… pan…

Karel našel v lese stezku a jede po ní… právě doprostřed oblouku zatáčky přece ústila lesní cesta, kudy se vozí dřevo. Oswald si uvědomil, že si cesty ve zlomku vteřiny všiml, právě když měl pocit, že srážka s kamiónem je neodvratná.

Pryč! Pryč! Nelítostně zařadil dvojku, až kola zavřeštěla na protest, a přidal plyn. Kola se protočila a těžký vůz vyletěl kupředu. Karlův mercedes byl dole pod ním, ale už byl vpředu, ano, v těchto děsivých závodech vedl!

Kdo vyhraje? Pan Karel s mercedesem, jedoucí po lesní cestě, nebo Oswald s BMW na hladké asfaltové silnici?

Oba vozy podávaly plný výkon. Mercedes byl silnější, ale povrch neudržované cesty mu nedovoloval dokonale využít stádo koní uzavřené pod kapotou, ozdobenou stříbrnou třícípou hvězdou.

Rychle kupředu! ještě jedna zatáčka a Oswald se dostane před Karla. Jseš ztracen, kamaráde, dostanu se před tebe a s jedním světlem nemůžeš jet tak rychle, jako já…

Oswaldovi dnes ale nepřálo štěstí… Asfaltový povrch vedl hluboko do lesa a právě v okamžiku, kdy Oswald uvěřil ve své vítězství, kola pětilitrového mercedesu zabrala na pevném hladkém povrchu a Karlův vůz vyrazil kupředu rychlostí rakety.

Byl rychlejší a rychlejší… a už byl tady. Do zatáčky dorazili oba současně, Oswald i Karel. Mercedes se smekl vpravo, Oswald strhl řízení doleva, ale boky vozů na sebe narazily. Auta jela chvilku vedle sebe, ale pak se Oswald dostal dopředu o metr, o dva… Mercedes byl těsně za jeho zádí, držel se ho. Zdálo se, že se vrhne kupředu a svou kořist zakousne.

Pak mercedes poněkud zvolnil a dovolil Oswaldovi deseti, dvacetimetrový náskok. Oswald si uvědomil, proč to pan Karel dělá: v zatáčkovitém úseku silnice nemá velkou naději, že Oswalda předjede. Ale po osmi kilometrech zatáčky končí a nastává dlouhý rovný úsek.

Tam mercedes využije své převahy a zatlačí BMW stranou, zastaví ho stůj co stůj…

Oswald pochopil, že je ztracen, ale nevzdával se poslední naděje, která zůstává i těm nejsmůlovatějším zoufalcům.

Zatáčky skončily… začala rovina. Pod palbou jódových reflektorů se krajina otevřela. Mercedes se rychle blížil. Ale…, co to? Co je to vpředu? Drobná červená světélka probleskovala… No ovšem, to je železniční přejezd, křižovatka s parchimskou tratí. A zleva už bylo vidět světlo na motorové lokomotivě vlaku.

Oswald si uvědomil, že to je jeho poslední naděje.

Řítil se přímo na závory, zuby stisknuté, až ho bolely.

Projede? Srazí se s vlakem? V té chvíli mu to bylo jedno. Choval se jako štvané zvíře, které už nedovede uvažovat lidsky.

Strojvůdce si všiml zběsile jedoucích automobilů. Varovně zahoukal, pak ještě jednou a ještě znovu… Oswald jel dál. Strojvůdce v hrůze zatáhl za páku nouzové brzdy. Kola vlaku se okamžitě zablokovala…, ale automobil už byl tady, na přejezdu a světlomety zářily strojvůdci přímo do očí…

Oswald neměl čas projet závorami v jejich volné části. Namířil si to přímo na jejich rameno. Ozval se krátký třesk a červená světla okamžitě pohasla. Světlo lokomotivy mu ozářilo zátylek. Měl pocit, že cítí na rameni žár naftového motoru. Zablokovaná kola vlaku vřískala v nejvyšší tónině…

Opatrně, se strachem se podíval do zpětného zrcátka. Vlak jel dál, ale stále pomaleji. Kola rudě zářila, jak byla rozžhavena třením. Zastavoval… ano, stál. A pod jeho koly Oswald spatřil záři jediného reflektoru mercedesu pana Karla, který byl nucen zastavit.

Oswald se rozesmál. Smál se jako blázen, hystericky, až mu z očí tekly slzy. jel přitom dál, ale už mnohem pomaleji. Závod smrti šťastně vyhrál. Karel, ten strašlivý pan Karel spadl do pasti a už nikdy Oswalda nechytí…

Náhle Oswald musel šlápnout na brzdu.

Přes cestu stál bílý vůz značky Audi.

Oswald okamžitě poznal muže, který z bílého vozu vystoupil. Přestal se smát, pouze slzy se mu řinuly dál z očí.

Muž si k němu přisedl a řekl:

„Jeďte dál. Sledujte bílý vůz před sebou…“

Jeli mlčky. Bílý audi brzy zabočil na lesní cestu. Tam zastavil. I Oswald sešlápl brzdu, zastavil a zhasl světla.

„Počínáte si jako kluk, pane Oswalde,“ řekl muž. „Představoval jste si snad. že vás necháme bez dozoru?“

„Co chcete?“ řekl Oswald. Cítil, že má olověné ruce, že ho bolí žaludek… Dolehla na něho tíha let, rozbolely se všechny rány, o kterých si myslel, že se už dávno zacelily.

„Češi se zmocnili vašeho kamiónu,“ řekl muž tiše. „Řidič je ale v bezpečí a vaše zásilka také. Nechápu, proč jste podlehl panice.“

„Zásilka…,“ zajíkl se Oswald.

„Nevím, co obsahuje, ani to nechci vědět, protože se mne to netýká. To je vaše záležitost. Některé věci ale nejsou ještě dokončeny, a vy to dobře víte.“ Z mužových slov čišel chlad a poslední slova zazněla jako výstraha.

„Češi si teď dávají pozor na Oswaldovu dálkovou dopravu… nemohu přece…,“ blekotal Oswald provinile.

„Nebuďte naivní… S naší pomocí se firma Oswald může už zítra jmenovat ANGERS TRANSPORT. Nelíbí se vám to jméno?“

„Líbí, ale…“

„Není zde žádné ale. Tady máte všechny potřebné dokumenty. Budete dále působit v Parchimu, ale na jiném konci města. Máme na tom zájem, abyste se z Parchimu nevzdaloval. Firma Angers už existuje pět let a jezdí i přes Československo. Nemusíte se obávat, Čechům nebude nic nápadné. Mimochodem, kdo je ten člověk, který vám telefonoval?“

„Nevím. Ten hlas neznám. Jak víte…“

„Chcete, abych vám ten hlas přehrál na magnetofonu? Podnikli jsme malou analýzu. Domníváme se, že jde o Čecha.“

„Já nemám žádného Čecha mezi spolupracovníky.“

„Zdá se, že čilý pan Fontaine získal mezi Čechy pomocníka. To je vzácná věc. Musíme si toho člověka důkladně prověřit. Možná že nám bude užitečný.“

„Není to léčka?“ vyhrkl Oswald.

„Může být… Ale ani to není vaše věc, nýbrž naše. Je-li to léčka, o Čecha se postaráme…,“ řekl muž a usmál se, až Oswalda zamrazilo. Nepochyboval, že tento pán by se dovedl stejně dobře „postarat“ i o něho.

„Teď už jeďte. Myslím, že na silnici vás čeká přítel,“ dodal ten muž chladně a vystoupil z Oswaldova vozu.

Měl pravdu.

Na silnici už čekal navztekaný pan Karel v notně potlučeném mercedesu.

Ukázal prstem zpátky na Parchim.

Oswald se rozjel a pan Karel ho sledoval ve vzdálenosti padesáti, sta metrů.

KAPITOLA VIII.

Komisař kriminální policie Steffel stál u okna, bubnoval na skleněnou tabuli jakousi truchlivou melodii a hleděl na parkoviště zemského policejního komisařství se sídlem v Ostheimu. Parta kluků si tam hrála na lupiče a na strážníky. Strážníci se zoufale bránili přesile, vůdce lupičů stál na střeše jednoho z parkujících vozů a dával povely svým „mužům“, kudy nejlépe se dostanou obklíčeným „strážníkům“ do zad.

Komisař vzdychl a otočil se do místnosti.

Poručík Kommer stál dosud na prostředku červeného koberečku, paže přitisknuté ke švům kalhot, paty u sebe, špičky od sebe.

„Vy tomu říkáte úspěch?“ zeptal se ho komisař.

Poručík přikývl.

„Úspěch… úspěch. V jaké době žijeme, když se takové zprávě říká úspěch. Odhalení, on tomu říká odhaleni! Člověče, co vy jste vlastně odhalil? Nevíme nic, docela nic, jako včera, jako před týdnem, jako před měsícem. Ba ne, jedno víme. Krásný Rudi je největší gauner v širokém okolí, ještě jedno víme: jsme na něho krátcí, celá naše slavná zemská kriminální policie. Vyloupené králíkárny, ukradený moped, ano, tady se kriminální policie Ostheim osvědčuje. Ale Rudi? Chodí si po městě jako pán a my na něj můžeme nanejvýš mlsně koukal.“

Poručík moudře mlčeli. Věděl, že komisař je zprávou velmi potěšen. Kdyby totiž byl opravdu rozzloben, jak by se nezkušenému člověku zdálo na první pohled, křičel by o „neschopnosti, lajdáctví a zabedněném hlupáctvi“, sliboval by „okamžitou hodinovou výpověď s výslovným doporučením, aby jmenovanému poručíkovi Kommerovi nebyla už nikdy svěřena odpovědnější práce.“ Dokud jen neurčitě nadává na poměry, spílá Krásnému Rudimu a všeobecně naříká, je to největší pochvala, jaké je schopen. Poručík Kommer si nedovedl představit, jaký čin by musel vykonat, aby dostal pochvalu od komisaře Steffela. Snad by mu musel přinést svázaného Rudiho, samozřejmě s přiloženým důkazem, jednoznačným a nevyvratitelným.

O důkaz tady šlo: policie dobře věděla o tom, co je to za pána, ten Rudolf Oppelt, známý jako Krásný Rudi. Podniknout nemohla proti němu nic, protože chyběly důkazy.

Ale teď se zdálo, že Rudi přece jenom udělal chybu.

Zakoupil v Ostheimu pozemek. Nevelký pozemek uprostřed města na živé třídě Bedřicha Velikého. Učinil to samozřejmě přes prostředníky, ale poručíkovi Kommeroe podařilo získat ověřenou fotokopii písemného příkazu ke koupi, podepsaného Rudolfem Oppeltem.

„Nemůžeme hovořit o úspěchu, dokud nebudeme vědět, co Rudi na pozemku dělá, s kým podniká, proti komu se obrací. Protože když Rudi něco dělá. vždycky na to někdo doplatí. Je vám jasné, poručíku Kommere. že celá tato věc musí prozatím zůstat mezi námi. Nemůžeme si dovolit sebemenší neopatrnost. Už dlouho tuším, že Rudi má mezi námi nějakého člověka, který ho zpravuje o našich akcích.“

Poručík zachoval kamenně nehnutý obličej, ale letmé. mžiknutí přece jen prozradilo jeho překvapení.

„To koukáte, co? Nemám samozřejmě důkaz, protože nemám žádný důkaz na nic, co Krásný Rudi tropí. Ale když jsem dal dohromady všechny případy, které jsme měli v uplynulých šesti letech a ve kterých byl Rudi zapletený, dospěl jsem k závěru, že si je den ode dne jistější. Ze začátku nám unikal více méně diky své obratnosti a zkušenostem, které načerpal v americké mafii.

Ale v některých okamžicích jsme ho měli téměř v hrsti a pomohla mu jen náhoda. V poslední době to není náhoda. Vypadá to, jako kdyby byl předem věděl o každém našem kroku. Proto nechci, abyste mi řekl, odkud jste svou informaci získal. Začínám být pověrčivý Mám strach, že Rudi mi vidí přímo do hlavy. Tak jděte, jděte dál po stopě, dokud nevychladne!“

Poručík Kommer rychle odešel.

Komisař Steffel přistoupil k mapě a pečlivě si ji prohlížel.

Zde je ten pozemek. Ano. dobré místo pro administrativní budovu, pro banku, pro zábavní podnik… Ale obchody tohoto druhu nepatřily do stylu Krásného Rudiho. Tento zločinec byl tak trochu romantik. Samozřejmě věděl, že největší podvody se dnes dělají v rukavičkách a největší zločinci sedí ve správních radách velkých podniků a bank. Byl dost dlouho ve Spojených státech, aby se o tom mohl řádně poučit. Miloval však vzruch, nebezpečí. Podvody dělané od mahagonového ředitelského stolu ho nudily. Mohl jen litovat, že nezažil zlaté doby gangsterského Chicaga v třicátých letech. Honičky, střelba ze samopalu na živých ulicích, pašování alkoholu z Kanady, to by Krásného Rudiho bavilo. Pokusil se přenést tyto zvyklosti do klidného Ostheimu a kupodivu se mu to v poněkud místním provedení docela dařilo.

Pozemek… proč Krásný Rudi koupil pozemek? Dal se na dobrou cestu, skoncoval s ozbrojeným otevřeným zločinem a stane se z něho „ctihodný občan“ s kontem v bance?

Na co potřebuje takový člověk pozemek… Komisař hleděl na mapu dlouho, ale nic: ho nenapadlo. Zapálil si doutník a sirku odhodil do popelníku. To bylo neklamné znamení, že už se nehodlá případem dnes zabývat a že načíná novou kapitolu.

Poručík Kommer zatím spěchal ve svém volkswagenu ven z města. Stopa byla opravdu čerstvá a Krásný Rudi by ji mohl brzy zahladil.

Poručík Kommer měl schůzku se svým informátorem v jídelně motelu TEMPO na dálniční přípojce, asi dvanáct kilometrů od Ostheimu. Dobře chápal, proč je informátor tak opatrný. Krásný Rudi dovedl krutě potrestat každého, kdo jednal proti jeho zájmům.

Zaparkoval volkswagen a vstoupil do jídelny. Podíval se na hodinky. Zkoumavě na ně hleděl, než rozluštil zeleně fosforeskující číslice: 11.32, půl dvanácté. To je hrozná móda, pomyslel si. Nikdy si na digitální hodinky nezvyknu. Co je to ale platně, nosit je musím, nebo by komisař Steffel myslel, že jsem staromódní. Usedl k volnému stolku a naoko lhostejně hleděl ven. Informátor tady ještě nebyl. Přijde ale určitě. Poručík Kommer si tím byl jist. Měl ho totiž v hrsti.

Podařilo se mu získat důkaz, že přes tohoto muže probíhají nitky obchodu s narkotiky, který v Ostheimu tak dobře kvete od příchodu Krásného Rudiho. Poručík si nechal tento poslední trumf pro sebe a neřekl o něm nikomu. ani komisaři. Teprve až bude případ docela hotový. předá komisaři úplnou dokumentaci.

Smluvená doba už uplynula, ale jeho spojka nepřišla. Poručík zneklidněl. Vstal a šel se podívat na terasu. Možná že sedí tam.., pomyslel si. Terasa ale byla téměř prázdná. Informátora nemohl přehlédnout.

Vrátil se do jídelny. Počkám ještě tři čtvrti hodiny, spojka se mohla zdržet. Mohl mít autonehodu, možná že o zdržela prasklá pneumatika. V rozčilení člověk dělá hyby i za volantem.

„Poručík Kommer?“ otázal se ho zdvořile číšník.

Kommer překvapeně přisvědčil.

„Venku vás čeká nějaký pán.“

„Děkuji,“ řekl Kommer a vyšel na terasu.

O zábradlí se tam opíral starší muž, suchý, hubený, do tmavohněda opálený. Poručík ho bleskurychle přejel pohledem a musel si poctivě přiznat, že nejlepší dojem i této letmé prohlídky nezískal. Muž byl oblečen podle poslední módy, ale ramena měl příliš vycpaná, klopy příliš veliké, kravatu velmi žlutou a boty neobyčejně bílé… Tak nějak vypadali chlapci z Rudiho party.

Muž se odlepil od zábradlí a přiloudal se poručíkovi naproti. Ukazovákem se dotkl skráně, což mělo znamenat pozdrav.

„Pan Blumenfeld nepřijde,“ řekl bez jakéhokoli úvodu. „Udělalo se mu špatně. Poslal mě, abych vás za ním přivezl. jsem jeho synovec.“

Poručík chvilku přemýšlel, než řekl:

„Dobrá. Jeďte přede mnou. Mám tady auto.“

„Pojedeme mým vozem. Strýček si to tak přál. Myslí, že váš vůz by byl nápadný.“

„Ne, pojedu svým.“

„V tom případě se nemůžete se strýčkem setkat.“

Oba muži hleděli jeden druhému přímo do očí. Nehleděli na sebe vlídně… Potom poručík pokrčil rameny.

„Kde je vaše auto?“

Muž ukázal na modrého opia admirála.

Poručík usedl vedle „synovce“, teprve když se přesvědčil, že vzadu na podlaze nikdo neleží. Nechal si dokonce otevřít zavazadlový prostor, aby se podíval, zda tam „synovec“ náhodou někoho nezapomněl.

Auto ale bylo, jak se zdá, v dokonalém pořádku.

„Synovec“ přesunul lesklou páku rychlostního voliče na dálniční stupeň. Vůz se rozjel pomalu, ale jak nabýval rychlosti, motor se točil s větší chutí. Poručík znal tyto vozy a věděl, že nemají rády rozjíždění na dálniční stupeň.

„Proč tu káru tak trápíte?“ zeptal se. „Synovec“ se zašklebil.

„Jen ať se snaží… Oddělám jednu, koupím si druhou.“

„Obchody vám tedy jdou dobře, myslím…“

„Velice dobře,“ odpověděl „synovec“ s úsměvem. Vsunul cigaretu mezi rty a sáhl do kapsy pro zapalovač. „Dnes například si vydělám na půlku takového auta.“

Při těchto slovech vytáhl malý smith & wesson cobra, jaký používají policisté ve Spojených státech, a vypálil na poručíka.

Ten ale takový útok čekal.

Odrazil zbraň levičkou, takže náboj mu neublížil, zato se zavrtal do střechy „té káry“, takže „synovec“ bude muset vážně pomýšlet na koupi nové, protože do této bude pravděpodobně při dešti zatékat. Poručík však byl odhodlán zamezit „synovci“ v nákupu dalších vozů…

Zatímco svíral levou rukou jeho pravici, udeřil ho prudce do brady. Auto se na silnici divoce zakymácelo. Poručík chvatně hmátl po volantu, aby předešel smyku.

„Synovec“ prudce tiskl plynový pedál a dvě stě třicet koni osmiválcového motoru zabíralo ze všech sil, aby dopravilo červenou ručičku rychloměru k dvousetkilometrové hranici.

„Synovec“ vynaložil veškerou sílu – a měl jí dost –, aby stlačil pravou ruku dolů. Hlaveň cobry se nebezpečně blížila k poručíkově lebce. Kommer pustil volant a znovu muže udeřil. Tentokrát „synovec“ ránu čekal, pustil také volant a úder odrazil.

Červená ručička se usadila na dvoustovce a zdálo se, že se jí tam docela líbí.

Ale vozu se nelíbilo na silnici, soudě z toho, s jakou čilostí se obrátil ke krajnici a hnal se pryč od středové čáry. Kommer i „synovec“ současně popadli volant.

Kommer zvolil novou taktiku: prudce vykopl pravou nohou a srazil „synovcovu“ nohu z plynového pedálu. Auto začalo okamžitě zvolňovat. „Synovec“ hledal plynový pedál, ale poručík už kopal oběma nohama jako vzteklé děcko a srážel „synovcovy“ nohy pryč od pedálů. Ručička klesla na sto padesát, na stovku. Poručíkovi se zdálo, že už jedou krokem, ale přece si uvědomoval, jak nebezpečnou rychlost dosud mají.

Projela jím prudká bolest: „synovec“ se veškerou silou zahryzl do ruky, která mu svírala ozbrojenou paži. Kommer se převalil na levý bok a snažil se zasáhnout „synovce“ kolenem. Při tom náhodou kopl do kliky dveří a ty se pootevřely.

Poručík se skrčil, přitáhl k sobě obě nohy a prudce je vyrazil proti „sýnovcově“ hrudi. Podařilo se mu vytlačit ho napůl z auta. Visel už jenom levou rukou na volantu a pravou rukou ho držel poručík. „Synovec“ bezmocně hrabal nohama a pokoušel se zachytit nějakou oporu.

„Pusť pistoli, nebo tě vykopnu ven! Pusť ji,“ křičel na něho poručík, ale „synovec“ se nevzdával naděje. V posledním záchvěvu zloby se pustil levicí, spoléhaje, že ho poručík zachytí pravou rukou. Prsty levé ruky zaútočil proti jeho očím.

Poručík vykřikl úlekem a muže pustil.

„Synovec“ vyletěl z vozu a kutálel se po silnici jako balík hadrů.

Poručík se přesmykl na místo řidiče a dupl na brzdu. Chvilku manévroval, aby obrátil velký vůz na silnici a vracel se k místu, kde leželo „synovcovo“ tělo.

Když dojel až k němu, zastavil a vystoupil z vozu.

Muž ležel na levém boku, tvář skloněnou k silnici. Žádné zranění na něm nebylo vidět.

Poručík si k němu dřepl a vztáhl ruku, aby ho obrátil na záda. V tu chvíli „synovec“ znovu zaútočil svým revolverem. Poručík bleskurychle odskočil nazad a judistickým kotoulem se dostal znovu na nohy. Práskl výstřel a kulka mu proletěla těsně vedle tváře. Ale v tom okamžiku už poručík držel v dlani policejní devítku Sauer a s očima zamženýma vztekem pálil na útočníka dlouhou sérii výstřelů a nepřestal, ani když cobra zmlkla nadobro.

To vše se událo před očima užaslých automobilistů, kteří tudy náhodou jeli. Auta zběsile brzdila, někteří řidiči raději zabočili do polí. Poručík se musel až usmát, když viděl tu scénu zděšení a paniky. Vytáhl z kapsy policejní průkaz a mával jím nad hlavou. Pistoli schoval do podpažního pouzdra. Ale marně, nikdo se neodvážil zastavit… Teprve policejní porsche vysvobodil poručíka z jeho trapného postavení…

„Zařiďte všechno potřebné… a zastavte mi rychle nějaký vůz, rychle…,“ nařídil veliteli hlídky.

Jeden policista se spojil vysílačkou s centrálou a druhý vykročil s červeným terčem v ruce proti proudu vyjevených automobilistů.

O pár minut později už poručík Kommer směřoval k motelu, kde zanechal svůj vůz.

Informátor v motelu samozřejmě nebyl, Kommer ani nedoufal, že ho tam najde. Nasedl do vozu, znovu doplnil zásobník své devítky a vracel se do města.

Zaparkoval vůz na radničním parkovišti a rychlými kroky přešel náměstí.

Zabočil do malé uličky, vedoucí do spleti Starého města.

Zanedlouho stanul před vývěsním štítem BLUMENFELD a SYNOVÉ, STAVEBNÍ SLUŽBY.

Chvilku váhal a pak vstoupil do sousedního domu.

Ovanul ho vzduch nasycený plísní. Hned za dveřmi stály nádoby na odpadky. Vytáhl z pouzdra zbraň a opatrně sestoupil po vyšlapaných schodech ke dveřím, které vedly zřejmě na dvůr.

Dveře byly zamčené. Poručík vytáhl z kapsy univerzální klíče a po chvilce zápolení zámek povolil.

Nízká zeď oddělovala dvorek od Blumenfeldova domu.

Poručík se vyšvihl nahoru a tiše se spustil na Blumenfeldův dvůr. Tam se zastavil a naslouchal.

Slyšel steré zvuky, křik rozhádaných stařen, vřeštění koček, houkání automobilových houkaček, štěbetání vrabců, brekot nemluvňat. Cítil cibuli a shnilé odpadky, plíseň a trouchnivinu domů staré části města. Tady bydlel Blumenfeld. dlouholetý zprostředkovatel, který už po celá desetiletí kupoval a prodával pozemky, domy a prý i celé ulice. Říkalo se, že jeho krámkem procházejí velké majetky. Ale navenek nic nesvědčilo o tom, že by Blumenfeld byl schopen prodat nebo koupit víc než psí boudu.

A právě Blumenfeld, tento zkušený, opatrný Blumenfeld, předal poručíkovi kopii usvědčujícího dokumentu, který poprvé poskytl policii jakousi konkrétní stopu vedoucí přímo ke Krásnému Rudimu. Pomalu zmáčkl poručík kliku zadního vchodu do domu. Bylo otevřeno. Otevíral dveře po milimetrech, aby veřej ani nezaskřípla. Pak vklouzl dovnitř.

Ani zde neslyšel nic podezřelého. Po pravici měl schody nahoru do obytné části domu. Před ním byla krátká chodba s dveřmi na ulici. A po levici byl vchod do Blumenfeldova „kšeftu“, jak starý muž s oblibou říkával.

Dveře do „kšeftu“ byly pootevřené.

Poručík do nich strčil hlavní své devítky, až se rozlétly a narazily klikou o stěnu.

Starý Blumenfeld ležel na zemi, ruce rozhozené od těla, černý promaštěný plášť rozevřený jako havraní křídla. Pod ním byla veliká temná louže.

U jeho pracovního stolu seděl Krásný Rudi. Míle se na poručíka usmíval.

Poručík na něho namířil zbraň, ale nevystřelil. Byla to jistě chyba, ale Krásný Rudi na sto procent počítal s tím, že ji ostheimský policejní úředník udělá.

„Vy jste pan Kommer, nemýlím-li se. Vítám vás. Vidím, že jsem měl opravdu přesné zprávy.“

„Rudolfe Oppelte, jste zatčen,“ řekl Kommer stísněným hrdlem.

Udělal úkrok vlevo, aby měl záda kryta zdí. Ale ještě v poslední chvíli, kdy jeho záda bylo vidět v obdélníku dveří, stačil zákeřný střelec, ukrytý na schodišti, stisknout spoušť své karabiny opatřené tlumičem.

Poručík Kommer nezaslechl výstřel, neucítil ani bolest. Uvědomil si jen, že ho něco prudce udeřilo pod levou lopatku a že mu podlaha letí rovnou do tváře.

Když se komisař Steffel dověděl o střelbě na ostheimské dálniční spojce a o vraždě starého Blumenfelda a poručíka Kommera, zuřil tentokrát opravdově a nefalšovaně a v celém detektivním sboru, podléhajícím jeho velení, nebyl snad jediný muž, kterému by nevyhrazoval hodinovým vyhazovem za neschopnost, lajdáctvi a lenost.

Policejní mašinérie se vrhla do pátrání, ale vrazi zmizeli beze stopy.

Komisař Steffel okamžitě prozkoumal pozemkové knihy, aby se přesvědčil, jak je to s koupí parcely na třídě Bedřicha Velikého.

Ukázalo se, že Rudolf Oppelt skutečně prostřednictvím nastrčené osoby parcelu koupil, ale zase ji prodal. Komisař si dobře všiml, že ji prodal téhož dne, kdy byl zabit Blumenfeld a Kommer. Nedovedl z toho udělat žádný závěr.

Krásný Rudi čili Oppelt prodal parcelu váženému občanovi nedalekého města Parchimu, jistému Thomasu Oswaldovi. Komisař nařídil, aby parchimská policie důkladně prozkoumala Oswaldovu minulost i přítomnost, ale na nic, co by svědčilo o nějaké obchodní spojitosti s Krásným Rudim, se nepřišlo. Oswald byl majitel nákladních vozů a provozoval s nimi dálkovou autodopravu. Nedávno změnil název své firmy a vyměnil personál. Komisař Steffel zaznamenal tyto skutečnosti hluboko do své paměti, ale řekl si. že pokud toto vše má nějaký význam, zatím je krajně nejasno, jaký. Proto není třeba se tím nějak mimořádně pečlivě zabývat. Povede to ale v patrnosti. Krásný Rudi nedělá žádné obchody jen tak.

KAPITOLA IX.

„Tak tedy skutečně drogy,“ řekl podplukovník Šváb. „Tím se potvrdilo, že přes Československo opravdu vede tajný podloudnický kanál. A do věci je zapleten náš starý známý Oswald…“

Oba přátelé, Láďa i Karel, ho napjatě pozorovali Karel v duchu doufal, že podplukovník řekne: vážený a milý soudruhu Materno, další akce jsou teď už naší věci. Račte se vrátit ke svým elektromotorům. O pana Fontaina a jeho druhy se postaráme sami. Děkujeme vám za snahu a poroučíme se se srdečným pozdravem…

Podplukovník však neřekl nic takového…

„Hra zůstává otevřená. Oswald je varován. Ví, že zásilka zůstala na našem území a že řidič se skrývá. Musí něco udělat. Ale co udělá? To je to, co nevíme…“

Přecházel po místnosti, pak se zastavil a přísné ukázal na Karla prstem:

„Musíte pokračovat. Začal jste dobře. Je nyní třeba věc dotáhnout až do konce. Oswald má někde v Praže spolupracovníky. O tom není pochyb. Pokud je nemá, pošle je sem. Udělá všechno pro to, aby Fontaina a drogy dostal v pořádku k sobě. A to bude chvíle, kdy udeříme.“

„Nemá smysl proti Fontainovi něco podnikat.“ ozval se Láďa „Je to pouhý pěšák. Figurka ve hře. Malá ryba.“

Karel si pomyslel, že Fontaina muže považovat za malou rybu člověk, který s ním nemá nic společného. Ale on, který ho má doma, doslova v kuchyni, s pytlíkem heroinu v jedné ruce a ostře nabitou pistoli v druhé, ho považuje za rybu docela obstojné velikosti Ale i já jsem pouhý pěšák, pouhá figurka… Plním příkazy, to je všechno. Šváb a Láďa se na to nutně musejí dívat jinak!

„Ano. Dobrý rybář musí někdy pustit malou rybku, aby chytil štiku. Ale co s těmi drogami? Ty mne trápí,“ přiznal se podplukovník. „Nemůžeme přece pustit Fontaina domů i s omamnými jedy a ještě mu zamávat na pozdrav.“

Obrátil se ke Karlovi.

„Důvěřuje vám?“

„Myslím, že ano. Předpokládá, že se třesu strachem, a do jisté míry má pravdu. Vyhrožuje mi, co všechno by se mi mohlo stát, kdybych se pokusil o cokoli, co by se jeho šéfovi nelíbilo. Má prý dlouhé ruce, má svá tykadla i tady Kromě toho si Fontaine myslí, že jsem se zapletl až po uši do nedovoleného obchodu se starožitnostmi, a nyní i s omamnými jedy.“

„Také myslím, že Karlovi důvěřuje. Dovolil mu, aby začal chodit do práce,“ podotkl Láďa.

„Měl jsem v práci nepříjemnosti…,“ ušklíbl se Karel. „To bylo řeči! Dva neomluvené pracovní dny! Dročkář mi strhl čtyři dny z dovolené a pohrozil mi že mi navrhne důtku za pracovní nekázeň. Stál jsem před ním jako oukropeček. Nemohl jsem mu říct: omluvenku mi napíše podplukovník Šváb. Nebo: jak jsem mohl přijít do práce, když mám v kuchyni zločince ozbrojeného pistolí?“

„Nezbývalo mu nic jiného. Viděl, že by Karel byl podezřelý. kdyby, do práce přestal chodit.“ řekl Láďa. Podplukovník se Karlovi smál.

„Vidím, že se toho vašeho Dročkáře bojíte víc než celého Fontaina i Oswalda dohromady…“

„Já se nebojím,“ ohradil se Karel. „Ale jsou to nepříjemnosti, jaké nemám rád.“

„Tak už běžte, ať vám soudruh Dročkář neutrhne hlavu,“ vybídl ho podplukovník Šváb.

Karel si totiž odskočil na hodinku z práce, s výslovným dovolením inženýra Dročkáře. Cesta z Košiř, kde se schůzka konala, do ústavu mu ale trvala pětatřicet minut. Zase přišel pozdě!

„Máš jít za Dročkářem,“ hlásila Karlovi Irena Filipová, sotva se objevil v laboratoři. „Rychle, tvářil se jako kakabus.“

Karel hvízdl.

„Ten chlap mě umoří…“

„Koleduješ si o nepříjemnosti sám. Znáš ho přece. Proč ho dráždíš? Když vím, jak si Dročkář potrpí na dochvilnost, nařídím si budíka o čtvrt hodiny dřív a…“

Karel mávl rukou a zmizel za dveřmi. Má zlatá, ty nemáš na krku to, co já, pomyslel si a klusal k Dročkářově kanceláři.

„Teď už je zbytečné spěchal,“ ozval se za jeho zády známý hlas. „Teď už nic nedohoníte, soudruhu inženýre. Čekal jsem vás už před dvaceti minutami.“

„Na křižovatce… byla červená, všude byla červená,“ vyhrkl Karel. Dročkář se na něho ironicky podíval a výsměšně pokračoval:

„Zastavily se hodinky a maminka nemohla najit nůž na krájení chleba, že…“

Karel začal zuřit. Jakým právem s nim Dročkář takhle mluví…? Opanoval se, teprve když si uvědomil, že Dročkář takto mluví snad s každým. Mohl si to dovolit, byl vedoucí a současně i jeden z nejlepších výzkumných pracovníků ústavu. Měl takovou povahu…

Dročkář uvedl Karla do své pracovny a pečlivě zavřel dveře.

„Posaďte se.“

„Prosím, abyste omluvil některé prohřešky, jichž jsem se v poslední době dopustil. Mám problémy osobního rázu. Nerad bych o nich mluvil.“

„Ani já nechci mluvit o vašich osobních problémech,“ řekl Dročkář. „Musíme jednat o vážnějších věcech.“

„Cože? Důtka? Nebo snad… výpověď?“

Dročkář se nepříjemně zasmál.

„Zapomeňte na ty věci. Jde o vaši práci.“

„Myslím, že dělám svou práci stejně dohře jako kdykoli předtím. Současná série pokusů přesvědčila snad každého, že nový motor..“

„…je světová senzace první třídy,“ řekl Dročkář trochu slavnostně. „Dokonce přesvědčila i mne, chtěl jste asi říct.“

Karel se zarazil a díval se na něho překvapeně.

Dročkář se ušklíbl.

„Ano, přesvědčila i mne. Zpočátku jsem se obával tak neobvyklého řešeni… vysoké otáčky, s ohledem na konstrukci a použitý materiál… Přiznám se, že jsem tomu nedůvěřoval. Ale přesvědčil jste mne. Už v příštím roce vaše skupina dostane k dispozici celé páté výzkumné oddělení, se všemi lidmi a s veškerým technickým vybavením. Soustředíme se na váš projekt a projekty málo slibně prostě potlačíme.“

Karel zrudl. Připadal si jako člověk, který se pokusil vyrazit silou dveře, které byly odemčené… Takový člověk se ovšem cítí trochu hloupě, když přijde na svůj omyl.

„Vedoucí pátého odděleni…“

„Budete vy, samozřejmě. Pak bude na vás, abyste kontroloval takové inženýry Materny, jestli chodí včas do práce a jestli se někde nepotulují v pracovní době… Pokud to ovšem budete chtít dělat. A já vám radím, abyste to dělal, jinak budete mít z oddělení holubník. Ale promiňte. nechtěl jsem vám radit. Koneckonců, nechtěl jsem hovořit o budoucnosti pátého oddělení.“

„O čem tedy?“

„O bezpečnostních opatřeních. Nevím, zda si uvědomujete důsledky svého objevu.“

„Objevu?“ překvapil se Karel.

„Ano, vaše nová konstrukce je skutečným objevem v oboru elektrických motorů a v současné době tvoři světovou špičku. Přečtěte si, prosím, tento článek!“

Podal Karlovi americký odborný časopis, kde byl červenou tužkou zaškrtnutý nevelký článek, nadepsaný Nová éra začala v Praze. Dročkář pokračoval:

„Za mořem si všimli, co tady děláme. Všimli si a uvědomili si význam vašeho objevu možná i dříve než já. Dovedou náramně dobře převést každou lidskou hodnotu na peníze. A když začnou větřit peníze, neštítí se žádné metody, jak se k nim dostat.“

„To znamená…,“ začal Karel opatrně a Dročkář ho doplnil:

„…to znamená, že napříště musíme být co nejvíce opatrní při publikování jakýchkoli zpráv. Dokud nebude všechno hotovo, dokud váš objev nebude kryt světovými patenty, mohlo by se snadno stát, že by cizí zahradníci očesali naše jablka. Proto jsem vypracoval směrnice, podle kterých se budete řídit, dokud nebude vytvořeno nové páté oddělení.“

Podal Karlovi tenkou obložku s listinami.

Karel ji otevřel a namátkou četl:

„…zákaz publikační činnosti… zákaz styku s cizími odborníky…nepovoluje se… plány v trezorových skříních…rozdělení úkolů…prověření…“

Sklapl obložku a vyhrkl:

„Je to opravdu nutné?“

„Víte dobře, že je to nutné, soudruhu inženýre. Vám přece nemusím takové věci vysvětlovat. Nebo snad ano?“

Karel pokrčil rameny a povzdechl si:

„Já vím… ale je mi to líto. Takové tajnůstkaření mi nesedí. Mám rád otevřenou hru..“

Pak si vzpomněl na tajemného návštěvníka a na jeho balíček a trpce se zašklebil.

Vrátil se do své pracovny. Irena Filipová tam na něho čekala:

„Co ti chtěl?“

„To ti nemůžu říct. Ani ti nesmím prozradit, že se jmenuji Karel Materna a že dělám elektrické motory.“

Irena hvízdla.

„To znamená, že jde do tuhého,“ řekla

„Ani nevíš, jak máš pravdu,“ podotkl Karel.

Na jedné straně měl ohromnou radost, že jeho práce došla uznání a že už příští rok bude moci mnohonásobně urychlit a rozšířit výzkumný program, když bude mít k dispozici všechny prostředky pátého oddělení. Ale na druhé straně ho netěšila představa, kolik nových bezpečnostních opatření bude muset dodržovat. Nepochyboval o tom, že Dročkářova obložka je teprve začátek a že po ní budou následovat obložky další, podstatně objemnější…

Navzdory svému zvyku nezůstal v ústavu po pracovní době. Rychle spěchal domů. V samoobsluze nakoupil jídlo a po dvou schodech se hnal schodištěm. Vždycky chodil po dvou. Věřil totiž, že začne být starý pán toho dne, kdy se mu bude zdát těžké chodit do schodů po dvou.

Sakramentská práce… Dročkář, pašerák v kuchyni.;. hudroval v duchu.

Odemkl dveře hlasitě si hvízdaje, aby Fontainovi bylo jasné, kdo přichází.

Zaklapl a vešel do pokoje. Tam zjistil, že Fontaine zmizel a jeho balík omamných jedů také.

Prohlédl celý byt, ale cizinec se neskrýval ani v kuchyni, ani v komoře.

Nejdříve se lekl, ale pak se mu ulevilo. Ne, Fontainovu útěku nemohl zabránit. Udělal vše, co se dalo udělat pro zdar věci. Nebyl si vědom žádné chyby. Nějakým šestým smyslem Fontaine zavětřil nebezpečí a zmizel. Teď už odpovědnost leží na podplukovníkovi Švábovi a jeho lidech: najděte si Fontaina, kde chcete. Republika není tak velká!

Lekl se, protože někdo dlouze zazvonil.

Jak se dalo čekat, byla to pani Čížková.

„Vy jste pěkný ptáček,“ spustila na něho, sotva otevřel. „Vím všechno. Sotva jste odešel, prostě jsem se sem doklepala. Ten pán mi otevřel, ten milý slušný pán. A člověk vašeho postavení zneužívá cizincovy neznalosti.“

„Máte pravdu, jsem pěkný darebák. Nechcete jít dál, paní Čížková? Popovídáme si!“

Čížková se zarazila, čekala, že se pěkně s Maternou pohádá. Milovala dobré, sportovně hodnotné hádky. Nevážila si tolik hádek obyčejných, se sousedkou nebo s paní z druhého patra, protože s těmito dámami se hádala denně. Ale zato hádka s inženýrem, fešákem v nejlepších letech, to by bylo něco!

Fešák inženýr se hádat nechtěl.

Byla zklamána. Ale protože byla zvědavá, přijala Karlovo pozvání a obřadně vplula do pokoje. Na prahu se zula a usedla na samý okraj křesla, aby dala najevo dokonalé vychování.

„Vy jeden!“ zahrozila na Karla a nasadila spiklenecký tón. „Příště se se mnou poraďte. Proč nezajdete za starou Čížkovou? Všechno mohlo být jiné…“

Karel před ni postavil šálek kávy a posadil se naproti ni.

„Jak to tedy bylo…,“ řekl.

„Věděla jsem od samého začátku, že tady máte toho pána. Jednak jsem ho viděla, jak ho vezete domů, jednak jsem vás slyšela, jak spolu mluvíte, i když jste pořád pouštěl rádio…,“ zasmála se a znovu pohrozila.

„No vida…,“ řekl Karel.

„Takže když jste odešel, zvonila jsem a klepala a volala jsem, že jsem to já, Čížková. Ten pán otevřel. Asi se bál toho povyku.“

Bodejť, že se bál, pomyslel si Karel. Mělas štěstí, že do tebe nevpálil kulku. Je to pravda pravdoucí: kam čert nemůže, nastrčí…

„Byl to moc slušný, příjemný pán. Francouz, no ovšem, to se hned pozná podle chování. Políbil mi ruku,“ řekla pyšně a ukázala zmíněný úd Karlovi. Přistrčila mu ruku těsně k očím, aby ji snad nepřehlédl.

„Mluvil německy, já taky dovedu německy, ani byste neřek, jak dobře. Vyprávěl mi, že je tady u vás na bytě, protože nesehnal hotel. ‚Kolik platíte,‘ povídám. ‚Pět stovek za noc a za jídlo zvlášť,‘ řekl on. ,Panenko skákavá,‘ řekla jsem já, ,taková nestydatá cena,‘ takhle jsem to řekla, neračte se urazit, pane inženýre. Já to chápu, každý si chce vydělat, ale kdybyste mi něco řekl…“

„Kdybyste něco řekl!“ pokračovala Čížková. „Mohli jsme se domluvit. Byla bych mu vařila a vyprala bych.

Vždyť víte, jak jsem pořádná a čistotná. Za stovku bych tady uklidila, že by se dalo jíst z podlahy,“ vyhrkla potom. „Až budete mít nějakého jiného cizince na byt… za pět set korun, obraťte se na mne.“

Karlovi dalo mnoho práce, než se zbavil povídavé pani Čížkové a mohl seběhnout na ulici a nastartovat svůj žigulík.

Láďovi, když se u něho pohodlně usadil, bez okolků vyložil, co se stalo.

Láďa vzal telefon a sdělil novinu podplukovníkovi Švábovi.

Po hodině se podplukovník ozval.

„Nikde nikdo. Zkontrolovali jsme všechny hotely, motely. autokempinky a ubytovny“. Našli jsme spoustu lidí, kteří odpovídali popisu. Ale Fontaine to asi nebude.“

„Co budeme dělat?“

„Hledat a zase hledat. Bude to těžké. V Praze je v tuhle roční dobu tolik cizinců, že to bude velmi složité. Ale Fontaine se propadnout nemohl. Leda…“

„… leda že co?“

„Leda že se už tajně vrátil k Oswaldovi. I to je možné, že nám proklouzl rovnou pod nosem. A to by znamenalo, že Oswald nám unikl mezi prsty a že už ho asi nikdy nedostaneme.“

Láďa Kosina zavěsil.

„Tak to tedy ne,“ řekl rázně. „Nevěřím, že se Fontaine vrátil.“

„Proč? je to docela možné… Něco mi napovídá, že se s panem Fontainem brzy setkáme.“

„Já se nikterak neraduju při představě, že bych se s ním měl setkat,“ namítl Karel, ale Láďa na něho vyjel:

„Tak dost! Nechci už slyšet nějaké kňourání. Jednou jsme se do toho dali a musíme vydržet…“

„Jaképak vydržet – nevydržet! Fontaine utekl, co mám s tou věcí dál společného?“

„Dokud Oswald běhá na svobodě, beztrestně, jsme v tom oba až po uši. Nemysli si, že tě nechají ti pánové na pokoji. Kromě toho můžeš udělat ještě spoustu dobré práce.“

„I když si lámu hlavu sebevíc, nic mě nenapadá.“

„Uvažuj! Fontaine dostal strach z upovídané paní Čížkové. Nedivím se mu, taky bych utekl. Schovává se někde ve městě. Kde asi? Pochybuji, že našel nějaké soukromé přístřeší. Neodvážil by se obrátit na neznámého člověka. Myslím spíš. že se připojil někde k nějakým Francouzům. Je jich tu přece plno, zrovna dnes jsem napočítal nejméně pět autokarů s francouzskými výletníky. Ale co bude dělat potom? Pokud se pamatuji, připravoval tě na nějaký úkol…“

„Ano, říkal, že mu budu muset pomoci…“

„Tak vidíš. Pamatuje si dobře, kde bydlíš. A já si myslím, že mu věci nesmíme usnadňovat. Co by udělal nějaký inženýr Karel Materna, kdyby měl doma cizího zločince na nocleh a stravu a najednou by se mu stalo to, co tobě?“

Karel chvilku přemýšlel, než řekl:

„Nejlíp by udělal, kdyby se ztratil. Kdyby utekl.“

„Vidíš, už začínáš uvažovat jako správný rozvědčík. Totéž musíš udělat i ty.“

„Fontaine mě ale nenajde…“

„I najde! Ty necháš za sebou stopu.“

„Mám namalovat šlápoty na chodník?“

„To jistě ne. Sdělíš zato paní Čížkové, že odjíždíš a že nikomu nesmí říct, že jedeš na pár dní k jednomu kamarádovi…“

„Kam?“

„Do jednoho domu v Košířích. Ten kamarád jsem samozřejmě já.“

Tak se tedy oba přátelé domluvili.

Gaston Fontaine zatím přespával – jak Láďa správně předpokládal – v autokarech francouzských turistů. Družil se s nimi, protože správně počítal, že Francouz se v Praze nejsnáze ztratí zase mezi Francouzi. Ale brzy poznal, že Karlovu pomoc bude potřebovat… I když byl velmi nerad, vypravil se na Vyšehrad. Karla tam ale nenašel.‘

KAPITOLA X.

Thomas Oswald by nedovedl spočítat všechny lidi, kterých se bál. Na některé zapomněl, někteří byli příliš daleko, než aby mu mohli ublížit.

Jen dva z nich byli v jeho bezprostřední blízkosti. Byl to především pan Karel, obchodník s drogami, zločinec mezinárodního měřítka, schopný zabít člověka asi s takovými výčitkami svědomí, jako kdyby plácačkou zahubil mouchu. Druhý z nich byl snad ještě horší, přestože Oswald neznal ani jeho jméno. Navštěvoval ho jen v noci a naštěstí zřídkakdy. Nestál o drogy, jak se zdálo, nezabýval se žádnou obvyklou činností ze světa zločinu, patřil k tajné službě, jedné z mnoha špionážních agentur země. Oswald netušil, zda patří k rozvědce vojenské, anebo politické, zda je to agent podléhající policii nebo ministerstvu zahraničí. Bylo dokonce možné, že ten vždy elegantní pán je placen ze zahraničí, ze Spojených států nebo z Anglie. To vše Oswald nevěděl, a ani nechtěl vědět, protože zkušenost ho poučila, že v této profesi jen nevědomí mají naději, že se dožijí vysokého věku.

Neznámý muž se zabýval pašováním lidí ze socialistických zemí a čas od času používal kamiónů Oswaldovy firmy. Oswald mu nemohl nic odmítnout. Ten muž totiž příliš mnoho věděl o jeho minulosti i přítomnosti a zcela jasně dával najevo, že by dovedl neblaze ovlivnit i jeho budoucnost, kdyby odmítl vyhovět některým jeho přáním.

Byl to tichý, na první pohled slušně vychovaný pán, žádný brutální bandita typu pana Karla. Mluvil spisovno a oblékal se střídmě do obleků šedých nebo tmavomodrých, se sotva znatelným proužkem. Jediné látky, které uznával, byly látky vlněné, kosmetiku používal anglickou a boty nosil italské. Vypadal jako neškodný hejsek, milionářský synek… ale byl nebezpečnější než pan Karel právě proto, že toho tolik věděl.

Tichý muž nikdy nemluvil do větru. Už druhý den po osudné honičce se do Parchimu „přestěhovala“ nová zasílatelská firma Angers Transport. Oswaldův vozový park se dokonce rozrostl. Patřilo do něho deset těžkých kamiónů značky Volvo. Kam se poděly jeho staré kamióny?

To Oswald nevěděl. Tichý pán se o ně postaral. Kdo ví, kdy a kde se tyto vozy znovu objeví, kam pojedou a co povezou…

Jako obvykle, tichý pán za svou „službu“ nic nechtěl.

Zato pan Karel měl požadavku dost a dost.

Přinutil Oswalda ke „koupi“ jakéhosi pozemku v Ostheimu. Což o to, pozemek to byl pěkný, na hlavní ostheimské třídě Bedřicha Velikého.

„Nic ti do pozemku není. Netýká se tě to,“ hrozil mu pan Karel.

„Jsem živnostník a nechci se do ničeho zaplést!“

„Už ses zapletl, že se z toho do smrti nevymotáš. Nestarej se o věci, do kterých ti nic není!“

Oswald měl s ostheimským pozemkem starosti. Proč se pan Karel začal zabývat prodejem pozemků? V tom nemohlo být nic jiného než nějaká čertovina. Tentokrát ale na papírech bylo napsáno jméno Thomas Oswald a cokoli nekalého by se na pozemku stalo, odpovědnost za to by spadla na jeho hlavu.

Proto si Oswald zavolal starého Krause, jediného muže ze všech řidičů, kterému jakžtakž důvěřoval.

„Krausi,“ řekl mu. „chcete si vydělat na dovolenou ve Španělsku?“

„Kdo by nechtěl, šéfe.“

„Jezdíte často do Ostheimu a máte tam spoustu známých mezi řidiči. Zajímám se o jistou parcelu na třídě Bedřicha Velikého. Prý se tam něco staví. Myslím, že se tam staví jen tak naoko, aby majitel vyhnal cenu nahoru, potřeboval bych, abyste to trochu oťukl.“

Kraus se chápavě zašklebil. Znal podobné praktiky obchodníku s pozemky. Dráždili nervy kupců tím, že začali horečně budovat nový „palác“ nebo továrnu. Kupec, chtivý pozemku, přihazoval a přihazoval k ceně… Informace o skutečných úmyslech majitele pozemku měla cenu zlata.

„Jasný, šéfe. můžete se spolehnout. Znám pár chlapů, kteří jezděj pro stavební firmy ve městě.“

Kraus pocházel z Ostheimu, a když řekl „ve městě“, nikdy tím nemyslel Parchim. O tomto městě mluvil výhradně jako o „té díře“.

Další starost měl Oswald s Gastonem Fontainem. Rychle se blížilo datum, kdy mělo dojít k tajnému přechodu hranic. Osvědčí se řidiči Angers Transportu stejně dobře jako předchozí parta? Oswald nepochyboval, že všichni jsou vycvičení agenti tajné služby – anebo přinejmenším ti z nich. kteří budou tajné přechody realizovat. Mají ale dost zkušeností? Kdyby totiž pražská Bezpečnost Gastona Fontaina chytila, celý trik s Angers Transportem by praskl. Fontaine by jistě mluvil a řekl by všechno, co ví o Oswaldovi a jeho obchodech. Potom by Oswald byl pro tichého muže zbytečný. Věděl dobře, co se v tomto druhu „obchodního podnikání“ děje zbytečným lidem… Autonehoda, náhlá sebevražda v pomatení smyslů, „omyl“ s tubou uspávacích prášků a tak podobně se tady říká profesionálním vraždám, jejichž pachatelé zůstanou většinou neznámí.

Oswald připravil Fontainův odchod velmi pečlivě a několikrát se přesvědčil, že všechno je v pořádku. K odjezdu z Československa mělo dojít už příští středu. Zbývalo tedy pět dní… Budou to napínavé dny. Příliš napínavé.

Oswald více než kdy jindy zatoužil po klidu. Ale v hloubi duše věděl, že člověk, který toho má na svědomí tolik jako on, si klid nikdy nezaslouží a nikdy nedosáhne odpočinku…

Ale ano! Snad se mu podaří vzepřít se panu Karlovi i tichému muži… Kdyby například se mu dostal do ruky náklad heroinu, který právě převáži Gaston Fontaine, měl by dost peněz až do sklonku života. Snad by se našel někde na zeměkouli tichý koutek, kde by ho nenašli muži tajné služby ani Karlovi pistolníci…

Za dva dny se k němu dostavil Kraus.

Tvářil se ustaraně.

„Není to nejlepší, šéfe. Na parcele se skutečně pracuje.“

„Cože? Staví se tam dum?“

„Vypadá to tak. Jak jste mi nařídil, dojel jsem do města a zašel do putyky, kde se všichni chlapci scházej. Dal jsem s nima řeč. Povídali, že odtamtud odvážej celý kubiky hlíny.“

„Kopají tam základy?“

„No… to přesně ne. Protože když se ve městě kopají základy, mají na to takový stroj. Má úzkou lžíci a chňapá takhle seshora…,“ naznačil, kterak stroj „takhle chňapá seshora“. „Ale na téhle parcele žádný stroj nechrapá. Byl jsem se tam podívat. Kolem parcely je ohrada a ve vratech stojí strážný. To je taky divné. Obyčejný strážný bývá dědek s fajfkou a v placaté čepici. Tenhle je ale vazoun, může mu být pětatřicet a v hrsti by mne rozmáčkl jako nic“

„Oni kopají základy ručně?“

„To ne. Slyšel jsem tam kompresor. Mají tedy sbíječky. Chlapci také říkali, že tam mají nakladač. Hází hlínu rovnou na korbu jako na každé normální stavbě.“

„Co se tam tedy děje?“

„Nevím. Snad tam kopají nějaký sklep nebo co. Chlapci tam viděli nějakou studnu. Základy jsou tam také trochu naznačené, ale jen tak do hloubky asi jeden dva metry. Žádná velká hloubka.“

„To je zvláštní…“

„Taky si myslím. Chlapcům to ale zvláštní nepřipadalo. Divili se, proč se o tu stavbu starám. Říkali: dnes se už nikdo nemůže ničemu divit, přijde pan architekt a nařídí, aby barák stál jenom na hraně a balancoval ve vzduchu… Dnes se už baráky nestavěj jako dříve. Lidi pracujou a ani nevědí, proč to je. To ví jenom pan architekt. Proto se zedník ničemu nemůže divit.“

Oswald se zasmál Krausově rázovitému náhledu na moderní architekturu a svatosvatě mu slíbil, že když mu obstará ještě další informace o podivné stavbě a lidech okolo ní, už příští měsíc může jet i s manželkou na čtrnáct dni do Španělska.

Příští měsíc… Kdo ví, kde budu za čtrnáct dní, pomyslel si Oswald a najednou mu bylo Krause trochu líto.

Co si vybrat z Krausovy informace? Oswald se rozhodl, že se na stavbu podívá sám.

Odjel do Ostheimu, ale z opatrnosti jel vlakem a auto nechal doma. Už dlouho nejel ve vlaku. Cesta se mu docela líbila. Trvala asi půldruhé hodiny. Z toho se hodinu jelo Horskou slatinou. Jindy by Oswaldovi jízda připadala dlouhá, ale dnes byl rád, že si může trochu odpočinout a srovnat si myšlenky v hlavě.

První procházka po rušné třídě Bedřicha Velikého mu nic poučného nepřidala. Parcela byla skutečně obehnána obvyklou stavební ohradou, pokrytou velkými reklamními tabulemi: zapalovací svíčky Bosch, mléko Nestlé, prášky na praní Omo, zubní pasta Kalto. Nad vchodem na parcelu visela velká tabule oznamující, že zde staví firma HÜBSCH A SYNOVÉ, společnost s ručením omezeným. Co to bude, až to bude? Správní budova… Nic bližšího tabule chodci nesdělila.

Přešel dvakrát po protějším chodníku, ale potřetí se už neodvážil, aby nebyl nápadný. Pravda, v tuto denní dobu proudily po chodníku velké davy lidí a třídou se valila řeka automobilů. Co ale nebylo patrno na první pohled, nebude zřejmé ani na pátý, desátý či dvacátý pohled. Ne, touto cestou nelze odhalit tajemství podivné firmy Hübsch…

Musel se bezděky usmát. Věru, bylo to směšné: pozemek patří jemu, Thomasů Oswaldovi. Měl by plné právo vstoupit na parcelu a náležitě pohovořit se stavbyvedoucím či jinou osobou, která má odpovědnost za vše, co se na staveništi děje. Svalnatý hlídač by ale nedělal patrně žádné okolky…

Počkal, až se setmí, a vydal se na výzkumnou výpravu znovu. Lidí ubylo, ale ulice byly stále dosti frekventované. Chodci spěchali za zábavou nebo do nočního zaměstnání. Pestré neóny a výbojkové osvětlení směle soupeřily s pohasínajícím denním světlem. Oswald byl však klidnější. Noc mu více vyhovovala než den…

Odvážil se přejít ulici a přiblížil se až k samotné stavební ohradě.

Obešel ji i z druhé strany. Prošel příčnou uličkou k zadnímu traktu domovního bloku a došel až k ohradě. Zde nebyly žádné reklamní tabule, ohrada byla však stejně důkladná, stejně neprůhledná jako na hlavní třídě. Firma Hübsch zřejmě dbala na to, aby její zaměstnanci pracovali nerušeně, vzdáleni dotěrných pohledů zvědavého davu.

Není na světě taková ohrada, ve které by nebyl jediný vypadlý suk, jediná skulinka, pomyslel si Oswald a najednou zbystřil pozornost. Blízko něho se ozval šramot.

Odskočil od ohrady. Rozhlédl se kolem sebe. Byl na úzkém prostranství, dlážděném betonovými deskami. Kolem dokola stály vysoké domy. Ne, tady se neukryje ani myš.

Dal se na kvapný ústup. Podařilo se mu vklouznout do dveří jednoho z domů. Opatrně vyhlížel ze stínu. Chvilku se nedělo nic. Pak se dřevěná ohrada na jednom místě zachvěla, vrtla veřej a neviditelná dvířka se otevřela.

Z ohrady vyšel pan Karel a opatrně za sebou zavřel.

Oswaldovi vystoupil pot na čele.

Pan Karel se ostražitě rozhlížel. Věděl o jeho přítomnosti? Nebylo to vyloučené, protože se choval jako člověk, který někoho hledá.

Oswald v panice vkročil rychle do domu, proklusal chodbou a vešel do příčné uličky. Hluk hlavní třídy k němu doléhal jako vzdálený mořský příboj. Kdyby ho tady pan Karel dopadl, nikdo mu nepřijde na pomoc, přestože je snad jen padesát metrů do „civilizace“. Ne, nikdo mu nepomůže, i když bude slyšet výkřiky, volání o pomoc. V tomto světě se každý stará jen o sebe, o svou kůži.

Nemělo smysl přemýšlet o lhostejnosti světa… Kroky pana Karla duněly ulicí. Oswald si předtím všiml, že na rohu postává jakýsi ramenatý chlapík a rozhlíží se. Patří také k partě pana Karla? Není to dokonce ten hlídač, o němž hovořil Kraus?

Mercedes! Ano, tam u chodníku stojí mercedes pana Karla, s levým bokem řádně pobitým po srážce s Oswaldovým bavorákem. Snad tam, snad tam, právě tam je Oswaldova naděje.

Jako zoufalá myš, zahnaná do kouta, vyrazil z domu, přeběhl uličku a přikrčil se u mercedesky. Popadl za kliku. Ano, velkorysý, nebo možná pouze roztržitý pan Karel nechal vůz odemčený. Oswald vklouzl dovnitř. Otevřel odkládací skříňku. Ne, nemýlil se ve zvycích toho pána. Ve skříňce byl revolver značky Colt, přesně tam, kde ho čekal… Přesvědčil se, že kolt má všechny komory nabité a že jeho mechanismus hladce pracuje. Pak se přesmekl přes opěradla dozadu a ukryl se na podlaze auta.

Zdálo se mu, že čeká nekonečně dlouho.

Ulice jednotvárně hučela. Několikrát kolem přešli nějací chodci a bavili se o rozličných hloupůstkách, o nudném filmu, který právě viděli, o večeři „u Türmana“, o žaludečních potížích tety Gréty. Když se hlasy přiblížily, Oswaldovo srdce se rozbušilo, ale když se ukázalo, že to jsou neškodní občánci, v jeho duši se rozhostil klid.

Už se rozhodl, co udělá. Jednou provždy se pana Karla zbaví. Dovnitř mercedesu ho zahnal strach, možná dokonce, že pouhá náhoda. Když tu ale jednou byl, řádně této příležitosti využije. Konečně se dočkal.

Blížily se dva mužské hlasy.

Jeden patřil bezpochyby panu Karlovi.

„Možná že jsem viděl špatně, ale byl bych přísahal, že někdo obchází ohradu,“ prohlásil neznámý hlas.

„Dobře, dobře. Lepší je planý poplach než chrápat na stráži a nechat se načapat.“

„Mám to ohlásit šéfovi?“

„No… nemusíš. Dělal by si zbytečné starosti. Měj ale oči otevřené, kdyby se něco mělo opakovat, jestli to byl slidič, tak toho nenechá, buď si tím jist!“

„Jestli to byl nějaký čmuchal, tak by už měl dát zálohu funebrákum.“ zahuhlal ten člověk temně, snad aby ujistil mocného pana Karla o své služební horlivosti.

„Dobrá, dobrá… teď už běž.“

Pan Karel zacinkal klíčky, zašramotil zámkem, tiše zaklel, když shledal, že vůz byl odemčený, tak přece roztržitost, pomyslel si Oswald), nastartoval a rozjel se. Potlučená karosérie zle drnčela a dovnitř fičelo škvírami. Oswald pocítil nepříjemný chlad na noze. Snad to ale nebude tak dlouho trvat, utěšoval sám sebe.

Neodvažoval se pohnout, aby na sebe pana Karla neupozornil. Řidič, jak se zdálo, neměl o jeho přítomnosti ani tušeni Pustil si rádio, aby mu cesta příjemně ubíhala, jak správně Oswald předpokládal, pan Karel jel parchimskou výpadovou třídou.

Hluk aut slábl a také světel bylo méně. Oswald ale trpělivě čekal, až za bočními skly bude naprostá trna. Teprve pak si bude jist, že nejsou ve městě.

Teď, řekl si pro sebe a neslyšně se vztyčil.

Přiložil ústí revolveru k zátylku pana Karla.

„Zpomal..,“ řekl tiše.

Řidič ani nehlesl, jenom začal ztěžka dýchat. Vida, pán je zbabělec, blesklo hlavou překvapenému Oswaldovi. Skutečně zpomalil.

„Zaboč na polní cestu. Tak… dobře. Zastav a zhasni světla.“

Sotva pan Karel uposlechl jeho příkazu, Oswald se krátce rozmáchl a udeřil ho do týla. Karel se bezhlesně zhroutil na volant. Oswald ho vyvlekl ven, položil ho na tvář a spoutal mu ruce za zády kravatou. Pak zatáhl spoutaného muže před kapotu vozu.

Posadil se na ni a trpělivě čekal, až se pan Karel vrátí do světa bdělých a živých; po deseti minutách se dočkal.

„Co se..,.,“ ozval se tiše pan Karel.

„Praštil jsem tě do hlavy. A když nebudeš mluvit, přejedu tě autem. Pojedu pomalu. Bude to bolet.“

„Jseš blázeni Blázen! Okamžitě mne rozvaž!“

Oswald slezl, kopl svou oběť a usedl za volant.

Pomalu se rozjel. Když se dotkl pneumatikou Karlova boku, zastavil. Pan Karel sebou házel a zmítal se. Podařilo se mu popolézt asi o půl metru.

Oswald zabrzdil, vystoupil a přičapl k naříkajícímu panu Karlovi.

„Nežertuji. Teď už tě nechci jenom oddělat. Potřebuji vědět, co se v ohradě děje.“

„Pusť… pusť mne. Bolí to, pekelně to bolí. Zbláznil ses, copak nevíš; co se s tebou stane…“

„Je mi to jedno. Už mám všeho po krk. Chci vědět, chápeš? Už nemůžu takhle dál. Nenechám sebou orat.“

Pan Karel začal zle nadávat a jedna kletba následovala druhou. Oswald ho s rozmyslem kopl do nohy a pak znovu usedl za volant. Několikrát hlučně přidal plyn. Na zbabělého pana Karla trik zapůsobil.

„Ne! Ne! Všechno povím!“

„Dobrá… Ale dej pozor, abys mluvil pravdu.“

„Banka… jde o banku. Kopeme tunel. Bude to největší podnik posledních let. V bance je ohromná hotovost Tunelem to všechno dostaneme ven… v pytlích.“

„Nesmysl. Vím dobře, že pro vás pracuji stavební firmy. Odvážejí zeminu… a tak dále.“

„To je pravda. V tom je ten trik Najali jsme je, aby to vypadalo, že všechno je v pořádku. Firma Hübsch dokonce kope základy. Máme připravený projekt. Celá statika, nebo jak se to jmenuje, je svedená do jednoho bodu, rozumíš? Proto je uprostřed parcely šachta. No a my z té šachty kopeme v noci tunel. Někdy taky ve dne. Sbíječkama. Jako havíři. Hrozná práce. Ale bude za ni spousta peněz.“

„Parcela je moje, vy blázni… Vy blázni! Chtěli jste mne do toho namočit.“

„Pitomče, chtěli jsme tě vzít s sebou, až banku vybílíme. Přece tě tu nenecháme na semínko, aby tě komisař Steffel pěkně mohl zmáčknout! Všechno bys vyzvonil, všechno, co víš nebo i nevíš. Teď ale máš utrum… teď jseš mrtvý muž…,“ vztekle skřípal zuby pan Karel.

Oswald zmlkl. Taková příležitost mu unikla před očima… z pouhého nerozumu. Proč jenom dostal ten pošetily nápad zabíjet pana Karla…

Ačkoliv… napadlo ho o vteřinu později. Proč by ho banda brala s sebou, proč by se s nim dělila? Jedna dobře mířená kulka je lacinější než podíl na kořisti.

Hořce se usmál. Tak to bezpochyby je. Karel mluví o podílu, protože leží na zemi s rukama pěkně svázanýma za zády.

„Vstaň…,“ řekl inu. Pan Karel poslechl.

„Jdi na silnici.“

„Proč? Já nechci…“

„Jdi! Jdi pomalu v mých světlech.“

Pan Karel poslušně kráčel po polní cestě, až se dostal na silnici. Tam se zastavil a zuřivě se obrátil k Oswaldovi.

„Ty hlupáku! Vím, co chceš udělat… Přejedeš mne, aby to vypadalo jako nehoda. Ale varuju tě. Já nejsem šéf celého byznysu. Šéf je někdo jiný!“

„Kdopak,“ ušklíbl se Oswald, ale ošklivé tušení mu sevřelo srdce.

„Jen hádej… Ano, šéf je chlap, kterého se bojí celý kraj. bojí se ho komisař Steffel a všichni policajti, bojím se ho já a bojíš se ho taky. Je to Krásný Rudí. Ten tě najde a všechno ti spočítá i s úroky…“

Krásný Rudi! Jméno proslulého gangstera Oswalda málem omráčilo… No ovšem, jenom tenhle muž se mohl odvážit tak smělého činu, jako je vykopání dvousetmetrového tunelu na nejživější třídě zemského hlavního města. Pan Karel je jeho pouhý pomocník, pobočník, vykonavatel rozkazů… Jak pošetilý jsem byl, když jsem ho považoval za hlavního šéfa podniku, myslel si Oswald. Jak mne jen zklamal úsudek. Ovšem, teď, když se Krásný Rudi dostává do hry, představení postrádá veškerý půvab.

Takřka mechanickými pohyby vytáhl z kapsy revolver a střelil pana Karla do hrudi. Pak vypálil ještě třikrát na ležící postavu, než si byl jist. že už nežije. Naložil bezvládné tělo do vozu a pomalu se rozjel. Po patnáctikilometrové jízdě uhnul doprava. Úzká asfaltová silnice vedla do slatin. Byla to výletní cesta, hojně frekventovaná o víkendech, zejména v letních prázdninách.

Tady bylo to místo… Tady mohli turisté vidět „nejmokřejší místo slatin“, pravou, nefalšovanou bažinu. Oswald zastavil. Vystoupil z vozu, stočil volant a celkem nepatrnou silou uvedl auto do pohybu. Jelo zprvu malou rychlostí, ale nakonec se rozjelo tak rychle, že se špinavá voda rozstříkla doširoka, když těžká kapota udeřila do hladiny.

Vůz chvilku plul po hladině jako veliká temná loď.

Hroužil se ale do bahna hlouběji a hlouběji. Brzy byla vidět jenom střecha. Nakonec zmizelá pomalu i ta. Bubliny vystupovaly na hladinu ještě dlouho. Ale to už zde Oswald nestál. Měl před sebou dlouhou túru. Snad ještě nikdy se mu nešlo tak těžce jako tenkrát.

KAPITOLA XI.

Gaston Fontaine se narodil v městě Jailleau poblíž Grenoblů. Vždycky si myslel, jaké že má v životě štěstí, protože se narodil jako Francouz. O co je lepší být Francouz než Angličan nebo Ital, Španěl nebo Belgičan, myslíval si často. Na každé národnosti viděl mnoho špatných stránek a žádnou dobrou. Zato Francouzi, panečku, to jsou ti nejlepší lidé na světě.

V posledním týdnu svůj názor poněkud poopravil. Dospěl k tomu, že Francouzi jsou ti nejneopatrnější, nejlehkomyslnější a nejnebezpečnější lidé, s nimiž se mohl setkat.

Z domu, kde bydlel Karel Materna, utekl vyděšen. Příhoda s paní Čížkovou ho vystrašila. Jak málo scházelo, a paní Čížková by ho vydala do rukou Bezpečnosti, myslel si. Kam se měl uchýlit? Měl samozřejmě cestovní doklady v pořádku. Jako člověk, který projížděl, Československem dvacetkrát do roka, měl trvalé vstupní vízum. Československé úřady však dobře věděly, kdo seděl za volantem kamionu MAN, zadrženého na Žižkově na Sladkovského náměstí. Kdyby se Gaston Fontaine objevil v kterémkoli pražském i mimopražském hotelu, během několika hodin by si pro něho přišli.

Soukromého ubytování se také bál. Věděl, že v Praze je málo lidi, kteří jsou ochotni riskovat nepříjemnosti a pronajímají načerno pokoj. Musel však někde přežít ty dny, jež ho dělily od osudné středy, na kterou byl domluven nouzový „odvoz“ za hranice.

To ale nebyla jediná obtíž, která ho trápila.

Fontaine znal jméno pražské spojky, která pomáhala Oswaldovi v tajných transportech lidí za hranice. Ten člověk se jmenoval Hlavatý, byl v polovičním invalidním důchodu a pracoval na částečný úvazek jako pojišťovací agent. Fontaine dokonce věděl, kde pana Hlavatého najde. Chodil prý pravidelně neděli co neděli do kavárny Čechie na vltavském nábřeží přímo proti Pražskému hradu. Fontaine ovšem nevěděl, jak pan Hlavatý vypadá, a nedovedl si představit, jak ho bude v kavárně Čechie hledat. Nejjednodušší by ovšem bylo obrátit se na číšníka a požádat ho, aby pana Hlavatého vyhledal. V tom ohledu ovšem byly Oswaldovy instrukce jednoznačné: pokud možno neobracet se na zaměstnance veřejných zařízení. Úřady mají obyčejně pod kontrolou všechna místa, kde by se mohly nekalé živly scházet. Fontaine by mohl takovým krokem pana Hlavatého uvést do vážných nepříjemností. Uvědomoval si dobře, že Oswaldovy instrukce byly v tomto ohledu nedomyšlené: podle nich měl „agent v nesnázích“ odejít tajně za hranice první středu každého měsíce. V sedmi dnech, které středu předcházejí, měl se obrátit na pana Hlavatého jako na prostředníka. Instrukce však mlčely o tom, jak pana Hlavatého najít. Oswald ovšem nezapomněl na heslo: „Posílá mne pan Ludvík.“ Hlavatý měl odpovědět: „Promiňte, ale já se s panem Ludvíkem už nestýkám.“

Chyba byla v tom, že obvykle se pan Hlavatý obracel na „zákazníka“ sám. O své vůli si vybral místo a chvíli, kdy „navázal kontakt“. Nikdy se nestalo, aby zákazníci sami hledali pana Hlavatého, tím spíš, že o jeho existenci ani nevěděli. Oswaldův kurýr, který byl s Hlavatým ve stálém spojení, dal „prostředníkovi“ přesné pokyny, kde a jak „zákazníka“ vyhledá, jakým heslem se ohlásí a jaký vzkaz mu vyřídí. O další průběh „akce“ se postarali další Oswaldovi „zaměstnanci“. Bylo to zařízení spolehlivé, protože se osvědčilo už několikrát. Neselhalo ani v takových vážných případech, jako když minulého roku bylo nutno odsunout z Maďarska jistého agenta, který byl v nebezpečí, že bude odhalen.

Část nesnází Gastona Fontaina vyřešila náhoda.

Potuloval se nazdařbůh uličkami poblíž Maternova bydliště, v marné naději, že Maternu někde potká a poradí se s ním, co dělat. Z vážných myšlenek ho vyrušil mužský hlas. Lámanou češtinou ho kdosi oslovil a otázal se, kudy že vede cesta na Vyšehrad. Fontaine neodpověděl, zrychlil krok, ale vzápětí si uvědomil, že ten muž je bezpochyby Francouz.

„Francouz! To je náhoda! jaké překvapení! Už jsme mysleli, že se v tomhle městě ztratíme!“ jásal neznámý.

Jmenoval se Marie-Claude Tatu, pocházel z Marseille, bylo mu pětačtyřicet, vážil sto deset kilo a na světě nebylo nic, co by ho nemohlo nepřivést k radostnému jásotu. Pan Tatu byl veselý, možno říci šťastný člověk, smál se všemu a všechno se mu líbilo.

Ukázalo se, že je to vedoucí autokarového zájezdu Spolku cestovatelů, jehož pan Tatu měl tu čest být předsedou, pokladníkem, jednatelem i kronikářem.

Fontaine odpověděl, že zná cestu na Vyšehrad a autokar tam milerád zavede.

Následoval výbuch vulkánu radosti. Pan Tatu se smát, tančil, tleskal a zpíval. Fontaine se ustrašeně rozhlížel, není-li nablízku příslušník Bezpečnosti. Rej pana Tatuho by dozajista upoutal jeho pozornost.

„Pojďme, pojďme,“ vybízel ho Fontaine.

Balík, který Fontaine držel v ruce, byl těžký a provázky se bolestně zařezávaly do dlaně. Pan Tatu si toho všiml a nabídl se, že mu s balíkem pomůže. Fontaine zdvořile odmítl. Tatu nenaléhal a už cupital k autokaru, zaparkovaném na místě označeném značkou Zákaz zastavení.

Tak se Gaston Fontaine seznámil s panem Marie-Claudern Tatum, mužem, na něhož nezapomene, ani kdyby žil ještě sto let.

Také ostatní členové Spolku cestovatelů připadali Fontainovi řádně potrhlí. Ve velikém autokaru jich sedělo asi dvacet, většinou manželské páry. Nedovedli tak jásat a zpívat a smát se jako pan latu. ale dělali, co mohli, a protože jich bylo hodně, z otevřených okének autokaru se linul téměř nepřetržitě nemalý halas.

Fontaine si sedl vedle řidiče pana Rossignola a bez velkých problémů ho vyvedl ze spleti nuselských uliček. Znepokojovalo ho ovšem, že pan Rossignol ignoroval takové značky jako zákaz vjezdu, zakázaný průjezd a červenobílý kulatý terč jednosměrná ulice.

„Ale,“ mával vždycky pan Rossignol rukou, „dokud jedu, jedu. Když nejedu, slojím.“

Co se stane, až někdy narazíme na muže zákona, strachoval se Fontaine. Bez potíží se dostali na Vyšehrad, kde pan Rossignol zaparkoval ohromný autobus přímo proti hradní bráně.

„Tady se nesmí stát.“ protestoval Fontaine.

„Ale, dokud stojím, stojím. Když nestojím, jedu,“ odpověděl vždycky klidný pan Rossignol, vytáhl klíče ze zapalováni a otevřel dveře na znamení, že nejede a nepojede, ať se stane, co se stane.

Spolek cestovatelů se rozprchl po areálu starodávné památky. Záhy bylo ze všech koutů slyšet smích a křik.

Fontaine se zatím procházel s panem Tatum po cestičkách vyšehradského parku.

„Jsem v hrozné situaci,“ svěřoval se Fontaine. „Přijel jsem do Československa s dvěma kamarády. Vsadil jsem se, že v každé zemi, do které přijedeme, Vydržíme čtrnáct dní bez peněz. Kamarádi se mi ztratili, jak jim ale potom dokážu, že jsem sázku splnil a dohodu dodržel?“

Pan Tatu zajásal, pak Fontaina objal a slíbil mu, že on, Tátu, se o Fontaina postará a nakonec mu dá písemné potvrzení, že neutratil ani haléř.

„Jde opravdu o sázku,“ zdůrazňoval Fontaine. „Já mám peníze, podívejte,“ ukázal panu Tatumu svazek bankovek, francouzských franků a západoněmeckých marek. „To je železná zásoba pro případ, že bych se dostal do nesnází.“

Tak začalo nové dobrodružství Gástona Fontaina. Spolek cestovatelů se přesunul z Vyšehradu do Zámecké vinárny v Roztokách, kde několik cestovatelů za práhlo za autobus starodávné dělo, takže pan Rossignol velmi nadával a z rozhořčení se musel notně opít. Toho dne musel autobus řídit Gaston Fontaine. Z Roztok jeli na výlet do mělnických vinných sklepů. V tomto někdejším královském městě se jim tak líbilo, že tam pobyli tři dny a celou tu dobu Fontaine trnul hrůzou, kdy jejich bezuzdné veselí přiláká něčí pozornost. Třetího dne jednoho vtipálka napadlo, že udělá skvělý žert, když Gastonu Fontainovi schová balík. Horší bylo, že si nemohl vzpomenout, kde ten balík je.

Fontaine byl bez sebe hrůzou, ale musel zatnout zuby a předstíral, že mu na balíku sice záleží, ale že nepovažuje ztrátu za žádnou tragédii. Bylo by ovšem lepší, kdyby se balík našel…

Nakonec balík, nacpaný v prostoru za náhradní pneumatikou, nalezl pan Rossignol.

Po třech dnech se Spolek vrátil do hlavního města. Podnikl okružní cestu z Hradčan přes Malou Stranu na Staré Město. K orloji na Staroměstské radnici dorazili v půl šesté večer a hledali někoho, kdo by jim ho spustil, protože nemohou do šesti čekat Hlouček cestovatelů se domáhal vstupu do šachty staveniště metra a jiná skupinka vystoupila až nahoru na radniční věž.

Jediný pan Tatu se zábavy nezúčastnil.

Gaston Fontaine ho totiž požádal o přátelskou službu.

„Tady nedaleko je kavárna Čechie,“ vysvětloval „Potřebuju se tam setkat s jistým panem Hlavatým Ale neznám ho a nevím, jak vypadá Mohl byste mi pomoci ho najít?“ Zavedl ho ke kavárně Čechie, vpustil ho dovnitř a sám zůstal venku a čekal, co se stane.

Nečekal dlouho Pan Tatu vyběhl, brunátný nevolí.

Fontainovi bylo jasné, co se stalo: Hlavatý prostě pana Tatuho vyhodil, protože se bál. No ovšem… když Francouz osloví takového člověka ve veřejné místnosti… Jak ale se Fontaine k Hlavatému dostane?

Ještě téhož dne se ztratil svým krajanům, kteří ho tolik dní hostili, ale současně přiváděli k zoufalství svou živostí, a znovu se vrátil do domu, kde bydlel Karel Materna.

Dlouze zvonil, ale nikdo nepřišel otevřít. Zato se otevřely sousední dveře a paní Čížková vystrčila hlavu.

Fontaine si přiložil prst ke rtům a vklouzl za ní do bytu.

„Setkal jsem se s přáteli a bydlel jsem s nimi v hotelu Jalta..“

„Tam to musí být krásné…“

„Překrásné!“ tvrdil Fontaine, ale v duchu se smál při vzpomínce na noci, strávené na sedadlech Rossignolova autokaru. „Opravdový přepych“

„Inženýr Materna není doma.“ řekla Čížková. „Nechce, abych někomu řekla, kam odjel.“

Napřímila se, a její nos jako by se zahrotil. Upřela pichlavá očka na Fontaina. Tak co, chlapečku, říkal její pohled.

Fontaine správně pochopil a z kapsy vyčaroval bankovku.

Čížková roztála a za pětačtyřicet minut od té chvíle Fontaine stanul před vrátky domku Ladislava Kosiny.

Nikde nebyla žádná jmenovka, ale číslo na domě souhlasilo s tím, které udala Čížková. Fontaine po krátkém zaváhání zazvonil.

Na prahu se objevil Kosina.

„Hledám pana Maternu,“ oslovil ho Fontaine.

„Vy jste Francouz, není-liž pravda?“ odpověděl Láďa Kosina poněkud starosvětskou, ale dokonale vyslovovanou francouzštinou. „Račte jiti dále. Karel je můj přítel. Počkejte tu. Jistě se brzy vrátí.“

Uvedl hosta do obývacího pokoje a nabídl mu sklenku vína. Fontaine pocítil úlevu. Jeho hostitel hovořil francouzsky dobře a tak se snáze domluví.

Karel se vrátil k Láďovi až večer, když skončil práci v ústavu.

Shledání obou mužů nebylo nijak mimořádně srdečné.

Karel zahrnul Fontaina výčitkami. Francouz se bránil a vyprávěl o svém dobrodružství s paní Čížkovou a se Spolkem cestovatelů.

„Nesledoval tě někdo? Jseš si tím jist?“ spiklenecky zašeptal Karel, když se Láďa na chvíli vzdálil z pokoje. Musel hrát takovou komedii. Vždyť Láďa. který se představil jako Hrubeš, zdánlivě nebyl do ničeho zasvěcen!

„Ani nevíš, jak jsem se bál o zásilku. Ti hlupáci mi ji třikrát sebrali a pokaždé někam schovali. Za náhradní kolo, do kufru s prádlem jisté pani Duval lese a potřetí k němu přivázali nějaké tyčky a zabalili do papíru a předstírali, že šofér Rossignol koupil synovi jako dárek houpacího koně Mohl jsem umřít strachem celou tu dobu. co jsem s nimi byl!“

Vyprávěl také o příhodě pana Tatuho s panem Hlavatým v kavárně Čechie.

„Musíš ho najít, za každou cenu ho musíš najít Podívej: všechny ty peníze budou tvoje, když to pro mne uděláš!“

Hned toho večera se Karel vypravil do kavárny, aby Hlavatého vyhledal.

Kavárna Čechie má starou tradici. Její mramorové stolky a plyšová křesla pocházejí z předválečných dob a snad i číšníci ve fracích s bělostnými utěrkami přehozenými přes ruku přišli z jiné doby. Lidé přicházejí do kavárny na dlouhé hodiny a zádumčivě srkají sklenici minerálky, v lepším případě šálek kávy. Nikdo nechápe, jak se kavárna může vyplatit, když tam nikdo příliš mnoho peněz neutratil Ale to je starost podniku Restaurace a jídelny, ne moje, pomyslel si Karel a rázně vstoupil dovnitř

„Hledám pana Hlavatého, neznáte ho, prosím?“ oslovil vrchního číšníka.

Ten ukázal na nenápadného človíčka, usazeného v rohu. zády k širokému oknu, jímž je vidět panoráma Hradčan

„Pan Hlavatý?“ obrátil se na něho Karel.

„Co si přejete?“

„Posílá mne pan Ludvík.“

„Hni… S panem Ludvíkem se už nestýkám… Ale přisedněte.“

Karel poslechl a objednal si sklenici minerálky, aby dodržel tradici kavárny Čechie.

„Prosím… Co mohu pro vás udělat?“

„Pro mne nic. Přicházím jménem jistého Francouze.“

„Nejmenovat, prosím. Doufám, že to není ten tlustý tupohlavec…“

„Můj přítel je ve zlé situaci,“ řekl Karel.

„Chápu. Vím o tom, jsem informován. Vyřiďte mu, že není důvod k obavám. K odvozu dojde ve středu, to ostatně ví. Vyřiďte mu, aby ve středu ve tři hodiny patnáct vystoupil na stanici metra na Kačerově. Budu tam. Přes ruku budu mít béžový plášť a v ruce květovanou plážovou tašku. Heslo je ,Ludvík‘. Vyřiďte mu to.“

„Zajisté. Jsem rád, že už to skončí. Dostal jsem se k tomu vlastně náhodou“

Pan Hlavatý se na něho podivně usmál.

Karel si všiml záblesku v okenním skle. Ohlédl se. U sousedního stolu seděl jakýsi černovlasý muž a zapaloval si cigaretu stříbrným zapalovačem. Byl to opravdu miniaturní fotoaparát, nebo se Karel jen domníval, že zahlédl čočku objektivu?

To se konečně brzy ukáže.

Karel dopil minerálku, zaplatil a odešel pevně přesvědčen že pana Hlavatého už nikdy neuvidí.

Fontaine měl ze zprávy zjevnou radost.

„Ještě dva dny a pak adié! Vaše krásná země se mi líbí, ale budu rád, až se octnu za hranicemi. Doufám, že vás to neuráží, pánové.“

Láďa Kosina hrál svou roli s profesionální dokonalostí a předstíral, že nechápe Fontainovu radost.

Ve středu vyprovodili Fontaina na stanici metra.

Vlekl s sebou svůj balík. Zamával jim na rozloučenou.

Když vstoupil do vestibulu, Karel se s úlevou usmál.

„Chudák,“ řekl Láďa. „Neví, že ho na Kačerově čeká další dobrodružství.“

„Jaké?“ divil se Karel.

„Neboj se,“ klidně řekl Láďa, „Fontaine odjede i s balíkem nerušeně přes hranice.“

„To přece není možné…“

„Je to jisté. Ale dobrodružství ho přece jen čeká.; a horší, než jaké by zažil tady. já jsem mu totiž balík vyměnil.“

„Heroin zůstal tady?“

„Samozřejmě. Fontaine s sebou vleče moučkový cukr v igelitových pytlících.“

„Co obal, pečeti…“

„Byli bychom špatní bezpečáci, kdybychom v takových případech nedovedli napodobit pečeť. Ale na jedno jsem zapomněl…,“ zarazil se Láďa a zašátral po kapsách. Pak vytáhl s povzdechem úlevy kousek papíru.

„To je stvrzenka na ten cukr. Musím si to nechat proplatit. Nerad bych, aby si Oswald sladil kávu mým cukrem!“

„Takže Fontaine…“

„… jede s balíkem cukru šelmě rovnou do chřtánu. Á my budeme čekat, co šelma udělá!“

KAPITOLA XII.

„Nevím, co si mám o vás myslet, Oswalde,“ řekl Krásný Rudi pomalu. „Buď jste neobyčejně schopný smolař, nebo prolhaný zrádce, kterému pomáhá štěstí.“

Oswald poprvé pocítil určitou úlevu od chvíle, kdy vstoupil do této místnosti. Věděl, že Krásný Rudi nerad hovoří a že se snadno rozhoduje. Schopní lidé, to jest obratní zločinci, měli u něho skvělou budoucnost ve svém oboru. Za neschopnost, a tím spíše za zradu, dovedl Krásný Rudi okamžitě a tvrdě trestat.

„Líbí se mi, jak rychle jste dokázal přebudovat svůj transportní podnik. Nebýt toho, že jste během několika dnů dovedl převést na sebe firmu Angers Transport, byl by z vás teď mrtvý muž. Ale ta rychlost se mi opravdu líbí. Ale vůbec se mi nelíbí Karlovo zmizení a naprosto se mi nelíbí, že ten francouzský idiot přivezl z Turecka pytel cukru. Co vás to napadlo, zaměstnat na tak důležitém úseku takové hovado? To nevíte, jak jsou nespolehliví?“

„Gaston Fontaine spolehlivě převezl už pět velkých dodávek,“ bránil Fontaina a hlavně sebe – Oswald. „Nikdy nebyla sebemenší stížnost. Pracoval spolehlivě, nepil, nežvanil, neudržoval podezřelé známosti. Staral se jenom o tu svou sbírku starého haraburdi. Neškodná záliba…“

„Neškodná záliba, která mě stojí půl miliónu dolarů!“ zuřil Krásný Rudi. Vztekle se zvedl ze židle, až ji převrhl

„Pojďte se mnou,“ vyzval Oswalda.

Rozrazil malá dvířka, kterých si Oswald zprvu ani nevšiml. Byla zakryta tapetou. Po několika schodech sešel o půl podlaží níže. Ocitl se v malé místnůstce bez oken. Vzduch sem přicházel nevelkou šachtou, umístěnou v levém zadním rohu. Podlaha byla betonová. V místnosti stál těžký dubový stůl, opatřený řemeny, a dvě židle. Na jedné seděl muž do půl těla svlečený, statný, ale zřejmě unavený, zpocený. Druhý muž ležel bezvládně na zemi.

„Tak se na něho podívejte,“ vyzval Oswalda Krásný Rudi

„Gaston Fontaine…,“ zašeptal Oswald.

„Mluvil?“ zajímal se Krásný Rudi.

„Kdepak, šéfe,“ odpověděl svalovec. „Pořád mele dokola jedno a totéž. Schovával se v Praze, nejdřív u nějakého Čecha, se kterým kšeftoval se starožitnostmi, a potom u nějakých Francouzů. Použil obvyklého kanálu. Hesla opakoval, byla správná. Přísahal, že balík nepustil z rukou.“

„Idiot! Víme přece, že zásilka odešla z Turecka v pořádku. On sám byl u toho, když ji balili a pečetili. To jsem si všechno ověřil. Zásilka musela zůstat na československém území.“

„Že by ten Čech? Nebo ti Francouzi?“

„Musíme to prověřit. Může to být také léčka,“ přemýšlel Krásný Rudl nahlas, „ale nechápu, proč by to česká kriminálka dělala. Stalo se už často, že odhalili kanál. Nedělali nikdy žádné okolky, skočili na věc a bylo po všem… Nedovedu si to vysvětlit. Možná že je to vaše štěstí,“ obrátil se na Oswalda.

„Není vyloučeno, že to má souvislost se zmizením pana Karla,“ podotkl Oswald. „Jedině on měl spojení s Prahou.“

Fontaine se pomalu probíral k vědomí. Bolestně zasténal. Krásný Rudi se zazubil Oswaldovi do očí.

„To vím taky. Kdyby to bylo jinak, ležel byste tady na zemi. vedle téhle mrchy.“

„Materna, inženýr Materna…,“ blábolil Fontaine.

„Co to povídá?“ divil se Krásný Rudi. „To je jméno toho Čecha.“

„Slyšel jste někdy takové jméno?“ obrátil se Krásný Rudi na Oswalda. Ten se zamračil. Vzpomínal, ale marně.

„Možná že jsem se někdy s nějakým Maternou setkal…,“ začal opatrně, ale Krásný Rudi se na něho obořil:

„Čerta mi záleží na vašem pobabraném životě dříve. Teď… teď jste to jméno neslyšel? Letos, minulý rok… nebo už tenkrát…?“ narážel Rudi na Oswaldovu gestapáckou minulost.

„To určitě ne.“

„Vy jste nebyl s Karlem velký kamarád?“

„To jistě ne,“ odvážil se Oswald úsměvu.

„Bál jste se ho jako Belzebub svěcené vody, co? Proto si myslím, že v celé věci nejedete…“

„To jistě ne, opravdu ne!“

Krásný Rudi ukázal očima na vědro s vodou, které stálo v koutě. Svalovec chrstl vodu na Fontaina. Nešťastník se slabě pohnul.

„Já opravdu nevím, kde zásilka je, pane,“ vyslovoval pomalu a opatrně svými rozbitými rty. „Pečetě byly v pořádku. Kontroloval jsem je pořád, i před tím, než jsem nastoupil do kamiónu!“

„Povídej o tom Čechovi, a hlavně o Francouzích, jaký zájem může mít Čech na naší zásilce?“ obrátil se k Oswaldovi.

Fontaine namáhavě vyprávěl příhody, které zažil se Spolkem cestovatelů.

„Měl jsi zásilku pořád u sebe?“

„Ne. Třikrát mi ji schovali. Jednou za pneumatiku…podruhé do kufru, potřetí z ní udělali houpacího koně.“

Krásný Rudi celý zčervenal vztekem, ale ovládl se.

„Ty jedno francouzské hovado. On si nechá sebrat zásilku před nosem. Ale kdo, kdo z nich je sebral? Jména. Odkud jsou?“

„Jailleau u Grenoblů… pan Tatu, Rossignol…,“ vzpomínal nešťastný kurýr. Podařilo se mu opakovat ještě pět jmen. Krásný Rudi si všechna zapsal do notesu. Pak vytrhl papír a podal jej Oswaldovi.

„Všechna jména prověříte,“ nařídil krátce.

„Já? Jak bych…“

„Převezmete Karlovo oddělení,“ odpověděl Krásný Rudi prostě.

Oswaldovi se téměř zatočila hlava.

Převzít Karlovo oddělení, to znamenalo, že se stane jedním z přímých zástupců, „podšéfů“, samotného Krásného Rudiho. Až dosud byl jen okrajovým členem organizace. Neměl žádný význam, vykonával jen služby a bral peníze. Nikdy však o ničem nerozhodoval a neměl právo dávat rozkazy komukoli jinému než svým vlastním zaměstnancům.

Teď má být všechno jiné. Stane se podšéfem organizace se všemi právy, velikou pravomocí, a jistě dostane i podii na chystané loupeži v ostheimské bance!

Všiml si, že svalovec se na něho dívá s úctou a trochu i se strachem. Napřímil se poněkud v ramenou. Věděl, že to je teprve začátek. Že teď postupně získá velikou moc nad částí gangsterské bandy Krásného Rudiho.

„Půjdeme teď nahoru a předám vám jména a spojení. Musíte to rychle rozjet. Ve věci té zásilky chci mít brzy jasno.“

„Co mám dělat s tím chlapem?“ ukázal svalovec na Fontaina.

„Za hloupé otázky vás neplatím,“ odpověděl Krásný Rudi a odešel z místnosti, následován Oswaldem. To byl rozsudek smrti nad Gastoneni Fontainem, kurýrem, který byl postižen smůlou…

Půl hodiny Rudi hovořil a Oswald se snažil zapsat si všechna jména, všechny údaje, hesla, spojení, místa schůzek, tajné schránky, telefonní čísla – do své paměti. Rudi mu zakázal dělat si písemné poznámky.

„Tak je to tedy. To je začátek. Nemusím vám zdůrazňovat, že vás teprve zkouším. Když dobře vyřídíte tuhle věc, můžeme hovořit o dalších. Když neuspějete, půjdete za Fontainem.“

„Co mám udělat s Karlem… kdyby se mi podařilo.:.“

„Rozhodně nelikvidovat. Chci ho mít tady, u sebe. ve sklepě. Chci s ním dlouho mluvil.“ řekl Rudi.

To je jediné, co ti nemůžu slíbit, pomyslel si Oswald a při té myšlence se zachvěl. Nepochyboval totiž o tom, že Rudi by s ním sotva hovořil, kdyby se dověděl pravdu o Karlově zmizení.

„Mám se přestěhovat do Ostheimu?“

„Zatím to není třeba. Akci můžete rozjet z Parchimu stejně dobře jako odsud. Všechno musí být hotovo do deseti dnů. Rozumíte? Bezpečně do deseti dnů. To je rozkaz.“

Oswald mu rozuměl dobře. Do deseti dnů… anebo to Krásný Rudi bude považovat za neúspěch, se všemi nepříjemnými důsledky.

Do Parchimu se Oswald vracel svým bavorákem. Jel pomalu. Myšlenky se mu honily v hlavě Hned zítra pošle tři lidi do Jailjeau, aby prověřili pana Tatuho a Rossignola a všechny ostatní, které jmenoval Fontaine. Ale co udělat s tím Čechem?

To byl závažný problém.

Krásný Rudi byl gangster, který neměl zkušenosti se zpravodajskou činností. Nebyl zvyklý na to, že bezpečnostní orgány často nechají agenta pod dohledem delší dobu. Vždycky se snaží zatáhnout celou širokou síť, všechna spojení, aby zasadily protivníkovi co nejcitelnější úder.

Oswald nevylučoval, že „akce heroin“ je součásti nějakého promyšleného tahu československé Bezpečnosti.

Když dojel domů, zjistil, že má návštěvu.

Byl to ten elegantní tichý muž, který mu vždycky naháněl tolik strachu svými nečekanými vědomostmi.

Oswald s údivem zjistil, že tichý muž je informován i o jeho povýšení v rámci organizace Krásného Rudiho.

Neřekl o tom sice nic, ale jednal s ním jaksi s respektem. Téměř uctivě Oswaldovi vykal a poprvé s ním jednal jako rovný s rovným.

Oswaldovi ovšem narostl hřebínek.

„Jak funguje Angers Transport?“ zeptal se tichý muž bez okolků.

„Nevalně,“ odsekl Oswald. „Už při první akci jsme měli malér. Nevylučujeme, že spojení neklape tak, jak by mělo.“

„To není možné,“ zavrčel tichý muž. „Zcela nedávno jsme si je ověřovali.“

Oswald zbystřil pozornost. Vždyť zcela nedávno prověřoval spojení pan Karel. Že by…

Tichý muž zřejmě četl Oswaldovy myšlenky…

„Nedivte se. Pan Karel byl opravdu s námi ve spojení, jak jistě správně předpokládáte.“

„To jsem nevěděl…,“ pokusil se o chabou výmluvu Oswald.

„…že tajná služba využívá pomoci obyčejného gangstera a naopak? Ale to je přece přirozené, můj milý. V jakém světě žijete? Práci v rukavičkách si mohli dovolit naši dědečkové…ba ne, naši pradědečkové! My musíme odvést našim zaměstnavatelům výsledky. Chtějí po nás splnění obtížných úkolů. V rukavičkách bychom neměli… ten správný cit, ano, to je dobře řečeno.“

Tichý muž se zálibně usmál.

„S panem Karlem se nám dobře pracovalo. Byl to inteligentní a spolehlivý muž. Nejsme si však doposud jisti, že vy jste ten pravý muž, který by ho měl zastoupit. Měli jsme jiného kandidáta na jeho místo.“

Oswald vytřeštil oči. Tichý muž pokračoval.

„Velmi nelibě neseme skutečnost, že pana Karla potkala ta nehoda.“

„Karel je podezřelý, že se spolčil s nějakým francouzským gangem proti svým lidem,“ vyhrkl Oswald.

„To jsou hlouposti. Mohu vám uspořit práci. Žádný francouzský gang neexistuje. Zatímco jste trávil příjemný čas v Ostheimu, naši lidé pracovali. Ano, v Jailleau je Spolek cestovatelů. Jsou to samí starší lidé. Úřednici, učitelé, malí obchodníci. Mají peníze, aby docela slušně žili ale ne dost, aby se dostali mezi smetánku. Jezdí po světě a dělají si legraci ze všeho, co vidí kolem sebe. Pan Tatu je známý šprýmař. Už pětkrát byl předveden na policii kvůli svým žertíkům. Jednou zastavil dopravu na dálnici Lyon – Grenobl. Umístil na vozovku značku Práce na silnici a saponátovým prostředkem čistil bílé čáry na asfaltu. Dostal velkou pokutu, ale Spolek cestovatelů se složil, pokutu za něho zaplatil a zvolil ho svým předsedou. Neškodný veselý človíček.“

„Šéf se domnívá…“

„Nechme ho u jeho domněnek. Myslí si, že Karel je zrádce. Tím lépe… pro vás, milý Oswalde, tím lépe pro vás. jistě by vám nebylo milé, kdyby se váš nový šéf dověděl o jistém pěším výletu v okolí Parchimu.“

„To jistě ne,“ řekl Oswald a v hrdle pocítil palčivou horkost.

„Nejsem si jist, jestli se to nedozví. Někteří lidé jsou upovídaní.“

„O tom nikdo neví… Leda vaši lidé.“

„Nejsou to žádní andělé a nejsem si jist, že budou umět držet jazyk za zuby. Někteří mají velmi blízko k vašemu šéfovi.“

Krev divoce bušila Oswaldovi ve spáncích, ale přinutil se ke klidu, aby byl schopen alespoň nějaké rozumné úvahy. Jisté je, že jeho společník s ním jedná. Dokud protivnici jednají, nic není ztraceno. Také není náhoda, že přece jenom jedná s určitým respektem. Nevylučuje zřejmě možnost, že se z obtížné situace dostane a získá v gangu Krásného Rudiho pevné a významné místo.

„Jistě byste to mohl zařídit, aby drželi jazyk za zuby,“ podotkl Oswald.

„Možná. Záleží na tom, co mi nabídnete.“

Oswald dostal nápad.

„Dám vám toho Čecha. Náš člověk se dostal do spojení s českým Inženýrem. Elektrotechnik, zabývá se elektrickými motory.“

„Jméno?“

„Materna,“ odpověděl Oswald.

„Je to tento muž?“ ukázal mu společník fotografii.

Oswald si ji zevrubně prohlédl. Viděl energickou tvář muže asi osmačtyřicetiletého. Díval se na snímek dlouho, ale zavrtěl hlavou.

„Nevím, neviděl jsem ho. Toho člověka neznáni.“

„Je to muž, který zprostředkoval útěk vašeho člověka z Československa.“

„Pak ano, pak to musí být inženýr Materna.“

„Jak se s ním váš člověk dostal do styku?“

„Kompromitoval se v obchodu s padělanými starožitnostmi.“

„To je dobré,“ řekl agent tajné služby. „Teď je kompromitován ještě hůře. Máme snímky a mánie také magnetofonový pásek, který zachycuje jeho rozmluvu s prostředníkem vaší sítě v Praze.“

Agent vytáhl z kapsy miniaturní magnetofon a spustil přehrávku. Oswald jasně poznal hlas, který mu telefonicky oznamoval „Gastonovu nehodu“.

„Ovšem, je to on. Máte o něho zájem?“

„O kompromitované inženýry máme vždycky zájem…,“ zasmál se agent. „Kdy ho můžete dodat?“

Oswald se zasmál tomuto obchodnímu obratu.

„Myslím, že příští týden by tu mohl být. Nejdéle do ‚deseti dnů.“

„V pořádku. Pak si promluvíme eventuálně o další práci.“

„Jaká je jiná eventualita?“

„Povídavost mých podřízených… Ale do deseti dnů se nemusíte ničeho obávat. Ti lidé budou držet jazyk za zuby.“

Oswald dlouho hleděl mlčky na dveře, které se za agentem zavřely. Pak přešel k psacímu stolu, usedl a půl hodiny psal. Popsaný list papíru vložil do obálky, pečlivě zalepil a zapečetil.

Sešel potom dolů do garáže a jel přes celé město až k malému domku. Vedle vrátek bylo pět zvonků, u jednoho visela jmenovka KRAUSE.

Starý šofér spráskl ruce v údivu, když spatřil svého šéfa

„Copak tu děláte v takovou pozdní hodinu, panenko skákavá, to jsou k nám hosti!“

„Hned poběžím, Krause. Jak se chystáte do Španělska?“

„Dobré… moc dobré. Manželka by byla ráda, to víte.. Copak se stalo? Nepojedeme?“

Starý Krause byl zvyklý na všelijaká „překvapení“ ze strany svých zaměstnavatelů a neudivilo by ho, kdyby Oswald najednou prohlásil, že si věc „rozmyslel“.

„Buďte klidný, všechno je v pořádku, dovolená je zajištěná a nikdo vám ji už nevezme,“ řekl Oswald a viděl, jak se Krausovi ulevilo. Chudák, jeho manželka by asi dělala cirkus, kdyby z dovolené sešlo!

„Chci vás ale požádat o jednu službu. Schovejte někde tenhle dopis. Kdyby se mi něco stalo, předejte ho kriminálnímu komisaři Steffelovi v Ostheimu.“

„Panenko skákavá,“ poděsil se Krause, „co by se vám mohlo stát, takovému solidnímu pánovi?“

„Sám nevím, Krause, ale ve světě je mnoho zlých lidí a člověk nikdy neví.“

„To máte pravdu, hodně zloby je mezi lidmi, ještě dobře, že jsou mezi námi takoví dobří a slušní lidé jako vy Můžete se spolehnout!“ Krause převzal obálku a ještě dlouho stál před vrátky a mával, i když Oswaldův bavorák mizel na konci ulice ve tmě.

KAPITOLA XIII.

Víko zaklaplo a Karel se ocitl ve tmě. Věděl, co bude následovat: dlouho potrvá, než řidič zamaskuje tajný úkryt v podlaze kamiónu. Pak bude několikahodinová cesta, ne pohodlná, hlučná… Malým otvorem v podlaze úkrytu bude dovnitř vnikat vzduch, ale také prach silnice a zápach oleje a výfukových plynů. Celní prohlídka, další jízda a potom – bude to za hodinu, za dvě? – se teprve kamión zastaví a „zachránci“ vytáhnou Karla z úkrytu.

Ano, tak to bylo: Karel byl „zachraňován“ před československými bezpečnostními orgány.

Musel uznat, že podplukovník Šváb se ve svém řemesle ‚dokonale vyznal, ještě téhož dne, kdy se Fontaine rozloučil s Karlem na stanici metra, se podplukovník setkal s Karlem v Láďově bytě v Košířích

„Tomu se říká – nahodit udicí,“ pochvaloval si. Byl nadšen obratností, s jakou Láďa vyměnil Fontainovi balík s omamnými jedy. „Celá jejich organizace se tím dostane do varu. Budou muset něco udělat. Budou reagovat ale iniciativa je na naší straně. O to vždycky jde v téhle tajné hře: neposkytnout protivníkovi oddech. Stále ho znepokojovat. Stále ho stavět do neočekávaného postavení. Stále mu narušovat plány.“

„Karel si pořád mysli, že je z toho venku,“ usmíval se Láďa. Podplukovník řekl:

„Naopak, pravý karneval teprve začne. Ti chlapi mají v banku tolik peněz, že určitě nesloží karty. Nevzdají se téhle zásilky, dokud nebudou mít jistotu, že je v našich rukou. Můžeme čekat, že každým dnem se tady přihlásí nějaký jejich člověk. My ovšem necháme věcem volný průběh. Nám jde jenom o jednoho člověka: o Oswalda. Má tu u nás z okupace příliš mnoho vroubků. Až ho dostaneme, možná že si konečně oddechneme, jeho organizace nám dělala v poslední době příliš mnoho starosti.“

„Pořád mi není jasné, jak ho chcete dostat.“ řekl Karel.

„Ani mně ne,“ přiznal podplukovník. „Není vyloučeno, že se nám to nepodaří. Oswald je mimořádně zkušený a prohnaný zločinec. Vycítí nebezpečí na sto honů. Věřím ale, že se nám podaří zahnat ho do kouta, aby neměl možnost uprchnout.“

Potom vytáhl z aktovky nějaké papíry, blány, snímky. Trpělivě, pečlivě začal Karla připravovat na příští úkol.

Byl si jist, že Oswaldova organizace se na Karla obrátí. Bude chtít Fontainův balíček a není vyloučeno, že bude chtít samotného Karla.

„Jistě se postarali o to, aby dostali do rukou vyděračský materiál, namířený proti vám,“ řekl podplukovník. „Budou to fotografie, magnetofonové pásky.. nevím. Ale jistě na vás vynaloží největší nátlak, aby vás zlomili. Musíte vzdorovat, musíte se bránit Bylo by jim nápadné, kdybyste se vzdal příliš brzy“

Stalo se to přesně tak. jak podplukovník předvídal.

Po Fontainově odjezdu uplynuly tři dny. Karel bydlel i nadále na Vyšehradě. V sobotu večer se přihnala paní Čížková, upachtěná, zvědavá

„Přišel vám telegram, pane inženýre. Tak jsem si myslela. že budete mít radost, když vám ho přivezu.“

Podala mu složený list papíru. Nálepka byla přetržená. Čížková ji zřejmě roztrhla, aby si mohla telegram přečíst. Všimla si, že si Karel nálepku prohlíží, a spěšně zadrmolila:

„Nešika pošťák.. Klepaly se mu ruce a přetrhl tady ten papírek. Měl byste si stěžovat.“

V telegramu bylo napsáno:

ČECHIE NEDĚLE 10 DOPOLEDNE VE VLASTNÍM ZÁJMU.

Čížková napjatě pozorovala Karlův obličej Byla ale zklamána, protože z této tváře se nic vyčíst nedalo.

„Dobré zprávy?“ zeptala se

„Výborné, jeden kamarád z práce čekal rodinu Má dvojčata, chlapečka a holčičku,“ řekl jí drze do očí. Zakabonila se nevoli

„To jsem ráda, že jsem telegram přinesla, jistě máte radost.“ řekla nevraživě.

Napětí rostlo, ale naštěstí zasáhl Láďa.

Ve velké tašce přinesl kupu květáků, rajských jablíček a kedluben.

„Jste moc hodná, pani čížková, že jste inženýrovi pomohla. Kdybyste se neurazila… nabídl bych vám ze zahrádky nějakou zeleninu. Je moc dobrá. To víte, žádná umělá hnojiva, dobrá péče…“

Karel se divil, jak přirozeně Láďa dovede mluvit s takovou nepříjemnou osobou, jako je Čížková. Ale Láďa zřejmě uměl dobře vyjít s každým. I v tom spočívá část umění dobrého pracovníka Bezpečnosti. Ještě štěstí, že jsem technik, pomyslel si Karel. Nemusím se přetvařovat, když se bavím se svými elektrickými motory…

Když Čížková odešla, Láďa řekl:

„Do Čechie samozřejmě nepůjdeš. Budeš se před panem Hlavatým tak trochu schovávat.“

Tajemný pan Hlavatý se dostavil na Vyšehrad už v neděli večer.

„Ne, lituji, ale není tu. Ano, byl tu několik dní, ale odjel prý na Moravu. Má tam bratrance,“ vysvětloval Láďa Krisina, nyní „pan Hrubeš“, panu Hlavatému.

„Neznáte adresu?“

„Neznám,“ přiznal „pan Hrubeš“ a na jeho tváři bylo patrno, že ho to neobyčejně mrzí. „Možná ale, že nechal nějakou zprávu v zaměstnání.“

A dal panu Hlavatému adresu ústavu.

Tam nalezl pan Hlavatý „ukrytého“ inženýra Maternu.

Zářil spokojeností, že se mu podařilo Karla „dopadnout“.

Karel se hodně namáhal s tím, aby vypadal co možná nejznepokojeněji.

„Co vás to napadlo, chodit za mnou do ústavu… Jsem tady pod kontrolou… pod dohledem! Ustav pracuje na tajných projektech. Už nikdy sem nesmíte chodit!“

Mluvili spolu v hovorně. Karel se co chvíli rozhlížel, jestli ho někdo nepozoruje a s potěšením zjistil, že opravdu několik spolupracovníků si všimlo podivného návštěvníka a ještě podivnějšího chování inženýra Materny.

„Já se vám divím, že tolik riskujete…,“ syčel Karel na Hlavatého.

„Neriskuji o nic víc než vy. Proč jste nepřišel do Čechie?“

„Nemám zájem se s vámi dál stýkat. Ta věc je pryč a nechci s ní už nikdy mít nic společného!“

„Věřím vám rád, ale někteří lidé by s vámi rádi mluvili, o balíčku, který pan Fontaine nechal u vás, a také o vaší práci.“

„Jaký balíček? Nevím o žádném. O práci nesmím mluvit s nikým.“

„Mám prostředky, jak vás přimět k hovornosti. Nechtěl byste si je prohlédnout?“

„Tady ne… tady s vámi už nemůžu mluvit.“

„Tak tedy Čechie… dnes večer.“

„Dobrá, ale jen na chvilku.“

„V šest hodin. Platí?“

Přesně v šest hodin byl Karel v Čechii. Hlavatý seděl na svém obvyklém místě Karel se k němu přihnal:

„Vy blázne! Můj šéf si mne nechal okamžitě zavolat a vyptával se. jakou jsem to měl návštěvu. Ještě štěstí, že jste pojišťovací agent.“

„To není štěstí, ale promyšleně vybraný převlek, vážený pane. Váš šéf se může informovat v pojišťovně. Znají tam pana Hlavatého, buďte ujištěn! Vašeho vedoucího by ale víc zajímal obsah mé aktovky.“

Vytáhl z tašky obložku s velkými lesklými fotografiemi.

Na všech byl Karel vyfotografován. Na několika byl zobrazen v Čechii s panem Hlavatým, ale na většině byl ve společnosti Gastona Fontaina. Francouz držel v ruce balíček.

„To je ten baliček…,“ zaklepal Hlavatý významně na obrázek.

„Kolik chcete za ty fotografie?“

„Tolik peněz nemáte. Kdepak, nechci peníze. Chci vás celého,“

„Jak to myslíte?“

„Buďte rozumný. Všechno je totiž daleko složitější, než si myslíte. Fontaine byl po přechodu hranic zatčen pro podezření z pašování drog. Na policii mluvil jako kniha. Tady máte jeho výpověď, kterou podepsal na policii.“

Vytáhl z aktovky další arch papíru. Byla to fotokopie policejního záznamu z výslechu francouzského státního příslušníka Gastona Fontaina. Karel na ni hleděl vyjeveně a tvářil by se asi ještě vyjeveněji, kdyby věděl, že jde o padělek, zhotovený v laboratoři tajné služby…

Na několika místech byla výpověď červeně podtržena.

V těch místech se hovořilo o československém státním občanovi inženýru Karlu Maternovi…

„Naše Bezpečnost může ty věci mít co nejdříve. Lidé, kteří se o vás zajímají, mají však na svou policii v NSR jistý vliv a jenom díky jim československá Bezpečnost ty papíry ještě nedostala. Obvykle totiž spolupráce mezi naší Bezpečností a jejich policií při potíráni obchodu s narkotiky jde velmi dohře a obě strany si vyměňuji potřebné informace. Záleží jenom na vás, inženýre. Převoz je zajištěn. Buď pojedete vy… a já zde zůstanu, nebo pojedu já a zůstanete vy, se všemi důsledky.“

„Jste blázen. Jděte k čertu!“ vykřikl Karel a vstal.

„Rozmyslete si to. Budu tu zítra večer sedět. Když nepřijdete, v úterý odjedu. Tou cestou, jakou byste mohl jet vy. Zůstanete tady a bude vám velice horko, tím si buďte jist.“

Karel po rozloučeni zašel k Láďovi do Košíř.

Podplukovník Šváb ho tu už čekal.

„Je to ale banda,“ ulevil si. „Když si představím, že by to bylo doopravdy a skutečně by mne takhle tiskli.“

„Je to doopravdy…,“ řekl Šváb tiše. „Musíte si stále opakovat: je to doopravdy, je to doopravdy, jsem spoluviník Gastona Fontaina, jsem zapletený do ošklivé aféry, jsem v nebezpečí, že budu zatčen a odsouzen k těžkému trestu. Jinak svou roli nemůžete dobře hrát. Zatím ji hrajete výborně Možná však, že by bylo dobré, kdybyste zítra Hlavatému odmítl jeho návrh… Ale to musíme ještě zvážit. Mám takový dojem, že ta banda nemá čas na dlouhé vyjednávání. Mohli bychom zmeškat rychlík Hlavatý by se nám ztratil a tím by byla pryč šance, že dostaneme Oswalda, kterého potřebujeme pro vysvětlení mnoha věcí,“ starostlivě dodal podplukovník Šváb.

Radili se dlouho do noci Výsledek zněl: Karel bude souhlasit!

„To jsem rád, že jste přišel k rozumu,“ pochválil ho za toto „rozhodnutí“ Hlavatý, když Karel za ním v úterý večer přišel do Čechie. „Nemusíte se ničeho bát. Venku budete pokračovat ve své práci. Nikdo vás nebude nutit k žádným nezákonným činům. Jste inženýr elektrotechnik, budete dál pokračovat ve svém oboru. A tam si vyděláte mnohem víc,“ sliboval Karlovi Hlavatý.

To rád věřím… myslel si Karel. Pro blaho některé západní firmy…

Hlavatý pokračoval v instrukcích:

„Zítra v sedm hodin ráno bude před vaším domem stát opci. Bude ho řídit kurýr naší firmy. Ten, který přivezl ty pěkné fotografie a písemnosti…,“ ušklíbl se. „Přisednete k němu. Ostatní bude záležet na něm. Víc už nevím – a nechci vědět. Mějte se moc dobře, inženýre, určitě se ještě někdy setkáme!“

Karel také doufal, že se ještě setkají, ale za jiných okolností, než si pan Hlavatý představuje.

Všechno klapalo jako na drátkách.

V sedm hodin ráno skutečně čekal před vyšehradským domem opel. Jak bylo domluveno, Karel si vzal s sebou aktovku s „nejnutnějšími věcmi, nejlépe písemnostmi“. Hlavatý tím naznačil, že by Karlovi „noví zaměstnavatelé“ uvítali, kdyby přivezl z ústavu nějaké dokumenty… jistě by to náležitě ocenili penězi.

Karel si ale zahrál na prosťačka. Zabalil do aktovky pyžamo, pastu a kartáček na zuby, holení a zábavné čteni. jako kdyby jel na služební cestu do Brna… V podšívce aktovky byl však vybaven úplnou sadou dokumentů vystavených na jméno Franz Pfaffinger, elektromechanik, toho času bez zaměstnání, narozený roku 1930 v Liberci v Československu, od té doby bytem jednou tam, podruhé onde..

„Pro všechny případy…,“ řekl podplukovník Šváb, když mu dokumenty předával.

Kurýr byl mlčenlivý muž, asi padesátiletý, zamračený, na první pohled klidný. Dával najevo, že se v Praze vyzná. S Karlem vyměnil sotva pár slov. Počínal si jako nerudný taxikář, který nemá rád dlouhé hovory se zákazníky.

Propletli se bludištěm pražské dopravy, až se dostali na výpadovku.

Karel se zájmem hleděl na veliké kamióny s nápisem LONG VEHICLÉ, pokryté prachem a blátem dlouhé cesty. Za jejich volanty seděli tvrdí muži, navyklí dřině a nepohodlí. Většina z nich trávila dlouhé dny v kabině silničního obra buď pro peníze, nebo z lásky k těžkým strojům.

Byli to lidé tvrdí, ale poctiví… až na několik málo výjimek, kteří se nechali naverbovat k špinavým úkolům: pašování narkotik a pašování lidi, to bylo hlavni zaměstnání těchto řidičů, svedených vidinou rychlého výdělku.

Kterým kamiónem pojede? Bude to žlutý anglický kamión s výfukem vyvedeným vysoko nad střechu kabiny? Bude to směšný belgický nákladní vůz, který jezdí vždy ve dvojici: na cestě tam vezou oba náklad, na cestě zpět se nechá vézt. Ušetři se automobil, pohonné hmoty i síly řidiče. Anebo to bude automobil francouzský, s nápisem JE ROULE POUR VOUS – Jezdím pro vás – na zádi, s legračním reklamním panáčkem továrny na pneumatiky Michelin na střeše?

Byli na silnici. Doprava hučela oběma směry, vozy troubily a vzájemně se předjížděly, profesionálové s dlouholetou praxí soupeřili s nováčky, kteří se jim pletli pod kola… Kurýr jel velmi rychle, ale opatrně, se sebevědomím řidiče s dlouholetou praxí. Karel se neptal, kam jedou. Jednak věděl, že kurýr by mu neodpověděl, jednak mu to bylo celkem jedno. Měl pocit, že už není Karlem Maternou, že je kýmsi jiným, že do jeho tělesné schránky vklouzla jiná osobnost, muž, který se provinil proti zákonům této země, muž na útěku.

„Jseš muž na útěku. Máš strach. Prcháš z nutnosti. Jseš na šikmé ploše a nevidíš východisko…,“ opakoval mu Láďa. Koneckonců podplukovník Šváb má pravdu. Karel nemá východisko. Musí jít stále touto cestou, až na konec. Tam, kde je Oswald. To je člověk, se kterým se má utkat, na cizí půdě. takřka bezbranný. Jak dopadne to utkání? Karel pokrčil rameny.

„Co je?“ zavrčel kurýr nevrle.

Náhle šlápl na brzdu a zabočil. Karel se trochu lekl. Nevyčetl mu snad jeho tajné myšlenky? Ale ne… zajíždí k benzínovému čerpadlu.

Předjel ke stojanu se stlačeným vzduchem. Vystoupil a vytáhl hadici. Z budky vyšel čerpadlář a pomalu se k jejich vozu přiblížil. Vzal kurýrovi hadici z ruky.

„U dubu v devět…,“ zaslechl najednou Karel. Kurýr pronesl ta slova česky. Bylo to nějaké heslo? Karel se podíval do zrcátka, aby čerpadláře zahlédl. Ale pak uhnul očima. Ne, to není jeho starost. Nesmí budit podezřeni nevhodnou zvědavostí. Tato část hry se ho netýká. Jeho cílem je Oswald.

Podíval se na hodinky. Bylo čtvrt na devět.

Co se stane za tři čtvrti hodiny? K jakému dubu pojedou?

Dověděl se to brzy.

U silnice vyrostla velká barevná tabule s nápisem:

MOTOREST U DUBU

Oáza dálkových řidičů

Asfaltová silnice vedla stranou z hlavni silnice. Kurýr zapjal blikač a pomalu se vydal po asfaltce do lesa. Po padesáti metrech dojeli na široké prostranství, kde stálo asi osm kamiónů. U lesa byly tři budovy. Na střeše největší z nich byl nápis MOTOREST. V druhé budově byl malý servis a ve třetí autoumývárna.

Měli čtyřicet minut času. Kurýr zavedl Karla do motorestu.

„Černou kávu?“

„Ne. Raději pomerančovou šťávu. A jednu vodku – na uklidnění.“

Kurýr zavrtěl hlavou.

„Ne. Alkohol ne. Nikdy žádný alkohol před akcí.“

Maji přísné předpisy, pomyslel si Karel. Asi mají špatné zkušenosti s alkoholem…

Tím jejich rozhovor skončil.

V jídelně bylo rušno. Hřmotní chlapi v pestrých tričkách křížem krážem popsaných reklamními nápisy do sebe cpali úžasná množství jídla. Dva číšníci se proplétali mezi stoly, obtíženi tácy tak velkými, že by na nich mohl přistát vrtulník.

Ano, tak vypadal motorest pro řidiče dálkových vozů. Tito chlapi chtějí jíst hodně, dobře a rychle. Běda, když se jim nevyhoví! Dovedou ztropit takový povyk, že každý vedoucí podniku si dobře rozmyslí si s nimi příště zahrávat.

Karel pohlédl tvrdě na kurýra. Co bys dělal, chlapče, kdybych ti utekl… Ale ne. Ty víš dohře, že neuteču, že nesmím utéci…

Kurýr pomalu srkal kávu a neohlížel se ani vlevo, ani vpravo. Karel se ani nesnažil zakrývat nervozitu. Měl na ni právo a možná, že by se kurýr i divil, proč je tento inženýr a elektrotechnik tak klidný!

Kurýr hodil na stůl velkoryse dvacetikorunu, zatížil ji prázdným šálkem

„Jdeme.“

Pomalu vyšli před motorest.

Karel si všiml, že vedle budovy stojí veliký dub. Napadlo ho, zdali tam stál už dříve, anebo jestli ho sem přivezli a přesadili, byl zvědavý; takové „záhady“ ho vždycky zajímaly… Ale brzy bude mít jiné starosti!

Kurýr pomalu kráčel, ale nešel ke svému vozu. Mířil k autoumývámě. Otočil se na Karla, aby se přesvědčil, že jde za ním. Oba pomalu vešli dovnitř.

Ohromná mycí linka EMANUEL tam zpracovávala špinavé kamióny na běžícím páse. Válečkový řetěz, který by unesl kotvu zaoceánské lodi, táhl jeden nákladní vůz za druhým. Z širokých hubic se valily proudy horké vody se šampónem, válcové kartáče smývaly a dřely špínu, prach, bláto, olej, všechny ty nečistoty, které uvázly na povrchu vozů za dlouhou cestu…

„Tudy,“ sykl kurýr.

Proklouzli kolem kabiny, kde veselá, silná žena ovládala pomocí tlačítek a televizních kamer celý složitý stroj. Ani si jich nepovšimla. Povídala si něco s mužem, oblečeným do typického stejnokroje kuchařů.

Kurýr otevřel dvířka ve velikém plechovém boxu a strčil Karla dovnitř. Pak dvířka za ním zavřel a od té doby ho Karel už nikdy neviděl.

V boxu bylo vedro, a vítr div že nevyrval Karlovi aktovku z ruky. Na stropě a na stěnách byly stovky silných žárovek. Pražily na střechu a stěny velikého kamiónu Mercedes. Horký vítr vysušoval poslední kapky vody.

Z kabiny vozu vyskočil hubený chlapík v montérkách. Na očích měl motocyklistické brýle. Zamával na Karla – pojď blíž.

Odsunul jedno místo v bočnici, kde byly podélně desky připevněny speciálně upravenými nýty. Objevil se temný otvor. Chlapík ukázal dovnitř. Karel pochopil, hodil tam aktovku a mrštně tam vlezl sám. Chlapík za ním přibouchl desky a zabouchal na ně pěstí, snad na znamení, že je všechno v pořádku.

Celá akce netrvala déle než několik vteřin.

Karel ležel celkem pohodlně na molitanové vystýlce. Později pochopil, že bez molitanu by se v úzkém prostoru asi umlátil… Venku svištěl horký vítr. Válečkový řetěz drnčel a cukavě smýkal vozem. Asi za minutu bouchla plechová vrata sušicího boxu. Obřad mytí byl skončen Mercedes, čistý, suchý, naleštěný, byl připraven na dlouhou cestu.

KAPITOLA XIV.

Pravou rozkoš ze slunce, vzduchu a volného prostoru pocítí jenom ten člověk, který byl nucen strávit tři hodiny v temném, těsném úkrytu v podlaze podloudnického kamiónu. Karel si nedělal žádné růžové představy o pohodlnosti tohoto způsobu osobní dopravy. Skutečnost překonala jeho očekávání. Řidič kamiónu ho po třech hodinách vytáhl polomrtvého, polozadušeného, poloutlučeného.

„Pane šéf, máte to za sebou,“ těmito slovy ho přivítal, když otevřel tajný vchod do úkrytu.

Karel se na něho zašklebil. Ba ne, chlapče, já to mam teprve před sebou a není vyloučeno, že tento zážitek je radostná projížďka přepychovým autem ve srovnání s tím, co mne v blízké budoucnosti čeká.

Řidič odstavil kamión na lesní odpočívadlo u dálnice. Zdálky doléhal podivný ruch, temný hukot, nepřetržitý, hluboký zvuk. Karel si teprve měl zvykat na typický hluk mezinárodní dálnice. Někde vzadu se ozvaly brzdy osobního vozu. To přijel kurýr se svým opiem. Tvářil se o něco příjemněji než v Praze, ale to neznamenalo, že vypadal přátelsky a mile.

„Vítám vás ve svobodném světě,“ prohlásil tento muž. Měl to asi od svého šéfa. „Teď už se nemusíte ničeho bát. Jste volný.“

„Opravdu jsme za hranicemi?“ divil se Karel. Teď, když už byl z úkrytu venku, se mu zdálo, že ta nepříjemná cesta trvala pouhý mžik.

Vykročil ze stínu lesa. Před ním se otevřela široká krajina, protnutá dálnicí. Auta osobní i nákladní, autobusy… a také zlověstná kolona tmavozelených vojenských nákladních vozů s přívěsy, která se hnala bezohledně kupředu vysokou rychlostí, se světly naplno rozsvícenými.

Tak těmto lidem mám teď sloužit, ušklíbl se. No dobrá, jdeme na to!

Obrátil se ke kurýrovi:

„Vy pravděpodobně máte instrukce, co se umou bude dál…“

„Zajisté,“ usmál se kurýr studeně. „Račte ke mně do auta.“

Karel usedl vedle něho. Opel se vklínil do proudu vozidel na dálnic i a vyrazil velkou rychlostí kupředu.

Jeli tak dlouho, že Karel začínal mít dojem, že cesta nikdy neskončí. Dálnice, jak se zdálo, neměla konce. Občas se na obzoru ukázaly obrysy nějakého města, ale dálnice se vždycky zdaleka městu vyhnula, jako by se ho bála. Všude značky vlevo, vpravo, bílé nápisy na modrých tabulích a šipky na vozovce a zákazy a příkazy.. Opel tím projížděl rychle, lhostejně, nevšímavě. Jen nelnou zastavil, aby u benzínového čerpadla doplnil palivo. Byla to veliká stanice, kde bylo snad dvacet, pětadvacet stojanů. Stanice byla prázdná, jen v zaskleném domku uprostřed seděl muž v blankytně modrém stejnokroji.

Ale jízda přece jenom skončila. Vedle dálnice narostly domy. Zprvu se objevovaly zřídka, ale bylo jich víc a víc, na průčelích měly barevné nápisy, lákající ke koupi nejrůznějších věcí.

Opel zastavil na velkém parkovišti před moderním motelem, Byl postaven ve stejném slohu jako motorest U dubu Motorová civilizace si vynutila v celém světě stejnou architekturu: rozlehlé přizemní budovy, snadno přístupné. velká okna. parkoviště, garáže, servisy…

Oba muži vystoupili, Kurýr šel rychlým krokem, Karel musel přidat, aby mu stačil. Vstoupili do jídelny motelu. Byla poloprázdná, vzadu byl bar. kde opuštěný barman leštil sklenice. Kurýr zamířil rovnou k němu. Barman tázavě povytáhl obočí, kurýr přikývl. Barman se podíval na Karla. Nebyl to hezký pohled, ale Karel mu to oplatil. Začal mít celé komedie plné zuby. Neměl rád barmany leštící sklenice a neměl rád nemluvné kurýry podloudnických organizací. Připadalo mu, že je do tohoto druhu obchodního podnikání zapleten už dlouho a je svými zkušenostmi unaven.

Kurýr vzal nenápadně Karla pod paží, barman otevřel malá dvířka v dřevěném ostění, prošli krátkou chodbou a bez zaklepání vstoupili do dveří označených tabulkou PRIVÁT – soukromé.

Byl to pohodlně zařízený pokoj. Kožená sedací souprava, domácí bar, barevný televizor a složitá, nablýskaná, úctyhodně vyhlížející hi-fi souprava, sestávající z gramofonu, magnetofonu, tuneru a čtveřice velikých reprodukčních skříni.

Na pohovce seděl muž, jehož zevnějšek neodpovídal přepychovému vybavení místnosti, jeho v boxerských zápasech rozbité ušní boltce zřejmě daleko častěji zpracovávaly zvukové vlny hospodských harmonik než jemné tóny kvadrofonních koncertů. Karel se na něj podíval a smutně si pomyslel: a jéje… to zase dostanu výprask, až řeknu něco neopatrného… Byl už tak otrávený a navztekaný, že se mohl vsadit o všechno zlato světa, že se brzy nějaké neopatrnosti dopustí.

V rohu pokoje stál druhý muž, zřejmě Ital, pokud je pravda, že Italové jsou malí, štíhlí, snědí, nebezpečně vyhlížející chlapíci.

„No servus, ty vypadáš,“ řekl domnělý Ital nevlídnou němčinou, která svědčila o tom, že se narodil spíš na břehu Rýna než Pádu. „Tak naval.“

Karel přistoupil k domácímu baru, vytáhl z boxu láhev citronády a nalil si plnou sklenici.

„On pije limonádu,“ řekl muž s rozbitýma ušima, zřejmě potěšen.

Oči domnělého Itala se změnily v uzounké škvírky.

„Ty myslíš, že jsme tě vytáhli ze srabu jen proto, abys nám vypil všechnu limonádu, která nám zbyla od posledního Silvestra?“ zeptal se.

„Já pořád nevím, o co vlastně jde. Domníval jsem se, že bude řeč o elektrotechnice,“ řekl Karel tak zdvořile, jak jen mohl, a užil dokonale školní němčiny.

„Naval balík,“ vyštěkl na něho Ital a vytrhl mu z ruky aktovku. Pyžamo a pastu na zuby vyhodil na zem. To Karla rozzlobilo. Rozmáchl se a prudce udeřil Itala do hlavy láhví od limonády.

Muž s rozbitýma ušima zafuněl radostí, vyskočil z křesla a vrhl se na Karla překvapivě svižně, ještě běžel, když na Karlovu čelist dopadl první úder jeho chlupaté tlapy s klouby ztvrdlými pravidelným používáním.

Karel měl dosud tváře naduté limonádou. Nestačil poslední doušek prostě spolknout. Nyní usoudil, že bude lépe, když se tekutiny zbaví jinak, než kdyby ji polykal. Vyprskl ji tedy a muž s rozbitýma ušima měl tu smůlu, že měl obličej právě v těch místech, kudy limonáda letěla. Zasáhla ho do očí, a protože to byla limonáda velmi dobře vychlazená, bylo v ní bublinek nepočítáno, a ty v očích dovedou pěkně štípat. Ušatec si vrazil pěsti do očí a usilovně masíroval víčka. Karel využil jeho zaneprázdnění. Přiskočil ke stolku a praštil ho do hlavy tunerem.

Ušatec se rozvalil na podlaze. Kurýr se na to všechno vyjeveně díval. Dveře se rozletěly a dovnitř vpadl barman. oči navrch hlavy. Teď přišla řada na magnetofon! Letěl ke dveřím a za ním gramofon. Karel postupně zjednodušoval hi-fi soupravu z kvadrofonního systému na stereo, později na mono a brzy z celého zařízení nezbylo nic, co by bylo schopno reprodukce zvuků. Ušatec a Ital byli vyřazeni, ale kurýr s barmanem kroužili kolem něho a čekali, až se Karel vyčerpá. V místnosti už brzy nebylo nic, čím by se dalo metat, a co horšího, v barmanově ruce se objevil zlověstně vypadající obušek.

Karel se vrhl na nepřátele pěstmi. Zasáhl kurýra, ale ráně obuškem už nemohl docela uhnout. Byl rád, že ji nedostal do hlavy, ale pouze do ramene. I tak to byl pořádný úder, který ho zbavil na chvilku vlády nad pravou rukou. Barman se znovu rozpřáhl a švihl. Tentokrát zasáhl předloktí levé ruky.

Karel uskočil nazad, klopýtaje mezi troskami. Tranzistory a tištěné spoje mu chřupaly pod nohama. K jeho smůle se v této chvíli Ital probral z mrákot a nastavil mu nohu. Karel upadl nazad a barman zaútočil. Přeskočil magnetofon, rozpřáhl se a udeřil. Ještě tentokrát se Karlovi podařilo uhnout, ale druhá rána jistě dopadne na jeho lebku.

Barman najednou zmizel z Karlova zorného pole. Uslyšel divné zvuky, jako když se něco těžkého kutálí po podlaze. Přemáhaje palčivou bolest v rameni a předloktí vztyčil horní polovinu těla a rozhlédl se po bojišti. V místnosti bylo najednou plno lidí, samí muži, vysocí, štíhlí a elegantní. Dovedli však neuvěřitelně dobře boxovat a znali judistické hmaty. Jeden z pánu, který neměl právě nic důležitého na práci, přiskočil ke Karlovi, pomohl mu vstát, uctivě se uklonil a řekl:

„Račte nás omluvit, pane inženýre, že jsme se dostavili tak pozdě. Došlo k nepředvídatelnému zdržení. Je nám to velice líto a doufám, že váš pobyt v našem svobodném světě nebude zkalen prvními zkušenostmi, nepříliš příznivými.“

„Kdepak, začalo se mi to tu líbit. Nejvíc se mi líbilo, když do mne tady ten pán mlátil,“ ironicky odpověděl Karel, i když mu do smíchu nebylo.

Elegantní pánové vyvedli Karla ze dveří, laskavě ho podpírali a příjemně na něho hovořili. Jeden sesbíral pyžamo a zubní pastu, uložil je do aktovky a spěchal s jejím obsahem za Karlem.

Před motelem stály tři veliké chevrolety. Karla posadili do prostředního, aktovku uložili vedle něho, úslužně za ním zavřeli dveře a malá kolona se rozjela.

Jeden z elegantních pánů usedl vedle řidiče, sejmul sluchátko z vidlice, vytočil číslo a oznámil komusi, že inženýr Materna je v pořádku a že ho mají čekat za pět minut.

Kolona zastavila před velikou budovou. Podle praporů. červených koberců a vyšňořeného portýra Karel poznal, že se ocitli před mezinárodním hotelem. Ukázalo se, že patří společnosti Hilton. Karel byl jako ve viděni. Lidí kolem něho přibývalo, všichni uhlazení, hovořili tiše, ukláněli se, cosi důležitého komusi sdělovali, vedli ho jasně osvětlenými chodbami, vystlanými vysokými koberci. Kdyby zde ztratil zapalovač, musel by si kleknout a šátrat rukama, aby jej našel, pokud by to ovšem někdo z těch milých, elegantně oblečených pánů neudělal za něho.

Uvedli ho do přepychového salónku, vyzdobeného teakovým dřevem, broušenými zrcadly, francouzskými tapisériemi a západoněmeckými, zaručeně ručně malovanými obrazy.

Také zde čekali elegantní pánové, byli však o něco starší a lépe živení než ti, kteří zachránili Karla před barmanem a jeho olověným zabijákem.

„Vážený pane inženýre, buďte vítán mezi námi,“ oslovil Karla nejstarší z pánů. „Mám tu čest pozdravit vás jménem společnosti Union Electric, která se postarala o vaše vysvobození. Jsme šťastni, že muž vašeho formátu bude pracovat s námi na společných úkolech.“

Řečnil ještě dlouho. Karel si všiml, že před sebou má složku listin a nákresů. Na jednom z nákresů poznal důvěrně známý tvar elektrického motoru.

„Pokud jste přivezl nějaké listiny, budu rád. když je budu moci předat našemu dokumentačnímu oddělení.“

„Vezu s sebou jenom osobní věci,“ řekl Karel.

Zdvořilý pán protáhl obličej, ale jen nepatrně, sotva znatelně – technici by řekli „na hranici měřitelnosti“.

„Velmi dobře chápeme důvody, které vám zabránily přivézt dokumentaci,“ začal druhý pán. „O vaší práci v ústavu jsme zhruba informováni z odborného tisku. Základní myšlenky vašeho návrhu nás zaujaly, zajímají nás však podrobnosti a výsledky.“

„Výsledky nejsou špatné,“ řekl Karel, „podařilo se nám zvýšit výkon o pětatřicet procent ve srovnání s klasickým motorem. Naším hlavním problémem se stala ložiska, která nevydržela tak vysoké otáčky za mimořádných teplot.“

„Pětatřicet procent?“ otázal se první pán nedůvěřivě a zřejmě s jistou znalostí této problematiky.

„Ano,“ řekl Karel. „Srovnávali jsme náš motor s průměrem světové špičky, jako je váš Union Electric typ 212, nebo Siemensů model W-G.“

„Pokud jsme informováni, byl jste vedoucím výzkumného týmu,“ zeptal se první pán.

„Zajisté. Vývoj nového motoru podléhal výhradně mně.“

„Znamenité. Budete zařazen do jedné z vývojových skupin naší laboratoře špičkového vývoje.“

„Jako vedoucí?“

„To ovšem ne,“ usmál se ten pán shovívavě. „Budete zařazen jako asistent vedoucího Oddělení. Je to významné místo, na něž se dostane jen špičkový odborník. Vaše pokusy bude realizovat štáb výkonných odborníků.“

To je báječné, jak si to ti pánové představují, pomyslel si Karel. Jako asistent bych pěkně vyklopil výsledky práce našeho ústavu a pak by mne pravděpodobně vyhodili pro politickou nespolehlivost nebo něco podobného…

„Vaše práce začne velice brzy,“ poznamenal druhý pán. „Nyní však předpokládám, že máte hlad… Připravili jsme pohoštění.

Ve tři hodiny odjíždíme na letiště, kde nás očekává speciální letadlo.“

„Kam poletíme?“

„Union Electric Research Center, Boise City, stát Idaho,“ odříkal ten pán hrdě. Pak dodal: „Spojené státy americké.“

„Poletíme do Ameriky? Dnes? Myslel jsem, že zůstaneme zde! Nečekal jsem, že se ocitnu tak daleko…“

„Čím dříve zpřetrháte svazky, poutající vás s domovem, tím lépe pro vás. V Boise City se vám bude dobře pracovat. Je tam pro vás připravena vilka se zařízením, samozřejmě s automobilem… Dluhy vyrovnáte později.“

Číšníci začali nosit na stůl a Karel se dal s chutí do jídla Hlavou mu ale táhly chmurné myšlenky. Tak s tímto zvratem nepočítal nikdo… Koho by napadlo, že za tím vším mají prsty Američané? No ovšem, Oswald je pouhý vykonavatel rozkazů…

Po obědě se Karel zdvořile zeptal, kde je toaleta. Jeden z elegantních mladíků ho tam úslužně zavedl. Uvnitř Karel pátral po únikové cestě, ale marně. Žádná okna sem nevedla a větrákem by se neprotáhl nikdo. Potichu otevřel dveře na chodbu. Muž tady na něho čekal. Karel pochopil, že ho hlídají. Vrátil se dovnitř.

Nad každým umyvadlem visela baňatá láhev s tekutým mýdlem. Byla upevněna v důkladném ocelovém držáku. Popadl láhev, vytrhl ji z držáku a hodil do kouta. Pak uchopil oběma rukama držák, napjal veškeré síly a vyrval ho ze zdi. Byl to těžký kus páskové oceli, ohnutý do tvaru písmene U. Jedno rameno U narovnal, takže železo nabylo tvaru písmena L. Získal tím zbraň.

Nebyla to zbraň příliš účinná, ale rozhodně lepší než prázdná ruka.

Zasunul ji pod sako právě ve chvíli, kdy elegantní muž vstoupil dovnitř, aby se přesvědčil, co zde inženýr Materna tak dlouho dělá. Karel si pečlivě umyl ruce, osušil v proudu horkého vzduchu a vyšel ven s tváří tak ctnostnou a upřímnou, že i sebepodezíravější strážce společnosti Union Electric by musel být přesvědčen, kdoví jak se těší na Boise City ve státě Idaho a na zadluženou vilku se zařízením a automobilem v garáži. Do Karlových žil se vlila velká dávka síly a do mysli se vrátil optimismus. Zatím ovšem optimismus nebyl ničím podložen. S Karlem neustále chodili muži od Union Electric, či ke které organizaci patřili. Doprovodili ho až k vozu, doprovázeli ho na cestě na letiště, byli s ním v letištní hale, zdvořile vyřídili pasové formality. Vykázali se jakýmisi lejstry a všichni celní úředníci a muži hraniční kontroly jen salutovali v prkenném pozoru.

To je pěkné, myslil si Karel. Tady asi neuspěju se svou zbraní! Prosklenou stěnou letiště už viděl štíhlý tryskový letoun pro deset osob, soukromý majetek firmy Union Electric. Ještě několik minut a bude na cestě do Spojených států. Ne, Karel teď není a nebude Oswaldovi o nic nebezpečnější než malé dítě…

„Tudy prosím,“ řekla úslužná letuška se znakem UE na klopě elegantního stejnokroje. Povzbudivě se na Karla usmála. Náladu mu ale nepozvedla.

„Ještě jedna maličkost,“ ozval se uniformovaný strážce pořádku. Ukázal na kabinu označenou tabulkou s přeškrtnutým revolverem. „Kontrola cestujících.“

„Jsme soukromý let,“ řekla letuška.

„Lituji, ale předpis vyžaduje kontrolu všech uživatelů leteckých spojů.“

„Dobrá.“ řekl jeden z elegantních mužů. Vstoupil do kabiny a za chvilku už na ně mával skleněnou stěnou.

„Račte, pane inženýre,“ vybídla ho letuška.

Pokrčil rameny a vstoupil. Byla to dřevem obložená kabinka, o nic větší než kabina ve výtahu.

„Můžete jít,“ řekl neviditelný reproduktor.

Karel uposlechl. U východu kabinky na něho čekali dva muži ve stejnokroji letištní ochrany.

„Máte u sebe něco kovového?“ zeptal se jeden z nich.

„Nemám.“

Strážci ho však v mžiku prohledali. Vytáhli pokroucené železo.

„Co to tady máte?“ zeptal se uniformovaný muž s úžasem.

Venku se ozvaly hlasy. To zřejmě pánové od Union Electric se rozčilovali.

„Okamžik strpení, pouhá formalita, pánově!“ volal někdo venku. „Jde o nepatrné nedorozumění.“

„To je prosím, držák od mýdla… ráno upadl, chtěl jsem koupit nový, a abych na to nezapomněl, zasunul jsem ho do kapsy…“

Zaměstnanci letištní ochrany se rozesmáli.

„To se stává Promiňte, že jsme vás obtěžovali. Škoda že jste nás neupozornil, ale na obrazovce to vypadalo jako skutečná zbraň!“

Přišli ještě dva uniformovaní muži letištní ochrany. Ohnuté železo kolovalo z ruky do ruky. Všichni se smáli a těšili se. jak budou veselou příhodu vyprávět kolegům. Někteří lidé jsou roztržití, že je to k neuvěření… Držák od mýdla a chlapík se nechá kvůli tomu málem zatknout!

„Jé,“ vzpomněl si Karel, „zapomněl jsem si koupit prášky proti nevolnosti v letadle. Páni od Union Electric na mne zatím počkají.“

„Nemáte někdo ty pilulky?“ zeptal se velitel ochrany letiště.

Kéž by neměl, kéž by neměl, prosil v duchu Karel. a jeho prosby nezůstaly oslyšeny.

„Tak si pospěšte. Pane Stiegler, doprovoďte pána do haly, koupí si prášky a hned se vrátí.“

„Ano, pane,“ srazil Stiegler podpatky.

„Jste velice laskav,“ děkoval Karel. „Velice laskav.“

Roztržitě popadl železo a vsunul si ho do kapsy.

Velitel se smál.

„Můžete nám tady tu věc nechat? Rád bych ji ukázal kolegům. Máme tady malé muzeum… archív nalezených věcí.“

„Ale ovšem, s radostí, promiňte,“ breptal Karel a už klusal služebním východem za panem Stieglerem.

Hala byla plná lidí.

Stiegler se rozhlížel. Kde jenom ten chlapík vězí. Kde je? Ale nikde roztržitého pána neviděl. To jsou věci… Vrátil se do služební místnosti a ptal se velitele, jestli se ten chlapík nevrátil. Velitel vrtěl hlavou. Ne, vyšel ven. Všichni ho viděli…

Ale to už Karel vyběhl před budovu a nasedl do prvního taxíku, který mu padl pod ruku.

„Na nádraží…,“ vykřikl. „Rychle!“

Řidič se rozjel.

„Na jaké nádraží? Tady je pět nádraží.“

Karel se ohlédl. Před vchod vyběhl elegantní mladík od Union Electric. Karel si okamžitě lehl na sedadlo.

„Copak se děje?“

„Jeďte, nic se nestalo.“

„Tak na jaké nádraží?“

„Nevím… ale ano. Chci jet do Parchimu, to je město blízko Ostheimu.“

„Ostheim! No ovšem, znám to tam. Tak to je, pane, Západní nádraží!“

Zatímco si takto povídali, pyšná budova letiště zůstala daleko za nimi i s letadlem Union Electric a vyplašeným hloučkem elegantních pánů.

„Nemáte nůž?“ zeptal se řidiče. Beze slova mu řidič podal nožík. Karel rozpáral podšívku své aktovky a vytáhl dokumenty. Ano, uvnitř ležel svazek bankovek. Podplukovník myslel na všechno. Karel si oddechl. Všechno je v pořádku, nyní Franz Pfaffinger jede na návštěvu do Parchimu za strýčkem Ludwigem.

Na nádraží se dostal bez obtíží. Měl štěstí. Strážců firmy Union Electric se skvěle zbavil. Koho by z nich napadlo, že Karel pojede do jakéhosi Parchimu!

Podplukovník Šváb by ze mne měl radost, pomyslel si. Dobře jsem to s nimi sehrál!

Podplukovník Šváb by ale neměl radost ze svého žáka. Karel se nechal unést radostí z úspěchu a zapomněl na opatrnost. Kdyby byl ostražitější, jistě by si byl všiml, že u vchodu na nástupiště stojí jeden z chlapů, s nimiž tak úspěšně dopoledne zápasil v motelu. Byl to onen nepravý Ital.

Ital si Karla dobře všiml. Měl radost. Šéf nařídil hlídat všechna nádraží a vypsal odměnu pěti set marek pro toho, kdo uprchlíka objeví. Tak tedy prémie je v suchu, radoval se Ital. Nenápadně se držel deset dvacet metrů za Karlem. Pozoroval ho, jak studuje jízdní řád, jak kupuje jízdenku, jak se schovává za novinami v zastrčeném koutku… Když přijel vlak, nechal ho nastoupit a sám nastoupil do sousedního vagónu. Byl si jist, že uprchlík tentokrát neuteče.

KAPITOLA XV.

Krásný Rudi měl všechny důvody ke spokojenosti. Oswald mu ohlásil, že Čech, podezřelý z krádeže zásilky, už překročil hranice a že chlapci ho zpracovávají na obvyklém místě. Oswald se tedy znamenitě osvědčil a Krásný Rudi již tolik nelitoval ztráty pana Karla. A protože to měla být mimořádně šťastná středa, práce v tunelu byly skončeny a trezor ostheimské banky se všemi poklady byl na dosah ruky.

Byla to dlouhá vysilující práce. Rudiho lidé mohli využít přes den jen několik krátkých chvil k ražbě tunelu. To bylo v době, kdy pracovníci firmy HÜBSCH se odebrali na svačinu nebo na oběd. Někteří z Rudiho „chlapců“ reptali. Říkali, že je škoda času. Proč Rudi trvá na tom, aby firma Hübsch skutečně na staveništi pracovala? Ale Rudi byl v tomto ohledu neoblomný. Všechno musí vypadat naprosto přirozeně. Kdo chce vykrást banku komisaři Steffelovi před nosem, musí si počínat obezřetně.

Rudiho informátoři už před několika dny zjistili, že Steffel se velice zajímá, co se na staveništi děje. Podrobil výslechu pana Hübsche a nechal si předvolat i samotného Oswalda. Ale všechno pro ně dopadlo dobře. Na hlavní ostheimské třídě se staví administrativní budova. Může být něco přirozenějšího, obyčejnějšího? Podnikatel dálkové dopravy se pustil do stavby domu. Nad čím by se měl pan komisař pozastavovat?

Pokud byl Rudi dobře informován, komisař Steffel se nechal dokonale zmást a uvěřil báchorce o administrativní budově.

Poslední metry hloubili Rudiho dělníci s nejvyšší opatrností. Báli se, že zaměstnanci banky uslyší hluk pneumatických sbíječek. Pracovali tedy ručně a zeminu spíš ukrajovali, než kopali. V jednom místě narazili na vodovodní potrubí a pod úderem krumpáče křehká litina praskla a do tunelu se řinula voda. Naštěstí mezi kopáči byl jeden všeuměl, který dovedl zhotovit kovovou manžetu a prasklou trubku opravil.

Rudi vedl tunel v hloubce pěti až sedmi metrů pod povrchem. Připravil se na svůj úkol důkladně. Několik měsíců studoval zeměměřičství, aby dovedl teodolitem přesně vést kopáče při práci. Byl zvyklý dělat všechno důkladně, a proto se mu nemohlo stát, co se přihodilo v románu Alexandra Dumase nešťastnému abbé Fariovi. Rudi si byl jist, že vede své lidi dobře. Každý metr tunelu znovu přeměřoval. Dbal na to, aby kovové měřičské značky byly opravdu důkladně zality betonem ‚– kopáči to ovšem považovali za zdržování a radili, aby Rudi udělal jen nouzové značky přibité do dřevěného ostění tunelu.

„Hlupáci!“ křičel na ně jejich šéf. „Děláme pořádnou práci, žádnou maličkost!“

Kopáči ovšem bručeli pod vousy. Vykopání dvousetmetrového tunelu se nápadně podobalo práci. Proto vstoupili do bandy Krásného Rudiho, aby se dřeli sedm metrů pod zemi jako nějací barabové v metru? Ale Krásný Rudi nepovolil. Byl zamilovaný do svého plánu. Řídil práci s pečlivostí svědomitého inženýra. Nezapomněl ani na řádné větrání: silný ventilátor hnal dovnitř pracovního tunelu čerstvý vzduch. Bylo nutno vykopanou zeminu odvážet – Krásný Rudi zřídil kolejiště s maličkými vozíky. Byl by rád, kdyby vozíky byly elektricky poháněné. Ale uvědomil si, že by to přece jenom bylo dětinství, a proto kopáči tahali vozíky ručně.

Nyní zbývalo už jen několik hodin práce. Potom narazí na stěnu bankovního sklepa. Elektrická vrtačka zarazí vrtáky s keramickými břity hluboko do stěny. Rudi zjistil, že stavba je v tomto ohledu poněkud ošizena. Sklepy nemají stěny z litého betonu: tvoří je pouze železobetonová kostra, vyzděná obyčejnou cihlovou zdí. Ta je ovšem chráněna důkladnou izolační vrstvou před vlhkostí zeminy.

Rudi snil o velkém bohatství, které ho čeká… Akce je vypočtená dobře. Právě v těchto dnech je ve sklepě banky uložena výplata pro několik velkých továren z celého okolí. Mluvilo se také o transportu zlata, který čeká v bance na odvoz do Latinské Ameriky. Celý poklad je samozřejmě důkladně střežen. Banku hlídá ve dne skupina šesti ozbrojených strážců, v noci jich je dvanáct. Mají k dispozici složité elektronické zařízení, které jim pomáhá v práci. Skryté televizní kamery jsou umístěny U všech vchodů a schodišť budovy. Citlivé mikrofony zachycují při vyhlášení poplachu každý zvuk. Už dávno je dokázáno, že hlas každého člověka je stejně individuální jako otisk prstu, a pásky s nahraným hlasem jsou proto dnes připouštěny i jako důkaz u soudu. Vchod do sklepení banky je neustále blokován, je třeba současně přítomnosti tří lidí, aby otevřeli dveře a vstoupili dovnitř. Ostheimské podsvětí dokonce hovoří o tajných samostřílech a pastech. To ovšem jsou pohádky a Rudi se jim smál. Ne, ostheimská banka je obyčejný peněžní ústav, vybavený moderní technikou, ale jako stavba je zastaralý. Budova banky byla postavena ještě před válkou, kdy organizovaný zločin v Evropě takřka neexistoval, snad s výjimkou Sicílie. Tehdy by nikoho nenapadlo, že někdo bude kopat tunel do bankovního sklepení.

Tam, kde byl Rudi „profesionálně“ vychován, ve Spojených státech, jsou banky s důkladněji jištěnými sklepy… Podzemní trezory mají několikanásobné betonové a ocelové pláště. Jsou dokonce i takové banky, jejichž sklepy jsou trvale zaplaveny vodou. A tam se může dokonce i stát, že zločinec narazí na smrtelnou past… Proti tomu je Ostheim pravým rájem bankovních lupičů!

V těchto posledních hodinách Rudi neopouštěl tunel. Měl pocit, že „ti hlupáci“ by všechno zpackali, kdyby odešel. S okem u okuláru teodolitu střežil každý jejich postup horninou. Pomáhal jim s výdřevou a s nakládáním zeminy do vozíků. Jeho věčné „pomalu“ a „opatrně“ už téměř nevnímali – tak často ta slova opakoval.

„Slyšíte, chlapci?“ říkával. „To je cinkání zlaťáků.., šustění bankovek. Jsou tam pěkné milióny. A čekají na nás!“

Vpředu, „na štítě“, bylo tak málo místa, že tam mohl být jen jeden muž. Ten kopal. Za ním byl druhý, který nakládal zeminu do vozíků. Druhá dvojice tahala za lano, aby se improvizovaný vláček dal do pohybu. Po půl hodině se dvojice střídaly. Každé dvě hodiny nastoupila další „směna“. Tak intenzívně se pracovalo ovšem jenom dnes. V „den D“ dal Rudl firmě Hübsch volno. Pole působnosti mělo být nerušené.

„Podle mých výpočtů jsme snad jen metr od zdi,“ šeptal Rudi vzrušeně. „Pomalu, opatrně, nebo se prokopneme k bankovnímu řediteli.“

Muž vpředu už jenom odhrabával zeminu lopatou. Poslední metry byly vyplněny měkkou, poddajnou zeminou. Tady kdysi byla stavební jáma. Izolační zdi byly obloženy pískem a oblázky, aby voda snadno odcházela do spodních vrstev a nehromadila se kolem základů. O to čileji si museli počínat při výdřevě. Zemina se sypala a hrozilo nebezpečí závalu.

„Pomalu, opatrně, ať nám to nespadne na hlavu.“ varoval Rudl. Teď už bylo zbytečné dívat se do teodolitu. Byli už těsně u bankovního podzemí. Rudi si představoval. že obrovité těleso bankovní budovy je ponořeno do hlubin země v temnotách před nimi. Přibližují se mu, jako když potápěči připlouvají k lodnímu kýlu. Teď už se nemohou minout. Je nutno, aby šli kupředu, rovně… až narazí na peníze.

„Šéfe. mám pocit, že je to tady…,“ ozval se zepředu šepot.

„Vylez ven. Teď… já sám!“ odpověděl Rudi vzrušeně. Připadalo mu, že ten muž vylézá nekonečně dlouho. Už byl tady! Rudi mu vzal rýč z ruky a plazil se kupředu. Elektrická lampička, upevněná na jeho hornické přilbě, vrhala kupředu matný kužel světla Chodbička se zužovala. Mezi pažením výdřevy tekl písek. S bušícím srdcem pozvedl Rudi rýč a zahrabal před sebou. Železo zaskřípalo na něčem tvrdém Mohl to být kámen.. Rudi zahrabal rychle, nikoli „opatrně a pomalu“, jak nařizoval svým lidem. Malá písečná lavina se utrhla a hromádka zeminy se sesula k jeho kolenům. Světlo lampičky dopadlo na cihlovou zeď.

„Stalo se něco, šéfe?“ šeptali vzadu jeho lidé. Několikrát polkl, než řekl hlasem co možná nejklidnějším.

„Je to tady, mládenci!“

Nejraději by zpíval a jásal. Ovládl se však: co by tomu jeho lidé řekli? A ještě – co kdyby to uslyšeli strážci v bance? Neboť bylo nutno si uvědomit, že jsou na dosah cíle, ale že peníze a zlato stále ještě spokojeně odpočívají v pancéřových trezorech.

Zatímco Krásný Rudi tonul v pocitu štěstí, jeho „podšéf“, autodopravce Thomas Oswald. byl ovládán zcela jinými pocity.

Do jeho pracovny vpadl muž, ve kterém by Karel Materna poznal barmana z motelu.

„Letěl jsem do Ostheimu a odtamtud taxíkem, pane,“ vysvětloval svou nenadálou přítomnost. „Vybouchlo to, všechno vybouchlo!“

„Cože? Toho Čecha chytili na hranicích?“

„To ne, projel normálně. Vždyť jsme vám to telefonovali,“ dodal barman vyčítavě. „Ale pak se to v motelu špatně semlelo! Chlap se začal prát, zdemoloval celou místnost. Potom přišli nějací fizlové a sebrali ho.“

„Jací fizlové?“

„Nevím, pane. Bylo jich moc. Vyrvali nám ho z rukou a odvezli.“

„Co zásilka? Měl s sebou zásilku?“

„Neměl. Prohledali jsme ho. Jenom pyžamo a pastu na zuby a…“

„Pitomosti! Co říkal? Proč jste ho pořádně nezmáčkli?“

„Právě jsme začali, když přišli ti chlapi!“

Oswald se chytil za hlavu.

„Kdo mne trestá tak neschopnou bandou hlupáků! Jak se to mohlo stát? Jak se kdo mohl dovědět, že máte Čecha u sebe?“

„Nevím. Ale bylo jasné, že jdou najisto.“

Oswald se zamyslel. Potom sáhl do zásuvky, chvilku tam hledal a vytáhl fotografii onoho nebezpečného tichého návštěvníka, který tolik věděl… agenta tajné služby. Podal snímek barmanovi.

„Byl mezi nimi?“

Barman pečlivě snímek prostudoval a pak horlivě pokýval hlavou.

„To není všechno, pane. Naši sledovali ty chlapy až do Hiltonu, Čecha tam pohostili jako nějakého mahárádžu. Ale měli ho pořádně v merku. Nespustili ho z očí. Vypadalo to, jako kdyby jim chtěl vzít roha. Nakonec ho zase naložili do auta a odvezli na letiště. Měl letět soukromým letadlem Union Electric do Ameriky.“

„To snad ne! Už nikdy ho nedostaneme do ruky!“

„Ale ano, pane! Čech jim na letišti utekl, skočil do taxíku a odjel na nádraží. Tam se na něj zavěsil Wolf.

Čech si koupil jízdenku a nasedl do vlaku. Wolf jede s ním. Já jsem se vrátil na letiště a místní linkou jsem přiletěl.“

„To je zvláštní… Kam ten Čech jede?“

„Právě to mi připadá divné, pane. Jede do Ostheimu.“

Oswald zbledl. Podivná předtucha mu naplnila srdce chladem.

Vytáhl ze zásuvky obložku s fotografiemi. Byly to kopie snímků, které ukazoval Hlavatý Karlovi v kavárně Čechie. Oswald je dostal od svého tichého „přítele“, aby mohl svého kurýra náležitě poučit.

Pečlivě si prohlížel tu tvář.

Nic mu neříkala. Ovšem snímky nebyly nikterak vynikající.

Byly pořízeny miniaturní kamerou, ve spěchu… Velké zrno negativu smylo mnoho výrazných podrobnosti obličeje Jenom základní rysy byly rozeznatelné

„Můžeme si na něho počkat v Ostheimu. Vlak přijede za pár hodin.“

„Až ten Čech přijede do Ostheimu, nechte ho na pokoji. Držte si ho na očích, ale čekejte, co udělá Nesmí tušit, že ho sledujete.“

„Ano, pane. Můžu jit?“

„Jdi.“

Barman vstal a s úklonou odešel. Oswald zůstal sedět. Poslouchal barmanovy kroky na schodech, klapnuti domovních dveří. Pak nastalo ticho. Zůstal doma sám se svými myšlenkami.

Uvědomil si, že se na střetnutí docela těší.

Co má Materna za lubem?! Je to snad československý agent?

Všiml si, že na křesle, kde seděl barman, se něco bělá.

Vstal a šel se podívat. Noviny, ostheimský večerník. Znechucen odhodil noviny na zem, ale zrak mu padl na titulek na první straně. Zvedl je a četl:

SENZAČNÍ ODHALENI KOMISAŘE STEFFELA

Ve svém voze nalezl rakev.

Komu patři tečkovaná kravata?

Oswald se vrátil ke stolu, uhladil noviny rukou a četl, čelo zbrocené studeným potem:

Komisaři kriminální policie Steffelovi se podařilo konečně prorazit krunýř záhad, zahalující nedávnou sérii vražd, sužující Ostheim. Pečlivým kriminalistickým šetřením se mu podařilo objevit stopy po zmizelém Karlu Pirzlovi, v podsvětí známém jako „pan Karel“. Pátrání bylo korunováno úspěchem, když komisař Steffel objevil v Zelené tůni nedaleko Parchimu ponořený mercedes, v němž bylo tělo zmizelého Karla Pirzla. Oběť byla zastřelena třemi ranami, vypálenými revolverem značky Colt. Ve voze byla nalezena tečkovaná kravata, která zcela zřejmě nepatří Karlovi Pirzlovi. Policie se důvodně domnívá, že ji zde zanechal pachatel. Bude vděčna za každou zprávu o majiteli kravaty, jejíž snímek naleznete s dalším podrobným zpravodajstvím na straně 3.

Oswald odložil s povzdechem noviny. To byl konec. Milý Karle Materno, ať už jsi kdokoliv, přicházíš asi pozdě. Zbytečně ses namáhal. Rudi mě vyřídí dřív, než vystoupíš z vlaku… Kde je Krásný Rudi? Oswald se podíval na hodinky.

Bezpochyby bude ve svém tunelu. Ano, dnes má dojít k vyloupeni banky. Celá Rudiho banda, která neměla přímou spojitost s ostheimskou „akcí“, byla odvolána z Ostheimu. Všichni se měli zdržovat ve veřejných místnostech. všem pěkně na očích, aby si zajistili dokonalé alibi. Také Oswald jako jeden z podšéfů bandy pomáhal tuto krycí akci organizovat. Oswald měl jedinou možnost.

Zvedl sluchátko telefonu, obalil mluvítko kapesníkem a vytočil číslo.

„Komisař Steffel?“

„U telefonu.“

„Doporučuji vaši pozornosti staveniště firmy Hübsch. Ačkoli je po pracovní době, jistě tam bude v tuto chvíli živu. Na staveništi je tunel. Když vám bude někdo vykládat, že je to stoka a že vede k bance jenom náhodou, nevěřte mu a zatkněte ho.“

„Kdo volá?“ otázal se komisař Steffel, ale Oswald už zavěsil.

KAPITOLA XVI.

Třídou Bedřicha Velikého se řítil vysokou rychlostí sportovní vůz porsche-carrera. Bylo těžko uvěřit, že řidič, elegantní, slušně vypadající pán, je schopen nadělat v jedné minutě tolik dopravních přestupků. Nebezpečné předjíždění, bezohledné používání klaksonu, dálková světla rozsvícená naplno, křižovatky projeté na červenou, jízda v levé části vozovky.

Auta už zahýbala k chodníku, když se objevilo to stříbrné monstrum. Porsche projel kolem banky a neujel ještě sto metrů, když začal brzdit stejně prudce a bezohledně, jako si prodíral cestu hustým městským provozem. Zajel do protisměru a zastavil na chodníku před stavební ohradou označenou nápisem HÜBSCH A SYNOVÉ. Z vrat vystrčil hlavu zavile vypadající muž.

„Vyřiďte Rudimu, že všechno prasklo. Steffel sem jede s plnou parádou!“ vykřikl ten slušný pán, zařadil rychlost a motor se znovu rozezpíval ve vysokých otáčkách a jeho šest válců ze sebe vydalo veškerou sílu.

Rudiho osobní strážce ještě chvilku zíral na stříbrnou carreru, jak se vzdaluje a mizí v záplavě aut. Pak zaslechl vytí policejních sirén a vzpamatoval se.

Majitel carrery zřejmě nelhal.

Strážce přibouchl vrata stavební ohrady a utíkal blátivou stezkou k šachtě uprostřed staveniště. Popadl sluchátko telefonu, zatočil kličkou, a když se ozval jeden z kopáčů, vykřikl jediné slovo:

„Policajti!“

Krásný Rudi měl mnoho nectnosti, ale jednu velikou přednost: dovedl se v okamžiku nebezpečí rozhodovat rychle, odvážně a ze svého hlediska obyčejně správně.

Nemařil čas vyptáváním, jeho osobní strážce jistě dovedl rozeznat, kdy jede kolem policejní vůz na pravidelnou obhlídku a kdy se řítí přepadový oddíl kriminální policie. Zavelel:

„Proražte tu zatracenou zeď. Já je zdržím!“

Muži se okamžitě dali do práce. Dokud ještě přívod elektrického proudu fungoval, mohli použít elektrické vrtačky. Vidiové vrtáky bez obtíží zajely do cihlového zdiva izolační stěny, prorazily vrstvu izolace a zakously se do nosné zdi. Namáhaná vrtačka ječela ve vysoké tónině a prostor byl brzy zahalen červenavým prachem, dráždícím ke kašli.

Rudi se připravil ke slavnostnímu uvítání, ale policisté se stále neobjevovali.

Komisař Steffel zatím nechal obklíčit staveniště a sám, v čele jednotky, vnikl do ohrady.

Na převrženém kolečku seděl strážce a pokuřoval z dýmky.

„Copak tu hledáte, pane komisaři?“ otázal se klidně. „To jsem rád, že vás vidím. Někdo nám sem chodí krást cement, třeba byste…“

Komisař dal pokyn a dva policisté se na strážce vrhli a nasadili mu ocelová pouta. Pak ho vhodili do zamřížovaného mikrobusu.

„Prohledat!“ zavelel komisař.

Se samopaly v rukou policisté vnikli do stavební boudy, ale našli tam opravdu jen cement a nějaké nářadí.

„Kabel, pane komisaři!“ vykřikl jeden policista.

„Sledovat!“

„Vede do šachty… ano, tady je ten tunel!“

Půl tuctu policistů obestoupilo ústí šachty a mířili dovnitř samopaly.

Komisař uchopil megafon a nachýlil se nad ústí.

„Pro dnešek je toho dost, chlapci. Lezte ven! Mluví s vámi komisař Steffel.“

Chvilku bylo ticho.

„Máme moc práce, co nám chcete, komisaři?“ ozval se z hlubin hlas Krásného Rudiho.

Komisar se nemohl ubránit úsměvu… Tak tedy přece! Tentokrát ho má. Jeho dávný sen se splnil. Ještě chvilku a na zápěstích Krásného Rudiho zaklapnou ocelová pouta. Bude možno uzavřít případ, jehož písemná dokumentace zabírá tři veliké kancelářské skříně na ostheimském policejním ředitelství.

„Mám slabé hlasivky, Rudi. Nechce se mi křičet. Pojďte ven s rukama nad hlavou. Pak si popovídáme.“

Komisař napřáhl ruku. jeho asistent mu do ní vložil vejčitý slzotvorný granát. Komisař granát odjistil a hodil k ústí elektrického ventilátoru.

Z hlubin se ozval výbuch a z ústi šachty vyrazil vzduch tak prudce, že shodil komisaři klobouk. Ventilátor se přestal točit.

„Rudi! Rudi! Co se stalo!“

Nestalo se nic mimořádného… Se vším Rudi počítal. Zatímco rozmlouval s komisařem, aby získal čas, uložil tři dynamitové patrony s rozbuškami a zapáleným doutnákem na těžní vozík a postrčil ho, aby se vozík dostal co nejblíže k ústí. A pak dynamit vybuchl a ústí tunelu se sesulo. Mezi Krásným Rudim a komisařem Steffelem vznikla patná cti metrová přehrada sesuté zeminy a rozdrceného dřeva. Zhaslo světlo, pouze lampičky na přilbách pěti zločinců žlutě zářily. Pálily je oči – část slzného plynu přece jen pronikla potrubím. Také prach spáleného dynamitu je dráždil ke kašli.

Čtyři gangsteři by asi propadli panice, ale Rudi měl vůli ze železa.

„Do práce! Teď vyhodíme stěnu sklepa!“

Jeho čtyři druzi klopýtali do hloubi tunelu, aby se ukryli. Rudi se vrhl kupředu, ke stěně, a vložil do připravených otvoru štíhlé nálože s vysoce expanzivní výbušninou. Zapálil jejich doutnáky a pak se vzdaloval pomalým, rozvážným krokem. Šel opatrně, protože věděl, že by mu klopýtnuti a nešťastný pád mohly být osudným.

V duchu počítal. Osm., devět., deset..

Padl na tvář. Za zády mu vybuchly nálože a nad hlavou proletěl žhavý závan. Ještě dlouho byl slyšet rachot padajícího zdiva. Ale to už Rudi utíkal k čelu tunelu!

Otvorem pronikal svěží vzduch.

Prolezl jím a skočil na podlahu bankovního sklepa.

„Pojďte, chlapci,“ zvolal vítězně.

Sklep byl ozářen svítidly nouzového osvětlení, ale pěti banditům to připadalo, že se ocitli v osvětlené místnosti.

Stěny byly zakryty od podlahy až po strop pancéřovými schránkami. Jen jedna byla volná, ta, ve které nyní vězel otvor. Jak vidno. Rudi byl dokonale obeznámen s topografií bankovního sklepa…

„Co teď? Pancéřové dveře jsou zamčené…,“ zašeptal jeden z banditů. Ale Rudl už otevřel dveře do sousední místnosti. Stála tu jediná skříň z pevného pancéřového plechu. Byla ale odemčená. Otevřel ji. Do obličeje mu zářilo několik desítek barevných žárovek.

„To je rozvodna poplachového zařízení,“ vysvětloval spěšně. „Tahle banka je dokonale zařízená proti útoku zvenčí. Proto je rozvodna v nejpevnějším místě, ve sklepě, za pancéřovými dveřmi. Nikdo nepočítal s tím, že útok povedeme zevnitř!“

S těmito slovy otočil hlavním vypínačem a světélka zhasla.

„Ke dveřím! Vyhodíme je do povětří!“

To ale nebylo tak jednoduché. Pancéřové dveře vážily několik tun a visely v ohromných ocelových závěsech, které by neutrhl ani přímý výstřel námořního děla..! Krásný Rudi ale věděl, co dělá. Připevnil nálož plastikové trhaviny k zámku.

Také ten byl chráněn pouze zvenčí, kdežto zevnitř byl snadno přístupný. Muži se ukryli v místnosti s rozvodnou skříní. Ozval se třetí výbuch ze série, která jim měla zajistit svobodu.

Plastiková trhavina odvedla kus dobré práce… Skříňka zámku visela na několika pokroucených ocelových táhlech. Rudi použil jednoho z nich jako sochoru. Zasadil ho jako páku, napjal všechny síly a cítil, že páka povoluje. Na druhé straně trezorových dveří se začalo otáčet poniklované kolo a závory se pomalu vysouvaly z otvorů v ocelovém rámu.

„Rychle, pomozte mi…,“ zasípěl. Dva páry paži se chopily tyče. Ještě chvilku, ještě několik centimetrů.

„Opřete se! Už to musí jít!“ křičel Rudi.

„Cítím, že to povoluje. Ještě víc!“

Dveře se zachvěly a polom se daly do rozvážného pomalého pohybu.

Ocitli se ve velkém předsálí. Bylo zařízeno jako pohodlná konferenční místnost. Odněkud zaznívaly vzrušené hlasy. Po schodech duněly kroky.

Rudi, se sochorem v ruce, přiskočil ke stěně. Jediným gestem ukázal svým lidem, kde se mají ukrýt. Do předsálí vběhl bankovní strážce ozbrojený samopalem. Krásný Rudi k němu přiskočil a rychlou ranou ho srazil k zemi. Ve vteřině, která následovala, se samopal rozštěkal v jeho rukou: dávka smetla druhého strážce ze schodů.

„Jsou dole, ve sklepě!“ křičel kdosi.

„Máme dva samopaly. Jde to dobře,“ syčel Rudí. Jeho oči plály divokým odhodláním. Věděl, že ti čtyři by se už dávno vzdali. Ale pohled na odhodlaného velitele jim dodával odvahy.

Zvenčí doléhalo kvílení policejních sirén. Sklepením zaduněl hlas komisaře Steffela:

„Rudi, tentokrát jste v pasti. Nevyšlo vám to. Byli jsme rychlejší!“

Komisař ale netušil, jak podrobně zná Rudi tento dům!

Čtyři muži s úžasem spatřili, jak jejich velitel je pánovitým gestem posílá do umývárny. Uposlechli, protože on a jeho povely byly jejich poslední naděje. Otevřenými dveřmi viděli, jak se krade k pancéřovým dveřím, zavírá je a na lesklé kolo připevňuje poslední dynamitovou nálož. Otočil několikrát kolem, aby dveře zavřel. Pak zapálil doutnák.

„Nikdy nás nedostanete, komisaři!“ zvolal.

Pak se tiše přesunul do umývárny. Ukázal na strop. Tvořily ho panely z umělé hmoty. Z rukou udělal kolébku a gestem vybídl jednoho ze svých druhů, aby vystoupil nahoru. Muž uposlechl Zatlačil docela slabě na panel a odsunul ho. Objevila se široká větrací šachta, dokonce opatřená stoupacími železy.

„Nahoru!“ zasyčel Rudi Mrštně jako veverky se vyšvihli muži do šachty, poslední podal Rudimu ruku a vytáhl ho nahoru. Vtom zazněl výbuch dynamitové nálože. Kolo zámku se výbuchem pokřivilo a mužům s autogeny bude trvat mnoho hodin, než dveře otevřou! Záleží na tom, aby komisař Steffel uvěřil, že se ukryli uvnitř…

„Uvěří… uvěří…,“ šeptal si Rudi pro sebe. Opatrně zakryl otvor a vydal se vzhůru za svými druhy.

Cesta jim netrvala dlouho. Budova byla pouze šestipatrová, a kdo má v patách úderný oddíl kriminální policie, toho situace nutí, aby šplhal s lehkostí zkušeného horolezce. Brzy se ocitli v malé betonové věžičce, opatřené drátěnou sítí. jediným úderem ramene vymáčkli síť ven a vylezli na střechu.

„Kryjte se, ať vás nikdo nevidí,“ varoval je Rudi.

Policisté střechu dosud neobsadili. Komisař nebyl tak rychlý, jak se holedbal. Pětice zločinců se plazila po kominických můstcích na střechu sousedního domu.

Komisař Steffel zuřil.

Začínal tušit, že Rudiho opět někdo varoval, jako se to stalo už tolikrát. Stále ještě ho však neopouštěla naděje na vítězství.

Nedbaje varování svých inspektorů, vrhl se po schodišti dolů, pistoli v ruce. Výbuch dynamitu ho srazil na schody, ale neublížil mu. Vzápětí byl na nohou a hnal se dál. Nalezl oba odzbrojené strážce, jednoho mrtvého a druhého v bezvědomí. Pancéřové dveře byly očazené výbuchem a trezorové kolo bylo nakřivo.

Komisař obezřetně prohlédl celé předsálí. Nahlédl i do umývárny, ale nikde nic podezřelého nezahlédl.

Bezvládný strážce zasténal.

Komisař si k němu klekl a nadzvedl mu hlavu.

„Viděl jste něco? Co se stalo?“

„Ukryli se do trezoru,“ vydechl strážce a opět omdlel. Probíral se totiž k vědomí, když Rudi zavěšoval nálož na trezorové kolo Nebyl ještě plně při smyslech a domníval se, že Rudi vchází dovnitř. Tak se stal bezděky Rudiho pomocníkem.

Předsálí se brzy zaplnilo lidmi. Přiběhl i muž s autogenem a začal okamžitě pracovat. Upozornil však, že to bude trvat několik hodin a není vyloučeno, že se nepodaří trezor otevřít. Bylo by třeba autogenu s vyšším výkonem, než je ten. který má k dispozici.

Komisař vztekle hleděl na pancéřové dveře. V hlavě se mu ale začalo vyjasňovat. Ba ne… Rudi nepatři mezi zoufalce, kteří by se zavřeli v trezoru a připravovali se tam na poslední boj na život a na smrt. Ne, Rudi jistě našel nějakou cestu ven…

„Zastavte to! Všichni ven, obklíčit domovní blok! Okamžitě obkličte domovní blok!“

Jeho podřízení se poslušně rozběhli vykonat rozkazy.

K bance se už sjížděly další posily policejního sboru. Nyní zde byla jistě po zuby ozbrojená stovka policistu. Chodníky byly plné lidí, také vozovka byla zaplněna automobily.

Vzduch se rozechvěl desítkami policejních píšťalek.

„Pokračujte, pokračujte! Tady není žádné divadlo! Rychle, jinak budete ohroženi střelbou! Zločinci jsou ozbrojeni!“

Někteří lidé na ta slova spěšně odcházeli, ale v jiných to jenom povzbudilo zvědavost. Policejní komisař Steffel už uvažoval o tom, že použije proti davu slzotvorného plynu, aby ho rozptýlil. Včas si to ale rozmyslel: co kdyby tam byl nějaký vlivný člen městské rady a podal na něho stížnost.. Nejvíc starosti měli řadoví policisté.

„Ustupte, prosím, chodník musí být volný!“ volal mladičký policista, který teprve včera nastoupil poprvé do služby. Lidé si z něho ale dělali legraci. Pokřikovali na něho, a ti chlapi v montérkách, kteří stěhovali jakési zařízení k výtahu, byli dokonce hrubí.

Rylo jich pět, umazaní až hrůza a neurvali. Na ramenou měli naloženou jakousi konstrukci, výtahový motor, či co.

„Z cesty, z cesty!“ volal jeden z nich. „Tak uhněte, sakra, copak nevidíte, že se tady nese výtah?“

„Sem se nesmí,“ ozval se policista, ale ani se s ním nebavili.

„Tak to pojďte nést vy, pracujeme, co je nám do vašich manévrů!“

Někteří lidé si pomysleli, že ten křikloun je podobný Krásnému Rudimu, jeho snímek byl už mnohokrát otištěn v novinách. Ale jak každý ví. Krásný Rudi je obklíčen v bance, a potom – zločinci přece neloupí v montérkách. Všichni diváci, shromáždění na chodníku, i růžolící policista, mnohokrát viděli vyloupení banky na obrazovkách televizorů a na plátnech kin. Zločinci byli vždy elegantní, někdy maskovaní… ale v montérkách a špinaví? To nebyli nikdy!

Pětice „dělníků“ si zatím prorazila cestu davem a rychle odcházela po chodníku s nákladem. Pak zabočila do postranní uličky. Tam byl menší ruch. U chodníku parkovalo nákladní auto, stařičký hannomag. Řidič klimbal u volantu.

Krásný Rudi, neboť to byl skutečně on, otevřel dveře, vmáčkl se za volant a odsunul řidiče stranou. Jeho dělníci zatím hodili konstrukci na ložnou plochu. Jeden z nich vlezl do kabiny a tři další skočili nahoru a lehli si na podlahu.

„Jsou tam všichni?“

„Ano, šéfe. Na kterou výpadovku to vezmeme?“ zeptal se řidiče.

„Na žádnou, hlupáku… Všechny jsou jistě uzavřené, nebo brzy budou!“

„Zůstaneme v Ostheimu?“

„Kdepak, tady by nás brzy našli. Musíme si to namířit dál: už dávno mám vyhlídnuté jedno místečko v severní Africe. Je tam několik obchodních přátel, kteří mají nouzi o šikovné lidi.“

„Do severní Afriky? Ale jak se tam dostaneme?“

„Jak? Parchimskou lokálkou,“ řekl Rudi a podíval se na hodinky. „Pokud vím, má za pět minut odjet!“

K nádraží dojeli včas. Na nástupišti byl klid. Nikdo si nevšiml ani Karla Materny, který do lokálky před chvílí nastoupil, ani jeho špeha, „Itala“ Wolfa, ani pěti umouněných řemeslníků, kteří zaparkovali před nádražím otlučený hanaomag, v jehož kabině zanechali bezvládné tělo svého kamaráda řidiče, zřejmě opilého…

Lidé jsou pozoruhodně nevšímaví. Nikoho nenapadlo, že zločinci budou v montérkách prchat osobním vláčkem Ostheim – Parchirn.

Rudi a jeho muži vstoupili do prvního vagónu, hned za lokomotivu. Sotva vlak opustil město, Rudi obratně přeskočil mezeru, dělící vagón od lokomotivy, vlezl do strojvůdcovy kabiny, přiložil mu hlaveň samopalu k boku a řekl ledově:

„Jestli víš, kdo je to Krásný Rudi, tak budeš rozumný…“

Strojvůdce to věděl a zachoval se podle toho.

KAPITOLA XVII.

Komisař Steffel zuřil.

Znovu – pokolikáté už? – si myslel, že drží Krásného Rudiho v hrsti. Nyní se zdálo, že bandita opět vyklouzne.

O únosu vlaku se dověděl snad deset minut poté, kdy motoráček opustil ostheimské nádraží. Jeden z nádražních policistů totiž náhodou zahlédl muže, který se podobal Rudimu. Usilovně přemýšlel, jestli se nemýlil, a teprve když místní rozhlasová stanice vstoupila do vysílání se senzační zprávou, že Rudi a jeho spoluviníci se zázračným způsobem vyprostili z obležené budovy ostheimské banky, dal si věci správným způsobem dohromady a upozornil na podezřelého muže velitele nádražní ochrany. A když vláček včas neprojel kolem údržbářské budky na dvanáctém kilometru, bylo jasné, že se stalo něco mimořádného.

Komisař byl zkušený muž a věděl dobře, že útokem na vlak se Krásný Rudi stane středem pozornosti celé země, dokonce snad i celé západní Evropy. Upozorní na sebe i ústřední orgány, ministerstvo vnitra i všemocného ředitele celé kriminálky. Ten, jako všichni ti, kteří jsou schovaní v přepychových kancelářích hlavního města, jistě považuje komisaře Steffela – a ostatní muže v terénu –– za neschopného osla a převezme „iniciativu“ do svých rukou. Případ už brzy bude v rukou někoho jiného…

Je to prokletá práce! Komisař proklínal den, kdy se Rudi objevil v Ostheimu.

Když se vlak zastavil, Karel tomu nevěnoval zprvu pozornost.

Seděl v koutě kupé a prosil v duchu svou dobrou hvězdit, aby ho v pořádku doprovodila až do Parchimu. A potom… kdo ví, co se stane potom?

Nikterak si nevšímal osazenstva kupé. Nebyli to lidé mimořádní: u okna seděl divoce vyhlížející mladík s tlustým řetězem kolem krku, naproti Karlovi dva starší manželé, vedle nich otylý, asi padesátiletý muž, zřejmě obchodní cestující. Vedle něho pak seděla rusovlasá žena, s nezdravou pletí, oblečená do křiklavě zelených šatů.

Vpád Krásného Rudiho a jeho výstižný projev udělal na ně zdrcující dojem, zvlášť když kdesi vpředu se ozvalo několik výstřelů.

„Samozřejmě,“ utrhl se na ně obchodní zástupce. „Copak nečtete noviny? Takové věci jsou na denním pořádku. Loupeže, vraždy, přepadení… Teď jsme oběti my, zítra ‚to bude někdo jiný. je to tím, že máme slabou vládu, která podporuje všelijaké… volné mravy… řetězy na krku…“

„Vy jste hlupák,“ řekl mladík s řetězem na krku.

„No tohle! Vidíte? To jsou oni! Všichni jsme ohroženi na životě, a on mi nadává. Copak nedovedete pochopit proč? Protože on je na straně těch banditů.“

„Nechte toho,“ řekl Karel klidně. „Musíme přemýšlet, co uděláme.“

„Co můžeme dělat? Budeme sedět… a modlit se, abychom z toho šťastně vyvázli. No tak, co dělá naše slavná policie? Už přece musí vědět, že se vlak nedostal do stanice a že visí na trati!“

„Budeme jen tak sedět? To snad nemyslíte vážně?“ řekl Karel.

„Ovšem, sedět. Nepleťte se do toho, milý pane. Podle přízvuku soudím, že jste cizinec, asi z Československa. U vás jsou jiné poměry… žádné velké loupeže, gangsterská přepadení… Nevyznáte se v tom. Nechte si poradit. Když jste přepaden, nebraňte se, chovejte se klidně a vyváznete se zdravou kůží.“

„Zbraň… mít tak zbraň. Vy nemáte zbraň?“

Karel Materna se na něho díval klidně, ale cítil, že srdce mu začíná silněji bušit.

Obchodní zástupce zrudl a horlivě zavrtěl hlavou.

Nervózně se ohlédl po aktovce, která ležela na poličce nad jeho hlavou.

„Vy určitě máte zbraň… jako obchodní zástupce musíte být ozbrojen.“

„Určitě má pistoli,“ zasmál se mladík s řetězem na krku. „Každý večer dává pistoli do aktovky, aby se jeho milá Trudička na něho dívala jako na hrdinu.“

Obchodní zástupce sevřel rty, náhle se otočil a strhl aktovku dolů. Bleskurychle otevřel víko a vzápětí se v jeho dlani objevila malá waltrovka ráže 6.35.

„Dejte mi ji!“ vykřikl Karel. Ale muž se rozmáchl a vyhodil pistoli oknem.

„Ty zbabělče…“ vykřikl mladík a oběma rukama sevřenýma v pěst se na obchodníka vrhl. Karel ho zadržel.

„To nemá cenu… Musíme najít jinou šanci.“

„Slyšíte? Blíží se nějaké letadlo…,“ přerušila je stará paní.

Opravdu. Nad jejich hlavami sílil hluk leteckého motoru.

„Nechoďte k oknu! Je to neopatrné!“ zaječel obchodní zástupce, ale Karel se vyklonil.

K vlaku se blížil vrtulník s výsostnými znaky vojenského letectva. Pilot opatrně kroužil ve výšce pěti set metrů. Opisoval kruh o poloměru asi jednoho kilometru. Občas se přiblížil na vzdálenost pouhých sto metrů, ale opět se rychle vzdálil, jako by ho něco polekalo.

Karel zaslechl křik. Vyklonil se, ještě více, aby lépe viděl: dva únosci vyvedli z vlaku čtyři lidi. Mířili jim do zad, mávali na vrtulník a něco křičeli.

Na obzoru se objevily tři další tečky. Rostly a za několik okamžiků bylo zřejmé, že jsou to velké dvoumotorově vrtulníky, určené k dopravě výsadkářů nebo těžkých nákladů. Prostřední stroj strnul v kilometrové vzdálenosti od vlaku a ostatní dva přelétly vlak. Výsadkáři obkličovali vlakovou soupravu.

Vrtulník se podobal neforemnému vagónu s dlouhými pavoučími nožkami. Těžké motory se blyštěly v slunci. Stroj pomalu klesal. Větrná smršť rvala trávu. Dva metry nad zemí vrtulník ustrnul. Otevřely se dveře a na zem seskákala četa výsadkářů vyzbrojená lehkými pěchotními zbraněmi. Letci v bílých overalech házeli výsadkářům podlouhlé balíky s výstrojí. Na chvilku jeden letec zůstal stát ve dveřích a pažemi dával znamení lidem zajatým ve vlaku: upažoval a křížil ruce nad hlavou. Snad jim chtěl dodat odvahu: nebojte se, jsme tu s vámi. Pak energicky zatáhl dveře a letecké motory zavyly a v mžiku vytáhly stroj do výšky.

„Co jsem vám povídal? Nejlépe bude, když si sedneme a počkáme na pomoc,“ řekl obchodní zástupce.

Zrzavá paní vstala a chvilku se přehrabovala v objemné příruční tašce. Pak vytáhla tranzistorový přijímač.

„…tři mrtví. Na rozkaz policejního komisaře Steffela silniční hlídky přehradily všechny spoje s Ostheimem ve vzdálenosti osmdesáti kilometrů. Ozbrojení lupiči však obsadili lokální spoj na parchimské trati a přinutili strojvůdce k zastavení uprostřed Horské slatiny. Podle předběžného odhadu cestuje ve vlaku asi tři sta padesát lidí. Zpravodajové naší stanice se snaží sestavit listinu cestujících, kterou budeme vysílat nejdéle za dvacet minut. Zůstaňte proto na příjmu stanice PARCHIM II. Je to stanice s nejčerstvějším zpravodajstvím, už proto, že my zde u mikrofonu se posilujeme pastilkami PU-PO, s minimálním počtem kalorii, maximem vitamínů a posilujících látek. Než se stanice PARCHIM II znovu ozve se zpravodajstvím, poslechněte si tento poslední šlágr.“

Do kupé vtrhl ozbrojený muž, vyrval ženě tranzistorový přijímač z ruky, mrštil jím o zem a dupl na něj okovanou vojenskou botou. Na víc Karel a mladík nečekali: Karel skočil muži po krku, mladík se vrhl zločinci po nohou. Bandita nečekal útok tak náhlý. Zakymácel se pod silou nárazu a padal nazad. Samopal mu vypadl na zem a zaharašil pod sedadlem.

„Nechte toho! Nechte toho!“ vřeštěl obchodní zástupce a zrzavá paní se k němu připojila. „Moje rádio, moje rádio, ještě ho nemám splacené! Moje rádio!“

Bandita bojoval ze všech sil, ale Karel byl silnější, a navíc mladík stiskl zločincovy nohy. Muž chtěl něco volat, ale starý pán mu zakryl dlaní ústa.

„Idioti! Vždyť nás všechny pobijí!“

Bandita vydával zoufalé zvuky, ale naštěstí se v tu chvíli vracely obě zbylé vojenské helikoptéry a hluk jejich čtyř motorů překryl jak obchodníkův nářek, tak banditovo hekání a funění.

„Postřílej nás! Pusťte ho!“ křičela zrzavá paní. Obchodní zástupce zmlkl, bleskurychle se sehnul pod sedadlo a vylovil odtud samopal. Napřáhl zbraň nad hlavou a prudce udeřil Karla do hlavy. Znovu se rozpřáhl a vrazil hlaveň mladíkovi do zad. Ubožák bolestně zaúpěl a zhroutil se do klubíčka jako raněná kočka.

Bandita se vyprostil z Karlova sevření. Karel byl napůl v mrákotách. Před očima měl tmavou mlhu a hlava ho třeštivě bolela. Nový úder ho přivedl k vědomí: bandita se rozpřáhl a plnou silou zasáhl Karla pěsti do brady. Obchodní zástupce vstal a podával banditovi samopal: „zde račte, vážený pane. Kdybyste byl tak laskav a omluvil nerozvážné jednáni… nezodpovědné jednání… je v našem zájmu… klid a rozvaha, že ano.“

Bandita mu vytrhl zbraň z rukou a bolestně ho šťouchl do tlustého břicha. Obchodní zástupce vyhekl a prudce dopadl zpátky na sedadlo.

„Všechny… všechny vás pobiju!“ sípěl bandita. Ustupoval ke dveřím a bezmála sklouzl po jakési krabičce: byl to tranzistorový přijímač. Nakopl ho, až narazil na stěnu vagónu. Krabička se odrazila, spadla na zem a začala hrát!

Zrzavá paní vykřikla radostně: „Hraje! Opravdu je nerozbitné!“

Jak se vzápětí ukázalo, rádio snad bylo nerozbitné, ale rozhodně nikoli neprůstřelné. Bandita stiskl spoušť a sprška střel přístroj rozmetala.

Byla to krátká dávka, snad jen pět šest střel opustilo hlaveň samopalu. Hluk výstřelů ale zněl ještě dlouho v uších cestujících mnohonásobnou ozvěnou: naplnil stísněný prostor kupé, pronikl dřevěnými stěnami a všichni cestující v celém voze se zachvěli hrůzou: splnili snad bandité svou hrozbu a začali likvidovat rukojmí na výstrahu ostatním? Až dosud všichni četli o podobných případech jen v novinách, nebo je sledovali na obrazovkách televizorů, zabořeni v měkkých křeslech, se šálkem kávy v ruce. Teď to byla strašná skutečnost.

„Co to děláš, pitomče?“ obořil se na banditu jeho druh, který sem přispěchal.

Ukázal na Karlovo a mladíkovo tělo na zemi. Karel pozbyl vědomí a mladík bezmocně lapal po dechu.

„Tihle dva se na mne vrhli a chtěli mi sebrat samopal. Tak jsem jim domluvil.“

„Dobře jsi udělal. Tak oni jsou hrdinové, co? Vezmeme je s sebou. Až budeme potřebovat někoho na odstřel, tihle dva půjdou první.“

Nejdřív vyvlekli mladíka na chodbičku „Co s tímhle?“ ukázal jeden z nich na Karla „Však mu pomůžeme,“ řekl ten druhý. Poklekl k němu a krátkými ostrými políčky mu masíroval tváře. Karlova víčka se zachvěla. Otevřel oči. Zamrkal a pak se usmál rozbitými rty.

„Čemu se směješ?“ divil se bandita.

„Myslel jsem, že jsem na gestapu…“

„Gestapo?“ podivil se bandita a obrátil se na svého kamaráda. Ten pokrčil rameny. A pak se věnoval Karlovi.

„Vstávej, chlape, nebo ti pomůžu.“

Karel tedy pomalu vstal a oba zločinci ho pevně drželi za ruce. Obchodní zástupce Karlovi pomáhal a co chvilku se díval na bandity, jako by prosil o schválení svého počínání.

Jeden z nich však netrpělivě pokýval bradou a obchodní zástupce se poslušně vrátil na své místo.

Vyváděli Karla na chodbičku. Byl červenec roku 1977.

KAPITOLA XVIII.

Vlak stál uprostřed Horské slatiny už čtvrtý den. Prostřednictvím novin, rozhlasu a televize se celý svět dověděl o parchimské trati. Policejní a vojenské oddíly uzavřely slatinu v okruhu pěti kilometrů kolem vlaku. Vrtulníky se střídaly v hlídkové službě. V prvních dvou dnech přilétly zvláštní vrtulníky tisku a televize. Na miliónech televizních obrazovek se v přímém přenosu objevil obrázek maličkého vlaku o sedmi vagónech, s nevelkou motorovou lokomotivou vpředu. V široké ploše slatiny vypadal jako zmačkaná a pohozená krabička od cigaret. Občas se za okénkem objevila tvář některého z. cestujících. Na obou koncích vlaku stála ozbrojená stráž.

V prvních dvou dnech byl zájem tisku obrovský, ale brzy opadl. Novináři si žádali nových a čerstvých senzací pro své čtenáře… Ve vlaku se nic nedělo a koho by bavilo dívat se na nehybné vagóny a na strnulé postavy samopalníků?

Komisař Steffel navázal styk s bandity už prvního dne.

„Ve vlaku je všechno v pořádku,“ prohlásil v prvém rozhovoru s novináři. „Nikdo nebyl zraněn. Lupiči žádají volný odchod ze země. Maji namířeno kamsi do Afriky. Zdá se, že se hodlají připojit k některé ze žoldnéřských tlup.“

„Jakým způsobem chtějí odejít ze země?“

„Žádají vojenský vrtulník, který by je dopravil na nejbližší civilní letiště. Deset rukojmích by vzali s sebou až do Afriky.“

„Jaké je stanovisko ministerstva vnitra?“

„Kategoricky odmítáme jakékoli vyjednávání se zločinci.“

„Pokud víme, vyjednávání už začalo.“

„Nejde o vyjednávání. Snažíme se zabezpečit životy a zdraví rukojmích, mezi nimiž jsou i ženy, děti a staří lidé.“

„To je mnohoznačná odpověď, pane komisaři.“

„Ovšem. Copak lze vyjádřit tak složitou situaci jednoznačnou odpovědí?“

Na sklonku prvního dne zločinci svolili, aby každého rána u vlaku přistál vrtulník označený červeným křížem a přivezl potraviny a nápoje. Už první noci byl vlak osvětlen vojenskými reflektory. Mluvčí banditů nejdříve protestoval, ale pak námitky ustaly. Bandité si uvědomili, že je v jejich zájmu, aby okolí vlaku bylo osvětleno.

Čtvrtého dne vojenský vrtulník evakuoval děti a několik starých lidi. Současně únosci oznámili, že nazítří v deset hodin dopoledne zastřelí první rukojmí, aby bylo každému jasné, že jejich hrozby jsou míněny vážně.

Novinářský kolotoč se roztočil znovu. Noviny a časopisy Tringerova tiskového koncernu začaly útočit na ministerstvo vnitra: má policie situaci v rukou?

„Navrhujeme, aby byly vytvořeny úderné protiteroristické jednotky, vybavené zvláštními plnými mocemi, schopné zasáhnout tvrdě a okamžitě proti Všem živlům, ohrožujícím veřejný pořádek,“ tak začínal úvodník známého listu Dnešek. A nad nešťastným vlakem opět kroužily helikoptéry s televizními kamerami na palubě.

„Slyšíš? Už jsou tu zase,“ poznamenal Karel Materna, když poprvé zaslechl charakteristický zvuk motoru civilního vrtulníku. S mladým mužem se spřátelil. Jmenoval se Otto Hirseh a studoval v západním Berlíně sociologii ve druhém ročníku. Byl o deset let mladší než Karel. Ze začátku Karlovi vykal a snažil se mu říkat „pane inženýre“. Okamžitě však přistoupil na tykáni.

Bandité zavřeli Ottu a Karla do zvláštního kupé. Spolu s nimi tam byli ještě tři muži. Všichni se provinili vzpourou proti násilníkům. Jeden ze zajatců byl policista, druhý voják a třetí student, který se spoléhal na svou znalost juda a karate.

„Doufám, že si uvědomujete, že jsme v tom až po krk,“ uvítal Ottu a Karla zajatý policista. Jmenoval se Friedrich Lang. „Sedíme v cele smrti. Sem strčili rukojmí, kteří budou zastřeleni.“

„Jak to víš?“ vyděsil se Otta.

„Řekli nám to bez obalu,“ usmál se Willi Brauner, voják z povolání.

„Mne chtěli zastřelit hned, ale rozmysleli si to,“ dodal Stanko Markowicz, student. „Poprava se odkládá na pozdější dobu,“ ušklíbl se.

„Nejlíp uděláme, když se tady porozhlídneme,“ podotkl Karel.

„To jsme už udělali,“ řekl Lang. „Únosci se usadili v prvním vagónu za lokomotivou a další opěrný bod vybudovali na konci, v posledním kupé. Tam mají samopal. Kontrolují tak prostor podél trati. Další stráž chodí v nepravidelných intervalech po chodbě.“

„Přemýšleli jsme o tom, zmocnit se stráže,“ řekl Brauner. „Nemělo by to ale smysl. Strážný je vyzbrojen samopalem. Jinou zbraň nemá. Nemohli bychom dobýt první vagón anebo poslední kupé jen s jedním samopalem.“

„Proč ne? Jeden samopal udělá dost,“ řekl Karel Lang nervózně zakašlal.

„Bylo by to riskantní. Ostatně, jak máme strážného přepadnout? Zamkli nás tady. Potraviny nám nosí jednou denně, a to jsou vždycky tři. Dají nám jídlo a pití a pak odvedou jednoho z nás, aby vynesl kyblík.“ zašklebil se.

„Jsou vyděšení k smrti. Zabili tři lidi: Obklíčila je armáda. Jde jim o krk. Určitě udělají nějakou chybu!“ řekl Karel pevně.

„Ty jsi voják, viď? Čechoslovák?“ zeptal se ho Brauner. Karel se zasmál.

„Čechoslovák jsem, ale armáda mě má v záloze. Mám už léta.“

Karel měl dobrý pocit… přestože seděl v „cele smrti“. Tady seděli chlapi, kteří se nebáli vzdorovat násilníkům. Zatím neměli žádný nápad, co konkrétně podniknout, ale odvaha jim určitě nechybí.

„Pracoval jste někdo na nádraží?“ zeptal se. Zavrtěli hlavou, „já ano. Jestli mě paměť neklame, měli jsme v depu v opravě podobný vagón. Topení bylo umístěné pod sedačkami.“

Poklekl, aby se podíval pod sedadlo, ale hlava ho strašně zabolela. Zmocnila se ho závrať. Na chodbě zaduněly kroky strážného. Kamarádi Karla zvedli a posadili na sedadlo. Únosce přešel, když se předtím přesvědčil, zda je v kupé všechno v pořádku. Po chvilce Karel přišel k sobě. Spatřil nad sebou usměvavý Ottův obličej:

„Měl jsi pravdu, Karle. Je tam topení.“

Takový byl začátek „nejpracnějšího vandalského činu“, jak tomu později Karel v žertu říkal. Pět odsouzenců bez nástrojů demontovalo topení a vybouralo podlahu vagónu.

Taková věc se snadněji vysloví, než udělá. Naše pětice neměla žádný, opravdu žádný nástroj. Bandité jim zabavili i kapesní nože a opasky s přezkami.

Karel nalezl jen jediný kus kovu, který by mohl sloužit za nástroj: mosazný československý dvacetník.

„Chlapče, tím by se nevyboural z cely ani Monte Christo,“ prohlásil Lang pochybovačně.

„Každý začátek je těžký,“ zasmál se Karel.

Všiml si, že poličky na zavazadla jsou přišroubovány ke stěně vagónu velikými ocelovými šrouby. Dvacetník přesně zapadl do zářezu. Každá polička – v kupé byly čtyři visela na osmi šroubech.

Dva dny trvalo, než se pěti mužům podařilo odšroubovat poličku. U první se podařilo po ohromné námaze uvolnit tři šrouby. Čtvrtý vězel ve stěně jako přivařený. U druhé poličky mysleli, že mají vyhráno. Celkem snadno vyšroubovali šest šroubů, ale na sedmém ztroskotali. Dvacetník byl už celý zkroucený.

Všech pěl mužů mělo špičky prstů do krvava rozedřené. Poddala se až třetí polička. Dvacetník praskl, když dolovali sedmý šroub. Teprve v noci se jim podařilo nepatrným zbytkem kovu vydobýt poslední, osmý šroub.

„Teď máme důstojný nástroj a můžeme začít,“ řekl Karel. Podíval se na své zkroušené spoluvězně. Každý seděl v jednom koutě kupé, oddychoval a ošetřoval své poraněné prsty Karel několika pohyby rozebral poličku na čtyři díly: byly to dva nosníky a dvě podélné příčky, na kterých visela sítka.

„Tohle je jako dobré kladivo,“ řekl a pozvedl nosník. Pak ukázal příčku: „A tohle je šroubovák.“

Ukázalo se, že topení je velice důkladné zařízeni Kladivo museli brzy odložit, protože mohli klepat jen ráno, když vrtulník přivážel potraviny a nápoje. Příčka byla velmi neohrabaný šroubovák. Ale po dalších dvou dnech trpělivé práce bylo topeni demontováno, či spíše rozbito na maličké kousky: drátek po drátku, kousek po kousku létaly částečky topeni oknem do trávy: bandité zavřeli okno tak, že nahoře zůstala jen úzká škvíra.

„Tak a jsme na dně,“ řekl Karel, když poslední díl vyletěl oknem.

„A taky v koncích, protože podlaha je přivalená k rámu,“ podotkl Markowicz. nahlížeje Karlovi přes rameno.

Někdo v železničním depu si ušetřil práci Nechtělo se mu složitě přišroubovávat díl podlahy k rámu dvaatřiceti šroubky. Jednoduše vzal svářecí agregát a plát přiváni.

„Podívejte, tady ještě zbyly dírky po šroubech,“ zuřil Markowicz.

„Kdybych toho chlapa načapal…,“ vztekal se Lang a Braunor dodal se smíchem: „… zavřel bys ho, až by zčernal, viď, ty jeden policajte policajtská!“

„Jen počkej, jak tě přejde humor, až tě načapám na silnici a pojedeš o kilometr rychleji, než je dovoleno!“ vyhrožoval mu Lang. Karel zatím zkoumal podlahu.

„Však jsem si to myslel…,“ bručel polohlasně. „Kdo je líný šroubovat, nedovede dobře svařovat. Podejte mi šroubovák!“

Opravdu důstojně nazýval ten podivný pokroucený nástroj – kovovou tyč s koncem odřeným a: omláceným, jako by ho někdo okousal.

Pridlaha byla opravdu přivalená špatně, ale ne tak špatně, aby svary povolily docela bez námahy. Několikrát se všech pěl mužů vystřídalo, než poslední: svar povolil, podlaha se odchlípla a dovnitř zavanul svěží vzduch z venku.

Nahrnuli se pod sedadlo jako malí kluci a zvědavě hleděli na ten tmavý otvor. Vzrušeně si povídali. Prsty je přestaly bolet a zapomněli na hlad, žízeň a na ostatní nepříjemnosti, spojené se čtyřdenním vězněním v malé místnůstce kupé.

„Pozor, stráž,“ zašeptal najednou Markowicz.

Vstali, ale ne tak rychle, aby strážný nestačil zaznamenat podezřelý pohyb. Vrazil kličku do zámku, rázně odemkl a rozrazil dveře.

„Copak tady děláte?“

Namířil na ně samopal a velitelským gestem jim poručil, aby se shromáždili v opačném rohu. Pak opatrně poklekl a namířil světlo akumulátorové svítilny pod sedadlo Když uviděl otvor, táhle hvízdl.

To byl poslední zvuk, který měl na dlouhou dobu přejít přes jeho rty.

Jakýsi temný předmět hvízdl vzduchem a s kovovým třeskem dopadl na jeho šíji.

Otto Hirsch udeřil strážného svým řetězem.

„Páni a já si myslel, jaká je to hloupá paráda…,“ zašeptal policista Lang.

„Máme jeden samopal! Cesta je otevřená!“ šeptal radostně Markowicz.

Karel vyhlédl na chodbu. Všude bylo ticho Lidé byli v odděleních a třásli se strachem, jaké nepříjemnosti jim přinese příští den. Snad měl některý z nich tranzistorový přijímač, jisté je, že byli pravidelně informováni zvenčí o všem, co se děje. Věděli také o posledním ultimátu: když lupiči nedostanou, co žádají, zastřeli první rukojmí. Pravda, první přijdou na řadu muži zavřeni v cele smrti, ale kdo bude další?

Chodba byla temná. Okny dopadalo světlo vojenských reflektorů Někde nad obzorem viselo červené poziční světlo vrtulníku. Stroj byl tak daleko, že hluk jeho motoru byl sotva slyšitelný.

Tam, na konci této chodby, je štáb únosců. Jak lákavé by bylo – zaútočit přímo, se samopalem v ruce.

Ale ne, to opravdu nejde. Byla by to zbytečná sebevražda je třeba zaútočil zvenčí. To bandité určitě nečekají!

Plán útoku pětice statečných už dávno připravila Pod podlahou druhého vagónu se přesunou ke spojce mezi druhým a třetím vozem. Tam vylezou na střechu druhého vagónu, opatrně přelezou na střechu prvního vozu a zaútočí na stráž postavenou u lokomotivy.

Cesta pod podlahou vozu proběhla klidně.

První se plazil policista Lang, za ním Brauner, Márkowicz, Otto Hirsch, a nakonec Karel Materna.

Ve vlaku bylo ticho, pouze z jednoho kupé bylo slyšet tichý pláč. Vrtulník teď bručel už za obzorem. Tu a tam prskla osvětlovací raketa a hřměl motor terénního vozu. Mezi koly vagónu viděli široký kruh reflektorů, který ozařoval celou Horskou slatinu. Vypadalo to, jako kdyby lampy svítily na tiché náměstí anebo na trávník v parku.

„Pojď, nezdržuj se,“ zašeptal na Karla Otto Hirsch.

Štěrk a pražce byly dosud teplé, ale koleje už studily. Muži postupovali pomalu, opatrně, aby ani kamínek nezachrastil a neprozradil je.

Na chvilku strnuli: na konci vlaku někdo začal křičet!

„Hej! Pojď sem, rychle!“

Jeden strážný volal na svého druha, který stál na druhé straně vozu.

„Sakra…,“ zašeptal Markowicz, alt; polekali se zbytečně. Strážný jen něco zahlédl ve světle reflektorů.

Pomalu, pomaličku se všech pět mužů dostalo až ke spojce mezi druhým a třetím vozem. V okamžiku se vyšvihli nahoru a pak lezli pomalu po střeše vagónu. Mohli postupovat rychleji než prve, protože se neobávali zrádného zaharašení štěrku.

Netrvalo to ani pět minut a dostali se ke spojce mezi prvním a druhým vagónem. Dole pod nimi přecházela stráž. Dva muži spolu polohlasně hovořili, třetí seděl na náspu a zadumaně hleděl k světelné hranici…

Pět mužů se vztyčilo a jeden po druhém se jako stín přehoupli přes spojku mezi vozy. Lang určil prstem stanoviště každého z nich: Brauner a Karel přepadnou stráž na pravé straně vozu, Márkowicz skočí nalevo. Hirsch bude uprostřed a půjde na pomoc, kde ho bude třeba. On sám, Lang, bude se samopalem v ruce ostatní krýt.

Opatrně se přesunuli na svá místa. Jejich nervy byly napjaté do krajnosti. Mimoděk nahrbili záda a poněkud roztáhlí ruce, podobni šelmám, připraveným ke skoku.

Lang, rozvážný, klidný, naposled zkontroloval jejich postavení.

Strážní nic netušili.

Vtom se to stalo!

Kdesi na obzoru jako by vybuchl ohromně silný reflektor a zaplavil soupravu světlem. Muži si instinktivně zakryli obličej a klesli na kolena, protože si rázem uvědomili, jak dobře jsou vidět. Ze stejného místa vyletěla kytice rudých světlic.

„Co je to?“ křikl jeden strážný a druhý zvolal:

„Na střeše! Jsou na střeše!“

Dva samopaly naráz zarachotily. Policista Lang se vztyčil a skropil oba strážné pod sebou. Jednoho zasáhl, ale druhý uskočil stranou a současně stiskl spoušť. Olověný déšť smetl policistu ze střechy vozu, jako by to byla hadrová figurka.

Karel nenávistně hleděl na zrádné světlo. Co se to stalo? Kdo zapnul ten reflektor? A proč?

Bylo příliš brzy přemýšlet o takových věcech.

„Nahoře jsou čtyři chlapi. Hej, vy tam! Vstaňte s rukama nad hlavou!“

Poslechli, hrdla sevřená lítostí a zklamáním. Vyhýbali se pohledu tam vlevo, kde Ve vysoké trávě ležel Lang.

Únosci je obklopili a Krásný Rudi je oslovil:

„Tentokrát je s vámi konec. Mohl bych vás odstřelit hned, ale nechám si to na ráno. Počkám, až tady budou televizní kamery. Stojím o publicitu!“

Bandité se zasmáli a jejich velitel pokračoval:

„Chci, aby celý svět viděl, že to myslíme vážně. Zastřelím třeba všechny lidi ve vlaku. Ale nás nikdo nedostane!“

Pokynul dvěma mužům, aby zajatce odvedli. Ozbrojenci je nahnali do svého vlastního kupé v prvním vagónu. Na zemi se válely nedopalky cigaret a prázdné krabice od konzerv.

Rezignovaně usedli muži na sedadla. Stráž zůstala stát na chodbě a dívala se na ně zasklenými dveřmi. Bylo jasné, že zde zůstane až do rána, do chvíle popravy.

„Tak co, Čechoslováku, ještě jsi neztratil optimismus?“ zeptal se Brauner jízlivě.

Karel se trpce zašklebil:

„Abych pravdu řekl, přestává se mi to líbit. Teď už bych si přál jen jedno: dostat do rukou toho pitomce, který si na nás tak pěkně posvítil!“

KAPITOLA XIX.

Karel a jeho druzi nespali.

„Kdy asi pro nás přijdou?“ ptal se Hirsch.

„Mám strach,“ přiznal se Markowicz.

„Pitomost. Jakýpak strach? Bude to odbyté jedna dvě. Postaví nás a… bude po všem. Už aby to bylo za námi. Nemám rád tohle čekání,“ vrčel Brauner. Jeho tvář byla však popelavá. Ty máš taky strach, myslel si Karel, jako my všichni. Nechal si to ale pro sebe.

„Nejvíc mne mrzí, že se nikdy nedovím, kdo nás zradil.“

„Jak to… zradil?“

„Proč na nás rozsvítili ten silný reflektor… proč na nás upozornili stráž?“ pokračoval Karel naléhavě.

„Náhoda… zmatek. Někdo si hraje s vypínačem a… rozsvítí reflektor. Jako bych to viděl…,“ odfrkl Brauner.

„Náhoda…? Náhodou rozsvítil reflektor? Náhodou vystřelili světlice?“

„Snad máš pravdu… Vojáci nás museli vidět. Určitě pozorují vlak nočními dalekohledy,“ řekl Hirsch. Markowicz se ušklíbl.

„Už proto, aby prověřili vojenský materiál. Že mám pravdu, vojáku?“

„Máme namále a ještě se budeme hádat.“ odsekl Brauner. „To je jasné, že nás sledují.“

„Pěkně nás nafilmují… budeme v novinách. Všichni nám budou závidět!“ pokračoval Markowicz v popichování.

Karel se zadíval z okna a řekl:

„Podívejte… už začíná svítat. Je to hezké, takové svítání!“

V sousedním kupé také nespali.

„Musíme to udělat, musíme je zabít,“ vrčel Krásný Rudi. „Jinak nám nikdo neuvěří, že to myslíme vážně.“

Mluvil sebevědomě. Stále ještě držel svou vůlí celou partu pohromadě. Ale i on už pociťoval únavu. Nebude to dlouho trvat a nervy mu vypovědí službu. Začínal své druhy nenávidět. Jsou to zbabělci, ano, dokonalí zbabělci. Když bude nejhůř, setřese je z krku a zachrání vlast ní kůži.

Jeho muži opravdu nebyli v nejlepším duševním stavu. Jeden z nich, mladý Wolf, byl dokonce v bídném stavu: stále ještě se nevzpamatoval z Markowiczova útoku. Ležel na pryčně a blouznil tři dny. Celý minulý den spal krásný Rudi se občas přesvědčil, jestli Wolf ještě žije. Ke svému překvapení shledal, že Wolfovo čelo už není rozpálené horečkou. Také jeho dech byl pravidelný.

Právě v této chvíli se Wolf probudil.

„Šéfe…,“ zašeptal.

„Ty žiješ. Wolfíku?“ upřímně se zaradoval Krásný Rudi. „Vzali tě ale pořádně přes makovici, jen co je pravda!“

„Šéfe… ten chlap, ten Čech, je tady ve vlaku!“

„Jaký chlap? Jaký Čech?“

„Ten Čech… Oswaldova spojka. Ten, který utekl z Československa…“

Přerývaně, s dlouhými odmlkami Wolf vyprávěl šéfovi, co se událo od chvíle, kdy Karel Materna překročil hranice v tajném prostoru v kamiónu firmy ANGERS TRANSPORT. Krásný Rudi zbledl.

„Kde je ten chlap? Musíme ho najít!“

Dva muži podpírali Wolfa při jeho cestě vlakem. Cestující byli surově vzbuzeni silným světlem baterek. Wolf nahlížej každému do tváře.

„Musí tady někde být,“ řekl. „Viděl jsem ho, jak nastupuje. Nemohl nikde vystoupit!“

„Snad neutekl?“ polekal se Krásný Rudi.

„Šéfe,“ osmělil se jeden z gangsterů, „není ten Čech mezi zajatci? Není to jeden z těch, které chcete zastřelit dnes ráno?“

Dovlekli Wolfa, který se už sotva držel na nohou, ke dveřím a otevřeli je.

„Je mezi nimi?“

Wolf neřekl nic, ale upřeně, téměř vyjeveně hleděl na Karla Maternu.

„Tak co je? Který z nich to je?“

Wolf chtěl něco říci, ale omdlel znovu vysílením.

Karla to ale nezachránilo. Krásný Rudi si bez okolků ověřil, který ze zajatců je Čech… Vyvlekli ho na chodbu. Markowicz se ho pokusil bránit, ale několik ran ho zatínalo zpět.

Odsouzenci byli přesvědčeni, že prvního z nich odvádějí na smrt.

Rudi nechal Karla zavést do prázdného kupé a tam se s ním zavřel.

„Tak ty máš naši zásilku heroinu, ty lumpe,“ řekl takřka přívětivě.

Komisař Steffel správně předpokládal, že policejní ředitelství a ministerstvo vnitra ho odsunou na vedlejší kolej.

Byl přesvědčen, že on sám a jeho lidé by byli schopni zlomit odpor únosců už dávno. Bylo mu jasné, že za čtyři dny bandité ztratili valnou část svého počátečního odhodlání, že mají nervy napjaté k prasknuti. A dokonce by se nedivil, kdyby se ukázalo, že se těší na okamžik zatčení jako na vysvobození, které je zbaví ustavičného nervového vypětí.

Ministerstvo vnitra si ale přálo jiné rozuzlení akce.

Parchimský případ na sebe upoutal pozornost zahraničního tisku, a dokonce sám ministr si přál, aby případ byl vyřešen „velkolepě“.

Chtěl celému světu ukázal schopnost ozbrojených složek a policie vyřešit každý, byť sebesložitější problém. Jeho poradci navrhli řešení. Byla to akce okázalá, ale riskantní, přestože ministrovi poradci si byli jisti úspěchem. Odpovědnost před veřejností a ostatními členy vlády však nese pouze ministr…

Komisař Steffel nadarmo láteřil. Začínal věřit, že i on sám je obětí jakéhosi neviditelného spiknutí.

Definitivně ho o tom přesvědčily události poslední nocí. Byl svědkem toho, jak se několik mužů pokusilo o útěk.

Aniž to bandité i jejich rukojmí tušili, vlak byl po celou noc ozářen vojenskými infračervenými reflektory a pozorován speciálními nočními dalekohledy.

Noční hlídka okamžitě zpozorovala tajnou akci Karla Materny a jeho druhů. Komisař Steffel byl u dalekohledu už několik minut po jejím zahájení.

Z celého srdce jim přál úspěch. Vážil si odvážných lidí a věřil, že odvahou lze překonat všechny překážky. Prestiž komisaře Steffela by neobyčejně stoupla, kdyby se to zajatcům podařilo: od samého začátku parchimské aféry se přimlouval za tradiční, skromné vyřešení případu: potřebuji jen čas, trpělivost, takt, znalost zločincovy psychiky. Dejte mi ještě několik desítek hodin a ručím vám za to, že Krásný Rudi se vzdá docela sám, bez velkého nátlaku, opakoval úředníkům ministerstva vnitra. Ale ti nechtěli prostého komisaře poslouchat – tak byli zamilováni do svého velkolepého projektu.

Pak začal zářit ten silný vojenský reflektor.

„Který idiot?“ nezdržel se komisař Steffel kletby.

„Okamžitě zařiďte, ať to zhasnou! A toho, co to rozsvítil, mi sem přiveďte, ať ho můžu roztrhnout na dva kusy!“

Komisařovi lidé běželi ke stanovišti leteckých reflektorů, ale u rozžatého přístroje nikoho nenašli. Reflektor byl namířen na vlak. Chvilku to trvalo, než se podařilo reflektor vypnout. Ale to už všichni oblehatelé parchimského vlaku byli svědky nového zajetí skupinky statečných.

Odvážná akce se nepodařila a „stratégově“ z ministerstva vnitra měli teď zelenou pro svůj „velkolepý projekt“.

Komisař Steffel se ocitl se svými lidmi na vedlejší koleji.

Vojáci a ministerští úřednici o nich pohrdavě mluvili jako o „vesnických policajtech“, kteří se nemají do dalších událostí plést, stejně jako malé děti. které nesmějí skákat dospělým do řeči.

Karel Materna a Krásný Rudi tam stáli sami a upřeně hleděli jeden druhému do oči.

Podobali se zápasníkům, kteří odhadují síly protivníka. Snaží se v očích vyčíst míru protivníkova odhodlání. Čeho se odváží? Kam až půjdu? Co vlastně chce?

„Proč jsi přišel do téhle země?“

„Možná proto, abych ti nabídl obsah baličku, který u mne zapomněl jeden Francouz.“

„Víš, kdo jsem?“

„Ano, vím. Nemám o tobě nejmenší iluze.“

„Jseš blázen. Ano, to jseš. Všechno, co o tobě vím, dokazuje, že nejseš normální.“

„Co na tom záleží? Za půl hodiny mám zemřít.“

Krásný Rudi cítil, že rozhovor se mu vymyká z ruky. Cizinec ho dráždil, byla mu nepříjemná i jeho dokonalá, ale přece jen příliš školní němčina, jeho sebeovládání a vnitřní klid. Ano, klid, ten v poslední době Krásnému Rudimu chyběl. Aby získal trochu časti, zapálil si cigaretu.

„Chceš?“ nabídl Karlovi.

„Nekouřím.“

„Kde je baliček?“

„Na bezpečném místě. Beze mne ho nedostaneš.“

„Jak mi dokážeš, že ho vůbec nějak můžu dostal?“

„Nedokážu. Musíš mi věřit. Nebo také nemusíš. To je tvoje věc. Mně je to lhostejné.“

„Nevadí ti snad, že za malou chvíli zemřeš?“

„Nezemřu.“

„Proč myslíš?“

„Protože mne potřebuješ. Jsi v koncích, zoufalý, a ten balíček je tvoje poslední naděje. Uděláš všechno pro to, abys ho získal. Nemůžeš mne zabít, ani kohokoli jiného z rukojmích, jinak balíček nedostaneš.“

„Zmáčknu tě, chlape. Vyrazím z tebe to tajemství.“

„Není žádné tajemství. Balíček má můj kamarád Nedá ho z ruky, pokud si nebude jist, že jsem v bezpečí.“

„Lžeš. Nastražil jsi na mne léčku.“

„Nesmysl. Co je mi po tobě? Co je naší Bezpečnosti po nějakém Krásném Rudim – pokud si snad myslíš, že pracuji pro naši kriminálku? Naši nebudou tahat za vaši kriminálku kaštany z ohně. A ty jsi kaštan pěkně žhavý.“

„Proč jsi přišel do téhle země? Nevěřím, že ti jde o peníze. Vyznám se v lidech. Ne, tobě nejde o peníze.“

„Máš pravdu. Nechci peníze. Chci člověka.“

„Kdo je to?“

„Jmenuje se Thomas Oswald. Má v Parchimu podnik dálkové autodopravy.“

Kdyby byl Krásný Rudi méně unaven, dokázal by ovládnout překvapeni. Ale teď jenom otevřel úžasem ústa.

„Ty ho znáš?“ zeptal se Karel.

Krásný Rudi se nepříjemně zasmál.

„Teď by bylo hloupé tvrdit, že neznám. Ovšem, znám ho. Dokonce patří do mého vlastního podniku.“

„Už tomu začínám rozumět… Ovšem, chápu.“

Karel se zadumal. Škoda že po jeho boku nebyl podplukovník Šváb. Byl by ho podpořil, kradmo do něho šťouchl, výstražně se dotkl špičkou boty jeho nohy: nepovoluj, pokračuj, bij do něho, ještě chvilku a dosáhneš svého!

Ale naneštěstí Karel byl zbrklý nejen v činech, ale i v myšlení a v řeči.

Zdrtila ho zpráva, že Oswald je pobočník Krásného Rudiho. Okamžitě dospěl k závěru, že Krásný Rudi nikdy Oswalda nevydá a bude ho bránit ze všech sil, právě teď. kdy je v zoufalé situaci a potřebuje každou pomocnou ruku.

Krásný Rudi si okamžitě všiml Karlova zakolísání a vyrazil do útoku:

„Z toho nebude nic, vážený pane… Máš smůlu, kamaráde. Já Oswalda nevydám. Bylo by to, jako kdybych vrazil kudlu do zad vlastnímu bratrovi. Ba ne, s tím větší radostí ti zakroutím krkem.“

„Oswald je odporný chlap, stonásobný zrádce,“ vyhrkl Karel „Máme s ním účty víc než třicet let staré, ještě z války, rozumíš? Pracoval pro gestapo, zrazoval lidi, posílal je na popraviště. Po válce to byl špión a škodil mé zemi. Je to člověk, který…“

„Žvásty,“ odtušil Krásný Rudi. „Kdo se dnes bude starat o to, co bylo za války. Je to pryč, proč o tom mluvit? Důležitý je jen dnešek. Peníze, moc, sila, to jsou věci, které u nás platí.“

Krásný Rudi chtěl ještě cosi říci, ale stalo se něco, co mu zabránilo pronést další slova.

KAPITOLA XX.

Dvě stovky kilometrů odtud, na vojenském letišti ukrytém hluboko v lesích vroubících Horskou slatinu, stály na rozjezdové ploše stříbrné stíhačky. Bylo jich pět. Trupy letadel byly pestře pomalované: Na levém boku každého letadla byl namalován žralok, symbol zdejší letky. Letadla byla americká, dnes už zastaralého typu Super Sabre, používaného k výcviku stíhacích letců.

Pět pilotů stálo uprostřed operační místnosti letky. Pozorně poslouchali velitelův výklad. Do nejmenších podrobností byli připraveni na svůj úkol. V uplynulých dvou dnech podnikli osm cvičných letů.

„Tak to je vše,“ zakončil velitel projev. „Je vám to jasné?“

„And, pane majore,“ odpověděl velitel roje za ostatní.

„Dobrá, tak se do toho pustíme.“

Letci vyšli před velitelský bunkr. Ve svých tlakových oděvech se podobali motocyklovým závodníkům nebo potápěčům.

Do východu slunce zbývalo čtyřicet minut.

Piloti nasedli do svých strojů. Mechanici nastartovali motory.

Piloti jeden po druhém oznámili, že jsou připraveni.

„Start povolen!“ oznámil jim major suše Tentokrát osobně z kontrolního stanoviště řídil vzlet roje.

Jeden po druhém vylétly stroje k temné obloze. Velitel roje nasadil severovýchodní kurs. Ostatní ho následovali. Po deseti minutách letu velitel roje oznámil majorovi:

„Vidím cíl!“

„Zahajte akci!“ odpověděl major.

Pilot naklonil stroj na levý bok a pak se náhle spustil střemhlav dolů. Neviděl pod sebou nic jiného než černou plochu a světelný kruh reflektorů. Uprostřed kruhu stálo jakési temné těleso. To byl parchimský vlak. Těsně nad zemí pilot stroj vyrovnal do přímého letu a stiskl páku, označenou nápisem PŘÍDAVNÉ SPALOVÁNÍ. Reaktivní motor zaburácel a nesmírná síla vtlačila pilota do sedadla. Bez tlakového oděvu by ztratil vědomí: jen díky tomu, že automatické zařízení sevřelo pilotovy dolní končetiny, zůstala v mozků krev a s ní i kyslík. Letadlo přeletělo vlak jako raketa a v okamžiku se vzneslo do výše. Za ním se spustilo další. Také tato Super Sabre použila přídavného spalování a přehnala se nad střechami vagónů dvacet metrů vysoko. Další a další letoun nalétával na vlak. Velitel roje zatím opsal se svým strojem kruh a zařadil se na konec svého roje. Tím vznikl kruh letadel, který nalétával v pravidelných intervalech nad vlak.

V tuto dobu se k parchimskému vlaku blížily čtyři dvoumotorové vrtulníky. V každém z nich sedělo dvanáct výsadkářů ozbrojených samopaly, kouřovými bombami a vysílačkami. V jednom z vrtulníků byla i skupina šestí zdravotníků. Také tito muži prodělali dvoudenní intenzívni výcvik a byli podrobně instruováni o nadcházející operaci.

Pekelný kolotoč pěti stíhaček kroužil zatím nad parchimským vlakem. Velitel operace sledoval na radarové obrazovce, jak se ke stíhačkám blíží vrtulníky. Když se ocitly ve vzdálenosti tří set metrů, major oznámil pilotům:

„Fáze dvě!“

Na ten rozkaz velitel roje nalétl naposled na parchimský vlak a vypálil magnéziovou raketu. Ostatní čtyři piloti svého velitele následovali. V bezprostřední blízkosti vlaku se rozhořely čtyři ohromné magnéziové ohně. Osvítily Horskou slatinu tak silně, že záře světlometů zcela zanikla. Stíhačky vystoupily do výše dvou set metrů a kroužily nad vlakem v kruhu širokém asi sedm kilometrů. Krajina se dosud chvěla pod duněním jejich motorů, když vrtulníky dorazily do bezprostřední blízkosti vlaku. Zůstaly viset dva metry nad zemí. Výsadkáři vyskákali z vrtulníků a bleskurychle se rozvinuli do rojnic Jedna skupina útočila na konec vlaku, druhá, ta větší, si vzala na mušku první vagón.

Bandité se dosud nezmohli na odpor.

Kdo to nezažil, nedovede si představit, jak strašný hluk vydává tryskový motor s přídavným spalováním. To už není hluk, to je fyzická bolest, která útočí najednou na všechny nervy v těle. Tělo je ochrnuto hrůzou, čistou živočišnou hrůzou. V takovém hluku nelze přemýšlet, ne lze jednat, nelze se pohybovat. Člověk se hroutí do třaslavého uzlíčku, změněn v trpícího tvora bez špetky vlastní vůle.

Samozřejmě že takto trpěli všichni lidé, kteří byli ve vlaku. Ale muži, kteří plánovali akci, mysleli jen na únosce, na jejich ostře nabité samopaly, na zavražděného strážce ostheimské banky, na zoufalé odhodlání zločinců, kteří necouvnou před ničím.

Pod náporem hluku se všichni lidé ve vlaku zhroutili na podlahu.

Marně tiskli dlaně k uším. Hluk do nich vnikal celým povrchem těla. Zmocnila se jich panika. Nikdo si nedokázal uvědomit, co se to vlastně děje.

Když letadla odlétla, první se vzpamatoval strážný na konci vlaku. Byl oslepen září magnéziových ohňů, ale přece jen spatřil temné obrysy výsadkářů, kteří se k němu hnali. Mimoděk sáhl po zbrani a stiskl spoušť. Ostrá dávka z několika samopalu ho zasáhla ve zlomku vteřiny.

Jiná skupina výsadkářů obsadila lokomotivu a první vagón. Bandité byli okamžitě odzbrojeni. Vojáci také vpadli do vagónu, kde byl Krásný Rudi a Karel Materna, zkroutili oběma mužům ruce za zády, vlekli je chodbičkou a otevřenými dveřmi vyhodili ven před vlak. To už sem dojížděl obojživelný vojenský vůz. Muž v důstojnické uniformě vyskočil z vozu a ukázal prstem na Krásného Rudiho:

„Hoďte toho chlapa dozadu!“

Krásný Rudi se zoufale kolem sebe rozhlížel. Pak si všiml důstojníkovy tváře.

„Toho druhého taky…,“ křikl podivně pisklavým hlasem.

„Dobrá, toho taky!“ velel důstojník.

Na rukou Rudiho a Karla Materny zaklapla pouta a v několika vteřinách už oba muži leželi vzadu na podlaze vozu, Hlavně dvou ozbrojených strážců jim mířily na záda. Důstojník skočil za volant a plným plynem vyrazil z bojiště. Cestou potkal kolonu dalších vojenských vozů. Přijížděl komisař Steffel a důstojníci, kteří celou operaci řídili.

Komisaři předvedli zajaté únosce.

Přelétl pohledem po jejich tvářích.

„Kde je Krásný Rudi?“

„Celý vlak jsme prohlédli, nikde není, pane komisaři!“

Po chvilce se ozval jeden výsadkář, že dva bandity už odvezli vojáci terénním vozem.

„Jací vojáci? Kam je odvezli? Na či rozkaz?“

„Nevím, pane. Přijeli a odvezli si je. My jsme neměli žádné rozkazy, co máme se zajatci dělat. My jsme svou práci udělali, pane. O zajatce se měl postarat někdo jiný!“

Terénní vůz nadskakoval po nerovnostech polní cesty.

Karla bolely zkroucené ruce. Několikrát se bolestivě uhodil do hlavy.

Zpočátku protestoval:

„Pusťte mě! Nejsem zločinec!“

Jeden strážce ho ale jen udeřil pažbou pušky.

Karel si řekl, že udělá lépe, když bude mlčet. Jeho postavení mělo jednu výhodu: byl v blízkosti Krásného Rudiho. Napadlo ho, že Krásný Rudi by ho mohl přivést na Oswaldovu stopu.

Vůz jel necelých dvacet minut.

Pak prudce zastavil. Strážní bez okolků vyhodili zajatce z vozu ven. Ranní slunce už zářilo v plné síle.

Karel před sebou spatřil křehkou konstrukci vrtulníku.

„Dovnitř!“ zavelel důstojník.

Oba zajatci poslechli. Důstojník vstoupil za nimi a zavřel plexisklové dveře. Pokynul pilotovi, že může spustit motory.

Pilot k sobě přitáhl řídící páku. Vrtulník se odlepil od země.

Důstojník se ušklíbl.

Sáhl do kapsy a vytáhl klíče. Odemkl oběma mužům pouta. Krásný Rudi se zašklebil – měl to být vděčný úsměv. Třel si pohmožděná zápěstí.

Důstojník se k němu naklonil a křikl, aby jeho slova nezanikla v hluku motoru:

„Kdo je to?“

„Zajímavý člověk, já ho potřebuju a bude k užitku i tobě.“.

Pak se naklonil ke Karlovi.

„Já jsem z toho venku. Ale ty jsi v tom až po uši.“

KAPITOLA XXI.

Policejní ředitel odsekával slova, až se jeho projev podobal štěkání.

„Máme co dělat s příkladem největší neschopnosti v dějinách naši policie, komisaři Steffele. Parchimský případ připoutal na sebe pozornost celého světa, opakuji, celého světa. Vaše jméno se ocitlo ve všech světových denících. Byla to vaše životní šance, komisaři. A vy jste ji takto hrubě zpackal. Po tom všem co se stalo, kdy jste měl k dispozici takové prostředky, jaké ještě nikdy žádný policista neměl, včetně nadzvukových stíhaček, po tom všem jste nechal pachatele uprchnout. Nemám dost slov, abych váš čin náležitě kvalifikoval.“

„Krásnému Rudimu někdo pomohl, pane řediteli,“ řekl komisař Steffel pevně. „Nebylo to poprvé, kdy mu někdo pomohl. Máme důkazy, že byl varován už v Ostheimu. Proto se mu podařilo z banky uprchnout. Gangsterův útěk je dalším článkem spiknutí.“

Policejní ředitel zrudl.

„Vymlouváte se jako kluk!“

„Mám důkazy. Zde jsou výpovědi svědků, kteří viděli řidiče vozu porsche carrera těsně před příjezdem policejních hlídek na stanoviště, odkud Rudiho lidé hloubili tunel do sklepem ostheimské banky. Mám také výpovědi účastníků pokusu o útěk. Všichni mluví o tom, že byli záměrně prozrazení. Další svědkově vypovídají o okolnostech zatčení Krásného Rudiho…“

„Prázdné řeči, komisaři. Vedete své akce chaoticky, nepořádně a neúspěchy svádíte na cizí spiknutí. To je směšné a nedůstojně vysokého důstojníka policejního sboru Německé spolkové republiky. Jste ostudou našeho sboru, Steffele, ale já už vím, jak zjednám nápravu.“

Komisař zaťal pěsti. Měl sto chutí udeřit tohoto nabubřelého ředitele, který se dostal do čela sboru jen důsledkem politických pletich, přestože neměl s kriminalistikou nic společného.

Policejní ředitel otevřel prudce dveře do sousední místnosti.

„Vstupte prosím, pane Zweigu.“

Komisař znal Oskara Zweiga, který teď stál před ním. Loňského roku musel tento policejní inspektor odejít ze státních služeb pro podezření z korupčních machinací ve prospěch advokátní kanceláře, která se zabývala prodejem a koupí pozemků.

„Pan Zweig přebere od zítřejšího dne váš úřad, pane Steffele. Doufám, že máte ve svých věcech natolik pořádek, že jste schopen vše náležitě předat. Za starých časů bych vám poradil, abyste se zastřelil. Dnes vám mohu říci jen to, že na vaši žádost o penzionování odpovím kladně.“

„Odvolám se k panu ministru vnitra.“

„Buďte ujištěn, že ministr je do věci zasvěcen a plně můj krok podporuje. Míra vaší ignorace je konečná. Vy jste si opravdu myslel, že vaše počínání uniklo pozornosti pana ministra?“

Steffel chtěl ještě něco říci, ale rozmyslel si to. Vzal obložky s výpověďmi svědků a beze slova opustil místnost. Ani se nesnažil zavřít za sebou dveře tiše.

Kráčel po chodbách ponuré policejní budovy jako bez ducha. Potkával kolegy – nyní už bývalé kolegy. Řadoví policejní důstojníci na něho hleděli zvědavě a překvapeně. Proč se komisař dívá kolem sebe tak vztekle?

Vstoupil do své pracovny.

Trpce se rozhlížel po místnosti, kde strávil tolik let. Kolik případů zde vyřešil, za cenu velkého vypětí a sebeobětováni… Kolik nocí tu strávil se svými inspektory, při výsleších i v naprosté samotě.

Ne, komisař nebyl ještě poražen. Cítil v sobě víc síly. než kdykoli jindy. Bude bojoval, získá si přistup k ministru vnitra, obrátí se o pomoc k tisku.

Spiknutí… Ano, komisař cítil, že se stal obětí stejných lidí, kteří zradili tu ubohou hrstku odvážlivců v parchimském vlaku a kteří nakonec osvobodili gangsterského vůdce.

Zaklepání vytrhlo komisaře z jeho chmurného přemýšlení.

„Vstupte!“

Na prahu se objevil inspektor Kittl jeden z mužů, o jejichž věrnosti komisař neměl nejmenší pochyby.

„Je tady nějaký muž a přeje si s vámi mluvit.“

„Nemám čas. Ať přijde zítra… za mým nástupcem.“

„Chce mluvit výhradně s vámi.“

„Nemám právo už s někým mluvit.“

„Přinesl prý důležité zprávy o parchimských událostech.“ Komisař se ušklíbl a už chtěl ironicky říci, že „parchimské události“ přecházejí do péče muže, který se o ně bude starat méně chaoticky než on. komisař Steffel.

Ale někdo náhle odstrčil inspektora Kittla a vpadl dovnitř.

Inspektor popadl vetřelce za paži.

„Nechte ho… nechte, inspektore!“

Inspektor ho nespokojeně pustil.

Komisař se díval příchozímu pozorně do tváře Měl bv ten obličej znát… někde ho už viděl.

„Vy jste byl v parchiském vlaku…“

„Ano. jsem československý státní občan a jmenuji se Karel Materna.“

„Ovšem, znám vaše jméno z výpovědi lidí z vlaku…“ řekl komisař chvatně. „Inspektore, pojďte dál a zavřete dveře. Chci mít u tohoto rozhovoru svědka.“

Věděl, že Materna nevysvětlitelně zmizel ve stejnou dobu jako Krásný Rudl. Uvažoval dokonce i o tom, že cizinec je jeho pomocník, ale pák ten nápad zavrhl jako nepravděpodobný.

„Poslední zpráva, kterou o vás mám, je od vašich druhů z cely smrti. Rudi vás odvedl k vlastnímu výslechu a od té chvíle vás neviděli.“

„V okamžiku útoku vašeho letectva mne gangsteři chtěli odpravit jako prvního. Nevím, proč si mne k tomu vy brali. Asi náhodou. Oznámil mi to jeden z nich, myslím, že to byl jejich šéf. Když útok začal, podařilo se mu vyvléct mne z vlaku. Mezi vojáky měl spojence. Myslím, že to mohl být někdo z jeho bandy. Vzali mne s sebou jako rukojmího. Ale podařilo se mi uprchnout, je to dlouhá, složitá historie. Nevím, jestli umím tak dobře německy, aby vám byla moje výpověď k něčemu užitečná.“

Zatímco Karel hovořil, tiše vstal a pokynul komisaři a inspektorovi, aby zůstali sedět. Přešel k psacímu stolu a našel tam kus papíru a tužku. Během řeči něco napsal a podal papír komisaři.

Komisař užasle četl:

V MÍSTNOSTI JE ODPOSLOUCHÁVACÍ ZAŘÍZENI

Karel dál hovořil o tom, jak je v kraji poprvé, nikde se nevyzná a nedovede ani pořádně říci. kde byl zajat a jak se sem do Ostheimu vlastně dostal. Jel autostopem a nějací neznámí lidé mu pomáhali.

Komisař vytáhl z kapsy zápisník a napsal na volný list:

PŘIVEĎTE REDAKTORA STEUBENA Z VEČERNÍKU A DOKTORA JORDENA ZE STÁTNÍHO NOTÁŘSTVÍ. TAKÉ VŠECHNY LIDI Z NAŠÍ SKUPINY, KTERÉ V BUDOVĚ NAIDETE.

Podal pak papír inspektorovi Kittlovi.

Karlovi pak řekl velmi klidně:

„Nevadí, pane Materna, my vám pomůžeme. Bohužel už nadále nebudu řídit vyšetřování. Pomůže vám můj nástupce pan Zweig. Je to znamenitý policista, zkušený kriminalista. Jsem opravdu šťasten, že se vám útěk podařil. Nemáte hlad nebo žízeň? Mohu pro vás teď něco udě lat?“

Komisař hrál o čas. Inspektor Kittl odběhl se slovy, že jde pro stenografa. Kdy se vrátí? Jistě ne dříve než za půl hodiny, uvažoval Steffel.

Maternova zpráva se mu zdála pravděpodobná. To by vysvětlovalo mnohé, co dosud komisaři vrtalo hlavou. Jak je možné, že zločinci byli vždycky včas informováni?

Kdo ale mohl mít tu odvahu – namontovat elektronické odposlouchávací zařízení do kanceláře šéfovi zdejší kriminálky? Už dříve komisaře napadlo, že by informace mohly nevysvětlitelným způsobem prolínat právě odsud. Nedovedl si ale představit, jak.

Je nutno postupovat velmi opatrně, uvědomoval si komisař a kladl Karlovi vcelku bezvýznamné otázky tkající s jeho života.

Konečně přišel Kittl a za ním se hrnuli další muži,novinář a právník a pět kriminalistů, dlouholetých spolupracovníků komisaře Steffela.

„Pánové, dovolil jsem si vás zavolat, abyste byli svědky důležitého odhalení. Tento muž je inženýr Karel Materna, chybějící rukojmí z parchimského vlaku. Podle jeho výpovědi strávil poslední dva dny v zajetí Rudolfa Haaseho, známého spíš pod přezdívkou Krásný Rudí. Podařilo se mu ze zajetí uniknout a poskytl mi informaci, že kdesi v léto kanceláři je ukrylo odposlouchávací zařízeni.“

Přítomní překvapeně zahučeli. Novinář si horečně dělal poznámky, přestože v jeho kapse se otáčely cívky miniaturního magnetofonu.

„Inspektore Kittle, zavolejte našeho elektrotechnika, ať odborně prozkoumá místnost.“

Odborník se v krátké chvíli dostavil. Byl vyzbrojen složitou elektronickou aparaturou. Na ovládacím panelu přístroje zeleně svítila obrazovka osciloskopu. Sotva elektrotechnik zapnul přenosné čidlo, připojené k přístroji třímetrovou flexošňůrou, klidná bílá čára na obrazovce se roztančila. Elektrotechnik několikrát pohnul čidlem a pak bez rozmýšlení vykročil k novináři.

„Jste to vy, pane Steubene.“

Užaslý novinář vytáhl z kapsy magnetofon.

„Co to má znamenat? Já že odposlouchávám…“

„Rychle magnetofon vypněte,“ zvolal komisař, „přístroj zaznamenal nejsilnější signál v místnosti. Rychle, jde o čas.“

Seuben poslechl.

Obrazovka se poněkud zklidnila. Čára se nechvěla tak bouřlivě, ale nebyla přece jen tak klidná, jako když bylo čidlo vypnuto.

Elektrotechnik se přiblížil k telefonním přístrojům, ale obrazovka zaznamenala jen obvyklé elektromagnetické záření, jaké každý telefonní přístroj vydává. Když elektrotechnik telefony na chvilku odpojil, rušivý signál nezmizel.

„Zapojte ty telefony, Willi. Myslím, že se brzy dočkám naléhavého telefonního rozhovoru.“

Elektrotechnik poslechl a pokračoval v pátrání. Sotva se přiblížil ke stěně za komisařovými zády, signál se znatelně zvýšil. Zdroj záření byl někde nahoře, pravděpodobně u stropu. Technik vystoupil na židli a po krátkém pátrání zdroj nalezl: byl to vysoce citlivý dynamický mikrofon, obratně ukrytý v dřevěném panelu stropu.

„Pánové, jste svědky toho, že přísežný policejní odborník objevil v mé kanceláři elektronické odposlouchávací zařízení, na jehož stopu nás přivedl zde přítomný svědek Karel Materna. Nyní prosím přísežného odborníka. aby se pokusil identifikovat původ zařízení.“

„Musel bych ho odpojit.“

„Dobrá, odpojte ho,“ řekl komisař.

Elektrotechnik kutil chvilku cosi u stropu a pak snesl vzácnou kořist dolů.

Byl to nevzhledný kus plastické hmoty, z něhož čouhaly dva drátky.

„Vysvětlete jeho činnost přítomným pánům, Willi.“

„Tohle je plastická izolace mikrofonu. Přístroj je tak citlivý, že by přenášel nejen hlasy, ale také chvění stěn a stropu, kroky v místnosti a podobně. Proto je nutné ho obalit nějakým materiálem, který chvění pohlcuje.“

Technik sejmul ochrannou vrstvu a vyloupl z ni malý černý váleček. Z jednoho konce vycházely dva dráty, druhý byl zakryt drátěnou síťkou.

„O jaký mikrofon jde?“

„Pokud mohu soudit podle zevnějšku, jde o vývojový typ béčko šestistovku, vyvinutý v našich elektronických laboratořích.“

„Jak si mám vysvětlit slovo našich?“ ozval se novinář.

„Tyhle přístroje vyrábějí soukromé firmy, pane Steubene,“ vysvětloval technik trpělivě, „ale je po nich taková poptávka, že ceny neúnosně stoupají. Ministerstvo vnitra proto založilo vlastní vývojovou jednotku, která zásobuje složky potřebnou elektronikou. Tahle šestistovka je takový přístroj. Není to nic extra, ale ke svému účelu jakžtakž vyhovuje. Lepší jsou americké přístroje, zejména značky…“

Novinář skočil technikovi do řeči.

„To znamená, že přístroj pochází ze skladů ministerstva vnitra?“

„Naprosto jistě, pane Steubene.“

„Je možné ho identifikovat?“

„Ano, pane. Na vnitřní straně pláště je štítek s číslem.“

„Mohl byste přístroj rozebrat?“

„To nemohl, pane Steubene. Tím bych ho zničil a nemám právo…“

„Já vám to nařizuji, Willi. Na mou odpovědnost.“

Za napjatého ticha technik vytáhl ze své brašny jemnou pilku a rozřízl plastikový obal mikrofonu. Na komisařův stůl se sesypaly elektronické součástky.

„Tady je to číslo,“ řekl komisař vzrušeně „Pánové, můžete si psát: série AW 807-12. Máte to zaznamenáno?“

Muži kývli.

Zazvonil telefon.

Komisař zapnul své nahrávací zařízení. „Komisař Steffel,“ ozval se. Pak chvilku naslouchal a řekl: „Mne nezastrašíte. Bát se musíte vy.“ A zavěsil.

„Pane doktore Jordene, prosím vás, abyste vzal přítomné svědky do přísahy, že neprozradí nic z toho, co viděli nebo slyšeli a že o tom budou svolní svědčit pouze před řádným soudem.“

„Je možné zjistit, kam ty dráty vedou?“ zeptal se novinář.

„To je jednoduché,“ ozval se technik. „Podle drátů…“

„Není třeba. Já vím, kam vedou,“ řekl komisař.

Krásný Rudi byl na rozpacích.

Hleděl na otevřené okno, kterým před několika okamžiky uprchl Karel Materna.

Udělal jsem dobře, že jsem ho pustil, nebo to byla chyba?

Ještě před několika okamžiky si byl jist správností svého počínání, ale teď o tom zapochyboval. Bylo mu jasné, že jednal ukvapeně, v hnutí mysli.

Nechal se vyprovokovat – nikým jiným než svým vlastním zachráncem.

Zachránce, ten elegantní, tichý muž, který naháněl Rudimu strach stejně jako panu Thomasů Oswaldovi, tento uhlazený džentlmen shodil totiž příjemnou masku a pořádně Krásnému Rudimu vynadal.

„Už mám dost vašich pitomostí, Rudi,“ zuřil. „Platím vás snad málo? Měl jste se špatně v posledních letech? Máte nač si stěžovat? Nařídil jsem vám zcela jasně: o každé akci se se mnou poradíte, nebudete se do ničeho pouštět na vlastní pěst. A vy jste mne neposlechl a osobně jste se zúčastnil přepadu ostheimské banky a navíc té skopičiny s vlakem. Víte, co by se stalo, kdyby vás chytili a vy byste promluvil? Byl by to mezinárodní skandál.“

Jindy tak tichý muž nepříčetně křičel. Krásný Rudi si nechal zatím všechno líbit.

„Ještě jeden chybný krok a je s vámi konec, pamatujte si to.“

To už se v Rudim začala vařit krev. Neměl rád vyhrožování. byl na to příliš hrdý.

„A kdo bude za vás dělat špinavou práci?“

„Vy… Myslíte, že jste jediný na celém světě, jediný a nenahraditelný?“

„Jistě máte náhradu… Například Oswalda,“ ušklíbl se Krásný Rudi. Tichý pán se zamračil.

„Oswald… Toho mi raději nepřipomínejte. Je to lump.“

Hodil před Rudiho noviny se snímky mrtvoly pana Karla.

„Tohle je jeho práce, jak jsem se přesvědčil. A kdo jiný, než on varoval komisaře Steffela, že vrtáte tunel do banky?“

„To není možné…“

„Je to jisté. Slyšel jsem ho na vlastní uši.“

„Jak to?“

„Komisař má v kanceláři odposlouchávací zařízeni,“

Podotkl ten tichý pán jen tak mimochodem. Pak se zarazil: uvědomil si, že řekl Rudimu víc, než měl.

„Oswald zabil Karla. Když se dočetl o vraždě v novinách, rozhodl se, že mne shodí…,“ opakoval Krásný Rudi tiše.

Jeho společník na něho pozorně hleděl. Také Krásný Rudi zvedl zrak od novin. V očích svého protějšku vytušil nějaký stín… Pak to pochopil.

Ten elegantní, uhlazený pán se rozhodl, že se Krásného Rudiho zbaví. Od chvíle, kdy se dověděl o tom ve Steffelově kanceláři, toho Krásný Rudi ví příliš mnoho A takoví lidé jsou předem v tomto podivném světě od souzeni.

„Zapomeňte na Oswalda,“ řekl tichý pán. „Nechám vás dopravit někam do ciziny. Chtěl jste přece odjet do Afriky nebo snad ne? Tam potřebujeme lidi vašeho typu.“

A tam mne necháš oddělat. Nebo to bude ještě tady? Samozřejmě, bude to tady, vířilo Rudimu v hlavě. A Oswald unikne mé pomstě. Neunikne.

Rudi si vzpomněl na zajatého Čecha. Ten přece má s Oswaldem nějaké účty. Když ho pustím, vynesu nad Oswaldem ortel.

Tichý pán Rudiho propustil přátelsky, ale ten tím nebyl uklidněn. Věděl, že teď ještě nenastala ta osudná chvíle. Tichý pán si počká na vhodnější okamžik. Kdy nastane? Možná že ještě dnes, možná že zítra.

Je třeba jednat okamžitě.

Rudi vstoupil do místnosti, kde věznili Karla

„Chceš Oswalda? Dám ti ho.“

Karel užasle vytřeštil oči.

„Dělej si s ním, co chceš,“ pokračoval Rudi. Přistoupil k oknu, odemkl těžkou mříž a otevřel ji.

„Na co čekáš? Ať už jsi pryč! Tady máš peníze. S těmi se do Parchimu dostaneš snadno. A tam je tvůj člověk. Nic netuší. Nečeká tě. Vyřiď mu ode mne pozdrav, až přijde ta chvíle.“

Karel pochopil. Ruch inu dává milost. Domnívá se, že Karel usiluje o Oswaldovu smrt. No ovšem, co jiného si mohl myslet? Vždyť ani Karel sám neví, jak přinutit Oswalda k návratu do Československa.

„Je to zrádce,“ vysvětloval Rudí a každým slovem vyplivoval ze sebe hořkost, která ho dusila. „Naši lidé mají u komisaře Steffela odposlouchávací zařízeni. Na vlastní uši slyšeli Oswalda, jak nás zradil. A co víc: zabil mého nejlepšího kamaráda. Táhli jsme to spolu ještě ve Spojených státech… Jdi!“

Karel se vyhoupl na okenní římsu a skočil. Už se mu v hlavě začínal rýsovat plán, jak dostane Oswalda do Československa.

Krásný Rudi nerozuměl a ani namohl rozumět Karlovým pohnutkám. Domníval se, že jde o pomstu, běžnou v kruzích, v jakých se od mládí sám pohyboval.

Ale teď, kdy Karlovi pomohl k útěku, se mu začala vracet soudnost.

Nebyla to chyba?

Vždyť on sám není ještě mrtev. Ještě může zvítězit. Může toho tichého pána přemoci. A potom začít znovu.

K tomu potřebuje peníze. Mnoho peněz. Kdyby tak měl v ruce tu zásilku heroinu, která uvízla v Československu.

Kde že je? Čech říkal, že je u jeho kamaráda. Udal mu adresu, ano, tady ji má, v zápisníku. Praha.

Co kdyby se vypravil sám pro heroin? Musí jet tajně a právě Oswald mu v tom může pomoci. Ano, tak unikne Steffelovi i tomu tichému pánovi s nebezpečně chladnýma očima a aktovkou nabitou informacemi… Oswaldovy automobily jezdí ze Skandinávie do Turecka. Rudi může projel celou trasu a se zásilkou heroinu začít v Istanbulu nový život.

Musí ale jednat rychle. Musí se dostat do Parchimu dříve než ten Čech.

Z myšlenek ho vytrhl hluk. Rozletěly se dveře a dovnitř vpadl tichý pán.

„Kde je ten Čech?“

„Nevím… Teď jsem přišel. Podařilo se mu uprchnout.“

„Idiote! Víš, kdo to je?“

Muž mával Rudimu před obličejem fotografiemi a spisy. „Teď jsem dostal vyhodnocení… Ten jistě nepřišel na vlastní pěst! Ten neutekl z Československa, toho sem poslali…“

„Tak to vidíte, šéfe,“ řekl Rudl. „Tolik jste se na mne zlobil a teď mne zase potřebujete.“

„Jak to?“

„Protože jen já vím, kde ho můžeme najít. Potřebuju ale záruky…“

„Dám vám, co chcete, ale musím ho bezpodmínečně dostat!“

KAPITOLA XXII.

Karel přemýšlel o informaci, kterou mu sdělil komisař Steffel.

Odposlouchávací zařízení zřídila v jeho pracovně tajná služba, přesněji řečeno oddělení dr. Khola, odpovědné za takzvané zvláštní operace. Kholovo oddělení plnilo úkoly, s nimiž si nechtěly špinit ruce jiné složky tajné služby. A proto také volba spolupracovníků odpovídala „pracovní náplni“. Ne náhodou se dr Khol obrátil na „nejobratnějšího muže“ v oboru, na nebezpečného zločince Rudolfa Haaseho, zvaného Krásný Rudi. Byl mu vděčen za mnohé, a musel se proto náležitě odměnit. Zajistil mu prakticky beztrestnost tím, že ho vždycky včas varoval před zásahy kriminální policie.

„Co se teď stane? Khol bude muset jít před soud,“ podotkl Karel, když komisař domluvil. Ale zkušený kriminalista se jen usmál.

„Kdepak, pane Materno. Kdybych požádal o oficiální přezkoumání případu, vykroutil by se z toho a já bych do toho spadl. Mohl jsem udělat jedinou věc: neoficiální cestou jsem upozornil na jisté skutečnosti pana policejního ředitele. Pan policejní ředitel vzápětí na to změnil názor na můj případ, odvolal své rozhodnutí, jímž mne zbavil úřadu. Odvolal také pana doktora Khola a na jeho místo nastupuje…“

„… pan Zweig,“ řekl Karel. Komisař se zasmál.

„Vidím, že se rychle učíte, pane kolego. Ano, máte naprostou pravdu. Pánové si vyměnili židle a život půjde dál.“

Nu, aspoň že se komisař udrží na svém místě, myslel si Karel.

„Za to vděčím jenom vám, pane Materno,“ pokračoval komisař. „Rád bych vám nějak pomohl.“

Karel chvilku přemýšlel a pak řekl:

„Nejsem tady náhodou, komisaři. Nepracuji u československé Bezpečnosti. Ale jde mi přesto o jednoho člověka, který spadá do okruhu vaší pravomoci.“

Komisař pozorně naslouchal. Karel mu podrobně vyprávěl o všem, co věděl o Thomasů Oswaldovi a jeho pašerácké činnosti.

„Ten muž je zločinec, komisaři. Jsem si vědom obtíží, které nastanou, kdyby československé úřady požádaly o jeho vydání. Oswald má nepochybně i tady mnoho vroubků a vaše soudní orgány by toho pravděpodobně využily, aby ho uklidily do ústraní…“

Policista sklopil hlavu, povzdechl si a řekl:

„Já vím, že je to pravda. Plně s vámi souhlasím, pane Materno.“

Karel se zarazil, ale pak pokračoval:

„Pane komisaři, prosím vás o pomoc. Nebylo by možné zničit policejní záznamy o Oswaldovi?“

„A proč?“

„Aby nebylo možno proti němu zahájit soud. Aby ti páni, kteří vám dali odposlouchávací zařízení do kanceláře, kteří vás chtěli připravit o místo a pomáhali vrahovi a lupiči Haasovi, aby neměli příležitost Oswalda zachránit.“

„Chápu… Žádáte po mně, abych znovu riskoval své postavení v policejním sboru. Abych se dopustil zločinu proti našim zákonům… Ne, nepřesvědčujte mne. Vím, že máte pravdu.“

Nebylo to snadné.

Karel mlčel. Na komisařově rozhodnutí záleželo všechno. „Dobrá, pomohu vám. Pokusím se vám pomoci. Musím nejdřív ověřit, kde materiály jsou. Počkejte na mne tady.“

Karel osaměl.

Není to léčka? Je možné, že komisař se neodváží tak riskantního činu. Není vyloučeno, že Karla zcela prostě zradí. Jak se komisař zachová?

Pomůže Karlovi, nebo se ho zbaví?

Komisař Steffel vypadá jako slušný člověk, to je pravda. ale necouvne v poslední chvíli, když si bude myslet, že jeho budoucnost je ohrožena? Vždy! nic by nebylo snazší, než zbavit se Karla jednou provždy.

Stačilo by, aby ho vydal do rukou Oswaldovi.

Ten by se postaral o ostatní.

Krásný Rudi neměl žádné iluze o cti pana doktora Khola, toho klidného, tichého, elegantního muže.

Khol má jistě dobré důvody, proč toho Čecha hledá, a stejně dobré důvody ho vedly k tomu, aby nasadil Rudiho na jeho stopu. Ale co se stane potom, až ho Rudi nalezne?

Rudi se stal „mužem, který příliš mnoho ví“. Likvidace Karla Materny je poslední úkol, jímž ho Khol pověřil. A potom, potom se ho elegantní pán z tajné služby zbaví, pravděpodobně prostřednictvím někoho třetího.

Ne, Krásný Rudi není pouhá loutka v rukou doktora Khola. Dovede stát na vlastních nohách, unií se postarat sám o sebe. Přemýšlel o tom, co mu Karel řekl o Oswaldovi a o zásilce heroinu, ukrytě u Karlova přítele.

Rozhodl se. Ať se s tím Čechem stane cokoli – to není Rudiho věc. Bude se držel původního záměru: zlikviduje Oswalda a použije jeho tajného dopravního kanálu k cestě do Turecka přes Československo. V Praze se pokusí vyzvednout zásilku. Když se to povede, bude to výhra. Ale i kdyby v Praze zásilka nebyla, Rudolf Haas získá to nejcennější: život.

Bylo mu totiž jasné, že v dosahu dlouhých prstů doktora Khola nemá jeho život prakticky žádnou cenu.

„Dobrá.“ řekl Rudi doktoru Kholovi, tomu tichému, elegantnímu pánovi. „Vím, kde Maternu najdeme. Musíte mne tam ale dopravit.“

„Rudi, dejte pozor na to co říkáte.“ řekl Khol tak tiše a klidně, jak měl ve zvyku. „Policie celého státu po vás pátrá.“

„Právě proto mě tam musíte dovézt vy.“

„Asi máte pravdu. Kam tedy?“

„Do Parchimu.“

„Chci znát přesné místo.“

„Řeknu vám ho až tam. Já chci také svoje záruky.“

„Nedůvěřujete mi?“

„Nemám náladu na vtipy. Jestli máme jet, musíme vyrazit okamžitě.“

Khol se na gangstera zkoumavě podíval. Pak zmáčkl tlačítko.

Do místnosti vstoupil štíhlý, ramenatý muž.

„Mosere, pojedete se mnou.“

„Ano, pane.“

„Připravte vůz pro jednoho pasažéra.“

Moser se překvapeně podíval na Rudiho a pak chápavě kývl.

Rozuměl svému šéfovi správně: měl připravit vůz pro jednoho tajného pasažéra, který unikal před zákonem.

Ostheimská odbočka tajné služby měla pro tento účel zvlášť upravený francouzský vůz peugeot.

Na první pohled to byla otlučená rachotina, zralá pro vrakoviště. Ale pod nevzhlednou kapotou se skrýval sportovní motor a za opěradlem zadního sedadla byla dutina, kde se „pasažér“ mohl ukrýt ne sice pohodlně, ale zato bezpečně.

V této dutině se Krásný Rudi dostal až do Parchimu.

Nastal večer. Rudi směl opustit úkryt. Služební průkazy Khola a Mosera ho mohly v houstnoucím šeru ochránit před zraky hlídek, které uzavíraly silnici v širokém okruhu kolem Ostheimu a které systematicky pročesávaly rozsáhlé oblasti kolem větších měst.

„Už brzy budeme na místě,“ řekl Rudi. „Tady vystoupím. Jděte za mnou.“

Oba agenti uposlechli. Sledovali ho ze vzdálenosti padesáti metrů. Šel rychle křivolakými uličkami starého města. Chvilkami se zdálo, že se jim chce ztratit… vzdálenost se zvětšovala. Ale bylo to skutečně jen zdání, Rudolf Haas šel klidně, klobouk sražený hluboko do oči. Kdyby ho překvapila policejní hlídka, Jeho „ochránci“ včas zasáhnou.

„On jde do Oswaldova domu…,“ zašeptal náhle Khol, když si konečně uvědomil, kam Rudi míří. „Co to má znamenat?“

Rudi přidal do kroku. Oba agenti vykročili rychleji, ale gangstera už nemohli chytit. Vrazil do dveří. Khol s Moserem se tedy rozdělili. Khol střežil vchod domu a Moser hlídal zadní trakt.

Rudl mezitím spěchal po schodech nahoru, do Oswaldova bytu. Vrazil do pokoje.

Svítilo se tu, na zemi se válely papíry, jako kdyby byt poctili návštěvou zloději.

„Ruce vzhůru,“ ozval se Oswald tiše.

Vystoupil zpoza dveří a mířil na Rudiho velkým revolverem.

„Schovejte to, hlupáku,“ zasyčel Rudi. „Zapomeňte na to, co bylo. Nad tím už nemá cenu si lámat hlavu. Teď jde o kůži nám oběma.“

„Vám jde o kůži, pane Haas,“ řekl Oswald.

„Podívej se z okna, když mi nevěříš,“ řekl Rudi vztekle. Zastyděl se, že Oswaldovi začal tykat.

Oswald mu stále mířil na hruď a opatrně se přiblížil k oknu.

„Otočte se, pane Haas,“ zavelel.

Rudi uposlechl.

Oswald chvilku čekal a pak se opatrně ohlédl.

Oknem spatřil Khola, muže, kterého se nejvíce bál.

„Už ho vidíš? je to Khol. Přišel si s tebou vyřídit, že jsi mne shodil.“

„Jak to může vědět! Nezradil jsem vás, to je lež!“

„Nesmysl,“ zavrčel gangster. „Má ve Steffelově kanceláři odposlouchávací zařízení. Poznal tě po hlase. Copak jsi nevěděl, že pro něho pracuju? Ohrozil jsi jeho podnikání, hlupáku. Khol takové věci neodpouští. Poslal mě sem, abych to s tebou vyřídil!“

Oswald se roztřásl po celém těle a jen s vypětím sil zajektal:

„Místo toho vyřídím já tebe.“

„Jsem na tom stejně jako ty, copak to nechápeš? Tím, že jsi mne udal Steffelovi, ztratil jsem pro Khola cenu. Khol čeká na příležitost, aby se mne zbavil.“

Teprve teď pochopil Oswald špinavost celé hry v plné šíři. Nepochyboval o tom, že Rudi mluví pravdu: jak jinak by mohl vědět o jeho telefonickém rozhovoru s komisařem Steffelem!

Khol. ten tichý, elegantní pán, stál v pozadí celé zločinecké bandy, která znepokojovala kraj v posledních třech letech. Rudi Kholovi sloužil, ale měl pro něho cenu jen tehdy, když na něj Steffel nemohl. O bezpečí se staral Khol svým odposlouchávacím zařízením. Ale teď. když Oswald gangstera udal kriminální policii a pomohl jí získat nezvratné důkazy, Rudi je pro Khola bezcenný. Gangster má pravdu. Dokud Khol žije, oni oba jsou v největším nebezpečí.

„Jdu dolů.. Až mne uslyšíš, že jsem u dveří, začni křičet a rozbij okno. Sotva Khol vběhne dovnitř, vypálím na něj.“

Rudi přikývl. Oswald nasadil na hlaveň zbraně tlumič a opatrně sestupoval ze schodů. Rudi se připravoval. Tak to bude dobré… nejdříve Khol a Moser, potom Oswald. A s příštím tureckým transportem odjede do bezpečí.

Vymyslel to znamenitě. Jeho plán nemohl selhat.

„Je zle, pane Materno, moc zle,“ vpadl Steffel do pracovny.

„Co se stalo?“

„Je po vás vyhlášeno pátrání. Několik lidí tady v budově ví, že jste zde. Nemůžete tady zůstat. Kholův nástupce Zweig vám jde po krku. Jednak vědí, že jste mne upozornil na odposlouchávací zařízení, jednak znají pravdu o vašem poslání.“

Karel se zachmuřil. Není to léčka…?

„Jak to vypadá s těmi materiály?“

Steffel pokrčil rameny.

„Také špatně. Někdo je z archívu odstranil. Zbyly tam jenom prázdné desky. Podívejte se:

Desky s nadpisem Thomas OSWALD, PARCHIM, byly skutečně prázdné. Snad na výsměch v nich zbyl jediný lístek, oznamující, že Oswald liknavě splácel klimatizační zařízení firmě Chrysler. To věru není závažný kriminální přestupek, pomyslel si Karel. Překvapilo ho, že zdejší policie archivuje i zprávy tohoto druhu.

„Tomu se nesmíte divit, pane Materno. My archivujeme všechno. Pro případ potřeby.“

Zazvonil telefon. Steffel zvedl sluchátko a chvilku naslouchal. Pak beze slova zavěsil.

„Jde sem Zweig… Musíme zmizet.“

„Strhněte si strupy na obličeji… rychle!“

Karel pochopil a uposlechl, ještě štěstí, že ho gangsteři v parchimském vlaku tak zřídili…

Komisař zvedl sluchátko a křikl: „Dva muže a nosítka!“

Karel stačil klesnout na zem právě ve chvíli, kdy dva uniformovaní policisté s nosítky vpadli dovnitř.

Komisař stál u psacího stolu a starostlivě si hladil klouby.

„Odneste ho… Nevěřili byste, jak má tvrdou palici!“

Policisté hleděli na komisaře překvapeně. Steffel byl znám jako muž, který si protivil „tvrdou školu“ policejního výslechu. Nicméně se na nic neptali a naložili Karla na nosítka. Jeden mu přitom sundal sako a položil na tvář.

Chystali se, že Karla odnesou, když dovnitř vtrhl Zweig.

„Mám zprávu, že ten Čech je tady,“ zasyčel komisaři do obličeje.

„Jaký Čech? Myslíte, že ke mně chodí Češi jen tak na návštěvu?“

„Nedělejte hloupého! Víte dobře, o čem mluvím. Stůjte.. kdo je to? Kam ho nesete?“

Policisté se zastavili.

Zweig přiskočil ke Karlovi a strhl mu sako z obličeje.

Karlova tvář vypadala tak zle, že Zweig polekaně vstal. Komisař znovu přikryl Karlovi obličej.

„Není třeba, aby někdo okouněl. Tvrdého stupně výslechu používají všechny policie světa, nemám pravdu?“

„Ovšem, ovšem, já vám nic nevytýkám, komisaři,“ pravil Zweig couvaje. „Byl jsem pravděpodobně špatně informován. Račte prominout.“

„Ale ovšem, pane kolego, nic se nestalo. Chápu, že od jisté doby už nemáte přehled, co se v mé kanceláři opravdu děje!“

Zweig zesinal vztekem, ale neřekl ani slovo. Jen zaťal zuby a zprudka odešel.

Dva policisté nesli Karla a komisař šel za nimi.

Neshodil mne, myslel si Karel. Ale jinak… jinak jsem prohrál na celé čáře. Musím zmizet a Oswald zůstane na svobodě.

To proto, že on, Karel Materna, nedovedl splnit úkol.

KAPITOLA XXIII.

Podplukovník šváb, Láďa Kosina a dva další pracovníci kontrarozvědky netrpělivě čekali na přílet letadla ze západního Berlína.

Podplukovník Šváb dostal včas zprávu, že Karel Materna musel neprodleně opustit své působiště. Jak se dostal do západního Berlína? „Ústupovou cestu“ měl připravenou před odjezdem.

Příjemný hlas letištní hlasatelky oznámil, že „právě přistává pravidelný spoj ze Západního Berlína“.

Čtyřmotorový proudový stroj roloval k letištní budově. Švábovi se zdálo, že schůdky dnes jedou daleko pomaluji než kdykoli předtím… A konečně se dočkal. Dveře letounu se otevřely a cestující začali vycházet. Ale kde je Karel? To přece není možné, že… Ale ano. Už je tady! Přiletěl!

Karel se na chvilku zastavil na schůdcích a rozhlédl se. Byl nevýslovně šťasten, že je opět doma. Cestující, kteří vycházeli za ním, se však začali rozčilovat.

„Pokračujte, pokračujte dál, prosím!“

Karel zabručel jakási slůvka omluvy a spěchal dolů.

Ale hned u vchodu do letištní budovy se Karel od ostatních oddělil.

Čekal ho tu „uvítací výbor“.

Šváb inu stiskl pravici.

„Nezklamal jste nás, soudruhu Materno. Děkujeme vám.“

„Ale já…“

„Tady o tom nebudeme mluvit. Rychle, čas nečeká.“

Provedl celou skupinku spletí letištních chodeb a hal.

Venku, na parkovišti služebních vozů, na ně čekaly dvě nenápadné volhy.

Šváb s Karlem a Láďou nasedli do jedné, ostatní nastoupili do druhého vozu.

„A teď rychle!“ zavelel podplukovník.

Řidič, který až dosud trpělivě čekal, zařadil rychlost a vyrazil kupředu tak rychle, až kola vyla na asfaltu.

„Soudruhu podplukovníku… zkazil jsem, co jsem mohl. Říkal jsem vám, že se na zpravodajskou činnost nehodím!“ začal Karel, ale podplukovník zamával netrpělivě rukou.

„Teď na to není čas. Rychle, musíme rychle…“

Sáhl do schránky pod palubní desku a vytáhl sluchátka. Nasadil si je a pozorně naslouchal.

Karel chtěl něco říci, ale Láďa varovně zavrtěl hlavou.

Řidič rychle projel Ruzyni. U vjezdu na karlovarskou silnici čekaly dva osobní vozy, jeden gazík a dva motocykly s příslušníky VB v kožených kombinézách.

Sotva uviděli vůz podplukovníka Švába, nastartovali své stroje a vyrazili kupředu.

Červenými varovnými terči razili celé koloně cestu hustým provozem. Ručička tachometru se stále chvěla nad hranicí sto dvaceti kilometrů za hodinu.

„Kam nás vezou? Já nechci zpátky…,“ zašeptal Karel, ale Láďa opět zavrtěl hlavou.

Za Novým Strašecím kolona zvolnila. Provoz zhoustl, zdálo se, že vozidla zpomalují, až zastavila úplně.

„Zase objížďka,“ zavrčel Karel, když spatřil červenobíle pruhovanou závoru s kruhovou značkou, varující řidiče, že zde je zákaz vjezdu.

Podplukovník Šváb najednou ukázal přímo kupředu.

Daleko před nimi spatřili na silnici tmavý bod. Rostl. Po chvilce Karel uviděl hranatý obrys silného nákladního automobilu.

Krev mu ztuhla v žilách. Bezpečně poznal modrobíle pruhovaný vůz firmy ANGERS TRANSPORT.

Nervózně se ohlédl. Vozidla, jedoucí za nimi, zvolňovala. Jedna volba zastavila u levé krajnice, druhá stanula vpravo. Gazík se postavil napříč silnice.

Muži na motocyklech jeli automobilu vstříc.

Vztyčili červené terče. Zpomalili. Byli připraveni v každém okamžiku strhnout stroj do strany.

Také Švábova volba zvolňovala.

Konečně se dostali až k nákladnímu autu.

Modrobíle pruhovaný kolos zastavoval.

Řidič otevřel dvířka a cosi na příslušníky křičel.

Švábova volha zastavila u jeho dvířek. Šváb vyskočil ze dveří a běžel k nákladnímu vozu.

Popadl řidiče za loket a vytáhl ho z vozu ven.

„Co to má znamenat… Já protestuji…“

Příslušníci v kožených kombinézách opatrně uklidili stroje stranou a vytáhli z pouzder služební zbraně. Také ve Švábově pravici se objevila zbraň. Karel si uvědomil, že i ostatní obklopují nákladní vůz v širokém kruhu.

„Tranzitní cesta do Turecka… já protestuji… budu si stěžovat…“

„Otevřte ložný prostor,“ nařídil mu Šváb.

„To nejde… Je zablombovaný, nemám na to právo!“

„Nařizuji vám, abyste otevřel ložný prostor!“

Řidič se tvářil jako uražená nevinnost.

Šel k zádi vozu, vztekle utrhl celní plomby a několika hmaty otevřel široké dveře ložného prostoru.

Zevnitř houkl výstřel.

Řidič uskočil stranou. Byl bledý jako křída.

„Thomasi Oswalde, odhoďte zbraň! Thomasi Oswalde, odhoďte zbraň!“ ozval se Švábův silný hlas z ručního megafonu. Ve voze bylo ticho.

Podplukovník Šváb vytáhl z kapsy malý váleček. Byl to slzotvorný granát. Vyškubl pojistku a hodil granát dovnitř.

Thomas Oswald se objevil o malou chvilku později, rudý ve tváři.

Ano, byl to Thomas Oswald, tvář měl staženou vztekem. Zuřivě odhodil zbraň na silnici.

Jeden z příslušníků k němu přiskočil a zaklapl mu na zápěstí ocelová pouta.

„Thomasi Oswalde, jste zatčen,“ řekl podplukovník Šváb.

Ještě několik hodin musel Karel Materna čekat, než mu podplukovník Šváb mohl podat vysvětlení.

Nakonec, jak měl ve zvyku, se rozčilil.

„Ne, já nebudu žádný protokol o svém pobytu v Ostheimu psát, dokud si; nedovím, co se vlastně stalo!“

Vyšetřovatel, který měl Karla na starosti, se nejdříve zlobil, ale pak se spojil telefonicky s podplukovníkem. Za několik okamžiků se Šváb dostavil osobně.

„Máte pravdu, zasloužíte si, abyste se už konečně dozvěděl, jak to vlastně všechno bylo. jen díky vám dopadla akce úspěšně.“

„Ale já právě to nechápu! Když jsem odjížděl, přesněji řečeno prchal, byl jsem přesvědčen, že je všechno ztracené!“

„Jak vidíte, měli jsme vás na očích po celou tu dobu, kdy jste byl tam venku.“

„Úplně po celou?“ žasl Karel. Podplukovník se zasmál.

„Nu, neříkám, že jsme se dívali klíčovou dírkou, když jste demoloval motel… ale byli jsme opodál, připraveni zasáhnout. Aféra s parchimským vlakem nás ovšem zaskočila. Tam jsme nemohli dělat nic a věřte mi, vytrpěl jsem si také svůj díl strachu.“

Karel se neubránil úšklebku a podplukovník chápavě pokrčil rameny.

„Počínal jste si tak, jak jsme čekali: choval jste se tak zbrkle a ztřeštěně, jak by to žádný rozvědčík nikdy neudělal. Ale dosáhl jste toho cíle, jaký jsme si zvolili: otřásl jste postavením Thomase Oswalda v zločineckém světě a podařilo se vám poštvat mu na krk jak policii, tak jeho kumpány z podsvětí a jeho živitele z tajné služby. Vaše ztřeštěnost vyvolala celou lavinu událostí, která spadla na Oswaldovu hlavu. Nakonec měl Oswald pod nohama horkou půdu na všech stranách. Podařilo se mu sice zastřelil pracovníka tajné služby Khola…“

„Cože?“

„Ano, to jo pravda. Mám o tom přesnou zprávu od vašeho přítele, komisaře Steffela. Oswald se totiž dopustil dvojnásobné vraždy: zabil Khola, ale také gangstera Rudolfa Haase, známého jako Krásný Rudi. Podle hlášení komisaře Steffela všechny okolnosti těchto dvou vražd nejsou ještě známy: pravděpodobně Haas žádal Oswalda, aby ho dopravil tajnou cestou do Turecka. Oswald mu ale nevyhověl. Naopak, zbavil se svých největších nepřátel a využil tajné cesty sám. My jsme ovšem měli ANGERS TRANSPORT už dlouho pod dohledem. Zlikvidovali jsme i skupinu pomahačů, která operovala u nás.“

„Pana Hlavatého také?“

„Samozřejmě… Ten bude dlouho litovat, že se nechal naverbovat do špinavých služeb! Oswald padl do pasti v okamžiku, kdy vstoupil do tajného úkrytu v automobilu… Naši agenti ho pak sledovali po celou cestu, i na hranicích. Byl jsem s nimi ve stálém kontaktu. Museli jsme jednat opatrně.“

„Soudruhu podplukovníku… mám teď k vám jednu prosbu. Slibte mi, že mi ji splníte.“

„Mám slíbit dopředu…? Dobrá, věřím, že nechcete nic nesplnitelného.“

„Slibte mi, že se teď už mohu vrátit ke svým elektromotorům! Vždyť já… já jsem se celou tu dobu bál!“

„Já také,“ přiznal se podplukovník Šváb, „tak dobře, slíbím, i když nerad. Vraťte se ke svým elektromotorům.“

„Koneckonců Oswald byl jen jeden, a teď je za mřížemi.“

„Máte pravdu,“ a podplukovník Šváb se obrátil ke Karlovi, „na vaši pomoc nezapomeneme. Zatím se tedy vraťte ke svým elektromotorům. Máte na to plně právo.“