Zuzana Duchoňová

Nefritový prsten

KAPITOLA PRVNÍ

vypráví o tom, jak se syn obává o otce a otec marně touží po synovi

Venku hvízdal vítr, ale v jizbě zájezdního hostince U zeleného draka mohlo být docela útulno, kdyby v oknech nevězel potrhaný papír a ze stropu se ve velkých plátech neodlupoval lak. Nic lepšího si však So In-su nemohl dovolit. Před lety patřil jeho otec k bohatým mužům, protože úřad, který zastával u královského dvora, s sebou přinášel slušné zaopatření, ale co doktor So od dvora odešel, stala se finanční situace rodiny svízelnější. Celoživotní úspory padly na vydržování pěkného domu se zahradou poblíž Namwonu v provincii Čolla, kde se In-su narodil a který on i jeho otec milovali. Přesto nemuseli nuzovat, spokojili se

s jednoduchým oděvem a prostou stravou. Rodina koneckonců měla své staré šperky a ty by bylo možné v krajním případě prodat. Jenže na nic takového doktor So nikdy nepomyslel. Život soukromého učence mu vyhovoval. Zabýval se studiem historických událostí, které měly význam pro provincii Colla, psal dopisy přátelům v hlavním městě a procházel se po zahradě, na jaře uchvácený krásou lotosového jezírka a na podzim, když ostrý vítr na okamžik rozptýlil mlhu, v níž se ukrývaly rudozlaté javory na úpatí hor Kjoransan, v zamyšlení nad pomíjivou krásou okamžiku. Byl věrným ctitelem Konfucia, který učí, že se člověk nemusí stydět za chudobu, hlavně nesmí přestat pěstovat smysl pro krásu. Velmi si vážil vzdělanosti, a proto přivítal, když se In-su rozhodl odjet se svým přítelem Mong-njongem do hlavního města, aby se v blízkosti

knihoven a archívů mohl dobře připravit k státním úřednickým zkouškám nejvyššího stupně. In-su by mohl bydlet v domě Mong-njongova otce pana, I který byl před rokem povolán z bývalého místa — zastával úřad prefekta v Namwonu — ke dvoru, ale dával přednost svobodě v zájezdním hostinci. A jak se zdálo, Mongnjong jeho rozhodnutí ze stejného důvodu vítal. Mnohem častěji než v bohatě vybavené pracovně pana I se chlapci scházeli u Zeleného draka. Na psacím stolku si rozkládali klasické knihy, cvičili se v psaní esejů a z kameninových džbánků popíjeli víno, které jim nosil ze sklepa hostinský. Někdy si vyjeli s přáteli zarybařit nebo s nimi při svíčce závodili ve skládání veršů, ale nejčastěji se opravdu věnovali studiu, protože Mong-njongovým cílem bylo co nejlépe u zkoušek uspět. Mongnjong studoval rád, v klášteře so-wonu, kde se s In-suem seznámili, ho učitelé považovali za nejnadanějšího žáka. I teď se soustředěně skláněl nad knihou, zatímco In-su střídavě pozoroval odlupující se lak na stropě, střídavě hryzal násadu štětce a vzdychal. S ú-levou vyskočil od stolku, když se ozvalo zaklepání na dveře.

Do jizby vstoupil hostinský. „Nesu Zlatou rosu, urození páni. Jak jste si přáli.”

„Postav džbán na stolek a můžeš jít. Nebudeme tě už potřebovat,” řekl In-su a nalil si nažloutlé víno do poháru, sotva muž odešel. S nápojem v ruce přistoupil k oknu. Prudce odsunul papírovou okenní tabuli a poryv větru vnikl do jizby.

„Slyšíš ten vítr, Mong-njongu?”

Proud studeného vzduchu rozhoupal lampu nad stolem. Její světlo dopadlo do tmavých koutů, na spací rohož s hedvábnou přikrývkou a lakovanou truhlici na oděvy.

Mongnjong zaklapl knihu a zkoumavě se na přítele podíval.

„Co je to dneska s tebou? Nic tě nebaví.”

In-su vzdychl. „Odpoledne jsem u pavilónu Modrého soumraku poslouchal, jak kejhají divoké husy. Znělo to tak zvláštně. Naříkavě.”

„Přeháníš. Možná jsi trochu unavený.”

„To ne, ale dělám si starosti o otce,” řekl In-su a zavřel okno. Lampa se přestala -kymácet a kouty místnosti se znovu ponořily do šera. „Ani pořádně nevím proč.”

„Doktor So přece uvítal, když jsi mu řekl,

že bys rád jel se mnou a pokusil se získat nějaké postavení.”

In-su pokrčil rameny. „Už si tím nejsem tak jistý. Mého otce kariéra nezajímala. To prostředí intrik, úplatkářství a podlézavosti se mu hnusilo. Navíc je v Namwonu úplně sám. Když tvého otce povolal panovník sem, do hlavního města, nezůstal mu doma jediný přítel. Zato nepřátel může mít dost a dost.”

In-su přecházel po jizbě, usrkával víno a čekal na odpověď, i když mu bylo jasné, že Mongnjong nemá, co by řekl. Doktor So byl čestný člověk a čestní lidé mívají nepřátele.

Mongnjong znovu otevřel knihu a vypadalo to, že studuje, ale asi se nemohl soustředit.

„Nech už toho přecházení sem a tam,” vykřikl najednou. „Za pár dní skládáme zkoušky, a jestli neuspěju, kdovíjak dlouho se s Čchun-hjang neuvidím “

In-su však vydržel v klidu jen chvíli, potom začal znovu přecházet po jizbě od lůžka s hedvábnou přikrývkou ke stolku a zpátky k lůžku.

„Kdyby aspoň přestalo pršet.” Bubnování dešťových kapek hnaných větrem na okno ho skličovalo.

Mongnjong vybuchl: „Ty tvoje úzkosti a předtuchy a naříkající husy! Je to nakažlivé jako zimnice. Už aby bylo po zkouškách.” Protáhl si záda ztuhlá dlouhým sezením a zamračil se. „Myslel jsem, že mi matka pomůže otce obměkčit. Ale měls ji vidět, když jsem jí řekl, že jsem se s Čchun-hjang oženil.”

In-su si dovedl zděšený obličej urozené paní I představit, její syn, potomek vznešené jangbanské rodiny — a tajně vypije svatební pohár s dcerou bývalé kiseng, ženské, jejímž povoláním je obveselovat muže. „Musela si myslet, že jsi ztratil rozum,” řekl.

„Vzpomínáš si ještě, jak to u nás vypadalo, když jsme odjížděli z Namwonu? Po prefektuře pobíhaly služky, ukládaly věci do truhel, všude vládl zmatek, všichni se těšili do hlavního města, jen já chodil po paláci jako bez duše. Matka na mě naléhala. Chtěla vědět, co mi je. A já neodolal a pověděl jí, že jsem se oženil. Opravdu jsem doufal, že mi pomůže otce přemluvit, že mi dovolí vzít Čchun-hjang s sebou.”

„Asi se pořádně lekla,” řekl In-su.

„Vyděsila se. Takový sňatek by mi přece mohl zkazit kariéru. Otec počítal s nevěstou

z vážené a bohaté rodiny. Dcera kiseng? Něco takového vůbec nepřicházelo v úvahu. Okamžitě urychlila přípravy k odjezdu a jen měla strach, že se o svatbě dozví otec.”

In-su věděl o potížích svého přítele. Odložil víno a mrzutě přiklekl k pultíku s rozevřenou knihou. Ale pozdní večer poznamenaný studeným větrem a mrholením nepřál moudrosti starých mistrů. Myšlenky jim utíkaly od studia a kreslily před jejich očima neutěšené představy. Vyřčená slova jsou jako vítr a vlny. A vítr a vlny se snadno dávají do pohybu. Přátelé se na sebe podívali téměř se strachem, když zaslechli tiché zaklepání na dveře.

Doktor So odložil jídelní hůlky a vstal z podušky. Obědval později než obvykle, protože chtěl být s nepříjemnou prací hotov dřív, než zasedne k jídlu, a přestože se dal do sepisování prefektových prohřešků brzy po ránu, stále se nemohl dobrat konce poznámek, které si dělal během Pjon Hak-toova působení v Namwonu. Zpráva pro královský cenzorský úřad, úhledně sepsaná na dvou arších papíru, teď ležela v pracovně na stole, vedle štětců a kamene na roztírání tuše. Na její odeslání je ještě dost času. Doktor So si byl vědom vážnosti, jaké se jeho jméno dosud těší v jistých kruzích královského dvora, a předpokládal, že by jeho stížnost měla pro prefekta nepříjemné následky. Přinejmenším by ten člověk už nemohl zastávat žádný úřad a doktor So miloval spravedlnost. Možná jsou některá jeho podezření neopodstatněná a prefekt mu dříve či později své jednání vysvětlí a v ostatních případech zjedná okamžitou nápravu. Také je možné, že má dosud málo zkušeností a mnoha přehmatů se dopustil z nevědomosti. Doktor So by mu rozhodně nechtěl nespravedlivě ublížit. Zpráva je však připravena a doktor So ji odešle okamžitě, jakmile získá jistotu o prefektově zvůli.

Stíny v zahradě za oknem se prodlužovaly, blížila se chvíle, kdy dům ztichne. Doktor So se už těšil na knihy v bambusových poličkách a úmyslně prodlužoval okamžiky před odchodem z jídelny, aby tím spíš vychutnal pohodu své knihovny. Postával před oknem a pozoroval vrcholky nedalekých hor, když do jídelny vpadl bělovlasý muž. „Pane, pane!” volal už ode dveří.

Doktor So se na něj nedůtklivě podíval. „K čemu ten spěch, Ok-kjune?”

Ok-kjun se uklonil. „Odpusťte, pane, starému sluhovi, že ruší váš odpočinek, ale sám slyšíte ten hluk.”

Měl pravdu. Doktor So si uvědomil, že na dvoře je neobvykle rušno, zřetelně rozeznával nějaké výkřiky a dunění koňských kopyt.

„Přijeli čtyři ozbrojenci,” řekl sluha. „Mají s sebou nosítka a nad nimi vlaje prefektova korouhev.”

Doktor So se usmál. S klidným večerem byl konec. Ale ani dvacet večerů mezi knihami by nevyměnil za tuto chvíli. Konečně se dočkal. Přišla odpověď od prefekta. Před nedávnem mu doktor So poslal dopis, v němž ho upozorňoval na nejzávažnější přehmaty, žádal jejich okamžitou nápravu, a zároveň nabízel své rady a pomoc. Mohl takovou nabídku učinit, aniž by prefekta urazil. Vždyť jeho jméno znala celá provincie a sám Pjon Hak-to musel vědět, že kdysi zastával úřad přednosty cenzorského úřadu, a má tedy se státní správou bohaté zkušenosti. Když opatřoval dopis svou pečetí se dvěma draky hrajícími si v povětří, měl dobrý pocit, že udělal pro spravedlnost a blaho prefektury, co bylo v jeho silách.

„Na co čekáš?” řekl Ok-kjunovi. „Uved hosty ke mně do pracovny. Že za nimi přijdu.”

Ok-kjun odešel a doktor So si pohladil dlouhý vous. Pak si zvolna přehodil přes domácí šaty brokátový plášť a narovnal si čapku. Nepospíchal. Pomalu, rozvážným krokem zamířil do pracovny.

Návštěvníci na něho už čekali a doktor So se zarazil, když je uviděl. Myslel, že v doprovodu biřiců přijel do jeho domu nějaký úředník, možná sám prefekt, ale zatím před ním stáli jen čtyři muži v plné zbroji. Nejvyšší z nich postoupil o krok a obřadně se uklonil.

„Jeho Ctihodnost pan prefekt Pjon Hak-to sl považuje za čest, že vás může prostřednictvím mé osoby pozdravit ve vašem domě. Zároveň se omlouvá, že vás nemohl navštívit osobně. Chatrné zdraví mu nedovoluje cestovat.”

„A mohu vědět, s kým vlastně hovořím?” řekl stroze doktor So.

„Mé jméno je Hogenari,” odpověděl muž. „Jsem velitelem stráže Jeho Ctihodnosti.”

„Tak? Od kdy pan prefekt poctívá přízní významné muže zdejšího kraje prostřednictvím svých biřiců?”

„Snad se k vašemu sluchu ještě nedoneslo, že se v našem kraji usadili lupiči. Cesty už nejsou bezpečné. Klidné cestování vám může zajistit jen ozbrojený doprovod. Proto jsme pro vás hned přinesli nosítka.”

„Ano, lupiči. Slyšel jsem o nich.”

„Žádný strach, Milosti,” řekl Hogenari. „Naše meče jsou z dobrého kovu. Kdyby vám to vyhovovalo, mohli bychom vyrazit ihned,” dodal a usmál se.

„To je nesmysl, veliteli,” odbyl ho doktor So. Ten úsměv — nelíbil se mu. Vypadal jako jizva, která se táhne přes obličej a dodává mu zlověstný výraz. Ale nejpodivnější se zdály Hogenariho oči, dvě úzké štěrbiny barvy lávy.

„Podívejte se, za chvíli zapadne slunce.”

„Ale do večera můžeme urazit pěkný kus cesty. A na noc se zastavíme v hostinci U posvátné borovice.”

„Už jsem řekl,” vpadl mu do řeči doktor So, „vyrazíme brzy ráno.”

Hogenari odpověděl okamžitě. „Jeho Ctihodnost pan prefekt si uvědomuje neobvyklost svého jednání a nařídil mi, abych vám podal vysvětlení.”

„Prosím, veliteli,” řekl doktor So odměřeně.

„Jak jsem již řekl, pan prefekt není zcela zdráv. Přesto velmi touží setkat se s tak proslulým a učeným mužem, jakým je Vaše Milost. Považoval by za velkou čest, kdyby vás mohl uvítat ve svém domě v Namwonu, kde by s vámi rád projednal některé záležitosti týkající se správy prefektury.”

Doktor So zaváhal. Poslední dobou nerad cestoval, necítil se dobře, ale odmítnout pozvání bez vážného důvodu by znamenalo urazit královského úředníka. Nakonec rozhovor s prefektem mezi čtyřma očima mohl být užitečnější než do úmoru prodlužovaná výměna dopisů.

„Rád pana prefekta navštívím,” řekl nakonec. „Ale stále nechápu, proč vyslal do mého domu ozbrojenou stráž.”

V noci se doktor So neklidně převaloval na lůžku. Nemohl usnout. Už minula třetí hlídka a on se ještě nedokázal zbavit tísnivého pocitu, který se ho zmocnil při posledních Hogenariho slovech. Jeho naléhání, aby vyrazili okamžitě a přenocovali v hostinci U posvátné borovice, mu nešlo z hlavy.

Dlouho hleděl do stropu a nakonec vstal a rozžehl svíci. Sotva její světlo zaplašilo tmu a on kolem sebe spatřil předměty, které důvěrně znal, musel se zasmát sám sobě. Na stará kolena vidí všude samé strašáky. Copak ten velitel biřiců, ten Hogenari, který teď určitě klidně oddychuje někde v čeledníku, může za to, jak vypadá jeho úsměv? A jestli je jeho pán skutečně nemocný, je jistě chvályhodné, že se chce bez ohledu na své zdraví ihned zabývat nápravou poměrů v prefektuře.

Starý muž si v zamyšlení hladil vousy. Určitě jednal správně, když dal Pjon Hak-toovi příležitost k nápravě. A prefektovu dobrou vůli dokazuje ozbrojený doprovod, který mu poslal, aby mohl cestovat bezpečně. Netrpělivě se popotáhl za šedivou bradu. Už chtěl zhasit svíci a znovu ulehnout, ale napadlo ho, že by ještě mohl napsat pár řádek synovi. Ráno je dá Ok-kjunovi a požádá ho, aby s nimi někoho vypravil do hlavního města. Sotva opatřil dopis pečetí, vrátil se mu klid.

Ráno však vstal unavený a jako rozlámaný. Když nasedal do krytých nosítek a Hogenari vydal břeskný povel k odchodu, spustil se z oblohy drobný déšť. Ocelově šedá oblaka nevěštila den příhodný pro cestování. Doktor So se zabořil hluboko do polštářů a naslouchal bubnování kapek na střechu palankýnu.

Po několika li cesty se nosiči zastavili. Doktor So odhrnul záclonu a vyhlédl z okénka, aby zjistil příčinu zastávky. Ihned se k němu přitočil Hogenari. Po pláštěnce z naolejované látky, kterou si přehodil přes zbroj, mu stékaly kapičky vody.

„Pane, jsme před hostincem U posvátné borovice. Nechcete se posilnit na další cestu?”

Doktor So vyhlédl přes Hogenariho hlavu. Pod rozsochatou borovicí nedaleko vchodu do hostince seděl slepý žebrák a natahoval k příchozím ruku s miskou.

„Veliteli, tady máte měďák,” řekl doktor So. „Dejte ho tomu ubožákovi.”

„Jak si přejete, pane. A co bude s občerstvením?”

„Jedeme dál, nemáme času nazbyt.”

Konečně dosedla nosítka na dlážděné nádvoří prefektury. Jakýsi sluha zavedl hosta do audienční síně, v jejímž čele stálo vyřezávané prefektovo křeslo. Doktor So se rozhlédl. Jak je to dlouho, co tu byl naposledy? Tenkrát se přišel rozloučit se svým přítelem prefektem I. Teď je pan I v hlavním městě a s ním je tam In-su. Bělovlasý muž si povzdechl. Nedělal si o syna starosti, ale bývalo mu bez něj smutno.

Čekání se prodlužovalo. Prefekt s uvítáním hosta rozhodně nespěchal. Doktor So klouzal pohledem po známé řezbě stropních trámů a zmocňoval se ho smutek. Jako by nikoho ze svých blízkých už neměl spatřit.

Z chmurných myšlenek ho vytrhl zvuk kroků. Uctivě se sklonil, protože v doprovodu velitele biřiců přicházel prefekt, s úřední čapkou na hlavě a s odznaky svého postavení vyšitými na prsou.

„Oddaný služebník naší země si dovoluje poděkovat za čest, kterou mu Vaše Ctihodnost prokázala svým pozváním,” pozdravil obřadně doktor So.

„Ach ne, vážený doktore So,” odpověděl prefekt. „To já jsem polichocen, že mé pozvání přijal muž tak známý po celé provincii.”

.Přeceňujete mě, Ctihodnosti. Chabé zásluhy,

které snad mám, vyplývají jen z toho, že dodržuji moudrý řád našich předků.”

Prefekt svraštil obočí. Zřejmě pochopil jemnou výtku, kterou zdánlivě uctivá slova obsahovala.

Přešli do malé komnaty za audienční síní. Při pohledu na bohatě prostřený stůl si doktor So uvědomil, jaký má hlad. Nechtěl však zasednout k jídlu s člověkem, kterého si, alespoň zatím, nemohl vážit. Ale nechtěl ho ani urazit, rozhodl se přece, že mu dá příležitost k nápravě.

„V poslední době jsem odvykl tak bohaté stravě. Nepovažujte, prosím, za hrubost, když si nevezmu.”

„Ale pohár vína jistě neodmítnete.”

Doktor So pokrčil rameny. „Raději bych využil vzácného času Vaší Ctihodnosti k rozhovoru o poměrech v našem kraji. Odvažuji se doufat, že jste mě pozval právě proto.”

„Ach ano. Je to hrozné. Ti lupiči.”

„Neměl jsem na mysli lupiče. Spíš následky letní povodně a sucha, které prefekturu postihlo v době setby.”

„Proč si kazit dobré víno smutnými věcmi,” mávl prefekt rukou. „Na ty budeme mít ještě spoustu času.”

Doktor So neodpověděl. Když přispěchal sluha s novým džbánkem vína a chtěl jím dolít, zadržel mu ruku.

„Vaše víno, Ctihodnosti, je výtečné. Dokonce tak, že si zaslouží, abychom jím připili až na plody, které naše setkání jistě přinese.”

„Dobře tedy,” řekl prefekt a odložil pohár. „Ujišťuji vás, že jsem rolníkům dávno přidělil náhradu za osivo, které jim vinou sucha nevzešlo.”

„Ale měli ji dostat bezúročně,” vpadl mu do řeči stařec. „Vaše Ctihodnost si asi neuvědomuje, že úroky, které požaduje, jsou nezákonné a rolníky zničí.”

„Žádný strach,” řekl prefekt lehce, „rolnici mají tuhé životy.”

„Prosím?” doktora So napadlo, že se snad přeslechl.

„Ach ne ne. Odpusťte mi tu lehkomyslnost. To je tím dusnem dneska,” prefekt si přejel rukou přes obličej a jediný pohyb stačil k tomu, aby se mu tvář složila do starostlivých vrásek. „Samozřejmě, blaho těch lidí mi leží na srdci. Ale pochopte. Musím v tomto případě požadovat úrok. Jinak bych nemohl vyzbrojit dostatek mužů pro boj s lupiči.”

„proč nepožádáte o pomoc provinčního guvernéra?”

„Jak bych mohl!” zvolal prefekt. „Copak to Jde, obtěžovat Jeho Milost takovými drobnostmi? Jak bych v jeho očích vypadal?”

„Jenže váš postup rolníky zbídačuje.”

Doktor So mluvil tiše. Hodně si od dnešního setkání sliboval, ale putoval do Namwonu zbytečně. Cítil se unavený.

„Prohlédl jste sl někdy v posledních letech Namwon, doktore So? Všiml jste si, jak je zchátralý? A co moje sídlo?”

„Váš předchůdce byl s tímhle palácem naprosto spokojený. A byl to vynikající úředník.”

„Ano, ano. Pan I. Skvělý člověk. Nic jiného si nepřeji, než aby na mě prefektura také jednou tak vzpomínala jako na něho. A právě proto chci Namwon zvelebit.”

Doktor So mlčel. Pohrával si s vějířem a myslel na úmornou zpáteční cestu. Muž, který s ním seděl u stolu, byl kluzký jako úhoř, ale Jeho neoklamal. Hned zítra vyrazí spolehlivý posel s dopisem pro královský cenzorský úřad.

„Proč nic neříkáte, doktore So? Snad jsem dostatečně nezdůraznil, že dovedu být opravdu vděčný mužům, kteří podporují mé záměry. A slyšel jsem, že finanční situace vaší rodiny není právě nejlepší.”

Nestoudný návrh vtiskl starce hluboko do polštářů. Jak velká by musela být prefektova vděčnost, aby z něho udělala člověka, kterému úplatky zamykají ústa.

„Krásu nevybudujete na utrpení lidí,” řekl suše. „To je moudrost našich učenců. Asi jste na ni zapomněl. Ale slibuji, že vám ji záhy připomene královský cenzor. Velmi pozorně si vedu zápisky o poměrech v naší prefektuře. Jsem si jistý, že budou královský dvůr velice zajímat.”

Prefekt neodpovídal. Najednou prudce mávl rukou. Nečekaný pohyb přiměl doktora So zvednout hlavu. Zahlédl velitele biřiců, který až dosud stál nehnutě u dveří, Jak pokládá dlaň na jílec meče a rychle odchází. Spěchal za svými povinnostmi, nebo bylo prefektovo gesto smluveným znamením?

Doktor So kvapně vzhlédl k prefektovi, ale x jeho přimhouřených očí nedokázal nic vyčíst. Nemělo smysl déle zůstávat. Vstal a odměřeně naznačil úklonu. Čím dřív bude doma, tím lip. Prefekt mu však zastoupil cestu.

V ruce držel pohár vína a na tváři mu svítil široký úsměv.

„Nyní si, vážený doktore So, můžeme s klidným svědomím připít na zdar naší schůzky,” řekl slavnostně. „Tento pohár je pro vás.”

Doktor So chtěl prefekta odstrčit. Čas, který s ním strávil, stačil k tomu, aby se naučil rozumět jeho úsměvům Byly jako maska, kterou si v pravý čas nasazoval. Zvedl ruku, ale prefekt se před ním uklonil.

„Chápu vaši nedůvěru, doktore So. Ale pochopte, prosím, také vy mne. Chtěl jsem se přesvědčit, že jste opravdu čestný muž. O to víc se teď omlouvám. Vaše jméno mi mělo být dostatečnou zárukou.”

Kluzký jako úhoř, blesklo doktoru So znovu hlavou. A lstivý. Vzápětí se však zastyděl za svoji podezíravost.

Prefekt mu zatím položil dlaň na rameno a odváděl ho zpátky ke stolu.

„Snad ani netušíte, že jsem obklopen lidmi, kteří myslí jen a jen na vlastní prospěch a obestírají kolem mne síť lží a podvodů. Jste snad jediný, komu nyní důvěřuji. I velitele svých biřiců jsem musel poslat pryč. Mluvil jste o rolnících. Uvítám každou vaši radu.”

Doktor So se na něj zpytavě podíval. Setkal se s pozornýma očima. To, co prefekt říkal, se zdálo pravděpodobné. Vzpomněl si, že moudrost chodívá ruku v ruce s opatrností, a s úlevou se rozhovořil. Pak zaslechl něčí kroky a nemile dotčen vzhlédl. Byl to Hogenarl.

„Vaše Ctihodností, přihodila se věc, která vyžaduje váš neodkladný zásah. Omlouvám se za vyrušení.”

Prefekt s výrazem bezmoci rozhodil ruce. „A právě teď!” řekl. „Obávám se, doktore So, že budeme muset náš zajímavý rozhovor přerušit. Nesmím zanedbávat úřad.”

Prefekt vyprovodil učence až na nádvoří. „Jediným vážným problémem, jak se zdá, zůstávají lupiči. Přepadávají domy a ohrožují životy lidí. Jsou nebezpeční. Ale vy se, vážený příteli, nemusíte ničeho obávat. Hogenari a stráž vám po cestě zajistí dostatečnou ochranu.”

Doktor So nastoupil do nosítek. Byl unavený. Uposlechne prefekt jeho rad? Jaký je to vlastně člověk?

Zavřel oči. Vlhké dusno a houpavý krok nosičů ho uspávaly. Měl za sebou vyčerpávající den.

Cestou asi usnul. A musel spát dlouho a tvrdě, protože když velitel biřiců odhrnul záclonu u okénka nosítek a oslovil ho, pronikla k němu, známá vůně lesa. Ještě pár li a bude doma. Vyhlédl z palankýnu a na mýtině vedle lesního houští spatřil prohnutou střechu hostince U posvátné borovice, mokrou deštěm. Na drnu pod stromem stále seděl slepý žebrák. Zřejmě ho z jeho místa nedokázal zahnat ani liják, v který se změnilo dopolední vytrvalé mrholení.

„Pane,” oslovil ho Hogenari, „nebylo by vám proti mysli, kdybychom si já a moji lidé trochu odpočinuli?”

Doktor So se podíval po ozbrojencích a kývl. Opravdu vypadali, že potřebují chvíli oddechu.

Na Hogenariho pokyn postavili nosiči palankýn na zem a celý zacákaní blátem se rozběhli do hostince. Doktor So vystoupil, vypůjčil si od Hogenariho pláštěnku a zamířil k žebrákovi. Stařec v roztrhaném mokrém plášti musel zaslechnout jeho kroky, protože k němu natáhl, ruku s miskou.

„Almužnu, prosím, almužnu.”

Doktor So chvíli hledal drobné mince, ale vytáhl jen stříbrňák. Rozmýšlel se nad ním jenom okamžik. Když ho vhodil do žebrákovy misky, cinklo to.

„Kup si nový plášť, starce.”

Slepec nevěřícně ohmatal minci a pak se vrhl na kolena.

„Jste až příliš laskav, pane.”

Jeho bída vzbuzovala v doktoru So útrpnost. Sklonil se k němu a pomohl mu na nohy.

„Nezapomenu na dnešní den. Ani na pána s tak vybraným vkusem,” řekl žebrák.

Doktor So se usmál. „Co ty můžeš vědět o mém vkusu?”

„Mám jemný hmat. Jako každý slepec. Když jste se ke mně sklonil, po hmatu jsem poznal, že máte prsten s krásnou řezbou draků, je určitě z nefritu.”

„Opravdu, je to nefritový prsten s draky.”

Přestože pršelo, nechtělo se doktoru So prozatím do hostince. Rozhovor s žebrákem mu byl milejší než společnost Hogenariho a jeho ozbrojenců.

„Tady asi nemáš lehkou obživu.”

„Nestěžuju si, pane. Hostinský se nade mnou někdy smiluje a dá mi hrst rýže a do kláštera v lesích občas putují poutníci. Zastavují se tady, aby se občerstvili, a někteří mě podarují.”

Žebrák ml uvil tiše, jeho hlas téměř splýval s šuměním deště. Vyzáblá, skoro průsvitná ruka svírající slepeckou hůl byla jemná a krásně utvářená. Doktor So si povzdechl nad jeho údělem.

„Není proč mě litovat, pane,” řekl, žebrák, jako by uměl číst myšlenky. „Často si v duchu opakuji, co řekl Mistr Konfucius: Vysoké úřady zastávané muži nízkého rozhledu, obřady vykonávané bez úcty, smuteční zvyky zachovávané bez zármutku — to jsou věci, na které se nemohu dívat. A já se na ně dívat nemusím. Vskutku, není proč mě litovat.”

„Jsi dokonce vzdělaný,” podivil se doktor So.

„Kdysi jsem byl.”

Borovice, i když měla rozložitou korunu, už nedokázala zachytit déšť. Doktor So setřásl z rukávu několik kapek. V provlhlých střevících mu začínalo být nepříjemně.

„Jednu výhodu bezesporu máš. Nemusíš se obávat loupeživých banditů.”

Žebrák se tiše rozesmál. „Tady v hostinci se o nich hodně mluví. Ale není to zvláštní shoda okolností, že se objevili právě v době, kdy nastoupil do úřadu nový prefekt?”

„Co tím chceš říct?” zeptal se doktor So stroze. Takové poznámky se mu nelíbily. Zaváněly urážkou královského úředníka. „I při svém neštěstí bys měl víc přemýšlet, než promluvíš.”

Opustil žebráka bez pozdravu. Na prahu hostince se však zastavil a ohlédl. Slepec seděl na travnatém drnu v plášti, který ho jen taktak chránil před deštěm, nevidomé oči zavřené. Snad k němu nemusel být tak strohý. Vždyť vlastně vyslovil jen to, co i jeho samotného napadlo.

Doktor So vytřásl dešťové kapky z vousu a vstoupil. Opravdu, zvláštní shoda okolností, říkal si v duchu.

Hostinec mohl kdysi být docela pěkný a útulný, ale poslední majitel o něj moc nedbal. Doktor So se málem zalkl pachem škvařícího se omastku a výpary z jídel. Hogenari se rozvaloval v koutě a jeho muži hlasitě polykali kaši.

Doktor So se obrátil na hostinského: „Ne- , máte tady nějakou jizbu, kde bych si mohl v klidu odpočinout?”

Maličká očka v masité upocené tváři ochotně zamžikala.

Doktor So stoupal za uklánějícím se hostinským

po rozvrzaných schodech a vešel do místnosti, která byla jen o málo snesitelnější než přízemí.

Vyčerpaně usedl do kouta na spací rohož. Provlhlé boty ho studily, do celého těla se mu dala zimnice. A déšť stále nepřestával. Dopadal na střechu hostince a z jeho šumění a hrubých hlasů zdola ho rozbolela hlava. Nemělo smysl dál čekat. Otevřel dveře a sestoupil do přízemí.

„Veliteli,” obrátil se k Hogenarimu, který si právě zavdával ze džbánu, „necítím se dobře. Dejte rozkaz svým mužům. Budeme pokračovat v cestě.”

Hogenari postavil džbán, až trochu vína vyšplíchlo na stolek. „To nejde, Milosti. Nosiči Jsou unavení. Sám vidíte,” a ukázal na několik mužů chrápajících u zdi.

„Co to má znamenat?” zeptal se doktor So ostře. Snažil se vložit do hlasu všechnu svoji autoritu, ale cítil se zmatený a nejistý.

„Jen vás prosím o chvilku strpení. Není přece žádný spěch.”

„Jak myslíte. Jsem sice stařec, ale můžu Jít klidně pěšky. Koneckonců to mám k domovu jen pár li. Panu prefektovi ovšem ohlásím, že jste nebyl ochoten vyplnit moji prosbu.”

Hogenari vyskočil a s rychlostí, jakou by nikdo v jeho mohutné postavě nehledal, zastoupil dveře vedoucí z hostince. Studené oči se zabodly do starcova obličeje.

„Říkám vám, že není spěch. Nebo chcete cestou nastydnout a onemocnět? Z toho bych se musel panu prefektovi zodpovídat.”

Doktor So se bezmocně obrátil. „Hostinský, přineste mi nahoru čaj a štětec s tuší. Musím si nějak zkrátit dlouhou chvíli.”

Když stoupal po vrzajících schodech do jizby, měl hrdlo sevřené úzkostí. Napadlo ho, že se stal vězněm Hogenariho.

„Tisíckrát se omlouvám za vyrušení,” brebentil hostinský od Zeleného draka a jako o závod se ukláněl dvěma mladíkům, kteří na něj koukali s úlevou v očích.

„Ta moje žena. Všechno poplete. Docela všecičko, urození páni. Můžete mi věřit.”

„Nech už těch řečí,” řekl In-su netrpělivě. „Co se stalo?”

Hostinský mu podal oběma rukama dopis.

„Jízdní posel ho přivezl dneska, když jste byl na procházce. Já u toho nebyl a moje

žena ho položila na poličku a pak na něj dočista zapomněla. Říkám vám, že všechno splete. Hrozná ženská.”

„Od mého otce!” vykřikl překvapeně In- -su, sotva pohlédl na pečeť. V prvním okamžiku pocítil radost, ale pak mu zmizela krev z tváří. Nestávalo se často, že otec psal. „Díky,” řekl a sáh] do rukávu. Hostinský obratně zachytil hozený peníz as úlevou se vytratil z jizby.

„Proč nečteš?” zeptal se Mongnjong. In-su stál uprostřed místnosti s dopisem v rukou. Co mohl příteli odpovědět? Že má strach ze špatných zpráv? Se zatajeným dechem rozlomil dva draky hrající si v povětří vpůli. Drahý synu,

ani nevíš, jakou radost mi působí psaní těchto řádků. Když si představím tvoji tvář, jako by i mně bylo osmnáct let a celý svět mi znovu ležel u nohou. Zapomínám i na bolest v kostech, která se po tvém odjezdu stala mou každodenní společnicí — přichází, nečekajíc na pozvání, kdykoli se !í zachce. Nedělej si však starosti. Stále ještě mohu pokračoval v historických studiích a přiznám se, že víc než bolesti mě ruší v práci myšlenky na bandity, jejichž tlupa již nějaký čas řádí v celém namwonském kraji, aniž by se obávala prefekta, který jak se zdá proti ní nedokáže rázně zakročit. Náš nový prefekt, který vystřídal v úřadě mého váženého přítele pana 1, si možná víc než obecného blaha hledí výzdoby svého sídla a krásných žen, zejména prý sličné dcery jakési zdejší kiseng. Však dosti o tom. Vždyť špatně mluvit o lidech je snadné, a já si přeji, abys měl svého otce v paměti jako muže, který se snažil o opravdovou lidskost a vždy usiloval o spravedlnost. A jsem si jistý, drahý synu, že to, co jsem snad nedokázal naplnit já, naplníš v životě ty. Že nezpůsobíš jiným, co nechceš, aby ti způsobili oni, že budeš jednat tak, jak ti bude velet mravnost, a nezapomeneš, že správných cílů lze dosáhnout jen správnými prostředky. Tak zůstane tvé srdce svobodné, prosté pochybností a úzkosti a tvé kroky bude provázet přízeň má i všech našich předků. S důvěrou hledím do budoucnosti a již nyní se raduji z úspěchu, kterého jistě dosáhneš u státních úřednických zkoušek.

Tvůj milující otec

In-su si zvedl dopis blíž k očím. Určitě se nemýlil. Krásný otcův rukopis nesl stopy rozčilení.

„Odjíždím,” vydechl.

„Co to je za nesmysl,” řekl Mongnjong. „Kam bys jezdil pár dní před zkouškami?”

„Ten dopis … Podívej se sám.”

Podal příteli psaní a zavřel oči. Běžné každodenní starosti by otcův štětec tak neroztřásly. Nejraději by na cestu k domovu vyrazil hned. Otec se s ním loučil, o tom nepochyboval.

Mongnjong musel číst velmi pozorně, protože dlouho mlčel. Ticho se šířilo jizbou, zaplňovalo každý kout a jen stupňovalo In-suovy obavy. Násilím se přiměl k hovoru.

„Mám strach o otcovo zdraví. Podívej se na jeho rukopis.”

Mongnjong mu odpověděl nepřítomným, roztržitým pohledem. Vypadalo to, že mu dopis vyklouzne z ruky a on to ani nezpozoruje. „Doktor So píše, že si nový prefekt hledí sličné dcery jakési kiseng,” řekl.

In-su se na přítele překvapeně podíval. „Co na tom? Prefekt si přece může zavolat všechny kiseng z okolí. To s otcem nijak nesouvisí.” Ale konečně pochopil. Navzdory vlastním obavám se krátce zasmál.

„Mong-njongu, vždycky jsem četl, že žárlivost dělá i z moudrých mužů hlupáky. Asi to bude pravda.”

,Jak můžeš takhle mluvit,” Mongnjong odhodil dopis na stolek. Arch papíru zašustil jako suché listí.

„Víš, kolik je v namwonské prefektuře kiseng? A kolik z nich může mít krásnou dceru? Čchun-hjang rozhodně není jediná,” řekl In-su.

Mongnjong zrudl. „Odpusť. Jsem hlupák. Ty máš starosti o otce a já myslím jen na sebe. Určitě máš pravdu. Ale dostal jsem strach. Za ten rok našich studií se toho v Namwonu mohlo tolik stát. Třeba na mě zapomněla.” Přátelé se na sebe bezradně podívali. Venku foukal vítr a od řeky tekoucí pod okny stoupal do jizby kyselý pach.

Toho večera už knihy neotevřeli. In-su se chystal na cestu a Mongnjong ho dlouho do noci roztržitě pozoroval.

Několik hodin nato, záhy po rozbřesku, uháněl jižní bránou jezdec. V ranním chladu se choulil do pláště a zdálo se mu, že s městskými

hradbami navždy zanechává za zády i bezstarostné pitky, učené hádky s přáteli a psaní básní na loďkách, všechno, z čeho se až dosud skládal jeho život.

KAPITOLA DRUHA

vypráví o zdráhání Čchun-hjang, o zpustošeném domě a o tom, jak In-su učiní slib předkům

Čchun-hjang a její matka Wolme seděly proti sobě u nízkého stolku a předstíraly obyčejný hovor. Čchun-hjang se chvílemi podívala do klína na šití, udělala pár stehů, zvedla hlavu, a sotva se setkala s matčiným pohledem, uhýbala očima ke dveřím. Od podlahy až po střechu naplňovalo domek napětí. Pohybovaly se v něm pomalu a vyděšeně jako ryby ve zkaleném rybníce.

„Už nepřijdou. Nemusíme se bát,” řekla najednou, zdánlivě bez souvislostí, Wolme.

Dívka sebou trhla, protože matka porušila nepsanou dohodu. Jakmile vyslovila to, v co celou noc a den doufaly, začala se naděje rozplývat a ztrácet svoji moc.

„Potřetí určitě nepřijdou,” pokračovala Wolme. „Pan prefekt nebude chtít trávit čas s nemocnou dívkou. A ti biřici si přece vzali peníze. Každý pět stříbrňáků. Skoro všechno, co jsem doma měla.”

„Maminko, slyšíte?” vydechla Čchun-hjang.

„Nemůžou to být oni. Nestrachuj se. Vždyť si vzali ty peníze.” Wolme mluvila chvatně, jako by chtěla přesvědčit nejen Čchun-hjang, ale i samu sebe.

Na dveře dopadly těžké údery. Někdo na ně zvenku bušil ratištěm oštěpu.

Na bříšku dívčina ukazováčku naskočila rudá kapka. Jehla, kterou držela v ruce, sklouzla po látce a vbodla se jí do prstu. Dívka vykřikla.

„Rychle,” zašeptala Wolme. „Lehni si na rohož a přikryj se až po bradu. Jsi nemocná.”

Dívka se rychle schovala na lůžko, ale namohla spustit oči z matky, která šla pomalu ke dveřím a v hlubokém uctivém úklonu je otevřela. Spatřila za ní dva ozbrojence, tytéž muže jako včera a před týdnem, a za nimi nějakou dámu. Elegantní ženská ruka odstrčila biřice, návštěvnice vstoupila do jizby a zavřela za sebou.

„Co se to tady děje,” řekla. „Vy Jste snad obě dvě ztratily rozum. Kde je Čchun-hjang?”

„Tetičko, to jste vy?” Čchun-hjang vyskočila ž rohože a vrhla se k ženě.

Její teta Mjon Wol, hlavní kiseng namwonské prefektury, si špičkami prstů ladně nadzvedávala hedvábnou sukni a zkoumavě dívku pozorovala.

„Co je s tebou, Čchun-hjang? Já přece dobře vím, že jste těm dvěma jen něco namlouvaly, že nejsi nemocná. Proč se protivíš příkazu pana prefekta a nejdeš k němu do paláce?”

„Nepůjdu k němu,” vyhrkla Čchun-hjang. „Za nic na světě. Ani kdyby mě zvali do Purpurového paláce nesmrtelných, nešla bych.”

Mjon Wol zvedla tenké, jako tuš černé obočí a obrátila se k Wolme. „Odkdy je moje neteř tak umíněná?”

Wolme pokrčila rameny. „Není přece kiseng. Pan prefekt si pro ni nemůže jen tak poslat.”

Hedvábná sukně zašustila, jak Mjon Wol přešla po místnosti a usedla na rohož. „Špatně jste pozvání pana prefekta rozuměly. Nechce s Čchun-hjang strávit jeden dva dny, ale chce ji přijmout do svého domu. Možná,” a Mjon Wol se významně usmála, „natrvalo. Když jsem mu před necelým rokem na uvítací slavnosti představila mladé kiseng z prefektury, nenalezl ani v jedné z nich zalíbení. Nedávno se na mne obrátil, abych mu doporučila opravdu krásnou a vzdělanou dívku, s kterou by mohl trávit volný čas a odpočinout si od vážných úředních povinností. A já jsem si vzpomněla na Čchun-hjang I když není zapsaná do úředního seznamu kiseng, umí zpívat, tančit a hrát na komungo lip než mnohá z nich. Obě jsme ji to přece naučily, už když byla malá. Navíc je krásná a vzdělaná.” Mjon Wol se odmlčela a významně přejela pohledem zařízení místnosti. „A chudá. Z toho, co vám zanechal pan Song, už moc nezbývá. Co víc by si mohla dívka z chudé rodiny přát než společnost a přízeň urozeného muže?”

„Jenže já k němu, tetičko, nechci jít.”

„A z čeho budeš jednou podporovat matku, až bude stará. Když budeš šikovná, otočíš si pana prefekta kolem prstu. Děvenko, já přece pro tebe chci jen to nejlepší.”

Za dveřmi se ozvalo netrpělivé pokašlávání. „Paní Mjon Wol, už je čas,” zavolal mužský hlas.

Čchun-hjang zbledla. „Ale já už jsem rok vdaná,” zašeptala.

Mjon Wol, která se před okamžikem zvedla, aby uklidnila biřice za dveřmi, se znovu svezla na rohož. Vypadala ohromeně.

„A kde je tvůj muž?”

„V hlavním městě. Připravuje se tam na úřednické zkoušky.”

Mjon Wol se obrátila k Wolme. „Je to pravda?”

Wolme přikývla. „Je. A také je pravda, že se už rok neozval. Neposlal ani lísteček. Ani jediný dopis. Říkám Čchun-hjang, že na ni už dávno zapomněl.”

„To není pravda! Jak můžete něco takového říct!” Čchun-hjang už řadu měsíců vedla s matkou tenhle spor a téměř každý večer po marném vyhlížení poslíčka z hlavního města musela čelit poznámkám o Mongnjongově nestálosti.

„Proč jste mi o tom nikdy neřekly? Netušila jsem …” Mjon Wol bezradně rozhodila ruce. „Nikdy bych o Čchun-hjang panu prefektovi nevyprávěla. Nesnažila bych se ze všech sil probudit jeho zájem.”

„Mladý pán I Mongnjong chtěl ten sňatek držet v tajnosti. Jeho rodina se o něm nesměla dozvědět.”

„Mladý pan I? Snad ne syn bývalého namwonského prefekta?”

Když Wolme přikývla, podívala se na ni její sestra s údivem. „A ty jsi dala k takovému nesmyslnému sňatku souhlas?”

„Nechtěla jsem. Dlouho jsem se bránila. Říkala jsem mladému pánovi, že on je vznešený jangban — šlechtic, že se k mé dceři nehodí, že ji jednou opustí a ona zůstane sama. Že si nemůže vzít dívku z prosté rodiny. Ale naléhal na mne. Nakonec si slíbili věrnost na sto dlouhých roků.”

Úzké černé obočí znovu vylétlo do výšky. „Dívku z prosté rodiny? Snad dceru kiseng. Ženy, která stojí na úplně nejnižší příčce společenského žebříčku.”

Paní Wolme blýskla po sestře očima. „Pan Song, otec mé dcery, byl úředník. Od svého sňatku s ním jsem řemeslo kiseng neprovozovala.”

„Pan Song zemřel dřív, než se Čchun-hjang narodila,” poznamenala suše Mjon Wol. „A urozený pan I nikdy nepřipustí, aby jeho syn žil s dcerou bývalé kiseng. Snad by ji přijal

ve svém domě jako společnici hostů při slavnostní večeři, ale jako snachu nikdy.”

„Právě proto musí Mongnjong studovat, aby dobře uspěl u úřednických zkoušek,” neudržela se Čchun-hjang a skočila tetě do řeči. „Až je složí, určitě získá dobré postavení, přestane být závislý na otci a vezme si mě k sobě. Jistě leží pořád v knihách. Proto nemá čas mi psát.” Ona Mong-njongovi věřila, ale jak přesvědčit o jeho spolehlivosti tyhle dvě ženy?

Pokašlávání za dveřmi bylo stále hlasitější. Mjon Wol nervózně poposedla na polštáři. „Musíš se rozhodnout, Čchun-hjang,” řekla. „Ty dva muže nechal včera pan prefekt zbít holemi za to, že už podruhé neuposlechli jeho rozkazu a nepřivedli tě. Rozhodně tě chce poznat. Jestli nepůjdeš, potrestá je dneska ještě mnohem přísněji. A potrestá i mne.. Chceš, aby kvůli tobě trpěli nevinní lidé?”

Dívka se bezradně podívala z jedné ženy na druhou. Chtěla zůstat, ale setkala se s pohledy, které ji vystrkovaly ze dveří.

„Mongnjong na tebe určitě zapomněl, holčičko,” řekla matka. „A pan prefekt je mocný muž. Může tě přinutit k poslušnosti násilím. Zbytečně ho rozhněváš. Když tě chce přijmout nastálo do svého domu, je to pro tebe vlastně pocta.”

Matka o ni měla strach. Jejímu sňatku s Mong-njongem už dávno nepřikládala váhu a teta Mjon Wol si určitě myslí, že šlo jen o chvilkový rozmar šlechtického synka, který jí zkazil život. Nedokáže je přesvědčit, ale — a Čchun-hjang se přidržela spásné myšlenky — možná přesvědčí pana prefekta. „Půjdu,” řekla.

Slyšela, jak si obě ženy ulehčeně oddechly. Mjon Wol se naklonila k matce a spiklenecky zašeptala: „Víš, že rodina pana prefekta patří k nejbohatším v zemi?”

Teprve když nastupovala do nosítek, uvědomila si Čchun-hjang, že se matka nemýlila. Prefekt by ji opravdu přiměl k poslušnosti násilím. Neposlal pro ni jen ony dva muže ze včerejška, ale ještě čtyři další, kteří se opírali o kopí u palankýnu a civěli, na ni s drzými úsměvy.

„Ten nejvyšší, s vysedlými lícními kostmi a studenýma očima, je Hogenari, velitel biřiců,” zašeptala jí teta do ucha při loučení. „Bud s ním zadobře. Je nebezpečný.”

Čchun-hjang se nechtěla na ozbrojence dívat. Z jejich mečů šel strach, a ona se tím víc držela naděje, že jí prefekt propustí domů, až mu řekne o svém sňatku a o tom, kdo je její muž. Tak vysoký úředník přece kvůli ní neporuší zákon a mravy předků.

Vyklonila se z okénka palankýnu, aby se ještě naposled podívala na ženy před domkem. Sebejistá Mjon Wol podpírala Wolme v pase. Vypadalo to, že se matka zhroutí. Čchun-hjang se na ní usmála a zamávala na rozloučenou.

Ještě nikdy neseděla v palankýnu. Přes napětí, které se jí zmocnilo, se snažila vychutnávat cestu. Za okamžik minou věž Kwanghan, kde před víc než rokem o jarním svátku Tano poprvé spatřila Mong-njonga. Houpala se tehdy na houpačce a vždycky, když ji lýkové provazy vynesly obloukem vzhůru, uviděla jeho, jak se v nejhořejším patře věže opírá o zábradlí. Vítr, který tam nahoře profukoval, mu nadouval plášť stažený v pase černým hedvábným pásem, svítilo slunce a v borovicích, v zeleném stínu u řeky Jočchon rozpínali chvost pávi. Teď bylo vlhko a dusno a Mongnjong o sobě nedával vědět.

Poodhrnula záclonu na okénku a chtěla se podívat na věž. Výhled jí však zaclonila ramena vysokého muže. Hogenari otočil hlavu, zadíval se jí do tváře a bylo to, jako by jí vítr vehnal do obličeje jehličky ledu. Rychle ucukla zpátky a chvíli seděla v nosítkách téměř bez dechu. Poprvé ji napadlo, že prefekta nepřesvědčí, a ucítila smyčku, kterou jí strach položil kolem krku. Na nádvoří prefektury, kam dorazili před večerem, jí už smyčka pevně stahovala hrdlo.

Letní deštivé období se schýlilo ke konci. Stromy podél cest vypadaly, jako by se v jejich vrcholcích zachytilo slunce, a za jasných nocí se oblohou rozlévala řeka Mléčné dráhy. Osamělý jezdec se však nedokázal těšit krásou kolem sebe. Spěchal. Pokrytý prachem se pozdě večer vrhal na spací rohože v zájezdních hostincích a rána ho pokaždé zastihla již v sedle. Cesta z hlavního města do Namwonu je pro poutníka, který smí spoléhat jen sám na sebe a na vytrvalost svého koně, dlouhá a nebezpečná. I když za panování krále Sondžo v zemi vládl mír, mohli kdesi v lesní samotě, za skálou či ohybem cesty číhat

lupiči a ti by jistě jangbana oděného v hedvábí nenechali projet bez povšimnutí, jezdec ale nepociťoval strach. Myšlenka na otce ho neustále poháněla vpřed. Někdy si vzpomněl i na svého přítele a na Čchun-hjang.

Do úzkých uliček Namwonu v okolí severní brány dorazil před setměním. Propocený plášť se mu lepil na ramena. Od rána nic nejedl a jeho kůň se třásl únavou. Zbývalo mu dobrých třicet li cesty. A pak konečně spatřil střechu rodného domu. Naposled pobídl koně a zavolal.

Okolí domu se zdálo podivně tiché a jezdec si všiml, že vstupní brána visí ve veřejích. Sklouzl ze sedla, ale nohy měl ztuhlé únavou a strachem. Nemohl udělat ani krok.

„Haló, je tu někdo?”

Když otvíral vrata, zaskřípěly do ticha zkřížené veřeje. Kůň poplašeně zafrkal.

„Ok-kjunel”

Sluha jeho otce ani služka se neobjevovali.

Napadlo ho, že jsou snad všichni na zahradě. Vzal koně za uzdu a vedl ho ke stájím. Ticho kolem ho děsilo. Nechal koně být a rozběhl se ke vchodu do domu. Tam, na verandě, konečně spatřil dvě postavy. Odtrhly se od sloupku podpírajícího střechu a scházely po schodech k němu.

„Ok-kjune,” zavolal jim v ústrety.

Starého otcova sluhu podpíral Čegang.

„Ok-kjune, co se tu stalo? Co je s mým otcem?”

„Tak je to pravda! Jste to opravdu vy, mladý pane!”

Ok-kjun se vytrhl svému průvodci a vztáhl k In-suovi ruce. Sotva se držel na nohou.

In-su k němu rychle přiskočil. Všiml si, že má stehno pokryté obvazem, který mokval krví.

„Už jsem nedoufal, že vás ještě někdy spatřím, mladý pane.” Jako by starce opustily všechny síly, bezmocně visel na In-suových pažích.

„Čegangu, co to všechno znamená?” obrátil se In-su k mladíkovi, ale setkal se jen s vyděšeným, bojácným pohledem. „Pojď, pomoz mi odnést starce do domu. Asi omdlel.”

Nepořádek, zpřevrácené stolky, rozbité starožitné vázy a obrazy strhané ze stěn. In-su svůj domov téměř nepoznával.

„Tak co se stalo s otcem? Čegangu, mluv konečně!”

„Já toho moc nevím, mladý pane. Když jsem

se včera vrátil z hlavního města, našel jsem dům už zpustošený. Služka tu nebyla, jen v pracovně vašeho otce ležel zraněný Ok- -kjun.”

Položili starce na lůžko.

„Donesu trochu vody, snad se vzpamatuje,” řekl Čegang.

„To ty jsi mi přivezl dopis od otce?” volal za ním In-su.

„Ano, ale nezastihl jsem vás a nemohl jsem čekat. Pan So mi přikázal, abych se rychle vrátil domů. Snad už tušil neštěstí.”

In-su potřásl hlavou. Tato místa se jistě stala svědky smutné události, ale bylo to opravdu neštěstí, které se někdy přelije přes lidský život jako mořská vlna, nebo spíš obyčejná lidská zloba, co rozvrátilo jeho domov? Netrpělivě sáhl po džbánu s vodou. Až když položil na starcovo čelo mokrý šátek a vpravil mu do úst pár kapek, otevřel Ok-kjun oči.

„Mladý pane, váš otec, doktor So …,” stařec nemohl pokračovat.

Ale In-su už věděl. „Je mrtev,” zašeptal, „je mrtev.” Zatím to bylo jen pár slov, bolest měla teprve přijít.

„Před několika dny,” pokračoval stařec a nadzvedl se na lůžku, aby se mu lépe hovořilo, „sem přijela prefektova stráž. Její velitel, jakýsi Hogenari, vzdal vašemu otci poctu a prefektovým jménem ho pozval na návštěvu na prefekturu. Doktor So nemohl odříct. Odjel do Namwonu v doprovodu biřiců hned příští den. A pak se objevil Hogenari znovu. Doprovázeli ho tři jeho muži, ale doktor So s nimi nebyl.”

Stařec se musel napít, aby mohl pokračovat ve vyprávění. „Hogenari říkal, že doktor So upadl do rukou banditů, když se vracel z Namwonu domů, že jsou to zuřivci, s kterými si jeho biřici nedokázali poradit. Že je doktor So mrtev. Ale jeho tělo …,” stařec vzlykl.

„Co se stalo s otcovým tělem!” vykřikl In-su. „Mluv!”

„Biřici ho nemohli najít.”

„Takže tělo mého otce leží nepohřbeno někde ve strži a hodují na něm draví ptáci?”

„A pak, ještě nám Hogenari nestačil všechno vypovědět, přepadli banditi i náš dům. Služka utekla, snad k příbuzným do vesnice, Čegang tu nebyl, a tak jsem k obraně vašeho majetku mohl přispěchat jen já. Nemohoucí stařec.”

„Ták nemluv, Ok-kjune. Jsi statečný muž.”

„Všechno zničili. Pobrali, co se dalo. Cennosti, peníze. Jen vaše rodinné šperky nenašli. Jak se začalo v kraji mluvit o banditech, doktor So je prozíravě ukryl k oltáříčkům vašich předků. Tam se neodvážili hledat.”

„A co ti muži z prefektovy stráže? Ti se nesnažili bandity odrazit?”

„Ale ano. Jenže co zmůžou čtyři muži proti deseti. Myslím, že se Hogenari bil statečně. V jednu chvíli jsem ho viděl, jak padl k zemi s mečem v ruce. Určitě musel být raněný.”

„Ale ochránit otce ani náš clům nedokázal. A otcovo tělo nechal napospas dešti, slunci a divokým zvířatům.”

Konečně se odněkud vynořila bolest. In-su by nejraději zalezl někam do kouta a začal naříkat, dokud by ho nepřemohl spánek. Místo toho se obrátil k Čegangovi: „Přines svítilny a postarej se o Ok-kjuna. Já se půjdu poklonit předkům.”

Dutě a hluše se rozléhaly In-suovy kroky tichými chodbami. Co si In-su vzpomínal, bývalo v domě vždycky ticho. Prostupovalo všechny místnosti, chodby i zahradu. Ale nikdy ho neskličovalo. Až dnes.

Uhladil si vlasy a přes zaprášený cestovní šat si přehodil brokátovou halenu, jak to vyžadovala úcta k předkům. Sel vzpřímeně a toporně, poslední potomek vznešené rodiny So, a světlo svíce mu v setmělé chodbě dopadalo na měkká, ještě zpola dětská ústa.

Ve svatyni se hluboce uklonil a před oltáříky zapálil vonné dřevo. Ruce se mu při zápalné oběti chvěly, ale hlas měl pevný.

„Vám, zesnulý praděde,” řekl a nadechl se, aby mohl plynule pokračovat, „vám, který jste proslul svou moudrostí jako správce úřadu pro obětní dary, i vám, zesnulá prabábo z rodu Ču, vám, zesnulý děde, který jste se proslavil učeností jako kancléř konfuciánské koleje, i vám, zesnulá babičko z rodu Kim, a vám, má laskavá matko z rodu Čeho — vašim duším si dnes váš potomek In-su dovoluje složit slib, že najde a potrestá vraha svého otce, vznešeného doktora So, ať je to kdokoli, že najde otcovo tělo a položí ho do posvátného hrobu, jak mu velí synovská oddanost.’;

Do svatyně předků, naplněné omamnou vůní kadidla, nedolehl jediný zvuk. Dům stále mlčel.

Teď to však bylo ticho naplněné přísliby. Mohla se z něho zrodit odvaha a statečné činy. In-su se zhluboka nadechl. Únava po cestě zmizela. Ve spáncích mu tepala krev. „Kéž při mně stojí vaše moudrost, moji vznešení a šlechetní předkové,” zašeptal. „Kéž nepodlehnu nenávisti a nepotřísním si ruce vrahovou krví. Kéž ho dokážu předat spravedlnosti.”

Znovu se hluboce uklonil a přistoupil k podstavci, na němž stály oltáříky. Sklonil se a sáhl dozadu ke zdi. Ve stěně nahmatal malou skrýš, o které kromě něho, otce a Ok-kjuna nikdo nevěděl. Chvíli poslepu šmátral při podlaze a pak vytáhl truhličku vykládanou vzácnými druhy dřev. Zdálo se, že je v ní všechno, co hledá. Spony, zlaté jehlice do vlasů, zdobené drahými kameny, snad ještě po pra-bábě, nefritové přívěsky. Rodina So byla stará a kdysi bohatá. Místo mezi jangbanskými rody ji však nezaručovala ani starobylost, ani bohatství. Za to vděčila moudrosti a touze po vzdělání, která se po mnoho generací dědila z otce na syny. Učenost a věrnost zásadám

starých mistrů dodávala celé rodině lesku, ale připravovala jí také těžké chvíle.

In-suův otec, chtěl-li si zachovat tvář a důstojnost, musel opustit své postavení u dvora a odejít z hlavního města. Raději volil život ve vzdálené provincii. Na to myslel In-su, když se probíral rodinnými šperky. Neobával se nouze. Byl dostatečně vzdělaný a nadaný. I kdyby lupiči vyplenili celý dům a nenechali mu vůbec nic, mohl složit státní zkoušky a nastoupit do úřednického místa. Šperky

klouzající mu mezi prsty pro něj nepředstavovaly bohatství, ale životy lidí, které ctil. Už chtěl truhličku zavřít a vrátit na místo. Najednou však sáhl hlouběji ke dnu, zatřásl s ní a pak si celý její obsah vysypal do klína.

„Ok-kjune,” vykřikl, „Ok-kjune!”

Vyskočil a rozběhl se chodbou.

Stařec spal. Sklonil se nad ním a chytil ho za rameno. Rozespalý Ok-kjun vyskočil z rohože a hned zase upadl, jak došlápl na zraněnou nohu.

„Co se děje?” vyhrkl.

„Ok-kjune, ve špercích chybí náš nefritový prsten. Ten pečetní s draky. Největší rodinná památka.”

„Nefritový prsten,” povzdechl si stařec. „Zapomněl jsem vám to říct. Ten je, mladý pane, asi nadobro ztracen. Váš otec se jím na prefektovu počest ozdobil, než jel do Namwonu. Jen nebesa vědí, kde je mu konec.”

In-su se odvrátil a přikryl si tvář rukávem. Nechtěl, aby stařec viděl jeho slzy. Ale netrápil se kvůli prstenu. To se jen znova ozvala bolest. Otevřeným oknem svítil do místnosti měsíc. Když In-su pohlédl do liduprázdné krajiny před rodným domem, připomněly mu chladné, měsíčním světlem postříbřené vrcholky hor Kjoransan jeho osamělost.

„Odpusť, že jsem tě probudil, Ok-kjune,” řekl tiše.

KAPITOLA TŘETÍ

vypráví o tom, jak ln-su hovoří s prefektem

o lupičích, kteří snad vyskakují přímo ze

země, a setkává se s paní Wolme

In-su ležel na lůžku natažený na znak s víčky pevně semknutými. Muselo už být ráno, protože se cítil odpočatý, ale z hloubi domu se

neozývalo nic, vůbec nic. Touhle dobou měla služka rachotit v kuchyni železnými kotlíky a otcovy domácí střevíce šoupavě klouzat plstěnými podrážkami po podlaze. Nedostatek zvuků ohlašujících den ho přiměl znovu usnout. Spánek však trval jen okamžik. In-su vyskočil a pohlédl na zmuchlanou brokátovou halenu, kterou si včera v noci pro samou únavu ani nedokázal sundat.

„Otče,” zašeptal. Vyhlédl z okna na pustou zahradu a události včerejšího dne, bolest a pocit osamělosti, všechno na něj znovu dolehlo.

Rychle se převlékl, uklidněný, že aspoň jeho šaty nechali lupiči na pokoji, svinul si vlasy a nasadil na ně čapku.

„Vypadáte dobře, mladý pane,” řekl mu Ok-kjun, když In-su vešel do jídelny vedle kuchyně a nabral si trochu prosné kaše. „Víc mě však těší pohled na váš hlad než na vaše čisté šaty. Bál jsem se, že vám kaše nebude chutnat. Jenže nic lepšího nemáme.”

„Co služka,” řekl In-su, „ještě se nevrátila?”

„Ne. Je určitě vyděšená k smrti, ale můžu pro ni poslat Čeganga do vesnice.”

„Nikam ho neposílej. Budeme se muset obejít bez ní. Nemám peněz nazbyt. A co dělá noha?”

„Hojí se. Všechno je lepší, když jste tady, mladý pane.”

In-su mu konejšivě položil ruku na rameno. „Dneska mě čekejte až večer. Odjíždím do Namwonu. Říkal jsi, že se velitel biřiců bil s lupiči statečně, a že ho dokonce zranili?”

„Ano, mladý pane. V jednu chvíli padl k zemi, držel se za rameno a naříkal. Nemohl se ani hnout. Dál ale nevím nic. Sám jsem ztratil vědomí.”

„Měl bych mu poděkovat,” řekl In-su. „Čegangu, přived mi koně.”

Ještě než odjel, zašel In-su do svatyně předků a z vykládané truhličky vytáhl zlatou sponu. Dlouho ji uctivě držel v obou rukou.

„Odpusťte mi, vznešení předkové, ale nemohu jinak,” zašeptal.

V Namwonu In-su pobídl koně přímo do úzkých uliček tržiště u severní brány. V tuto hodinu, kdy slunce ještě nedosáhlo vrcholu své dráhy, se kolem prodavačů ryb, červených a žlutých melounů, hrnčířů, košíkářů a podomních

lékařů, kteří měli na stáncích rozložené své jehly, tlačilo dost zevlounů i služek z bohatých rodin, ale všichni poplašeně uskakovali před kopyty koně, takže In-su měl před sebou stále volnou cestu. Bez zájmu minul několik zlatnických krámků, až ho konečně upoutal solidně vyhlížející domek jakéhosi klenotníka. Vstoupil a pomenší muž za pultem se uklonil. In-su mu odpověděl pokývnutím hlavy. Ze všech sil se snažil vypadat vznešeně a pyšně, v jakési nejasné představě, že tak nejspíš zabrání tomu, aby ho klenotník ošidil. Natáhl k němu ruku. Pomenší muž se sklonil nad sponou a znovu se začal uklánět.

„To je stará a vzácná práce, urozený pane. Opravdu krásná spona. Je škoda prodávat ji.”

In-su netrpělivě pokrčil rameny. „Jestli chcete, kupujte, jestli ne, vaše škoda.”

„Pokud je to opravdu vaše přání…,” muž s mnoha úklonami zmizel v hloubi domku. Vrátil se s vyšívaným váčkem a začal z něho odpočítávat peníze.

Bylo jich víc, než In-su čekal. Po pravdě ani netušil, jaká je skutečná hodnota šperku, a počítal s tím, že ho klenotník ošidí. Neměl však chuť smlouvat. Sebral stříbrňáky a vyšel z krámku.

Neztratil na tržišti mnoho času, přesto však pobídl koně do klusu. Nízké dřevěné domky brzy vystřídaly výstavné domy. In-su míjel nosiče, kteří nesli na hlavách koše s kamením a jednou dokonce předjel káru, s níž mělo deset mužů Co dělat. Jak vlekli náklad, vzrostlý strom i s listy a mohutnými kořeny obalenými zemí, zařezávaly se jim provazy do ramen a větve je šlehaly přes obličeje. Když In-su projel bránou na nádvoří prefektury, viděl, že se celá ta řeka nákladů a upocených mužských těl vlévá právě sem. Pokřikující prefektovi sluhové pobíhali mezi nosiči, vzduchem svištěly důtky. Jezdce si nikdo nevšímal.

„Hej,” křikl In-su na nějakého sluhu, „co se to tady děje?”

Sluha se otočil. „Jeho Ctihodnost pan prefekt bude brzy slavit narozeniny. Tak provádíme drobné stavební úpravy, aby bylo na oslavu všechno, jak se patří.”

„Mohl bys mi zavolat tajemníka pana prefekta?” řekl In-su a seskočil z koně. „Musím s ním mluvit.”

Dlouho nikdo nepřicházel. In-su přešlapoval na nádvoří, křik dozorců a prach zdvihající se z hromady kamení jen zvyšovaly jeho netrpělivost. Konečně se objevil tlouštík s černým kloboukem.

„To vy jste si přál se mnou mluvit, pane?”

„Jsem So In-su. Vyřiďte prosím, Jeho Ctihodnosti panu prefektovi, že bych ho rád pozdravil a vyjádřil mu své poděkování za všechno, co udělal pro mého otce. Bude-li mít ovšem pan prefekt možnost mne přijmout.”

Prefekt si dával s odpovědí na čas. In-su už začínal litovat, že k němu vážil cestu, když se důstojný tlouštík objevil znovu a zavedl ho na prefekturu.

„Pan prefekt vás přijme ve své pracovně,” řekl tajemník.

In-su se kolem sebe udiveně rozhlížel. Taková okázalost, říkal si a marně se snažil bojovat s rozmrzelostí. Jak míjel obrazy, které na místech, kde nebylo dost světla, nemohly vyniknout, vzpomněl si na přísloví, které slýchal jako dítě: Čím je kdo ubožejší, tím krásnější dům si staví. Ale kdo byl on, nepatrný mladíček, aby mohl soudit člověka, jemuž sám král svěřil dohled nad celou prefekturou? Pjon Hak-to ho vítal se širokým úsměvem a zval ho, aby usedl.

„Jsem šťastný, že poznávám syna tak skvělého muže, jakým byl doktor So. A zároveň nešťastný, že se tak stalo ve chvíli, kdy celý kraj naříká nad jeho skonem.”

„Vážím si úcty, kterou chováte k mému otci, a toužím vyslovit vám díky za to, že vaši biřici chránili náš dům před lupiči.”

„O to víc mě mrzí, že se jim to tak úplně nepodařilo. V budoucnu musí být moji muži statečnější.”

„Právě statečnost biřiců, vedle touhy vás pozdravit, mě přivedla. Velmi rád bych veliteli osobně poděkoval.”

Prefekt se znovu usmál širokým blahosklonným úsměvem a zavolal sluhu. „Přiveď Hogenariho,” řekl mu.

„Ale kdyby snad nemohl opustit lůžko …”

Prefekt se rozesmál. „Lůžko! Vy si, mladý muži, myslíte, že velitel biřiců je tu od toho, aby se celý den válel na lůžku?”

„Ale…“ In-su větu nedokončil. Jen se mlčky uklonil na znamení omluvy a své myšlenky si nechal; pro sebe. Možná jsou muži prefektovy stráže tak tvrdí, že pro ně zraněné

rameno nic neznamená. Zvědavě zvedl hlavu, když se otevřely dveře.

Ale byl to jen sluha.

„Velitel biřiců není na prefektuře, Vaše Ctihodnosti.”

Prefekt se zamračil. „Zapomněl jsem. Ráno jsem ho pověřil nějakým úkolem. Biřici mají spoustu práce.”

„Hlavně že nikdo z nich nebyl v mém domě raněný,” řekl zkusmo In-su. „Pochopte, Ctihodnosti, mrzelo by mě to.”

„Moji muži jsou skvěle vycvičení. Ale ti banditi! Pátráme po nich, bojujeme s nimi, ale snad vyskakují přímo ze země.”

„Vlastně jsem se, Ctihodnosti, přišel zeptat, jak pokračuje pátrání po těle mého otce. Zabili ho přece před očima vašich mužů!”

„O, milý mladý příteli,” zvedl prefekt ruce vysoko nad hlavu* „sám přece víte, že prefekt musí dbát o spravedlnost na svém území. Ujišťuji vás, že dělám pro nalezení pozůstatků a vyšetření smrti doktora So všechno, co je v mých silách. Už jeho věhlas mě k tomu zavazuje.”

„A tedy?” zeptal se In-su.

„Biřici vypověděli, že je lupiči napadli na zpáteční cestě k vašemu domu. Pustili se s nimi do bitky, a když banditi začali utíkat, pronásledovali je do lesa. Pak se vrátili k palankýnu, ale tělo doktora So tam už nebylo. Ale teď mne omluvte,” pokrčil prefekt bezmocně rameny, „rozhovor s vámi je mi potěšením, ale úřední starosti na mě doléhají.”

In-su s úklonou vycouval ze dveří. Byl rád, že nemusí zvednout hlavu. Netoužil po tom, ukazovat někomu ruměnec, který mu hořel v obličeji. Vykázali ho jako nezvedeného kluka. Ale jedna věc mu nešla z hlavy. Obrátil se k sluhovi, který ho vyprovázel.

„Řekni mi, opravdu nebyl žádný z biřiců zraněný? Nebo snad sám Hogenari? Cítím se za ně odpovědný. Vždyť k té nemilé bitce došlo v mém domě. A pana prefekta jsem už nemohl zdržovat otázkami.”

„Nedělejte si starosti, pane,” mávl sluha rukou. „Jsou zdraví jako rybičky.”

Jakmile In-su vyjel z brány prefektury a nechal za sebou všechen ruch a křik dozorců, pocítil úlevu. Prefektova společnost ho stísňovala. Vlastně ani nevěděl, co si od rozhovoru s ním sliboval. Že ho prefekt seznámí s výsledky dosavadního vyšetřování mnohem podrobněji? Královský úředník neměl důvod zasvěcovat ho do své práce.

„Úřední starosti,” ušklíbl se In-su. Banditi se tedy dál potloukají po kraji, a kdoví jak dlouho bude trvat, než je biřici polapí. Mezitím se otcovo tělo rozpadne někde v rokli a už ho nikdy nikdo nenajde. Napadlo ho, že bude muset jednat na vlastní pěst. Ale hledat otcovo tělo v hlubokých lesích kolem Namwonu sám a sám? In-su bezradně svěsil hlavu.

Kůň vycítil váhání jezdce a zvolnil krok. In-su ho netrpělivě popohnal. K Čchun-hjang to měl dost daleko. Přes celé město, pak jižní bránou k mostu Strak a vran a pěšinou kolem věže Kwanghan. Vůbec nepochyboval, že dívku najde doma. Mong-njonga zkrátka zaslepila žárlivost.

Mongnjong! Mongnjong přece za pár dní složí zkoušky! Je tak chytrý, nadaný a z tak známé rodiny, že určitě ihned získá postavení a vliv. Pomůže mu s pátráním. Jak, o tom zatím nepřemýšlel. Znovu pobídl koně a zanedlouho spatřil věž Kwanghan.

Rýsovala se jasně červená na pozadí lesa, stejná jako tehdy, desátého dne pátého měsíce o jarním svátku, kdy u ní s Mong-njongem seskočili z koní a rozběhli se po schodech nahoru. A pak ji uviděli. Jak létala na houpačce, červená sukně se jí nadouvala a bílé hedvábí spodničky svítilo jako vnitřek tykve. Mongnjong se zamiloval ještě dřív, než se dozvěděl její jméno, a od té doby čekal každý večer jen a jen na úder zvonu, který ohlašoval konec práce v prefektově kanceláři. Sotva jeho otec odešel do soukromých pokojů, vykrádal se z paláce a spěchal do domu za bambusovým hájem za Čchun-hjang. Brzy uzavřeli sňatek. Byli šťastní a s budoucností si nedělali starosti. Ale pak Mong-njongova otce pana I povýšili a on a celá jeho rodina měli odcestovat do nového působiště. Čchun-hjang s nimi jet nemohla a Mongnjong nesměl zůstat v Namwonu. Napadlo ho jediné řešení — co nejdřív a co nejlépe složit státní úřednické zkoušky. Doufal, že úspěch a dobré postavení obměkčí jeho otce nebo mu alespoň zajistí dostatek peněz, aby si mohl vzít Čchun-hjang k sobě. Tehdy se In-su rozhodl, že pojede do hlavního města s ním.

Pro Mong-njonga to musela být smutná poslední noc v Namwonu. A o nic veselejší nemohlo být ani ráno. Bledý a nevyspalý jel s In-sum až na konci slavnostního průvodu, kterým se jeho otec louči] s prefekturou, a nic z toho, co opájelo otcův doprovod — do daleka se rozléhající zvuk bubnů, flétny, hlasy poháněčů koní a cinkot zvonků na slavnostních postrojích oslů, ani smích, který k nim občas doléhal z krytého povozu, v němž jela jeho matka s komornými, a volání sluhů uvolňujících bambusovými hůlkami a pokřikem průvodu cestu ve sběhu lidí, nic z toho, co svědčilo o významu a věhlasu jeho otce, jako by se ho netýkalo. Upíral pohled na chochol, který poskakoval mezi ušima jeho koně, a mlčel. Na křižovatce, kde z hlavní cesty odbočovala pěšina k domku Čchun-hjang, otočil koně. In-su se za ním podíval. U vrátek se bělaly šaty, Čchun-hjang se opírala o plot, a jakmile spatřila Mong-njonga, vrhla se k němu. Ještě ji viděl, jak se přitiskla k přítelově noze ve třmeni. Pak In-su šlehl koně a cvalem se rozjel za povozem naloženým tabulkami se jmény předků rodiny I, který už mizel v ohybu cesty.

V hlavním městě se Mong-njongovi podařilo zasmušilost překonat. Studoval a těšil se na Čchun-hjang. Až přišel onen dopis od otce. In-su nechápal, proč jeho přítele jediná věta, náhodná zmínka o dceři jakési kiseng, kterých mohly být v kraji desítky, tak rozrušila.

Zkrátka obyčejná žárlivost, říkal si, jak míjel červenou věž. Na rozcestí, kde Mong- -njong před časem odbočil k poslední schůzce s Čchun-hjang, ho však přepadly obavy. Dům vypadal sešle. Květinové záhony se zdály zanedbané a zahradní plůtek obrostlý psím vínem byl na jednom místě rozvalený.

Váhavě slézal z koně. Když se chystal vejít do zahrady, zaskřípěla vrátka a objevila se paní Wolme. Upravená, pečlivě oblečená. Krásu zdědila Čchun-hjang určitě po ní.

Překvapeně se zastavila.

„Co vás přivádí, mladý pane?” řekla stroze.

„Pozdrav, který mám vyřídit vaší dceři od jejího muže Mong-njonga,” uklonil se In-su.

„Moje dcera není doma.”

„Nevadí. Počkám na ni, jestli dovolíte.”

„To byste se nedočkal. Jeďte domů, mladý pane.”

„Nedočkal? Jak to? Čchun-hjang odjela někam k příbuzným?”

Wolme netrpělivě škubla ramenem. „Opravdu nevím, proč bych měla právě vám říkat, kde Je Čchun-hjang. Viděla jsem vás párkrát v životě. Skoro vás neznám. Ne, mladý pane. Vám opravdu nemusím skládat žádné účty.”

Paní Wolme energicky zabouchla vrata zahrady a sevřela v ruce košík přikrytý ubrouskem.

Zastoupil jí cestu. „2e jsem přítel vašeho zetě, víte dobře. On mě poslal. A manžel by měl vědět, kde je jeho manželka.”

„Manžel?” podívala se úkosem. „Proč ji tedy nevzal s sebou do hlavního města? Co mu udělala, že ji opustil? Ale prosím. Někdy se lidé musí rozloučit. To si potom píší. Posílají si zprávy. Nebo mi chcete namluvit, že se v hlavním městě nenašel jediný posluha ochotný zajet do Namwonu?” Zena opovržlivě pohodila hlavou. „Pěkný manžel!”

In-suem si vzpomněl na dny a nekonečné noci strávené nad knihami, na přítelovy plány a naděje.

„Paní Wolme,” řekl prudce, „Mongnjong musel být opatrný. Co kdyby poslíček řekl o dopisu jeho otci? Vy mi musíte povědět, kde je Čchun-hjang!”

„Tak teda dobře. Řeknu vám to. Takovým jangbanským synáčkům, kteří si dělají, co chtějí, to vlastně řeknu s radostí. Moje dcera je u pana prefekta. Jeho Ctihodnost pan prefekt Pjon Hak-to si ji vzal k sobě.” Jako by se s tím jménem a hodností mazlila.

„Cože!” vykřikl In-su. „A vy jste ji nechala jít? Copak pořád provozujete řemeslo kiseng?”

„Jen si posluž. Jen se holedbej nad obyčejnými lidmi. Co ty o nás víš? A co víš o Čchun-hjang? Večer se ani nesvlékla, padala oblečená na lůžko a plakala do polštáře. A ani zprávička nepřišla. Pán si odjede do hlavního města, s sebou ji nevezme, to ne, to by na vznešenou rodinu padla hanba. A že se moje dcera může utrápit k smrti, to nikoho nezajímá. Co kdyby žalem umřela? Co bude pak se mnou, se stařenou, a až umřu bez potomků, kdo zapálí na moji památku kadidlo? Ne, ne, vás, urozené jangbany, nezajímá osud

obyčejných lidí. Pán přišel, poveselil se, odešel a zapomněl. To se stává. Ale teď, když bude šikovná, může se stát i prefektovou manželkou;”

„Co to povídáš, ty kuplířko! Vždyť už je vdaná.”

„Bez šesti svatebních obřadů, bez vědomí rodičů. Taková svatba zavazuje jen charakterního muže. A jaký je můj zeť to jsme měly příležitost poznat.”

Co se to tady stalo, pomyslel si In-su. Co se to děje v téhle proklaté prefektuře? Co je s Čchun-hjang a proč se Wolme tak změnila? Rozhodně ji nemínil pustit. Natáhl se po ní, jako by ji chtěl chytit za ruku, a:e ucukla. Jak sebou trhla, sklouzl z košíku ubrousek. Rychle se pro něj shýbla, jenže In-su už stačil zahlédnout, co nese.

„Proč tak koukáte, mladý pane. Ani prefektův kuchař neumí takové koláčky jako já. Moje dcera chce, abych jí je nosila.” Oči měla studené, četl v nich hněv.

Znovu rázně vykročila na cestu. „Pusťte mě, říkám vám. Nesvědčí o vašem dobrém vychování, když mě zastavujete. Copak jste někde četl, že by žena, navíc vdova jako já, mluvila s cizím mužem? Na veřejné cestě a přímo, bez prostřednictví služky?”

In-su svěsil ruce. Nevěděl si rady. Jak ho míjela, věnovala mu na rozloučenou poslední záštiplný pohled.

„Vašemu příteli vyřiďte, že teď už je na všechno pozdě.”

„Počkejte přece, paní Wolme!”

Už se neohlédla. Díval se za ní, jak se vzdaluje podobná barevnému a pyšnému pávu.

Nevěděl, co má dělat. Nejraději by padl obličejem do trávy a vdechoval vůni země. Před lety v tiché zahradě sowonu, kde vítr šuměl v rozložitých korunách jinanu a jilmu na třetím nádvoří, kde neměli místa jezdci, jen pokorní opěšalí poutníci, mezi učiteli a dychtivě naslouchajícími žáky se všechno zdálo tak snadné a přirozené. Žít podle Řádu, který zaručuje harmonii světa, jehož je člověk částí, jednat zdvořile, jemně a ohleduplně, s náležitou úctou ke každému podle požadavků lidskosti a správnosti, pohrdat nečestnými prostředky a usilovat jen o dosažení ušlechtilých cílů… Tehdy se on i Mongnjong cítili šťastní. Život se před nimi rýsoval jako přímá cesta.

Poplácal koně po krku a neohrabaně nasedl. Měl hlad. Říkal si, že se cestou domů zastaví v hostinci U posvátné borovice. Kdoví jestli Ok-kjun a Čegang seženou v domě dost jídla sami pro sebe. Musí jim dát nějaké peníze.

Jel rychle, ale putování mu trvalo dlouho. Už se nechtě] setkat s Wolme, proto se musel vyhnout cestě do Namwonu a zamířit domů objížďkou kolem města.

KAPITOLA ČTVRTÁ

vypráví o tom, jak In-su navštíví hostinec

U posvátné borovice a nalezne poslední

vzkaz svého otce

In-su padal hlady, když před hostincem U posvátné borovice seskakoval z koně. Pod borovicí poblíž vchodu seděl nějaký žebrák a natahoval k němu ruku s miskou. Bezmyšlenkovitě sáhl po drobné minci, ale vtom si všiml, že starci mezi víčky prosvítá jen zkrvavělé, zanícené bělmo. Uctivě mu položil do misky stříbrňák.

Stařec se usmál. „Stříbrňák? Druhý v krátkém čase.”

„Zřejmě tě v posledních dnech provází štěstí. Aspoň někoho, já to o sobě říct nemohu.”

Chtěl odejít, ale žebrák ho zadržel. „Štěstí je vrtkavé,” řekl, „ale co na tom. Rytíř nemá čekat na štěstí. Tak to alespoň říkali v dávných dobách naši předkové. Pravý rytíř prý musí mít mohutná ramena i silné srdce; jeho břímě je těžké a cesta daleká. Neboť dobro je ono břímě, které vzal na sebe; a zda to není těžké břímě? Jedině smrtí končí jeho cesta; zda to není dlouhá cesta?”

In-su se zarazil. Napadlo ho, že se žebrák k tak dlouhé řeči odhodlal kvůli němu. Snad mu poznal na hlase, jak je skleslý. Ale co mohl vědět o jeho cestě? O hledání otcových vrahů a beznaději, která ho dneska prostoupila? Temný les a zastrčený ponurý hostinec na něj dýchly chladem. Těžké břímě a smrt, znělo mu v uších.

„Mluvíš, jako bys uměl nahlížet do lidských osudů, starce,” řekl. „Ať je ti můj peníz k užitku.”

„Počkej ještě. Jestli chceš, aby mi byl peníz

opravdu k užitku, vezmi si ho zpátky a místo něho mi dej měďák.”

„Měďák? Proč?”

.„Hostinský by mi stříbrňák sebral jako před několika dny. Prý na úhradu jídla, které mi dává. Je to hamižný člověk, ale měďák mi ponechá.”

„Nevěděl jsem, že někdo dokáže okrást slepého.”

„To nevěděl ani onen urozený stařec s nefritovým prstenem, který mi ho daroval na nový plášť. Ale stříbro se leskne příliš oslnivě.”

„Co to povídáš? Jaký stařec s prstenem? A před několika dny?” In-su nemohl potlačit vzrušení. Bylo snad možné, že tady, na tomtéž místě jako on teď, stál jeho otec, díval se na tentýž vybledlý obrázek Horského ducha s tygrem u nohou, připevněný na kmeni borovice, a mluvil s týmž žebrákem?

„Prosím tě, mluv! Řekni mi, jaký byl ten prsten?”

„Nefritový, š řezbou draků.”

„Se dvěma draky v povětří?”

„Ano, asi ano.”

„Ten stařec musel být můj otec,” vykřikl In-su. „Určitě to byl on!”

Úplně zapomněl na hlad. Cítil vůni jídla, z hostince k němu doléhalo cinkání nádobí a hlasy, ale ničeho z toho si nevšímal. Visel pohledem na žebrákovi. „Prosím tě, řekni mi všechno, co víš!”

Stařec se nenechal pobízet. „Už bylo k večeru,” řekl, „když přijel s prefektovými biřici. Zastihl je na cestě déšť, jeden z posledních letních dešťů, a muži se schovali tady, v hostinci. Slyšel jsem, jak onen vznešený muž naléhal na odchod. Říkal, že to má domů jen pár li.”

„My opravdu bydlíme jen pár li odtud,” skočil mu In-su do řeči.

„Jenže velitel biřiců nechtěl dát povel k odchodu. Jeho lidé prý byli příliš promoklí a unavení. Odešli až po setmění.”

„A v noci je na cestě přepadli lupiči. Mého otce zabili. Ani jeden z biřiců ho nedokázal ochránit.”

Stařec sklonil hlavu na prsa. Jak seděl nehybně pod borovicí, podobal se spíš kameni než člověku. Kůže v jeho obličeji, na vyzáblých rukou svírajících hůl, miska i bavlněné cáry, do nichž byl oblečený, všechno mělo

barvu země. Jen Jeho oči vypadaly jako krvavé rýhy. „Je mi to líto, chlapče.” Mluvil tiše. Ih-su se musel sklonit, aby mu rozuměl.

Stařec zašeptal: „Dřív byla naše prefektura plná míru a radosti. Dnes se nad námi stahují mraky. Jestli se budeš na svého otce ptát hostinského, dej pozor. Tohle je divné místo. Kdysi tu uctívali Horského ducha, teď se tu ozývá křik, padají tu rány a vládne chamtivost.”

„Nezapomenu na tvoji radu. Ale vzpomeň si, nestalo se ještě něco, když tu byl můj otec?”

Stařec se zřejmě nemusel rozmýšlet. Odpověděl okamžitě. „0 jedné příhodě vím. Tvůj otec nechtěl zůstávat ve společnosti biřiců, jejich mečů a obhroublých způsobů. Žádal hostinského o jizbu, kde by si mohl v klidu odpočinout. Když se potom Hogenari stále neměl k odchodu, slyšel jsem ho, jak sestoupil ze schodů a chtěl po hostinském štětec a tuš. Snad měl dlouhou chvíli, možná si chtěl něco napsat, ale papír nežádal.”

„Třeba ho napadla nějaká báseň, třeba chtěl

zachytit náladu místa přímo na stěnu jizby. Dělává se to běžně.”

„Pak by bylo dobré vědět, co vlastně napsal.”

In-su se na starce zamyšleně podíval. „Dáváš mi dobré rady. Proč to děláš?” Na starcových rtech se objevil lehký, pobavený úsměv. „Pro ten stříbrňák. Pro co jiného.”

„Přál bych si, aby sis mohl koupit plášť, jak chtěl otec,” řekl In-su a sáhl do váčku. „Ukaž hostinskému tenhle měďák a stříbro si schovej.”

Borovice rostla sotva pár kroků před verandou hostince. In-su vystoupil po třech schůdcích nahoru a ve dveřích domu se ještě obrátil. Slepec se vsedě podpíral rukama, celé tělo nakloněné jeho směrem, jako by ho svými zbývajícími smysly doprovázel přes práh.

Hostinská místnost nevyhlížela příliš vábně. Papír v oknech byl špinavý, za otevřenými dveřmi do kuchyně se skláněla nějaká žena nad kotlíkem rýže na žhavých uhlících. Obklopil ho zápach škvařeného tuku. Odněkud se vynořil kulatý,

hlaďoučký obličej hostinského. Jak se ukláněl, stékaly mu kapičky potu po čele. „Jaká čest pro náš hostinec,” řekl, „že můžeme přivítat urozeného muže.”

In-su přiklekl ke stolku a položil na něj ruce. Lepkalo to. Rychle je stáhl do klína. Tak tady trávil otec poslední chvíle života.

„O vašem hostinci jsem slyšel jen chválu,” řekl. „Prý se tu zastavuje mnoho vznešených mužů.”

„To ano, to ano,” zářil hostinský. „Můj dům je dobře položený. Poutníci do chrámu boha války sem chodí o svátcích a také učení pánové, co jdou do kláštera sowonu. Všichni jsou nadšeni pokrmy, které připravujeme. Uvidíte sám.”

Snad bylo jídlo opravdu dobré, ale In-su jeho chuť nevnímal. Myslel na otce a sousta mu vázla v krku. Jen s námahou se dokázal na hostinského usmát.

„Kdo chválil vaše jídlo, nepřeháněl. Opravdu je to tady pozoruhodné. Možná se váš dům dostal i do nějaké básně.”

„To by byla nezasloužená pocta, urozený pane.”

In-su horečně přemýšlel. Otec určitě zamýšlel něco napsat, když chtěl štětec a tuš. Ale třeba si chtěl poznamenat jen nějakou myšlenku pro svou knihu historických studií. K tomu by ovšem potřeboval papír.

„Asi máte pravdu. Kdyby byl váš hostinec opravdu tak dobrý, jistě by aspoň některý z literátů, kteří, jak říkáte, tudy prošli, ozdobil stěny nápisem.”

Hostinský se zarazil a rychle se na In-sua podíval. Byl to jen letmý, kosý pohled, ale In-suovi neušel. Vzpomněl si, co mu říkal žebrák o jeho hamižnosti. Nahmátl váček s penězi a stříbrňák zazvonil o desku stolu.

„Třeba jste jen příliš skromný, třeba se nechcete nápisem vychloubat.”

Hostinský pozoroval minci.

„Škoda,” řekl In-su. „Mám velmi rád podobné nápisy. Vždycky mě potěší.” Přitáhl si minci a přikryl ji dlaní. „Asi tu opravdu žádný není.”

„Pane, jeden nápis by tu byl. Jak jste sám řekl, nechtěl jsem se vychloubat před urozeným mužem. Je to vzácná ozdoba mého domu, chovám ji jak oko v hlavě. Jestli ho chcete opravdu vidět, je v horní jizbě. Račte, prosím, za mnou.”

Stoupali po rozvrzaných schodech.

„Já ani nevím, co je tam napsáno. Znám jen ženské písmo, ne znaky. Ale je to krásné, krásné.”

In-su téměř nedýchal. Ještě okamžik a bude mít jistotu.

Ve špinavé, zaneřáděné jizbě upoutával elegantní nápis na první pohled. In-su poznal písmo okamžitě. Vrhl se k nápisu a začal ho ohmatávat, jako by pro něj hrbolatá stěna mohla mít další, důvěrnější sdělení.

Prudce se otočil na hostinského. „Tohle psal můj otec,” křikl. „Jsem So In-su. Musíte mi říct všechno, co o otci víte.”

Skočil k němu a chytil ho za ramena. Ale hostinský mlčel. Visel mu v rukou jako hadrový panák.

„Odpusťte,” řekl In-su a opatrně muže pustil, „Ale taková věc by rozrušila každého. Povězte, vzpomínáte si na mého otce?”

Hostinský zvedl ruce nad hlavu. Na kulaťoučké tváři nesl úsměv jako odznak svého povolání, ale oči měl studené.

„Musíte mi odpustit, urozený pane, mám paměť jako síto a prošlo tudy tolik učených mužů, každou chvíli se tu některý zastaví… Nemůžu vám pomoct.”

In-su vytáhl z rukávu brokátový váček. „Podívej, tady je lék na tvoji paměť. Stačí pár slov.”

Hostinský pozoroval váček hladovým pohledem.

„Nevím nic, opravdu nevím.”

Je hamižný, a přece mlčí, pomyslel si In-su. Proč? Bojí se něčeho?

„Musím vás požádat, pane, abyste šel za mnou,” otočil se hostinský znenadání k odchodu. „Tuhle jizbu si na dnešek pronajal jeden pán. Žena tu musí ještě uklidit. Vidíte sám… Mám tolik práce, tolik práce.”

Díval se, když In-su schovával váček do rukávu. „A nikdo nemá uznání,” vzteklé kroky se už ozývaly kdesi na schodišti.

In-su se ještě jednou podíval na nápis, jako by si chtěl každý tah štětce vrýt do paměti. „Otče, najdu vašeho vraha,” řekl, „i kdyby to mělo trvat řadu let.”

„Kde jste tak dlouho, pane?”

V dolejší místnosti si In-su všiml, že stříbrňák ze stolu už zmizel. Hostinský s významným spěchem sklízel nádobí. Čas od času loupl po In-suovi očima. „Čekám ještě spoustu hostů, pane.”

Ubohý otec, myslel si In-su, takováhle díra musela být poslední zastávkou jeho života.

Před hostincem se na čerstvém vzduchu zhluboka nadechl.

„To Jsi ty, chlapče?”

Slepý žebrák musel stát celou tu dobu u dveří. Teď k němu natahoval ruku. In-su ho za ni vděčně uchopil.

„Všechno Jsem zkazil,” řekl. „Zapomněl Jsem na tvoje rady, nebyl jsem dost opatrný.”

„Ale nápis jsi našel. Hostinský ti ho přece ukázal.”

„Ano, a je to zvláštní nápis. Můj otec se musel cítit něčím ohrožený.”

„Co tady děláš, ty plesnivý dědku! Nevíš, kde je tvoje místo?” Hostinský se vyřítil ze dveří a postrkoval starce ze schůdků verandy.

„Chtěl jsem jen poprosit o almužnu,” řekl slepec a zatřásl miskou. „Pár měďáčků, pane, pár měďáčků pro slepého.”

„Nezdržuj urozeného pána! Spěchá.”

In-su by rád starci řekl, co otec napsal, ale v přítomnosti hostinského to nebylo možné. Až když nasedl na koně, nalezl hostinský znovu své poklony a úsměvy a starce nechal na pokoji.

„Ok-kjune, jsem strašně unavený.”

Starý sluha se mu belhal naproti přes verandu. Zřejmě čekal jen na to, až uslyší dusot koně.

„Celý den jsme se o vás strachovali, mladý pane.”

„Měl jsem moc věcí k zařizování. A musel Jsem obstarat nějaké peníze pro sebe a pro vás, abyste mohli dát s Čegangem dům trochu do pořádku, až tu nebudu.”

„Vy odjíždíte?”

„Zítra, hned ráno. Musím zpátky do hlavního města. Nemusíš se bát,” dodal, když viděl vyděšený sluhův obličej. „Všechno je v pořádku.”

Jenže v pořádku nebylo vůbec nic. Jako by starý svět, kde všechno mělo své pevné místo, smetla povodeň událostí. Připadal si jako plavec, který nedohlédne na břeh. Neměl skoro nikoho, komu by mohl důvěřovat. Jen starého sluhu, slepého žebráka a — Mong-njonga. Zmocnil se ho smutek, když si vzpomněl na přítele. Čchun-hjang v prefektově paláci, to pro něj bude těžká rána. Přesto se nemohl dočkat okamžiku, kdy ho uvidí.

„Ať mi Čegang ráno připraví koně.”

Ve dveřích svého pokoje si ještě na něco vzpomněl. „Ok-kjune,” zavolal přes rameno, „víš, že ses zmýlil?”

Sluhova tvář vyzařovala údiv. „Já? A v čem, mladý pane?”

„Ten Hogenari, ten velitel biřiců, nebyl v našem domě zraněn. Něco se ti zdálo.”

„Ale mladý pane, to je vyloučené. Viděl jsem všechno na vlastní oči. V jednu chvíli padl jako podťatý. Musel dostat hroznou ránu mečem.”

„Viděl jsi krev?”

„To ne, ale…“

„Třeba ho jen omráčili.”

„Vždyť ho neudeřili do hlavy. To vím jistě. Až potom jsem ztratil vědomí.”

In-su jen pokrčil rameny. Stařec měl právo na omyl. Oči mu už dobře neslouží a v tom rozrušení…

Na lůžku se dlouho převaloval ze strany na stranu. Ačkoli byl unavený, nemohl usnout. Co když se Ok-kjun nemýlí? To by znamenalo, že Hogenari zranění jen předstíral. Proč? K řadě záhad se připojila další a In-su ji nechtěl domýšlet. Ok-kjun se určitě spletl.

KAPITOLA PATA

vypráví o vězeňské cele a hedvábných polštářích v ženských komnatách

Sotva Čchun-hjang zaslechla kroky, schoulila se na hromadě slámy v koutě cely a přes kolena si přetáhla ledňáčkově modré šaty. Z roztřepeného lemu visely nitě. Roztržitě je uhladila. Připadala si stejně sešlá jako její sukně.

V zámku zaskřípěl klíč. Starý shrbený žalářník prošel nízkými dveřmi a podal jí misku s jídlem.

„Je to jen studená rýže,” řekl, „ale nic jiného Jeho Ctihodnost pan prefekt nedovolil.”

Pokusila se o úsměv. Nezáleželo jí na tom, co bude jíst. Matka žalářníka uplácela, aby jí mohla okýnkem v cele podstrčit maso a koláčky z domova, ale studená rýže nebo jemné zákusky — ve vězení stejně všechno chutnalo po krvi a násilí.

„Studená rýže! A přitom bys mohla jíst na hedvábných poduškách polévku z křepelek a

měkkýše nakrájené do tvaru obočí. Stačilo by jediné tvoje slovo.”

„Neřeknu je.” Ráno, když minula čtvrtá hlídka a za oknem trčelo svítání, jako by nikdy nemělo vyjít slunce, Čchun-hjang do očí proti její vůli vhrkly slzy, ale rozhodnutí nezměnila. „Zkus mě pochopit. Nemůžu takové slovo říct.”

„Nemáš rozum,” povzdechl si žalářník. „Copak je to tak těžké, poslechnout pana prefekta a zůstat v ženských komnatách jeho paláce?”

Čchun-hjang si odhrnula vlasy z čela. Nemělo smysl odpovídat. Žalářník ji možná měl rád, ale co říkala, ani neslyšel. Stála mezi nimi zeď vystavěná z šouravých kroků, kterými už tolik let zdolával schody vězení, z misek studené rýže a vlažné vody a z přičinlivosti, s jakou každodenně obhlížel prefektovy vězně.

„jez, děvenko, musíš jíst,” řekl stařec.

Poslušně si vzala jídlo, ale ještě nestačila polknout ani sousto a dveře se znovu rozlétly. Do kobky vešla ozbrojená stráž vedená Hogenarim.

„Neumíš pozdravit pány!” křikl na ni obrovský muž ve zbroji a Čchun-hjang se vyděšeně uklonila. Žalářník se krčil v koutě, šťastný, že si ho nikdo nevšímá.

Velitel biřiců s ní zacloumal. „Seber se, půjdeš s námi. Jeho Ctihodnost pan prefekt ti prokazuje velkou čest. Ještě jednou tě chce vidět.”

Po kamenných schodech vyšli na nádvoří zalité sluncem. V jeho paprscích se meče ozbrojenců tvrdě leskly. Dívka přimhouřila oči. Mezi lopatkami jí vyrazil pot, cítila, jak jí stéká po páteři a lepí k tělu šaty. Chtěla myslet na stíny, které vrhala vyřezávaná okna besídky, v níž se scházela se svým mužem, na červené a modré svatební svíce, ale nedařilo se jí to.

„Můžeš se těšit,” ušklíbl se velitel biřiců. „Jeho Ctihodnost pan prefekt ví, jak donutit lidi k poslušnosti.”

Musela se kousnout do rtu, aby nevykřikla. Bála se. V těch dlouhých hodinách, než vyšlo slunce, si často opakovala, že se nedopustila ničeho špatného, chce přece zachovat jen věrnost manželovi. Bylo to dobré zaklínadlo proti strachu. Cestou přes nádvoří však ztratilo svoji moc.

Do audienční síně se skoro vpotácela.

„Sraž ji na kolena, Hogenari!” křikl prefekt.

Dva muži ji strhli k zemi. Prefekt Pjon Hak- -to k ní přistoupil a špičkou střevíce se dotkl její ruky.

„Mám dneska obzvlášť dobrou náladu, a proto jsem se rozhodl, že ti odpustím tvou prostořekost. A navíc ti prokážu velkou milost. Ještě dnes večer budeš čechrat polštáře v mých komnatách.”

Dívka zůstávala na kolenou a čelem se dotýkala mramorových dlaždic.

„Neumíš odpovědět?” řekl Hogenari. „Nebo snad panu prefektovi nechceš poděkovat?”

„Člověk děkuje za dobré věci, ne za příkoří,” vypravila ze sebe.

„Proč mluvíš o příkoří?” řekl prefekt. „Prokazuji ti čest. A mám pro tebe i překvapeni. Hogenari, zavolej sluhy.”

Hogenari tleskl do dlaní a z postranních dveří vyšli dva sluhové s vyřezávanou truhlou z červeného laku.

„Vstaň a podívej se, co je uvnitř.”

Odklopila víko. Nahoře, v záplavě bílého a zeleného hedvábí, uviděla zrcadlo posázené tyrkysy.

„Tohle všechno je tvoje. Hedvábné šaty, šperky. Chci, abys byla krásná, až se budeš procházet v mé zahradě a těšit se rozkvetlými chryzantémami.”

Když neodpovídala, popadl prefekt zrcadlo a nastavil jí ho před obličej.

„Podívej se na sebe,” řekl, „myslíš, že ti vězeňská cela svědčí? Není nejvyšší čas vyměnit ji za hedvábné polštáře?”

„Zapomnělas mluvit?” křikl Hogenari.

Několikrát naprázdno polkla. Dobře věděla, že sotva promluví, setře z prefektovy tváře laskavost, jako by setřela kapky vody z naolejované látky.

„Vaše Ctihodnosti,” řekla konečně, „kdybych se dívala do vašeho zrcadla, viděla bych jen svoji faleš. A kdybych si vyšla do vaší zahrady, viděla bych na květinách rosu. A ta by mi připomněla slzy mého manžela, prolité nad mou zradou.”

„Ten tvou zradu už oplakal,” ušklíbl se prefekt. „V hlavním městě dávno všichni vědí, že namwonský prefekt má novou milenku, Čchun-hjang s motýlím obočím a třpytivýma očima.”

„To je lež!” vykřikla.

Prefekt se spokojeně usmál. Vrátil se ke křeslu a začal se ovívat vějířem.

„Lež?” řekl povýšeně. „Co na tom záleží. Tvůj mladý pán I ještě rád uvěří. Copak si neuvědomuješ, jaké jsi pro něj břemeno? Je to syn vznešeného hodnostáře a tys pro něj znamenala jen chvilkové potěšení, bylas jen růží a jívou při cestě. Ničím víc. Nebo si myslíš, že by mohl postupovat v úřadě, kdyby si přivázal na krk tebe, dceru kiseng, jako manželku? Ba ne, kvůli tobě si kariéru nezkazí. Stane se zetěm urozeného muže a na tebe si ani nevzpomene.”

Čchun-hjang se musela odvrátit. Na patře cítila slanou chuť potlačovaného pláče.

„Nepřesvědčíte mě, Ctihodnosti. Věrný úředník neslouží dvěma pánům a ctnostná žena nemá dva muže.”

„Slyšels to, Hogenari?” rozesmál se prefekt. „Nikdy jsem nic tak směšného nezažil. Dcera kiseng — mluví jako učenec a dělá ze sebe ztělesnění ctnosti.”

Hogenari se úslužně rozchechtal, ale prefekt bouchl pěstí do područek křesla.

„Tak dost, hlupáku. Už ztrácím trpělivost. Kdy konečně naučíš tu umíněnou holku slušnému chování!”

Na dívčina záda dopadlo ratiště kopí. Zapotácela se a znovu ucítila pod čelem chlad mramorových dlaždic.

„Nevíš, že Jeho Ctihodnost pan prefekt má moc nad tvým životem a smrtí?”

Čchun-hjang zvedla hlavu. „Ale ne nad mou vůlí.”

„Cože?” vykřikl prefekt. Z jeho obličeje zmizela barva, rozčileně přešel po síni a zastavil se až před klečící dívkou.

„Poučuješ mě o věrnosti a ctnosti, ale na jedno jsi zapomněla: že nesmíš odpírat poslušnost mně, svému pánovi. Že neposlušnost poddaných je zločin.”

„A násilí na poddaných není zločin?”

Všichni zmlkli. V tichu, které po jejích slovech zavládlo v soudní síni, slyšela jen přerušovaný prefektův dech. Neodvažovala se pohnout. Napadlo ji, že nad sebou právě vynesla rozsudek smrti.

„Odveďte ji,” sykl prefekt. „Pro začátek jí vysázejte dvacet ran holí. A do klády s ní.”

Dva muži z prefektovy stráže ji zvedli ze země a zacloumali s ní. Když míjela okno

vedoucí z audienční síně do zahrady, na okamžik se zastavila a vzdychla. Přes modrou oblohu s křikem letěly husy z hor Čirisan.

KAPITOLA ŠESTÁ

vypráví o tom, jak In-su hledá Mong-njonga

a nachází ho úplně zbídačelého u Zeleného draka

Na vnějším nádvoří krásného sídla rodiny I v hlavním městě, vždycky plném lidí a hluku, bylo nezvykle ticho. Nikde nikdo. Ani v domě, kam In-su po krátkém váhání bez ohlášení vstoupil, se nic nehýbalo. Jen v jednom okamžiku spatřil služku, ale než na ni mohl zavolat, děvče vzlyklo a zmizelo v ženských komnatách.

In-su se v domě dobře vyznal, chtěl se nejprve ohlásit panu I a pak jít za Mong-njongem, ale teď dostal strach. Během posledních několika dnů se svět tak změnil, že v něm bylo možné cokoli — smrt Mong-njonga v pouliční bitce, ztráta peněz pana I, epidemie, která zachvátila celou rodinu.

Konečně zahlédl tajemníka pana I, který někam spěchal s lejstry pod paží.

„Pane tajemníku,” rychle na něj zavolal, aby mu také neutekl, „mohl byste mě ohlásit u pana I?”

Muž mu věnoval jen nepřítomný pohled, možná si ho ani nevšiml. Po chvíli však vyhlédl ze dveří pracovny a kývl na něj: „Pan I vás očekává.”

Než přestoupil práh pracovny, zvlhly In- -suovi dlaně. Ale pan I vypadal jako vždycky. Snad jen trochu unaveněji. Něco psal u stolu, a když In-su vešel, odložil štětec a vstal.

„Vítám tě, drahý chlapče, vítám tě jako syna. Jak se daří mému vzácnému příteli, tvému otci?”

„Otec je mrtev, pane.”

„Mrtev?” zašeptal pan I. Odvrátil se k oknu, ruku položenou na čele.

Nikde se nic nehýbalo. Ze sousedních komnat se neozýval žádný hlas, sluhové museli ve svých plstěných střevících našlapovat v chodbách nehlučně, protože ani zvuky kroků nerušily ticho. Na domě leží smutek jako závoj, napadlo In-sua.

„Už byl stanoven den pohřbu?” řekl pan I.

Hlas měl křehký, jako když se ťukne do puklé vázy.

„Ne, pane,” vydechl In-su. „Ani nevím, kde leží jeho tělo.” ^

„Ale jak je to možné? Doktor So byl prý nemocen.”

„Můj otec zemřel za podivných okolností. Cestou od namwonského prefekta, nedaleko našeho domu, ho přepadli lupiči.”

„Lupiči? V našem kraji? Tak je to přece pravda,” přerušil ho pan I.

„Jenže můj otec měl ozbrojený doprovod. Prefektovy biřice. Je možné, aby ho tak znamenitě vycvičení muži neochránili před hrstkou nějakých zoufalců? A pak, myslím, že se otec cítil ohrožen. Jenže nevím kým a proč.”

Pan I zamyšleně přecházel po pracovně. „V Namwonu se dějí podivné věci. O tamějších loupeživých bandách se šeptá i tady, na královském dvoře. A o prefektově neřestném životě se povídají zábavné historky. Myslím, že si toho všiml už i král. Ale nikdo se neodváží říct něco nahlas. Sám mocný ministr obřadů je prefektův bratranec.”

„Namwonský prefekt si nově zařizuje své sídlo. Snáší do něj nejkrásnější předměty z kraje.”

„I o tom se hovoří. Ovšem jen šeptem. Někteří lidé se ptají, odkud bere rodina Pjon své závratné příjmy a jak je možné, že vlastní tolik půdy.”

Pan I se zastavil a pohlédl In-suovi do očí. Na čele mu naskočila kolmá vráska. „Chlapče, naše doba je klidná, ale někdy si říkám, že to je klid před bouří. Předchozí král se obklopil pokrytci, zahaleči a kariéristy. Teď je snad situace lepší. Ale co si mám myslet, když nejčestnější muže zabíjejí banditi na odlehlých cestách, jejich těla nechávají ležet kdovíkde a královští úředníci tomu nedokáží učinit přítrž.”

„Já otcovo tělo najdu,” řekl In-su prudce.

Pan I mu položil ruku na rameno. „Buď opatrný. Znám tě. Vím, že jsi pevný a vytrvalý. Vím, v jaké úctě máš otce a tradice předků. Kéž by i můj syn… Vždycky mu šlo všechno až příliš lehce.”

„Pane, Mongnjong je nejlepší muž, jakého znám.”

Pan I se sotva znatelně pousmál. „Jistě. Vždycky jste byli přátelé.”

„Byli? Stále jsme. Hned od vás chci jít za ním.”

„Ale tady ho nenajdeš.”

Pan I bezradně rozhodil ruce, jako by tím pohybem objímal celý dům s jeho prázdnotou, mrtvým klidem a mlčením. „Není tu. A nevím, kde bys ho našel.”

In-su se nezmohl na slovo. Jen na přítelova otce vytřeštil oči.

„Propadl u státních zkoušek. A pak odešel z domova. Nechtěl, aby hanba padla na celou rodinu. Nevzal si ani měďák. Chce být sám s vlastní ostudou.” Pan I se znovu obrátil k oknu. „Hlupák. Odešel a nechal tady nejen hanbu, ale i bolest. Jeho matka je zoufalá.”

„To nemůže být pravda. Sám dobře vím, jak je nadaný. V sowonu byl nejlepším žákem.”

„Třeba ne. Třeba to vaši učitelé jen tak říkali. Chlapče, víš toho tak málo o životě. Je výhodné chválit prefektova syna.”

„Ale učitelé u nás v klášteře nepodléhají žádným úředníkům. Úzkostlivě dbají na svou nezávislost. Nesnížili by se k tak jalovým lichotkám. A pak, vím, co jste sám říkal o Mong-njongovi, už když byl dítě a učil se znaky. Napíše háček a je to jako hlavička vrabce, vertikální čára připomíná sosnu na útesu.”

„Má nadání pro kaligrafii, nepopírám. Ale u zkoušek propadl.”

„Musím s ním mluvit. Určitě ho najdu.”

„Nepospíchej tak,” zadržel ho pan I. „Mong- -njong nestojí za tolik horlivosti. Mluvili jsme o tvém otci. Jestli byli u přepadení biřici, musí přece vědět, co se stalo s tělem.”

„Ptal jsem se na to pana prefekta. Nevědí nic.

„Ještě jednou tě prosím, buď opatrný,” řekl pan I zamyšleně. „Nezapomeň, že tygr není nikdy sytý. A ty se možná s tygrem setkáš.”

„Pane, pane!” křičel na něj otevřenými dveřmi hostinský od Zeleného draka, ještě než stačil slézt z koně. „Už dva dny tu na vás čeká váš přítel a vůbec nevychází z jizby. Jen jí a pije a za nic neplatí. Že prý všechnu útratu zaplatíte vy.”

In-su netrpělivě hmátl po brokátovém váčku. Jeho obsah se povážlivě tenčil, ale on nemyslel na peníze. Letěl po schodech do své jizby.

Mongnjong ležel na rohoži, a ačkoli byl den, spal. In-su za sebou potichu zavřel dveře

a posadil se k lůžku. Byl šťastný. Až po chvíli si všiml, jak přítel zhubl. Pleť měl zažloutlou a vlasy se mu lepily na čelo. Nechtěl ho budit. Ale Mongnjong zřejmě ucítil jeho pohled, protože otevřel oči.

„In-su, jsi to skutečně ty?”

„Přece jsem ti slíbil, že se vrátím,” řekl In-su mírně.

Mongnjong se prudce posadil.

„A co Čchun-hjang? Mluvil jsi s ní?”

In-su doufal, že nebude muset mluvit o dívce hned. Nechtěl přítele zranit! Namáhavě polkl. „Totiž, stalo se tolik věcí.”

Mongnjong mu visel pohledem na rtech.

„Čchun-hjang nebyla doma.”

„Jak to? Kde je? A s Wolme jsi mluvil?”

„Ano, s tou ano,” řekl váhavě In-su.

„Mluv, prosím tě,” vykřikl Mongnjong. „Celou tu dobu čekám na zprávu o Čchun-hjang. Nemůžu myslet na nic jiného.”

„Pochop, že paní Wolme chce pro dceru jen to nejlepší,” začal opatrně. Hledal slova, která by nepřinášela moc velkou bolest, ale marně. „Čchun-hjang je v prefektově paláci. Paní

Wolme doufá, že se její dcera jednou stane prefektovou ženou.”

Mongnjong se zvrátil na lůžko tváří do polštářů. Nehýbal se a In-su se neodvažoval promluvit. Venku svítilo slunce, pod okny šuměla řeka Hankang a na jejím břehu zlátly javory, ale nic z toho se mladíků netýkalo. Trvalo dlouho, než se In-su vzchopil a položil příteli ruku na rameno.

Mongnjong k němu otočil ztrhaný obličej. „Na královském dvoře kolují o Pjon Hak-toovi nejrůznější řeči,” řekl. „Také se povídá, že si povolal nejkrásnější a nejvzdělanější kiseng kraje a většinu času tráví v jejich společnosti. Jenže Čchun-hjang nebyla zapsaná v úředním seznamu kiseng. In-su, ona musela jít k prefektovi ze své vlastní vůle. Nemohl ji předvolat.”

„Nevím, jak se to stalo. Paní Wolme se mnou vůbec nechtěla mluvit. Ale prefekt je zvláštní muž. Nemůžu se zbavit dojmu, že o smrti mého otce ví víc, než mi řekl.”

„Cože, tvůj otec zemřel?” Mongnjong vyskočil z rohože a překvapeně se na něj podíval. Po tváři se mu rozléval ruměnec.

„In-su, jsem špatný přítel. Myslím jen na sebe, na Čchun-hjang a úplně jsem zapomněl, že jsi jel domů, protože ses bál o otcovo zdraví.”

„Jenže můj otec nezemřel přirozenou smrtí.”

In-su začal vyprávět. Venku už vyšel měsíc, nad řekou se nesly hlasy rybářů, kteří si s pochodněmi vyjeli na noční lov, a přátelé stále ještě seděli proti sobě, jen ve společnosti stínů ze vzdálené prefektury — vznešeného pana prefekta, velitele biřiců, věrného Ok-kjuna a slepého žebráka.

Když do jizby vstoupil hostinský s tácem plným misek s večeří, poslali ho pryč. Hleděli si do tváří osvětlených měsícem a nenapadlo je rozsvítit lucernu.

„Ještě jsi mi neřekl, co vlastně doktor So napsal na stěnu v hostinci.”

„Právě ten nápis mě vede k domněnce, že se otec cítil ohrožený. Citoval Konfucia: Nebe zplodilo mravní sílu, která Je ve mně. Co mi může udělat takový Huan T’ui?”

„Huan T’ui? To byl přece kdysi dávno ministr války ve státě Sung. Mistr Konfucius jím opovrhoval, protože nežil podle Řádu.”

„A mocný ministr války mohl být učenci velmi nebezpečný. Asi to “nebyl jen obdiv ke

Konfuciovi a potřeba zkrátit si dlouhou chvíli, co vedlo otcův štětec. Možná měl závažnější důvod. Třeba tušil, že mu hrozí nebezpečí, a chtěl někde nechat zprávu. Můj otec byl moudrý muž. Určitě ho napadlo, že popsaný papír se snadno zničí nebo ztratí. Ale nápis na zdi, to je něco jiného. Hostinští na ně bývají pyšní, rozhodně je nedávají odstranit. Navíc mohl otec počítat s tím, že hostinský neumí číst znaky A kdyby i uměl, nevěděl by, kdo to je Huan T’ui.”

„jenže, a to je ta potíž, nevíme to ani my,” řekl Mongnjong. „Nevíme, kdo je v našem případě Huan T’ui.”

„Ale já otcovo tělo musím najít. I jeho vrahy. Váže mě slib, který jsem dal předkům.” In-su bezmocně rozhodil ruce. „Mong-njongu, tolik jsem na tebe spoléhal. Doufal jsem, že budeš třeba nejlepší u státních zkoušek, že získáš významné místo a pomůžeš mi svým vlivem.”

„Tak ty už o tom víš.”

„Hledal jsem tě u vás doma.”

„Prosím tě, nemluv o tom. Vím, že se otec trápí, matka je zoufalá. Ale já opravdu nemůžu jinak. Věř mi.

Mongnjong vypadal ztrápeně a In-su se za-řekl, že před ním už nikdy o státních zkouškách nepromluví. Nechtěl ho ponižovat. Ale byl bezradný. Nevěděl, kde začít a co dělat. Na ruce ucítil lehký dotek. Mongnjong se mu díval vážně do očí.

„In-su, jestli si to i teď přeješ, pomůžu ti. Možná jinak, než jsi čekal. Ale věř mi, budu se snažit ze všech sil.”

KAPITOLA SEDMA

vypráví o tom, jak In-su a Mongnjong odjedou od Zeleného draka a převlečou se za žebráky

Bylo časné ráno, když In-su a Mongnjong nasedli před Zeleným drakem na koně a zamířili k jižní městské bráně. Hory kolem hlavního města zakrýval jemný opar a na hladinách potoků, které z nich stékaly, se houpaly první zlaté a purpurové listy. Nastávala nejkrásnější část podzimu, ale když se zhluboka nadechli ranního vzduchu, ucítili první závan zimy. Ulice ještě spaly. Minuli jen pár

řemeslníků, kteří nesli na trh zboží, a rolníka, jehož kára naložená zeleninou drkotala po dlažbě. Sotva projeli bránou, vyrazili tryskem. Cestu dlouhou přes sedm set li chtěli urazit v co nejkratší době. In-su hmátl po svém brokátovém váčku. Mnoho v něm nezbývalo, protože najal pro sebe a Mong-njonga koně, zaplatil za jizbu u Zeleného draka a ještě přidal něco navrch, aby mu hostinský nechal odnést knihy a šatstvo do domu pana I. Kvečeru pátého dne zarazili koně na úpatí hor Kjoransan. Seskočili ze sedel a vedli zvířata za uzdy po kamenité stezce do horské soutěsky. Od namwonských hradeb je dělilo necelých třicet li. Už nijak nepospíchali. Uvázali koně ke smrku a lehli si do trávy. Cekali na noc. Nikdo v celé prefektuře neměl vědět, že se vracejí domů. Pomalu se stmívalo. Mongnjong se nadzvedl na lokti a obrátil se k In-suovi. 1

„Ta stezka je samý kámen. V noci musíme sestupovat opatrně, jinak si zlámeme vaz.”

„Snad bude svítit měsíc.”

„Ať radši zůstane za mraky. V jeho světle by nás mohl někdo vidět. A my se k tvému domu musíme dostat nepozorovaně.”

„Mong-njongu,” řekl In-su tiše, „půjdeš za paní Wolme? Tobě musí dovolit setkání s Čchun-hjang.”

„A jak by to udělala? Přestrojila by mě za služku, aby mě mohla dovést do ženských komnat prefektova paláce? O takové setkání nestojím.”

„Kdovíjak je to s Čchun-hjang. I tvůj otec říkal, že se v téhle prefektuře dějí divné věci. Nemůžu uvěřit, že by tě dívka, jako je ona, sama od sebe opustila.”

„Mlč už, prosím tě,” skočil mu Mongnjong do řeči. „Nezapomeň, že tu jsme hlavně proto, abychom nalezli vrahy tvého otce.”

„Třeba se lupiči skrývají někde tady,” rozhlédl se In-su ostražitě kolem sebe, „v horách. Tohle místo nás dobře chrání před pohledem zdola, z cesty, ale kdyby někdo stál nahoře na vrcholcích, měl by nás jako na dlani.”

„Nikdo nás neuvidí. Už je šero a za chvíli bude noc.”

Přes Mong-njongovo ujišťování se oba začali chovat tiše a zalezli hlouběji do křoví.

Na pruhu oblohy nad skalní rozsedlinou svítily hvězdy, když vzali koně za uzdy a začati opatrně sestupovat. Zvířata poděšeně frkala, jak se jim kopyta smekala po balvanech, a

skalní stěny ozvěnou zesilovaly každý zvuk. Oddychli si až na cestě dole v údolí.

K In-suovu domu se vydali oklikou kolem rýžových polí. Byla to dlouhá zacházka, ale měkká půda tlumila zvuk kopyt a mimo cestu nehrozilo nebezpečí, že je spatří náhodný noční poutník nebo prozradí štěkotem pes z vesnice.

Konečně před sebou spatřili černé obrysy domu. Nikde nesvítilo ani světélko. Doba třetí noční hlídky už musela dávno minout. Seskočili z koní a opatrně otevřeli domovní dveře. Teprve za nimi, v temné chodbě, přestali tišit hlasy.

Někde v hloubi domu se ozvaly kroky.

„Ok-kjune!” zavolal In-su.

„Určitě jsme ho Vylekali,” řekl Mong-njongovi. „Od toho vpádu lupičů musí mít lehké spaní, jinak by nás nemohl slyšet.”

Ve tmě se objevilo světýlko, Ok-kjun musel cestou rozžehnout svíčku. Držel ji v napřažené ruce, jak se snažil co nejdřív rozpoznat tváře nočních návštěvníků. Vyšli mu vstříc.

„Opravdu,” vykřikl stařec, „jste to vy, mladý pane. Ale kdo by se vás teď v noci nadál.”

„Vedu k nám hosta,” řekl In-su.

Vrásky v starcově obličeji se složily do výrazu radostného překvapení. „Mladý pán I. Ani nevíte, jak jsem rád, že vás oba vidím. Kéž by se s vámi vrátily i staré časy. Ale to není možné, když je pan So mrtev.”

In-su mu vzal z ruky svíčku a v jejím světle spatřil, jak Ok-kjun za těch několik dnů, co ho neviděl, seschl. Při chůzi kulhal a skláněl se k zemi. Nemohl mít mnoho důvodů k radosti v prázdném domě, kde mu každá místnost, každá věc jistě připomínaly doktora So. In-su věděl, že si Ok-kjun jeho otce velmi vážil. Ctil v něm učence a moudrého, spravedlivého muže a prožil v jeho službách mnoho let. Alespoň ve všech In-suových vzpomínkách na dětství se objevovala i Ok-kjunova tvář. Přiučil se v jejích domácnosti lecčemu z klasiků a během času si ho otec tak oblíbil, že z něj udělal svého soukromého tajemníka. Ok-kjun mu pořádal knihovnu, evidoval jeho spisy, a protože byl šikovný i na rukodělné práce, opatřil mnoho otcových básní a esejů ozdobnými vazbami.

„Právě kvůli otcově smrti jsme přijeli, Ok- -kjune. Pomůžeš nám najít jeho vrahy?”

Do starcových očí jako by se vrátil život.

„Jistě, mladý pane. Bude to šťastný den, až je dopadneme.” Zamnul si ruce. Myšlenka na čin, na budoucnost ho vzpružila. „Ale teď pojďte dál, musíte mít hlad, dám hned vařit rýži.”

„Počkej,” zadržel ho In-su. „Je kromě tebe ještě někdo v domě? Třeba Čegang?”

„Ne, pane. Dali jsme s Cegangem dům trochu do pořádku a pak jsem ho poslal k rodičům do vesnice. Může jim pomoct na poli. Já už ho k ničemu nepotřeboval. Ale můžu pro něj zítra dojít.”

In-su s Mong-njongem se na sebe s úlevou podívali. Snad se jim plán opravdu zdařil. Zdálo se, že o jejich příjezdu kromě Ok-kjúna nikdo neví.

„Nechoď pro něj,” řekl In-su. „Jsme tu na zapřenou. Nesmí se o nás dozvědět živá duše. A ty musíš držet jazyk za zuby. Nevíš o nás a neviděl jsi nás, rozumíš.”

„A ještě jednu prosbu k tobě máme,” přidal se Mongnjong. „Zítra nám opatříš hodně staré, obnošené šaty.”

Ok-kjun se na ně překvapeně podíval. „Vám, synům ze vznešených rodin?”

„Udělej, co ti pan I nařídil,” řekl In-su, a aby staříka trochu uklidnil, dodal: „Věř mi, je to jediný způsob, jak dopadnout otcovy vrahy.” ‘ ‘

Za řeči došli až k jídelně. Tam je Ok-kjun opustil a belhal se dál do kuchyně, která byla nejzazší místností celého domu. Přátelé vešli do jídelny, sedli si na podlahu a do výklenku ve zdi postavili lucernu. Místnost byla upravená, nenesla už ani stopy po vpádu lupičů. Na obyčejných rohožích ležely nové polštáře, takže celá podlaha byla jakoby měkce vystlaná. Konečně měl In-su pocit, že je zase doma. Vracela se mu dobrá nálada a začínal věřit, že slib, který dal předkům, dokáže splnit.

„Převlečení za žebráky,” řekl. „Nikdy bych nevěřil, že tě něco takového napadne. Ale byl to dobrý nápad. S pátráním musíme začít u Posvátné borovice. Tam končí poslední otcovy stopy. Hostinský se začal chovat dost podivně, když jsem mu řekl, kdo jsem. Skoro ?>e zdálo, že dostal z něčeho strach. Dovedu si představit, co by řekl, kdybych tam zase přišel jako pan So. Jen se bojím, že mě pozná i v převleku. Prohlédl si mě důkladně.”

„Prohlédl si tvoje šaty, hedvábný kabát, stužky kolem pasu, čapku a uhlazené vlasy.

Až tam přijdeš v cárech a s hadrem kolem hlavy, nepozná tě. Šaty dovedou člověka změnit. Ale náš převlek bude mít i jinou výhodu. Nevíme, s čím vším se setkáme, a žebráci jsou méně nápadní než vznešení jangbani. Třeba se něco dozvíme i od rolníků a lidí z Namwonu.”

„Stejně je zvláštní, že prefektovi biřici otcovo tělo nenašli,” řekl In-su. „Ten Pjon Hak-to, zajímalo by mě, jaký je to vlastně člověk.”

Do jídelny vešel Ok-kjun. Před každého postavil nizounký stolek 9 večeří. Oba se s chutí pustili do jídla, po nočním putování jim pořádně vyhládlo. In-su měl misku skoro prázdnou, když si uvědomil, že u nich Ok-kjun stále ještě stojí a rozpačitě je pozoruje.

„Stalo se něco?” zeptal se ho.

„Totiž…,“ Ok-kjun přešlápl z nohy na nohu, „nevím, opravdu nevím. Může to být jenom náhoda. V první chvíli jsem tomu vůbec nepřikládal význam.”

„Čemu?” Mongnjong odložil jídelní hůlky a zvědavě se na Ok-kjuna podíval. „Řekni nám to. Někdy můžou být důležité i maličkosti.”

„Zkrátka, po vašem odjezdu, mladý pane, jsme v domě uklízeli. Vzal jsem si na starost pracovnu vašeho otce, protože se v ní dobře vyznám. A zjistil jsem, že se z ní ztratila nejen pokladnice, ale i zápisky, které si doktor So v poslední době vedl.”

„Jaké zápisky? O čem?”

„Pán si všímal poměrů v naší prefektuře a zaznamenával na papír všechno dobré i špatné. A říkal, že toho špatného je čím dál víc. Divil se chování pana prefekta.”

„A nevíš náhodou, co ho tak udivovalo?”

„Vím, pane I. V pozdních letních měsících tady totiž byla velká bída. Je tomu tak každoročně, protože stará úroda je už spotřebovaná a čas nové sklizně ještě nepřišel, ale letos se k tomu přidalo sucho v době setby a zátopy v létě. Ve vesnici moc nepršelo, ale byly velké průtrže mračen v horách a rozvodněná řeka odnášela prázdné sýpky, dobytek, domy. Hrůza, učiněná hrůza; Lidé stáli na břehu a pozorovali, jak jim velká voda bere všechen majetek.”

„Ale to s tím má společného pan prefekt?” zeptal se In-su.

„Ti lidé neměli co jíst. Ani rybu si nemohli koupit. Vyhrabávali ze země kořínky. A pan prefekt jim nabídl půjčku ze státních sýpek.”

„To je ale správné,” řekl Mongnjong, „jinak by zemřeli hladem.”

„Jenže pan prefekt žádal vysoký úrok. Polovina rolníků, i těch bohatších, se zadlužila tak, že jim z letošní úrody nezbude skoro nic. A za zaplacení dluhu se museli zaručit půdou.”

„Vždyť půjčky ze státních sýpek jsou bezúročné!” vykřikl Mongnjong.

„To říkal pán také.” Ok-kjunovi vstoupily slzy do očí. „Mám ve vesnici příbuzné,” řekl. „Věděl jsem, jak je sužuje hlad, a řekl jsem o tom vašemu otci, mladý pane. Postaral se o ně. Ale nemohl zabezpečit rolníky v celém kraji, na to by jeho majetek nestačil. Vzpomínám si, jak váš otec chodil tady po domě, díval se do deště a pak dlouho do noci psal ve své pracovně. Říkal, že úředníci nemají půdu vlastnit, jenom mají královskou půdu spravovat, takhle že se z rolníků stanou žebráci a z pana prefekta velký boháč. Chtěl písemné zpravit královský dvůr o tom, co se tady děje, a přímo v hlavním městě žádat nápravu “

„A napsal tu zprávu pro dvůr?” zeptal se In-su.

„Napsal. Jenže ji neodeslal. Moc si sliboval od osobního rozhovoru s panem prefektem. Ale z návštěvy v Namwonu se už nevrátil.”

„A co se stalo se zprávou?” zeptal se Mong- -njong.

„Ta se z pracovny také ztratila.”

„Tvůj otec byl vzácný člověk,” řekl Mong- -njong, když za sebou stařík zavřel dveře.

In-su vzhlédl. Únava z cesty, napětí posledních dnů, všechno se mu v tu chvíli zračilo v obličeji.

„Nikdy nemyslel na sebe,” řekl.

„A jen nebesa vědí, jestli ho právě to nestálo život,” dodal Mongnjong zamyšleně. „Doktor So možná upozornil prefekta na jeho chyby a pohrozil mu zprávou královskému dvoru. Prefekt dobře věděl, že si u dvora tvého otce stále ještě váží, a dostal strach o svou kariéru. Když mu doktor So řekl o svých zápiscích, začal v něm vidět nebezpečného svědka. A tak se rozhodl jeho i zápisky odstranit.”

„Jenže otce zabili lupiči, ne prefekt. A dům vyloupili také oni.”

„To právě staví celou moji hypotézu na hlavu. Přece jen se zdá, že Pjon Hak-to nemá se smrtí doktora So nic společného. Když

banditi přepadnou dům, může se v tom zmatku

a rabování ztratit cokoli. Třeba i zápisky, které pro lupiče nemají cenu.”

Mongnjong si promnul oči. Vypadal ospale. V koutech místnosti bylo šero a za okny tma. S dalšími úvahami museli počkat do zítřka.

KAPITOLA OSMÁ

vypráví o tom, jak In-su a Mongnjong musí nosit na

zádech dřevo, chtějí-li poznat pravdu, zatímco se Čchun-hjang zdá zvláštní sen

Nad lesem táhnoucím se od hor Kjoransan téměř až k domu doktora So se ještě válela ranní mlha, když za sebou In-su a Mongnjong zavřeli vrata nádvoří a v sešmaťhaných slaměných střevících vyrazili na cestu k hostinci. Za dne se zdálo všechno snazší a In-su se při pohledu na soustředěný přítelův obličej pod kloboukem s utrženým dýnkem dokonce rozesmál. Na okamžik měl uklidňující pocit, že jsou jen převlečené děti, které si na něco hrají.

Mongnjong k němu obrátil tvář, do níž si vetřel popel z ohniště. „Tenhle les lemuje cestu až k hostinci, a to je asi patnáct li cesty. Odtamtud zbývá asi pět li k východní namwonské bráně, ale ten úsek cesty nás nemusí zajímat.”

„Ano. Podle toho, co říkal slepý žebrák, musel otec zmizet někde tady, mezi hostincem a naším domem.”

„Les vpravo od cesty je hluboký a na úpatí hor začínají rokle. Nebude lehké najít v něm mrtvého člověka.”

In-su zvážněl. Z ponurého, dosud temného porostu plného výmolů, spletených kořenů a padlých stromů na něj dýchla zima. Přitáhl si košili těsněji k tělu, ale moc to nepomáhalo. Dírami mu ranní chlad pronikal až na kůži.

Zanedlouho spatřili za ohybem cesty střechu hostince.

„Zvenčí ten dům nevypadá nijak lákavě,” poznamenal Mongnjong. „Dost zanedbaný hostinec.”

„A právě v téhle díře končí otcovy stopy.”

„Rád bych viděl nápis, který doktor So napsal na stěnu,” řekl Mongnjong. „Třeba jsi něco významného přehlédl.”

Pod rozložitou borovicí ležel žebrák a zdálo se, že ještě spí.

„Támhle je ten člověk, o kterém jsem ti povídal,” řekl In-su. „Uvidíš sám, že to není obyčejný žebrák.”

Tiše přistoupili k ležícímu muži. Stařec měl místo obočí jen svraštělou kůži a zarudlá oční víčka bez řas, ale spánek odhalil důstojnost jeho obličeje, kterou ještě zvýrazňoval dlouhý vous.

„Kdysi to musel být krásný muž,” řekl šeptem Mongnjong.

Chovali se tiše, ale stařec se přesto probudil. Posadil se a tápavě před sebe natáhl ruku.

„Tak nový plášť jste si ještě neopatřil,” řekl In-su.

Stařec roztáhl bezzubá ústa do úsměvů. „Ta je přece můj mladý rytíř!”

„A přivedl jsem i svého přítele I Mong-njonga.”

Mongnjong se uklonil, jako by ho slepec mohl vidět. „Mnoho jsem o vás od přítele slyšel,” řekl.

Až pří pohledu na Mong-njonga si In-su uvědomil, jak uctivě se oba k žebrákovi chovají. Snad je k tomu přinutila tvář, kterou jim ukázal ve spánku.

„Přišel jsi dokončit náš přerušený rozhovor, nebo jste si vyšli obdivovat javory a křišťálovou vodu v potocích? Vždycky jsem miloval podzim,” povzdychl si stařec. „Naštěstí má i své vůně a zvuk kravských zvonců se nese daleko.”

„To první,” řekl In-su. „Chtěl bych nalézt tělo otce a jeho vrahy.”

Přisedl si ke starci a pověděl mu, jaký nápis zanechal otec na stěně jizby. „Doufáme s přítelem, že tady v hostinci najdeme nějakou stopu, která by nám pomohla v pátrání. Přestrojili jsme se za žebráky. Nechceme, aby nás někdo poznal.”

Dům za jejich zády se už také probudil. Otevřely se dveře a zívající muž vynášel z hostince odpadky.

In-su šťouchl do Mong-njonga loktem. „Hostinský,” zašeptal.

Muž po nich loupl očima a zmizel kdesi za domem.

Když se vracel, připojili se k němu. Mongnjong ho zaplavil proudem své výřečnosti, ale báchorku o dvou žebravých studentech, kteří si doufají doplnit vzdělání v blízkém klášteře a nejdříve se chtějí seznámit s proslulými pamětihodnostmi namwonského kraje, poslouchal hostinský jen na půl ucha.

„Také o vašem hostinci jsme slyšeli,” dodal Mongnjong, „a o laskavosti, s jakou se staráte o onoho slepce támhle pod stromem.”

Hostinský se tvářil neochotně, ale nakonec jim přinesl misku řídké kaše.

„Jestli si chcete vydělat pár měďáků, můžete mi nanosit dříví na otop,” navrhl jim.

Vešli za ním do domu, ale v hostinské místnosti se překvapeně zarazili. Nebyla prázdná, jak by se dalo tak brzy ráno čekat. Na podlaze se povalovalo asi deset mužů ve zbroji a v koutě ležely jejich meče a kopí. Hostinský je nevšímavě minul a rukou chlapcům ukázal, aby šli za ním do kuchyně.

In-su raději nemluvil, aby ho hostinský nepoznal po hlase, ale Mongnjong chtěl využít příležitosti:

„Slyšeli jsme o vás, pane, že jste ctitelem krásné kaligrafie. Prý se u vás zastavují učenci a básníci a zdobí stěny vašeho domu nápisy. Ani nevíte, jak rádi bychom některý z nich spatřili.”

„Nic takového tady není. To se pletete,” odbyl ho hostinský.

„Nechtěli bychom to zadarmo. Tahy našich štětců jsou sice neumělé, ale snad bychom já i můj přítel dokázali napsat slušnou báseň, třeba k novoročním svátkům. O Novém roce byste si je mohl vyvěsit, jak je zvykem…“

Nedomluvil, protože mu na rameno dopadla nějaká ruka a odstrčila ho.

„Už žádné básně, žádné nápisy, ty hlupáku,” křičel na hostinského jeden z ozbrojenců. „Žádné nápisy, rozumíš!”

Byl to obrovský muž s nebezpečnýma uzounkýma očima. In-su, který se ocitl vedle něho, mu pro jistotu rychle uhýbal z cesty, jak však couval, všiml si jeho opasku. „Mong-njongu!” zašeptal rozčileně.

Ale to už na ně z komory vedle kuchyně volal hostinský a Mongnjong neměl čas, aby se na obra podíval.

„Tady máte,” podal jim hostinský rámy, v kterých se nosí na zádech dřevo. „A slyšeli Jste. Žádné básně. Nic takového.”

Když se vraceli, obr už znovu pospával v koutě, s obličejem otočeným ke zdi.

„Přineste toho dřeva co nejvíc,” zavolal na ně z prahu hostinský.

Venku je očekával slepec. „Zdá se, že se vám věci daří,” řekl.

„Ne tak docela,” odpověděl mu Mongnjong „Byl bych rád viděl, co doktor So napsal na zeď, na vlastní oči.”

„Musíte být trpěliví. Kdo příliš spěchá, často se vrací.”

„In-su,” řekl Mongnjong, „určitě jsi nic nepřehlédl?”

In-su ho nevnímal. Na tvářích mu naskočily rudé skvrny, ‘jako by je namaloval líčidlem. Otočil se ke slepci.

„Nevíte náhodou,” řekl tiše, „kdo jsou ti muži, kteří v hostinci nocovali? Ti ozbrojenci?”

„Myslíš tu hordu, která při každém kroku zvoní meči? Nocují tady často. Večer se opijí a v noci nedokáží jít zpátky na prefekturu. A vzácný pan prefekt jim to trpí.”

„Prefekt?”

„Jsou to prefektovi biřici.”

In-su na něj vytřeštil oči. Prefektovi biřici! Ale to by znamenalo…

„Hej, co tam ještě děláte?” ježatá hlava hostinského vykoukla ze dveří. „Zadarmo vás živit nebudu.”

„Omluvte nás, musíme jít,” řekl Mongnjong starci. „Nesmíme proti sobě hostinského popudit.”

Hodili si dřevěné rámy na záda a zamířili k lesu. In-su šel za Mong-njongem jako ve snách.

Čchun-hjang, skrčená v koutě cely, skláněla hlavu a rukama si nadlehčovala kládu, kterou dostala na krk. Jakmile ji pustí, znovu ponese celou tíhu na otlačených, rozbolavělých ramenou. Čas se vlekl. A každým okamžikem byla kláda těžší a těžší.

Na špinavou podlahu před jejíma očima padl zamřížovaným okýnkem stín.

„Maminko, to jste vy?”

„Já, holčičko. Přinesla jsem ti pár koláčků. Ale musela jsem dát všechno žalářníkovi. Snad ti taky dopřeje,” vzdychla Wolme.

„Nesmíte za mnou tak často chodit. Ta cesta vás unavuje.”

Nemohla se k matce, která stála na nádvoří

prefektury a nakláněla se k ní přes mříže, přiblížit.

„Holčičko, co je s tebou? Proč nejdeš k oknu?”

Čchun-hjang vzdychla. Kláda na šíji jí bránila v pohybu. V noci kvůli ní nemůže ležet a ve dne ji táhne k zemi, sotva udělá pár kroků. Ale nechtěla matce přidávat další starosti.

„Jsem v pořádku, maminko. Nic mi není.”

„Co to povídáš? Já přece vím, že tě zbili, že máš na krku kládu. Proč si nechceš nechat říct a neposlechneš pana prefekta? Měla by ses u něj dobře. Být milenkou tak vysokého úředníka přece není špatné. Takhle tě umoří k smrti.”

„Nemluvte tak. Vy sama byste se chovala stejně jako já. Můj muž se vrátí a všechno dobře dopadne.”

„Ten že se vrátí!” vykřikla Wolme. „Celý rok ti nenapsal. A kdyby jednou přece jen přišel, co ti to bude platné? Dávno už budeš mrtvá. Utlučou tě.”

Čchun-hjang už nemohla zadržet slzy. Bylo tak těžké bojovat s matkou. Přesto věřila, že jí Wolme rozumí. Měsíční stařec, který prý podle záznamů ve své knize svazuje manžele červenou nití, je s Mong-njongem spojil dřív, než se narodili. Nemohla se od něj odpoutat. Smrt srdce — to už bylo lepší umřít v cele.

„Maminko, dneska v noci jsem měla sen.”

„Sen? Co se ti zdálo?”

Paní Wolme neměla od jisté doby ke snům důvěru. Před víc než rokem se jí zdálo o draku. Letěl k horám a třpytil se v slunci. Den nato k nim přišel poprvé na návštěvu Mong- -njong. Ve znakovém písmu znak mong označuje sen, znak njong draka.” Drak ze sna, napadlo tehdy Wolme, když se mladý pán I představil osobním jménem. Možná i proto tenkrát přivolila k sňatku. Drak je přece symbolem štěstí.

O tom všem Čchun-hjang dobře věděla. Ale ráno se probudila s tak silným pocitem radosti a naděje, že si nedokázala nechat sen pro sebe.

„Zdálo se mi o panence nade dveřmi našeho domku, o opadaných višňových květech, puklém zrcadle a vyschlém moři.”

„To určitě znamená smrt,” zděsila se paní Wolme. „Puklé zrcadlo, opadané květy! Samá zkáza a zmar.” Přitiskla se k oknu a zalomcovala mříží.

Čchun-hjang viděla, jak matce zbělely klouby na prstech.

„Třeba ne,” řekla, „třeba to znamená něco jiného. Maminko, přiveďte mi věštce. Chtěla bych mu svůj sen vyprávět.”

„Už ztrácíš rozum,” naříkala Wolme. „A za všechno můžu jen já. Nikdy jsem neměla s tvým sňatkem souhlasit.”

„Jsem ráda, že jste to udělala.”

V hromadě slámy v koutě cely zaharašila krysa. Čchun-hjang sebou trhla a krysa, vyplašená prudkým pohybem, zalezla. Kláda na krku strašně tížila.

„Jsem ráda,” opakovala Čchun-hjang a s námahou se otočila ke zdi, aby jí matka neviděla do obličeje.

In-su myslel, že zamíří k lesu, který tady u hostince ustupoval k horám, ale Mongnjong se stočil vlevo, k rýžovým polím v mělkém údolí.

„Rád bych si promluvil s vesničany, třeba se od nich něco dozvíme,” řekl.

Rýže právě dozrála a její zlatá barva společně se slunečními paprsky odrážejícími se od zavodněného pole naplňovala údolí chvějivým, teplým třpytem. Na poli pracovali rolníci. Jejich zpěv doléhal až nahoru na stráň.

Rychle seběhli dolů k polím.

„Hej,” zavolal Mongnjong na vesničany, „rád bych s vámi na chvilku mluvil.”

Rolníci zvedli hlavy a jeden z nich k němu váhavě popošel.

„Co tady křičíš? Nevíš, že se sluší pozdravit! Nikdy jsi neslyšel, že u dvora je na prvním místě hodnost a na vesnici věk? A ty jsi ještě hodně mladý, a navíc vyhlížíš dost podivně.”

Mongnjong zrudl. „Odpusťte mi. Ale tolik nás zaujal váš zpěv…“

„Zpěv?” Rolník se rozesmál. „Ty i tvůj přítel vypadáte spíš na to, že vás zaujalo naše jídlo. Ale jak tak na vás koukám, lupiči snad nejste.”

„Proč mluvíte o lupičích?” ožil Mongnjong.

„Hodně se tady v kraji o nich povídá. Rozhodně bych vám neradil, abyste pospávali někde v horách. I když — co by si na vás dvou vzali. I nás, rolníky, nechávají na pokoji.”

Někdo v hloučku opodál naslouchajících mužů se uchechtl: „Na nás mají spadeno jiní!”

„Moc mluvíš,” otočil se prudce rolník, který hovořil s Mong-njongem, ke skupince za svými zády, „a hloupě k tomu.”

„Kdo jiný? A proč by na vás měl mít spadeno?“

Mongnjong se díval na chlapce, který si svou poznámkou vysloužil od rolníka napomenutí.

„Nevšímej si ho. Neví, co říká, a neumí se chovat. Je to zrovna takový kluk jako ty.”

Napomenutý chlapec sklopil oči, ale na tváři se mu usadila jakási urputnost.

„Co je rolník? Jen hříčka v rukou živlů,” řekl muž. „Měli jsme tady nejdřív sucho, pak zátopy a velká voda vzala skoro všechen náš majetek. Naštěstí nám ctihodný pan prefekt nabídl půjčku.”

„Ale budeme muset splácet i s úroky! A kde na ně vezmeme?” vypískl chlapecký hlas.

„Budeš konečně zticha,” pohrozil muž za sebe. Pak utrhl rýžový klas a vymnul ho v dlaních. „Musíš chlapce omluvit, má strach z hladu. Letošní úroda není bohatá. Ale teď už nás nezdržujte. Na marné klábosení nemáme kdy.”

Mongnjong se rozběhl do stráně,”že mu In-su stěží stačil. Sotva se ocitli z doslechu rolníků, popadl ho Mongnjong za rukáv.

„Slyšel jsi, co říkali? To, o těch úrocích?”

„A co má být?” opáčil In-su bez zájmu. Stále musel myslet na jedinou věc — na opasek obrovského muže, který podle všeho patřil k prefektovým biřicům.

„Jak to, že musejí platit úroky, když se podle zákona mají v případě neúrody nebo živelná pohromy poskytovat půjčky z královských sýpek, které jsou bezúročné?”

„O těch úrocích už přece víme. Proč tě to tak rozrušilo? Rolníci zaplatí dluh do královské pokladny a úroky shrábne prefekt do vlastní kapsy.”

„A přitom mu nehrozí téměř žádné nebezpečí,” ušklíbl se Mongnjong. „Podřízení úředníci jsou na něm závislí. On je tu nejvyšším pánem. A rolníci? Víš, co se říká: zákon daleko, pěst blízko. Kdyby některý z nich napsal stížnost, musela by nejprve projít prefekturou a tam by ji samozřejmě zadrželi. A že by šel obyčejný rolník přímo ke králi? Tam by se vůbec nedostal. Nezbývá mu, než dřít a mlčet. Jediným nebezpečím byl pro prefekta tvůj otec. Ten ho mohl ohrozit. Kdyby nebylo těch lupičů, věděl bych, čí jméno dosadit za jméno ministra války z nápisu na zdi.”

In-su se na Mong-njonga zamyšleně podíval. Rád by mu řekl, co ráno viděl. Ale nebyl si jistý. Tu věc u mužova opasku koneckonců

zahlédl jen na kratičký okamžik. Ale jestli ho neošálil zrak a jestli ten člověk opravdu patří k biřicům, bude možné dosadit za jméno Huan T’ui jméno Pjon Hak-to. Jenže obvinit samotného prefekta?

Svalil se do trávy a obličej schoval do dlaní. Připadal si jako člověk, který se s holýma rukama chystá do horské soutěsky na tygra.

Mongnjong shodil ze zad dřevěný rám a sedl si vedle něho. Mlčeli. Nad hlavami jim proletěl klín divokých hus, jejich kejhání ohlašovalo zimu. Ale zatím byl časný podzim. Krásný, žlutý, temně hnědý, purpurový, s pruhy stále zelených borovic. Na obzoru se rýsovaly vrcholky hor a dole v údolí pluly nad dozrálým polem široké rákosové klobouky vesničanů jako loďky na vlnách zlatého jezera.

„Slyšíš, jak zpívají?” řekl Mongnjong. „Nechtějí nic jiného než v klidu žít, sklidit úrodu a mít dost jídla pro rodiče a děti. Nic jiného.” Mongnjong mluvil tiše, ale tváře mu hořely.

„In-su, slibuju ti, že vrazi tvého otce neujdou spravedlnosti. A kdyby k nim patřil sám prefekt, nikdo, ani ministr obřadů a vůbec žádný člověk mu nepomůže. Už bylo dost násilí a strachu lidí, kteří se bojí byť jen promluvit před cizincem.”

In-su zvedl hlavu. Jeho přítel vyskočil ze země a rozpřáhl ruce, jako by si bral za svědky slavnostního slibu hory a slunce a řeku v údolí.

„In-su, věř mi. Já nemluvím do větru.”

A In-su mu uvěřil. Vstal. „Pojďme,” řekl, „už jsme ztratili moc času.”

KAPITOLA DEVÁTÁ

vypráví o tom, jak In-su a Mongnjong lezou do cizího domu a Čchun-hjang hovoří s věštcem

Dřevo na zádech je tížilo. Nebyli zvyklí na podobnou práci, a protože kromě studené kaše, kterou dostali ráno, celý den nic nejedli, přivlekli se hladoví a unavení do hostince až kvečeru. Hostinský jim nedal za práci nic jiného než rýžové slupky a kousek ryby. Vzali si misky a šli si sednout pod strom k žebrákovi. Stařec vděčně přikyvoval, když se s ním dělili o jídlo.

„Stále ještě se chcete podívat na to, co napsal

doktor So na stěnu hostince?” zeptal se jich. „Myslím, že by se to dalo zařídit.”

„Samozřejmě že chceme,” vyhrkl Mongnjong.

„Ale hostinský nám nápis neukáže. Má strach z toho chlapa s opaskem. Nevíte, kdo by to mohl být?” obrátil se In-su na starce.

„Asi opravdu patří k biřicům. Vysoká postava, úzké kruté oči.” Vzápětí si uvědomil, že takový popis není pro slepce k ničemu. Ale stařec s odpovědí neváhal.

„Jestli je opravdu hodně vysoký a ostatní ho poslouchají, mohl by to být Hogenari, velitel biřiců.”

In-su strnul. Miska mu vypadla z ruky a zbytky jídla se rozsypaly po zemi. Velitel Biřiců!

„Co tedy máme udělat, abychom mohli nápis vidět?” zeptal se starce Mongnjong.

„Hostinský je v domě sám,” řekl žebrák.

„Hogenari odjel i se svými muži a žádný poutník nepožádal o nocleh. Dům je skoro prázdný. Tím jsem si jistý.”

Mongnjong se na něj překvapeně podíval.

„Snad nám nenaznačujete, že máme bez vědomí hostinského vniknout do jeho domu?”

V žebrákově obličeji se nepohnul ani sval. „Není to k němu právě nejzdvořilejší, ale jinak nápis neuvidíte.”

„Je to nebezpečné,” řekl Mongnjong.

In-su zachytil přítelův pohled. Zvedl se a poodešel stranou. Pochopil, že s ním chce Mongnjong mluvit o samotě.

„Nedůvěřuješ mu až příliš?” zašeptal Mongnjong. „Co když je ten žebrák prefektův člověk a vláká nás do pasti?”

„Mong-njongu,” odpověděl In-su také šeptem, „připadám si jako ve zlé noční můře.

Temný les, rozeklaná borovice a záhadný hostinec. Chtěl bych se vzbudit ve svém pokoji a jít za otcem na snídani. Ale nejde to. Musíme riskovat. Třeba si opravdu všimneš něčeho, co mně uniklo.”

Mongnjong chvíli mlčel a pak řekl: „Možná máš pravdu. A snad nám bude přát štěstí, až budeme lézt do cizího domu.”

Vrátili se k žebrákovi celí napjatí. Stařec jim navrhl, aby se trochu prospali. Až přijde čas, vzbudí je.

Ale bylo těžké usnout. In-su dlouho pozoroval hvězdy, které probleskovaly mezi větvemi borovice, myslel na Mong-njonga a Čchun-hjang,

na slepého žebráka a muže s opaskem. Když ho slepec budil, měl pocit, že spal jen chvíli.

Mongnjong už na něho čekal. Přešli přes verandu k hostinské místnosti a potichu otevřeli dveře. Všude bylo ticho, ani pták nezakřičel. V domě In-su rozsvítil maličkou svíčku.

„Tamhle ty dveře,” zašeptal.

Našlapovali zlehka, báli se, aby nezavrzala prkna v podlaze. Prošli prázdnou hostinskou místností a vystoupili po schodech do patra. Opatrně odsunuli dveře místnosti, kde byl nedávno In-su s hostinským. Uvnitř byla tma a ticho. Vstoupili. In-su si dobře pamatoval místnost, a tak se rovnou pustil ke stěně s nápisem.

„Tady to je,” zašeptal a natáhl ruku se svíčkou ke zdi. Stěna byla čistě bílá.

„Nebesa,” vykřikl přidušeně In-su, „možná jsem se spletl.”

Rychle obešel se světlem všechny čtyři stěny. Ani na jedné nápis nespatřil.

„Podívej se,” zašeptal Mongnjong. Přejížděl rukou po stěně, a když se k němu přiblížil In-su se světlem, ukázal mu dlaň. Měl ji bílou od čerstvé malby. „Bylo to tady. Nechali nápis odstranit a zamalovat.”

In-su se vrh] se světlem ke zdi. Nikde nic. Prudce zvedl svíčku ke stropu. Vtom se ozvala rána.

Strnuli. In-su se podíval k zemi. Stolek! Jak si chtěl posvítit na strop, překotil ho.

Vyděšeně se na sebe podívali. Mongnjong si položil prst na ústa. Chvíli bylo v domě ticho, ale pak se ozvaly hlasy.

„Zloději!” křičela nějaká žena.

„Myslí si, že je někdo přišel okrást,” zašeptal In-su. „To by nás mohlo zachránit. V slušném domě dají zloději na vědomí, že o něm vědí, ale nechtějí ho ponížit tím, že by ho přistihli při činu.”

„Ty si myslíš, že tohle je slušný dům?”

Hlasy a kroky se blížily. Už je slyšeli z hostinské místnosti.

„Rychle,” postrčil Mongnjong In-sua k oknu. „Musíme pryč!”

Odsunuli rám s papírovou výplní a vyskočili ven. Měkká půda pod oknem ztlumila jejich pád. Stačí pár kroků a budou na svém místě pod borovicí. In-su se v běhu ohlédl, jako bludička prosvítalo okny hořejšího patra světlo. Hostinský asi přecházel se svíčkou

z místnosti do místnosti. Už se blížil k otcově jizbě. Chlapci sebou hodili do trávy vedle žebráka.

„Hej, vy tam,” ozvalo se za nimi z otevřeného okna. Zatajil se v nich dech. „Hej, neviděli jste někoho, neslyšeli jste něco?”

Mongnjong se mátožně zvedl. „Co je, co se děje?” Předstíral rozespalost.

„Neviděli jste někoho?”

„Ne, vždyť spíme.”

„Ztratilo se něco?” zaslechli vzdálený ženský hlas.

„Nic. Asi to byl jen vítr. Zapomnělas zavřít okno.”

Za okamžik bludička v okně zhasla a dům se znovu ponořil do tmy.

„Jste oba v pořádku?” ozval se šeptem stařec. Zvedl se na loktech a opřel se o kmen stromu. ‘

„Ano,” odpověděl In-su, „ale stihli jsme to jen o vlásek. Málem nás chytili jako zloděje.”

„Slyšel jsem,” přikývl stařec. „A nápis? Našli jste ho?”

»„Zmizel. Nechali ho odstranit.”

Stařec zhluboka nabral dech. „Zřejmě je In-su minule pořádně vyplašil. Dostali strach.”

„Ale proč?” uvažoval nahlas Mongnjong. „Určitě ani nevěděli, co nápis znamená. Nemohli mu rozumět.”

„Právě proto,” řekl slepec. „Mohl znamenat cokoli. Třeba něco nebezpečného, co by svědčilo proti nim.”

„Rozhodně je zvláštní, že zmizel,” řekl Mongnjong. „Buď nemá čisté svědomí hostinský, nebo biřici, kteří ho mohli přinutit, aby nápis přemaloval. A pak jsou tu i jiné podezřelé okolnosti: Hogenariho zřejmě předstírané zranění, ztracené zápisky doktora So, jeho rozhovor s prefektem, od něhož si prý sliboval nápravu mnoha věcí…“

„Doktor So mluvil před smrtí se zdejším prefektem Pjon Hak-toem?” skočil mu do řeči stařec. Rozčileně zašmátral po holi a vstal. I teď, ačkoli byl shrbený, budil dojem urostlého muže. „Pjon Hak-to,” řekl tiše a namáhavě. Jako by každá slabika toho jména byla sousta, které nelze polknout. „Jestli je v pozadí celé věci Pjon Hak-to, pustili jste se do nebezpečné hry. Buďte opatrní. Pjon Hak-to je schopný všeho.”

„Vy ho znáte?” užasle řekl Mongnjong.

Stařec si znovu sedl. Najednou vypadal unaveně.

„Trochu, ale dost dobře na to, abych věděl, že je to nebezpečný soupeř.”

„In-su, slyšíš?”

In-su se k Mong-njongovi otočil. Slyšel, o čem se žebrákem mluvili, ale vnímal jejich rozhovor jako z velké dálky. Stále musel myslet na opasek muže, který je zřejmě velitelem biřiců. Už o svém podezření nepochyboval. Odstranění nápisu ho přesvědčilo. Vyschlo mu v ústech, když promluvil, nemohl poznat vlastní hlas.

„Mong-njongu, já znám otcova vraha.”

Mongnjong vyskočil ze země a stařec se k němu otočil, jako by ho mohl vidět.

„Je to Hogenarí, velitel biřiců. Je-li ten muž s opaskem opravdu Hogenari,” dodal tišeji. Rozhlédl se. Hostinec se rýsoval na temném zubatém pozadí lesa a obzor uzavíraly černé hory. Tady trávil otec poslední okamžiky života. V zatuchlém domě, kde čpí kysané zelí, napsal ve společnosti hamižného hostinského poslední myšlenku. Snad to byl vzkaz, snad ho měla jen posílit, když pocítil strach. A odtud odcházel ve společnosti svého vraha.

„Jak jsi na tu přišel?” zeptal se přidušeně Mongnjong.

„Dneska ráno, v hostinci, jsme ho viděli, jak spí na zemi. Vzpomínáš si, vzbudili jsme ho.” In-su mluvil bezvýrazným hlasem. Snažil se ovládat, ale bál se, že to nedokáže. „Vstal ze země a já zahlédl jeho opasek. A k němu měl připevněnou šňůrku s otcovým prstenem.”

„S nefritovým prstenem? S tím, který jsi postrádal mezi vašimi rodinnými šperky?” zašeptal Mongnjong.

„Ano. Měl na šňůrce nefritový prsten s draky.”

„Jseš si tím jistý?”

In-su zaváhal. „Úplně jistý ne. Ten chlap se téměř vzápětí zase svalil. Spatřil jsem prsten jen na okamžik. Až do této chvíle jsem o tom sám pochyboval. Proto jsem ti nic neřekl. Nejprve jsem se chtěl přesvědčit, že se nemýlím. Ale teď už nemám pochybnosti. To, že odstranili nápis, mě přesvědčilo. Věci do sebe přesně zapadají. Ten člověk je určitě Hogenari a věc u jeho opasku je určitě otcův prsten.”

Dlouho nebyl žádný z mužů schopen promluvit. Hluboké ticho a temnota, kterou nemohl zahnat ani měsíc, a vědomí zločinu spáchaného možná nedaleko, jim svazovaly jazyky. Konečně se ozval Mongnjong:

„Jedno se mi nezdá. Nedovedu si představit člověka, který se pyšní šperkem své oběti.”

Slepec se krátce, úsečně zasmál. „Je-li tím člověkem Hogenari…” Nedopovězená věta naznačovala, že velitel biřiců nemá žádné zábrany.

„Jsou chvíle, kdy bych chtěl znát příběh vašeho života, starce,” řekl Mongnjong. „Někdy se mi zdá, že víte víc, než nám říkáte. Ale jedno je jisté. Jestli je vrahem opravdu Hogenari, znamená to moc. Znamená to, že Hogenari, udatný ochránce Soova domu, není nikdo jiný než vůdce banditů. A bandity jsou jeho biřici. Proto mohl Hogenari před Ok-kjunem předstírat zranění. S několika muži své stráže se tvářil, že chrání dům, a zbytek biřiců hledal zápisky doktora So. Rabovali jen proto, že se to od lupičů čeká. I když je k tomu jistě nikdo nutit nemusel. Když našli zápisky, odtáhli. Ale to ještě není všechno.”

In-su se odvrátil. Věděl, kam Mongnjong míří. Vidina tygra v horské soutěsce se mu znovu objevila před očima.

„Zájem na zápiscích a smrti doktora So měl jeden jediný muž. Pjon Hak-to. Ne Hogenari. Prefekt musel biřice poslat do Soova domu, prefekt musel vydat pokyn k jeho odstranění a prefekt musí biřice krýt. Možná využívá jejich služeb i při jiných příležitostech.”

„Vždycky jsme tušili, že v pozadí otcovy smrti stojí Pjon Hak-to,” vzdychl In-su.

„Ale jestli je spojený s bandity, jestli jsou bandity muži jeho vlastní stráže, je jeho zločin ještě větší.”

Stařec si vyzáblou rukou pohladil vousy. „Musíte se přesvědčit, že je to opravdu prsten doktora So.”

„Ale co pak?” zvolal In-su. Co zmůžou on a Mongnjong proti vysokému královskému úředníkovi, proti sboru jeho podřízených, proti po zuby ozbrojeným biřicům, kterým čiší násilí z každého póru těla? Připadal si slabý a bezmocný.

„Potom se uvidí,” řekl zvolna stařec. „Ted bychom měli spát. Ochladilo se. Brzy začne svítat.”

„Hej, vstávejte, darmojedi! Zadarmo vás živit nebudu.”

Křik hostinského mladíky probudil. Cítili se jako rozlámaní, šaty měli provlhlé ranní rosou a v břiše jim kručelo.

„Tak co je s vámi? Chcete spát až do poledne?”

Slunce už dávno vyšlo. Rychle vyskočili a protáhli si v jeho paprscích ztuhlá těla. Stařec byl také vzhůru. Opíral se o kmen borovice a nevidomé oči upíral kamsi do svého nitra.

„Mnoho štěstí,” zašeptal, když si chlapci brali na záda dřevěné rámy.

Vlekli se do svahu a slaměné střevíce jim klouzaly po vlhkých kamenech. V blízkosti hostince bylo dřevo dávno vysbírané. Museli za ním výš do hor.

„Tohle není právě nejlehčí život,” vzdychl Mongnjong a nadhodil si na zádech rám. „Polykal bych kamení. Ještě před měsícem by mě nenapadlo, že se budu potulovat kolem Namwonu jako žebrák a celý den nosit z lesa dřevo.”

In-su stoupal po stezce za Mong-njongem a kladl nohy do jeho stop. Díval se na zem a lekl se, když znenadání narazil čelem na jeho rám. Mongnjong stál a nehýbal se.

„Stalo se ti něco?” zeptal se vyděšeně.

„Ale ne. Všechno je v pořádku. Hodně jsem se za poslední dva dny naučil. Teď aspoň vím, jak žijí chudáci.”

Mongnjong znovu vykročil, hluboko skloněný k zemi. Vlekl se do kopce jako bez života.

„Ale jedné věci pořád nerozumím,” řekl najednou. „Rok přece není tak dlouhá doba. Copak Čchun-hjang nemohla počkat?”

In-su sklonil hlavu. „Musíme jít,” řekl tiše. „Tamhle, jak začínají skály, najdeme dřeva dost.”

Sbírali dříví mlčky. Větší větve lámali na kusy a rovnali je do rámů. Ticho rušilo jen praskání dřeva a zvuk kutálejících se kamínků, které při každém kroku sráželi ze stráně. Až když slunce začalo hřát a stíny borovic rostoucích mezi skalami vypadaly jako namalované tuší, odhodil Mongnjong otep dříví a chytil In-sua za rukáv.

„Už vím, jak zjistíme, jestli je to opravdu váš nefritový prsten,” řekl.

Každý den v cele se zdál dlouhý. Ale noci byly ještě horší. Čchun-hjang si ulehčené oddychla, když se prostor kolem ní naplnil kalným světlem, ohlašujícím, že nad prefekturou vyšlo slunce. A zase čekání, studená rýže a vlažná voda a jalový žalářníkův soucit — jako ohyzdné korále navlékané na nekonečnou nit.

Kolem poledne dopadal těsně pod okno sluneční paprsek. Tentokrát se ho však nedočkala. Vyhlížela ho netrpělivě, ale když už se měl každým okamžikem objevit, v cele se setmělo. Znamenalo to, že někdo stojí před oknem. Lekla se. Matka za ní přece chodívala ráno nebo večer, aby ji kromě podplacené stráže u brány nikdo nezahlédl.

„Neboj se, holčičko, to jsem já. Stálo mě to trochu víc peněz, ale nakonec mě sem pustili.”

Matčin hlas dívku uklidnil. Ráda by se na ni podívala, jenže už neměla sílu. Lomcovala jí horečka. Krvavé šrámy na nohou a zádech, které jí způsobily katovy hole, se v noci zanítily. Bolest jí už ani nevadila, ale poprvé ji napadlo, že včerejší sen může opravdu znamenat smrt. Protože smrt je přece také vysvobození.

„Přivedla jsem ti věštce. Jak sis přála. Šla jsem pro něj až k hostinci U posvátné borovice.”

Čchun-hjang se přinutila zvednout hlavu. Teď dostala strach, byla by raději, kdyby matka na její prosbu zapomněla.

„To jste hodný, že jste vážil takovou dlouhou cestu,” řekla namáhavě rozpraskané rty ji pálily.

„Tvoje matka mě doprovázela.”

Věštec měl zvláštní oči, napadlo ji, že musí být slepý.

„Také mi vyprávěla o tvém údělu. Prý čekáš na svého muže 1 Mong njonga. Ale jedno mi pověz sama. Proč jsi mu neposlala do hlavního města zprávu? Proč jsi ho nepoprosila o pomoc?”

„Nechce o tom ani slyšet,” vpadla mu do řeči Wolme. „Je paličatá “

„Nemluvte takhle, maminko,” vzdychla Čchun-hjang. „K čemu by byl dopis dobrý? Kvůli svým rodičům stejně nemůže nic dělat, dokud nesloží zkoušky. Jen by ho to rozrušilo a ještě by se stalo nějaké neštěstí.”

„A to, co se děje s tebou, to podle tebe není neštěstí? Vždycky jsem se pyšnila, že mám tak krásnou, tak hodnou, tak ušlechtilou dceru,” vzlykala Wolme, „a tohle z toho vzešlo.”

„Tiše, paní Wolme, nenaříkejte. A ty mi, děvenko, rychle vyprávěj svůj sen,” řekl věštec. „Nemáme moc času, někdo by nás tady mohl uvidět.”

Čchun-hjang si olízla rozpukané rty. Bála se.

„Zdálo se mi o našem domku. Jenže nestál u nás ve vesnici, ale na mořském břehu. Nad dveřmi visela panenka, v zahradě kvetla višeň a já seděla před zrcadlem a líčila se. Najednou višňové květy opadaly, zrcadlo puklo a rozbilo se a moře vyschlo. Znamená ten sen smrt?”

Věštec chvíli přemýšlel a Čchun-hjang se neodvážila ani hlasitě nadechnout. Pak se jí rázem vrátila naděje. Dokonce se mohla postavit a popojít k okýnku, aby lépe slyšela.

„Květy opadaly, to znamená, že tvoje utrpení dozrálo v plod,” říkal věštec. „Panenka nad dveřmi — že se na tebe lidé budou dívat s úctou. A když vyschne moře, objeví se tvář draka, který v moři sídlí. A neznamená snad znak njong z jména tvého muže právě draka? Tvůj muž se k tobě brzy vrátí a s jeho návratem bude spojeno mnoho rozruchu. O tom svědčí puklé zrcadlo. Už jsi někdy slyšela, že by se zrcadlo rozbilo potichu? S tím je přece

vždycky plno rámusu. Ničeho se nebo]. Tvůj muž je blízko. Je to smělý a rozhodný člověk. Brzy přijde,”

„No, už aby tady byl,” řekla Wolme pochybovačně.

Ale Čchun-hjang ji neposlouchala. „Maminko, já jsem vám vždycky říkala, že všechno dobře dopadne. Teď jste to sama slyšela.”

Rozplakala se. Tentokrát se však nesnažila před matkou slzy skrývat.

KAPITOLA DESÁTÁ

vypráví o tom, jak Hogenari zraní Mong-njonga a pocítí hrůzu z přízraků

Žebrák, kterého chlapci večer už zdálky vyhlíželi, pod borovicí neseděl. Neviděli ho celý den. Dívali se po něm pokaždé, když se vraceli s nákladem dřeva, ale nebyl ani nikde v okolí. Trochu je to mrzelo, protože ho chtěli seznámit se svým plánem, ale nemohli na něj čekat.

„Je tam nějak veselo,” řekl In-su a ukázal hlavou k hostinci. „Biřici asi popíjejí.”

Po celé mýtině se rozléhaly hlučné hlasy, zpěv a výbuchy smíchu. Chlapci se na sebe podívali a pak si nadhodili dřevo na zádech.

Na prahu je uvítal křik.

„Náš milostivý pan prefekt má vždycky pravdu,” hulákal obrovský chlap. Stál široce rozkročený přímo proti vchodu a ve vzduchu držel nějakého muže. Nešťastník kopal nohama, jak se snažil dosáhnout na zem. „Pusťte mě, Hogenari,” prosil.

In-su sevřel ruce v pěst. Konečně měl jistotu o totožnosti muže s opaskem.

Zavřeli za sebou a vešli do zatuchlého vzduchu hostinské jizby.

„Je to chlap jako hora,” zašeptal Mongnjong. „Pros Nebesa, aby se mi to podařilo.”

Udělali pár kroků a Mongnjong klopýtl. Rozhodil ruce, jak se snažil získat rovnováhu, ale ze setrvačnosti letěl dál, až narazil přímo do Hogenariho. Zachytil se jeho opasku, něco prasklo a Mongnjong se válel na zemi pod hromadou roští. Prsten odletěl až do rohu místnosti a tam cinkl o podlahu.

In-su po něm skočil. Byl to on. Stačil mu jediný letmý pohled a poznal ho. Prsten z nefritu se dvěma draky létajícími v povětří, starobylý

šperk rodiny So, mu ležel v dlani. Úzký kroužek, který muž s tak velkýma rukama jako Hogenari nikdy nemohl navléknout na prst, a proto ho nosil s ostatními přívěsky na šňůrce u pasu.

„Nemůžeš dávat pozor, umouněnce,” křičel Hogenari a vztekle kopal do hromady dříví, pod níž se krčil Mongnjong. „Já tě naučím, jak se chovat!”

In-su zaslechl výkřik, pak bolestné zasyknutí. Rychle se rozběhl s prstenem k Hogenarimu.

„Odpusťte mu, pane,” volal. „Můj přítel sotva stojí na nohou. Celý den jsme neměli v ústech. Podívejte se, váš šperk je v pořádku. A byla by to vážně škoda, kdyby se tak krásný prsten poškodil.”

Mluvil, co ho právě napadlo. Úplně zapomněl, že chtěl z Hogenariho vymámit jeho tajemství. V téhle chvíli se jen snažil odvrátit biřicovu pozornost od Mong-njonga. Slyšel, jak pod dřívím lapá po dechu.

„Opravdu, nádherná práce. I když trochu něžná pro muže takové tygří síly, jakou se můžete pyšnit vy, pane. Snad nějaká památka?”

Hogenari nechal Mong-njonga a rozchechtal se. „Přesně tak, přesně tak,” sáhl po prstenu, „dobře jsi to řekl, památka. Dárek na rozloučenou. Od vzácného a urozeného pána.” A znovu se rozchechtal.

In-su se sklonil k Mong-njongovi a pomáhal mu rovnat dříví.

„Jsi v pořádku?” zeptal se šeptem.

„Ujde to,” odpověděl Mongnjong, ale ruku si tiskl k žebrům, v místech, kam dopadla Hogenariho noha.

„Co se to tady děje?” přiřítil se do místnosti hostinský a zamračeně zůstal stát nad rozházeným dřívím.

„Trochu jsme žertovali,” řekl Hogenari, teď už zase v dobré míře a se džbánkem v ruce.

„Podívejte se na ten nepořádek!” křičel hostinský. „Neumíte se slušně chovat? Zítra ať už vás tady nevidím.”

„Aspoň trochu jídla nám dejte,” zaprosil In-su. Myslel na hladového Mong-njonga a jeho modřiny.

Vychladlou, neokořeněnou kaši dokázali sníst snad jen proto, že opravdu od rána nejedli. Sotva polkli poslední sousto, ukázal jim hostinský ke dveřím.

„Upalujte! Tady pro vás už žádná práce nebude.”

Oddechli si, když se za nimi zavřely dveře hostince. Před nimi byl volný prostor, tráva pod borovicí, a dokonce jejich slepý přítel v novém plášti. Seděl tam, jako by se byl nikdy nevzdálil. S úlevou se svalili pod strom.

„Je to opravdu náš prsten,” řekl In-su. „Díky, Mong-njongu.”

Mongnjong mávl rukou, aby naznačil, že jeho pomoc nestojí za řeč, a obrátil se k slepci.

„Vy se vůbec netváříte překvapeně. Skoro to vypadá, že jste si byl jistý, že Hogenari prsten má.”

Stařec pohnul bezkrevnými rty. „Mnohé se dá předpokládat. I to,” usmál se, „co vám Hogenari řekl. Jistě tvrdil, že dostal prsten darem.”

„Naznačil to,” pohlédl Mongnjong udiveně na starce. „Myslíte, že mluvil pravdu?”

„Nesmysl,” vyhrkl In-su. „Ten chlap musel lhát. I kdyby se všechno odehrálo jinak, než předpokládáme, i kdyby se Hogenari opravdu

choval statečně a chránil otce, nikdy by od něj nedostal na památku náš rodový prsten. Otec by si našel jiný způsob, jak mu vyjádřit vděčnost.”

„Ale chtěl bych mít jistotu, že získal prsten násilím,” řekl Mongnjong. „Nedokážu pochopit, jak by někdo mohl být tak neopatrný, aby u sebe nosil věc, která patřila jeho oběti.”

„Hogenari přece vůbec neriskuje,” In-su rozčileně stiskl přítelovo rameno. „Dostal prsten darem a hotovo. Nanejvýš někoho napadne, že je to podezřelé, ale nic víc. Kdo by ho mohl usvědčit ze lži?”

„Já,” řekl slepec.

Oba se k němu udiveně otočili. „Vy? Copak vy víte, jak se to stalo?”

„Ať už se to stalo jakkoli, dneska v noci zjistíme pravdu,” odpověděl stařec a zachumlal se do nového pláště. Nespěchal s vysvětlením. Nastavil soumraku vrásčitou tvář, která v hasnoucím světle připomínala list papíru popsaný nesrozumitelným písmem.

„Mluvíte v hádankách,” řekl In-su.

Stařec pohladil plášť oběma rukama.

„Tvůj otec dobře věděl, co starý žebrák na zimu nejvíc potřebuje. Plášť, pořádně vatovaný. Dneska mi ho v Namwonu pomohla opatřit jedna žena, jejíž dceru uvrhl prefekt do vězení. A jen proto, že nechtěla zapomenout na svého manžela, který prý studuje v hlavním městě.”

In-su vrhl na přítele bezmocný pohled. Vadilo mu, že žebrák odbočil v hovoru od Hogenariho, ale Mongnjong visel očima na starcových rtech.

„Prefekt vězní nějakou dívku?” vyhrkl.

„Copak? Zajímá tě její osud? Je smutný. Prefekt k sobě povolal všechny krásné kiseng z okolí, ale tahle se nechtěla podvolit jeho rozkazu. Ona prý není žádná kiseng a čeká na návrat svého manžela. Jenže prefekt po ní velmi touží. Proto ji vězní, nechává bít a věří, že násilím zlomí její odpor.”

„Ale ona opravdu není kiseng.” Mongnjong vyskočil ze země. Hlas mu přeskakoval rozčilením.

„Jak to můžeš vědět? Znáš ji?” zeptal se stařec.

„Totiž… Nevím. Jak se jmenuje? Je krásná?”

„Krásná? Zeptej se mě na její hlas a odpovím ti. Na ten si vzpomínám, protože mi vyprávěla svůj sen a prosila mě, abych jí ho vyložil. Ale nemyslím, že by namwonský prefekt chtěl trávit noci s ošklivou dívkou.”

„Jak se jmenovala? Musím to vědět.”

„Její jméno mě nezajímalo.”

„Je to Čchun-hjang. In-su, slyšíš, je to určitě ona. Musím hned za ní.”

„Teď v noci? Jak se chceš dostat k vězení? U brány prefektury hlídají biřici.”

„Stejně jako stařec. On s ní přece mluvil.”

„Mě k ní dovedla její matka,” řekl žebrák. „Podplatila stráž i žalářníka. To děvče by dávno umřelo hlady, kdyby zůstalo odkázané jen na to, co jí milostivě přidělí pan prefekt. Ale čím chceš podplatit biřice ty? Zůstaň, Mong- -njongu, dneska v noci tě bude mnohem víc potřebovat tvůj přítel.”

„Ale já s ní musím mluvit. Křivdil jsem jí. Myslel jsem, že mě opustila.”

„A teď by ses rozběhl do Namwonu ne proto, abys ji potěšil, ale abys uklidnil své svědomí. Nech ji spát. Potřebuje odpočinek.”

Mongnjong sklonil hlavu a špičkou střevíce ryl v hlíně. In-sua napadlo, že váhá kvůli němu.

„Běž za ní. Jinak bude tahle noc pro tebe moc dlouhá. Pro mne a mého otce jsi toho už udělal víc než dost.”

Mongnjong vzhlédl. „Ale jak je možné, že tobě říkala Wolme něco jiného. O vězení nepadlo ani slovo. Třeba ta dívka, s kterou mluvil stařec, přece jen není Čchun-hjang.”

In-su si vzpomněl na koláčky, které před časem zahlédl ve Wolmině košíku. „Je to Čchun-hjang,” řekl. „Nevím, proč paní Wolme lhala, ale už tenkrát jsem se divil, že nosí dceři do paláce jídlo.”

„Tiše,” okřikl je najednou stařec. „Slyším kroky. Někdo vychází z domu.”

Chlapci se otočili k hostinci. Ze dveří vyšli dva biřici, klopýtali z přemíry vína a chytali se jeden druhého za ramena. Za nimi spatřili Hogenariho. Vysoká postava dotápala k zábradlí verandy a zůstala stát v měsíčním světle. Velitel biřiců si pobrukoval nějakou písničku a hlasitě škytal.

„Je tam,” zašeptal stařec, „poznávám jeho hlas.”

Nahmátl hůl a nejistým slepeckým krokem se vydal k hostinci. Chlapci zatajili dech. In-su cítil, jak mu srdce buší až někde v krku.

„Co tu chceš?” Hogenariho hlas projel nočním tichem. „Přišel sis pro zbytky z panské kuchyně? To nemáš štěstí, nezbylo vůbec nic.” Zasmál se, jako by se mu podařil dobrý vtip.

„Mýlíte se, nemám hlad,” odpověděl klidně stařec. „A nepřišel jsem kvůli sobě, ale kvůli vám.”

„Tak to ses nemusel obtěžovat,” chechtal se Hogenari. „Nemám čas, jak vidíš.”

„Vidím něco úplně jiného než vy. Vidím neštěstí, které vás obklopuje jako temný mrak. Ale nebudu vás obtěžovat radami, když nemáte čas.”

Stařec se obrátil a odcházel.

„Počkej,” křikl Hogenari. „Co to krákoráš o neštěstí? Přivoláváš na mě zlý osud?”

„Váš osud je ve vašich rukou. Ale neštěstí je blízko. Odpusťte, že jsem rušil.”

„Pojďte se napít, veliteli,” jeden z opilých biřiců táhl Hogenariho za rukáv do hostince. „Vína je dost.”

„Starej se o sebe, hlupáku,” odbyl ho Hogenari a vykročil za starcem. Na schodech se zakymácel.

„Hej, vrať se! Cos to žvanil o nějakých radách?”

„Temný mrak vás obklopuje, pane, jemuž ostatní říkají velitel. A já, který naslouchám hlasům větru a země, vím, že neštěstí je blízko.”

„Jaké neštěstí? Mluv konečně.”

„Vidím, co vidím. Mrak je obrovský a ob-těžkaný blesky hněvu. Přitahuje ho předmět, který máte u sebe a který vám nepatří. Je na něm krev a krev volá po krvi. Po vaší krvi. Vraťte tu věc. Co nejdřív. Neprodleně. Vraťte ji jejímu majiteli.”

„Počkej ještě!” Hogenari křičel, nakláněl se přes zábradlí a vztahoval po starci ruce.

Jenže toho žádné volání nemohlo zadržet. Odcházel. Mířil k borovici a holí si před sebou nahmatával cestu. Její ťukání bylo v té chvíli jediným zvukem v nočním tichu. Jako by zmlkly i opilé hlasy v hostinci.

In-su si oddechl, až když spatřil starce přímo před sebou. „Bál jsem se o vás,” řekl.

„Zbytečně, chlapče. Moje slova spoutala Hogenariho na rukou i nohou. Nemohl mi ublížit. Ale brzy se vzpamatuje a pak půjde vrátit prsten.”

„Myslíte?” zapochyboval Mongnjong. „Co když nepůjde nikam?”

„Pak to bude znamenat jediné — opravdu dostal prsten darem.”

„Tak jsem to nemyslel.”

„Vím, cos myslel,” pokývl stařec hlavou. „Že nebude slovům nějakého žebráka přikládat význam. Asi jsem vám o vězněné dívce vyprávěl zbytečně.”

Přátelé se po sobě bezradně podívali. Nechápali, kam stařec míří. V krátkém čase se přihodilo příliš mnoho věcí.

„Dívka pro mě poslala, abych jí vyložil sen. Nebyla první. Chodí za mnou hodně lidí z Namwonu i z vesnice, když chtějí poznat budoucnost. A Hogenari o tom ví. Mnohokrát je musel vidět.”

„Jste tedy věštec? Znáte tajemství lidských životů?” zeptal se Mongnjong.

Stařec se odmlčel. V měsíčním světle se podobal víc pahýlu suchého stromu než člověku. Nehýbal se. Neslyšeli ani jeho dech.

„Slepý nikdy nespatří východ a západ slunce, rozkvetlé stromy a sníh na vrcholcích hor,” řekl konečně. „Ale možná dohlédne jinam a dál než vidoucí lidé. Teď Hogenari popíjí ze džbánu víno, rozhodnutý nemyslet na to, co Jsem mu řekl. Ale pokradmu nahlíží do všech

koutů, jestli tam nečíhají stíny jeho obětí. Kdyby se zdvihl vítr, slyšel by v jeho kvílení jejich hlasy. Člověk jako on se nebojí lidí, ale je pověrčivý. Přízraky těch, které zničil a které jsem mu připomněl, mu teď nahánějí strach. Půjde. Vrátí prsten tomu, komu ho vzal. Nám zbývá jen čekat.”

„A pak?”

„Pak půjdete za ním. Zavede vás k tělu doktora So.”

ln-su se zhluboka nadechl. Jestli se všechno stane tak, jak říká stařec, splní slib, který dal předkům.

„Přál bych si, abyste měl pravdu. Jinak bych po zdejších lesích mohl chodit měsíce, pátrat ve všech stržích, pod všemi kameny a stejně by to mohlo být marné.”

Mongnjong byl zamlklý. Poposedával z místa na místo, jak nedokázal vydržet v klidu, a pohrával si se suchou větvičkou, in-su přičítal jeho neklid starostem o Čchun-hjang.

„Uvidíš, že to s tebou a tvou ženou dobře dopadne,” řekl.

Mongnjong přelomil větvičku vpůli. „Vy jste, starce, moudrý muž,” řekl. „Všechno, co říkáte, se zdá rozumné. Jen stále nechápu, proč nám tak pomáháte. Skoro to vypadá, že se také zajímáte o Hogenariho a možná i o prefekta. Nebo se mýlím?”

Stařec se usmál. „In-su je dobrý a ty bystrý. Je dobře, že jste přáteli.”

„Nechci na vás naléhat…,“ přerušil ho Mongnjong.

„A přece naléháš.”

Stařec si zamyšleně pohladil vousy. „Dobře,” řekl konečně, „povím vám svůj příběh. Alespoň si zkrátíme čekání na Hogenariho.”

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

vypráví o znesvěceném pohřebišti a o tom,

jak In-su a Mongnjong konečně získávají

důkaz

Stařec složil ruce na držadlo hole, kterou měl mezi koleny, a opřel si o ně hlavu. Mluvil přerývaně, jako by nahlížel do časů tak vzdálených, že už v nic nelze rozeznat přesné obrysy postav a průběh dějů.

„Narodil jsem se nedaleko odtud,” začal. „Můj otec se v naší vesnici těšil velké vážnosti.

Byl to moudrý a vzdělaný muž. A není divu, že si ho všichni vážili, protože povolání, které měl, vyžaduje nejenom velké znalosti, ale též zvláštní nadání. Byl mistrem větrů a vod, zasvěcencem, který vybírá lidem místa pro jejich pohřebiště. Vzpomínám si, že často vycházel do hor zkoumat roviny a vrchy a studoval oblohu, aby mohl určit pohřebiště podle devíti hvězd a pěti planet, které ovládají zemi. Lidé říkali, že dokáže najít pro nebožtíky právě ta místa, která zaručují jejich potomkům šťastnou budoucnost.

Někdy mě otec brával s sebou, protože jsem od dětství projevoval vlohy pro jeho práci. Už jako chlapec jsem znal kdejakou soutěsku, řeky i údolí daleko od naší vesnice. A doma jsem studoval Často jsem v otcově knihovně dlouho do noci vysedával při světle svíčky. Později mě poslali do hlavního města. Ve škole jsem dobře prospíval a radost mého otce byla úplná, když jsem složil zkoušky a podobně jako on získal titul mistra větrů a vod. Zbývalo jen oženit mě. Otec už dlouho domlouval můj sňatek s rodinou nevěsty a začínal být netrpělivý. Stárl a chtěl se ještě dočkat vnuka, aby měl jistotu, že náš rod nezanikne a že bude postaráno o jeho uctívání, až zemře. Rodině nevěsty jsme už poslali dary a stanovili den sňatku.” Stařec se zachvěl, ačkoli stěží uplynula druhá noční hlídka a do chladu svítání bylo ještě daleko.

„Prý to byla hodná, milá a krásná dívka. Nikdy jsem ji nespatřil.

Tehdy jsem často jezdíval do hlavního města, za přáteli, kterých jsem měl mnoho. Vyplouvali jsme na loďkách, obdivovali měsíc odrážející se na hladině a na mělčině pod vrbami jsme vytahovali z košů rýžové koláčky, ovoce a džbánky vína. Při jedné takové příležitosti mi můj známý představil nějakého mladíka, spíš mladíčka, chlapce mnohem mladšího, než jsem byl tehdy já Známý mi řekl, že chlapec pochází z dobré rodiny a teď prý s japonským sluhou cestuje po kraji, protože velmi obdivuje staré památky, buddhistické chrámy, pavilóny a vůbec všechna místa obetkaná dávnými legendami. Mnoho prý už viděl a dávno toužil po seznámení se mnou, protože doufá, že bych mu mohl ukázat památná místa, kam lidská noha hned tak nevkročí. Mladík se hluboce ukláněl a velmi se omlouval za svoji neobvyklou prosbu.

Mnoho jsem slyšel o “Vaší vzácné rodině,“ řekl

tenkrát. Vím, že titul mistra větrů a vod u vás přechází po mnoho generací z otce na syna.

Prošli jste každý kout země a já jsem přesvědčený, že právě vy víte o pozapomenutých věcech, které milovníku památek skýtají cennou podívanou.’

Opravdu jsem znal takové místo. Když jsem byl malý, zavedl mě na ně můj otec, kterému je kdysi dávno zase ukázal jeho otec, můj děd. Byly to hroby panovníků dávného království Pekče. Před více než tisíci lety je do nich uložily ruce sluhů, kteří se už také dávno rozpadli v prach. Tak alespoň o těch místech vyprávěla legenda známá v naší rodině. Samotné přírodní krásy onoho kusu země stály za zhlédnutí.

Jenže mladík se mi nelíbil. Byl zdvořilost sama, ale jeho pohled, když se mnou hovořil, stále uhýbal stranou, jako by se mi nechtěl podívat do očí. Nevím, co mě nakonec pohnulo k souhlasu.

Snad moje ješitnost, které lichotilo mladíkovo

mínění o mých znalostech, snad výše odměny, kterou mi nabídl.

A tak jsme jednoho rána vyrazili. Opatřili jsme si zásoby jídla a zamířili, k Diamantovým horám. Doprovázel nás mladíkův sluha a ten sotva odrostlý, vytáhlý chlapec se mi zamlouval ještě míň než jeho pán. Nikdy nezapomenu na jeho oči. A jak bych také mohl, vždyť jsou to poslední, co jsem v životě viděl.

Do hor jsme stoupali jen zvolna a těšili se pohledem na krajinu v pozdním jaru. Někdy jsme šli soutěskami tak hlubokými a úzkými, že v nich byl téměř věčný stín a chladno jak uprostřed zimy. Jindy jsme odpočívali na travnatých svazích prosycených vůní horských bylin. Hledal jsem znamení, která mi kdysi ukázal otec a podle nichž jsem řídil naše kroky. Vodopád horského potoka, nad nímž slunce a vodní tříšť sklenuly můstek z duhy, skálu v podobě psa a starý uschlý dub, zasažený bleskem. Jeho kmen zbavený kůry se stříbřitě leskl proti modré obloze. Jednou jsem zbloudil z cesty, protože krajina se od mých chlapeckých let změnila. Tam, kde býval les, zůstaly jen kmeny vyvrácené vichřicí a na skalách kdysi holých vyrůstaly stromy. Nikoho jsme na své pouti nepotkali. Ani sběrači bylin nenavštěvují ta místa a cestu k hrobům znal jen můj otec a já. Bylo by to krásné putování, nebýt neklidu, který se mě při pohledu na mé společníky často zmocňoval. Mám právo vyzradit otcovo tajemství neznámým lidem? říkal jsem si. Ale zdálo se mi, že už je pozdě na to, abych couvl. Konečně jsme dorazili na místo.

Byl krásný teplý večer, prozářený paprsky slunce, které právě zapadalo. Na mírném svahu odpočívali pod rozpadávajícími se mohylami dávní hrdinové. K jednomu z hrobů zasadil můj děd před mnoha lety ořešák. Teď už to byl vzrostlý strom, jehož listy slabounce ševelily v tichu hor.

,Tady jsou hroby, které jsem vám slíbil,’ řekl jsem a ukázal před sebe. Rod mužů, kteří v nich leží, byl mocný a slavný. Provázelo ho požehnání Nebes a přízeň hvězd. Patero štěstí — dlouhý věk, velké bohatství, pokoj, láska k ctnosti a dobrý konec života — bylo s nimi i s jejich potomky.’

Odvrátil jsem pohled od pohřebiště a zadíval se do tváře svého společníka. Vyčetl jsem z ní jen okouzlení přírodou a bázeň z posvátných

míst. Promýšlel snad už v té chvíli zločin, který se chystal spáchat, nebo ho myšlenka na něj napadla až později? To se nikdy nedozvím. Tehdy mě však výraz jeho obličeje uklidnil. Nechal jsem ty* dva, aby se kochali krásou místa, a sám jsem poodešel. Snad i proto, že mě jejich přítomnost rušila. Chtěl jsem vzpomínat na svého děda a rozjímat o osudech mužů, jejichž kosti tu podle legendy po tolik staletí odpočívaly.

Bylo šero, když jsem se vracel. Sluha už dávno rozdělal oheň a v kotlíku vřela voda na rýži. Abych nějak odůvodnil svoji dlouhou nepřítomnost, začal jsem sbírat suché dřevu na oheň. Měl jsem ho už dost, ale ještě jsem chtěl sebrat velkou větev, která ležela pod křovím, za nímž stál mladík. Tehdy jsem přes řídké listí znovu pohlédl do jeho tváře. Velmi se změnila. Po okouzlení a posvátné bázní v ní nezůstala ani stopa. Z očí mu svítil triumf a rty se mu pohybovaly. Napnul jsem uši, abych slyšel, co si šeptá.

Patero štěstí,’ vyslovovala ta zpupná ústa v jinošské tváři, patero štěstí — pro mne.’

Opravdu řekl ta slova, nebo jsem si je jen domýšlel v předtuše neštěstí? Ne, jistě jsem se nemýlil. V hrůze jsem se skrčil za křoví a potichu se odplížil.

Co ho to napadlo, toho mládenečka? říkal jsem si. Chce snad znesvětit starobylé hroby a vložit do mohyl těla svých předků? Chce narušit klid posvátného místa, aby sobě a svým potomkům zajistil bohatství, moc a slávu? Ne, to je šílenství, něco si namlouvám, uklidňoval jsem sám sebe. Ale podezření mi nešlo z hlavy. Seděl jsem u ohniště, když ke mně mladík přistoupil.

.Obdivuji vaše znalosti, mistře, a nesmírně vám děkuji,’ řekl. Připravil jste mi nádherný zážitek. Spatřil jsem víc, než jsem čekal. A tak se vám musím omluvit, že, má zvědavost ještě není zcela uspokojena. Tuze rád bych totiž věděl, které z těch míst tady, na tomhle skvělém pohřebišti, je nejšťastnější. Kde leží muž, jehož potomci měli nejlepší osud.’

Zvědavost milovníka památek, nebo zištnost?

Vstal jsem od ohně a vedl ho níž po svahu. Tam, stranou ostatních, blízko strže, ležel jeden z hrobů. Kameny na něm navršené zarůstaly klásky rýže a prosa a větve keře, který u něj živořil, polámal déšť a vítr. Ze strže k němu vanul studený, vlhký vzduch. Ne, to

hle nebylo šťastné místo. Podle legendy v něm ležel ten, jehož život předčasně ukončil meč, jenž ztratil v boji říši a místo bohatství odkázal potomkům žal a prolitou krev.

,Chcete-li znát místo nejšťastnější, které potomkům zaručuje patero štěstí, podívejte se. Leží před vámi,’ řekl jsem.

Naruší-li posvátný klid a zneuctí-li pohřebiště, říkal jsem si, vybere si tohle místo. A tím sám nad sebou vyřkne sudbu. Nepotká ho patero štěstí, ale násilný konec života.

Brzy jsem se zabalil do pláště, lehl si k ohništi a zavřel oči. Nejraději bych byl tisíc li odtud. Hned zítra ráno se vydáme na zpáteční cestu, sliboval jsem si. Vrátím se domů k otci a ty dva už nikdy v životě neuvidím. V tom jediném jsem se nemýlil. Onoho sluhu a jeho pána jsem už opravdu nikdy nespatřil. Avšak přece! Uprostřed noci mě vzbudil nějaký šramot. Otevřel jsem oči. Ve skomírajícím světle uhlíků v ohništi se nade mnou skláněla sluhova tvář. Zahlédl jsem ji jen na kratičký okamžik. Vzápětí mě upoutaly dvě dýky. Nikdy nezapomenu na rudě žhnoucí čepele nad svýma očima vykřikl jsem hrůzou. A bolestí. Chtěl jsem si rukama ohmatat rány, ale někdo mě za ruce chytil.

Prokázals mi dobrou službu, mistře. Skvělé pohřebiště jsi vybral pro mého děda, i v té hrůze a bolesti jsem rozpoznával úlisný hlas mladíka. Ale nikdo jiný už nesmí dostat stejný nápad jako já. Pohřebiště by mohlo ztratit svoji moc. Nikdo jiný už nesmí spatřit tato místa. Teď můžu být bez starostí, ty už je nikomu neukážeš. Tvůj otec se pro svůj věk do hor nevypraví, a že bys někomu cestu popsal? Toho se nebojím. Vždyť jsi sám bloudil. Nuže, nastal čas rozloučení. Pobývej zde v pokoji, mistře.”

Omdlel jsem. Nevím, jak dlouho jsem tam ležel. Nakrátko mě vzpamatovaly teplé sluneční paprsky. Svítilo slunce, ale kolem byla tma. Pak jsem se rozpomněl. Nevidím. Jsem slepý! Měl jsem žízeň. Hmatal jsem kolem sebe, jestli mi snad nenechali láhev vody, ale pohyb mě příliš vyčerpal. Znovu jsem ztratil vědomí. Ještě několikrát jsem se probral a znovu upadl do mrákot. Když jsem zaslechl hlas zvonku, napadlo mě, že konečně přichází smrt. Zvonek utichl a já zasténal.

,Život je utrpení, bratře, proč proto naříkat,’ řekl tichý hlas. Nebyla to smrt, kdo si ke mně našel cestu, ale buddhistický mnich.

Mnich zůstal se mnou. Z blízkého potoka ml nosil vodu, z lesa nějaké plody a kořínky, čistil mi zhnisané rány a tišil moje zoufalství. Býval jsem v mládí silný a zdravý, snad proto horečka záhy ustoupila a já se mohl vydat se svým průvodcem na cestu. Znovu se rozklinkal zvonek na mnichově holi, který měl zahánět ze stezky všechno živé. Hádek, ještěrka, brouk, všichni byli pro mého průvodce jeho bratry. Nechtěl je zašlápnout. Konečně jsme dorazili do kláštera Čistého lotosového květu. Tam, v chladné cele, jsem znovu nabyl síly. Moje tělo bylo zdravé, ale duch nemocný na smrt. Ta věčná tma,’ naříkal jsem, už nikdy nic neuvidím.’ Zalykal jsem se nenávistí k těm, kteří mě oslepili. Na úzkém mnišském loži jsem se převaloval ze strany na stranu a pomstychtivost mě spalovala hůř než horečka.

Žízníš, říkával mi mnich, a nejen po vodě. Žízníš po pomstě. Přemoz tu žízeň, potlač ji — jinak nedojdeš pokoje ‘

Mnich byl laskavý a trpělivý. Učil mě prvním krokům v novém světě, ve světě, který ztemněl, ale ponechal si hlasy, vůně a tvary. Zůstal jsem v klášteře dlouho, ale přišel čas, kdy jsem zatoužil po návratu domu. Čekala mě první daleká cesta. Mnich mě doprovázel. Bez něj bych nikdy nemohl sejít z hor, vždyť tam byla místa, kde se musely překročit hluboké průrvy. Snad proto mě tehdy moji dva společníci nezabili. Přece jen jsem byl mistr větrů a vod. Co kdyby mou vraždou na sebe přivolali hněv živlů? Stačilo mě zbavit zraku. I kdybych přežil zranění, živý jsem se z hor nikdy nemohl dostat.

Před mou rodnou vesnici se se mnou mnich rozloučil. Zbývalo mi jen pár kroků domů. Tak jsem se těšil na otce. Otevřel jsem bambusová vrátka, po známé cestě přešel k domu a vstoupil dovnitř. Úžas mého mladšího bratra a jeho rodiny byl nesmírný, když mě spatřili ve dveřích. Mysleli, že jsem dávno mrtev.

,A kde je otec?’ ptal jsem se. Nikde ho neslyším.’ Dlouho mi neodpovídali. Pak jsem se dozvěděl, že se otec pro moje zmizení dlouho trápil, chřadl, a když jsem se stále nevracel a všechno pátrání po mně se ukázalo marné, zemřel zármutkem. Proč jen jsem tehdy, před oním výletem do hor, neřekl přátelům, kam a s kým jdu. Možná by mě rodina nalezla. Ale rozlitou vodu nesebereš — bylo zbytečné naříkat.

Mnoho se u nás doma změnilo. Rodina zchudla. Vydali spoustu peněz na pátrání po mně a na dary lékaři, který se staral o otce. jednou přišla neúroda a můj bratr, rolník, neměl dětem dát co do úst. A já jim nemohl pomoci. Nemohl jsem chodit po horách, pozorovat oblohu a hledat místa vhodná pro pohřebiště. Starali se o mne pozorně, měli mě rádi, ale věděl jsem, že jim jsem na obtíž. Jeden hladový krk navíc.

Jednou, když všichni spali, přešel jsem znovu tu známou pěšinku, opatrně otevřel bambusová vrátka, aby nezavrzala, a s holí a miskou jsem odešel. Toulal jsem se od vesnice k vesnici, někdy hladový, někdy sytý. Rok za rokem. Měl jsem spoustu času na přemýšlení. Touha po pomstě dávno vyvanula. Ani teď, kdy čekáme na muže, jehož postava je vysoká,

se nechci mstít. Jen vím, že se přiblížil čas účtování.”

„Muž vysoké postavy? Hogenari?” vykřikl In-su. Po celou dobu starcova vyprávění napjatě poslouchal, ale teď to nevydržel a skočil slepci do řeči. „Snad není Hogenari onen sluha, který vás oslepil?”

Stařec přikývl. „Ano. Dobře si pamatuju jeho hlas. I způsoby.”

„Ale jak jste ho nalezl?” zeptal se Mong- -njong. „Po tolika letech?”

Vyprávění starce unavilo, hlas měl tichý a křehký A přece poutal oba chlapce víc než hádka, která k nim doléhala z hostince.

„Nedávno mě nohy zanesly až sem, k Posvátné borovici. Bylo to v době svátků a řada lidí putovala po téhle cestě do chrámu v soWonu k obřadům. Usadil jsem se tady, pod stromem, a čekal jsem na poutníky, až se budou vracet domů. Nechtěl jsem odejít, protože jsem doufal v nějakou almužnu, za niž bych si mohl u hostinského koupit pořádné jídlo. Najednou se ozval dusot koňských kopyt. Blížil se. Jezdci zastavili blízko mne a seskočili z koní. A pak jsem ho uslyšel Hogenariho. Dával jezdcům nějaké pokyny a oni ho oslovovali veliteli. Jak bych se mohl mýlit v jeho hlasu. Tolik let jsem ho v duchu slýchával. Roztřásl jsem se. Nebyla to touha po pomstě, co vyvolalo v mém těle zimnici, ale úžas nad tímhle setkáním Hogenari stál na začátku mé dlouhé cesty nocí a teď, když se můj život nachyluje, ocitl se na jejím konci. Může to být náhoda? Nebo je to spíš znamení blížící se spravedlnosti? Vlastně mě ani nepřekvapilo, když jsem brzy potom zjistil, že se nový namwonský prefekt jmenuje Pjon Hak-to. Pjon Hak-to, Hogenari a já po tolika letech. Pak jste přišli vy, se svým podezřením. Ptal ses mě, Mong-njongu, proč vám pomáhám. Sám už znáš odpověď i když jsem si vás opravdu oblíbil, nepomáhám vám, ale spravedlnosti. Příliš dlouho prolévali ti dva krev a páchali zločiny. Je konec. Jejich čas vypršel, protože vy dva je usvědčíte.”

„Takže ten druhý,” řekl tiše Mongnjong, „ten mladík, který na vás chtěl vylákat tajemství pohřebiště, je Pjon Hak-to.”

„Tímhle jménem mi ho alespoň představil můj přítel před oněmi dávnými lety tehdy v loďce. Mnoho se od těch dob změnilo, ale Pjon Hak-to ne.”

Stařec zmlkl. Sklonil hlavu na prsa a zdálo se, že usíná. Mlčení zahalilo starcův příběh jako obvaz ránu. Ani jeden z chlapců se neodvažoval narušit ticho. Jen z hostince se dosud nesly opilé hlasy. Pitka zřejmě pokračovala. Vyplní se starcova předpověď? Nepřecenil, i když je moudrý a zkušený, Hogenariho pověrčivost?

Hodiny ni’i 1 v a stařec už nepromluvil. Mě sic zbledl. Na východě, někde nad domem doktora So, se objevil úzký proužek sinalého světla. V lesích za hostincem však byla dosud tma. I biřici asi propadli únavě. Jejich hlasy umlkaly, až dům ztichl a světlo v oknech pohaslo.

„Jestli Hogenaii půjde, vybere si tuhle hodinu,” zašeptal Mongnjong.

In-su pozoroval dveře hostince. Chvěl se napětím.

Konečně! Konečně se ozvalo tichounké vrznutí, jak někdo opatrně a pomalu odsouval dveře. Byl to Hogenari jeho vysokou postavu si nemohli splést. Ostražitě se rozhlédl a sestoupil po schůdcích z verandy. V ruce držel lampičku. Zahlédli její světlo, i když Hogenari zakrýval plamínek dlaní druhé ruky.

„S tím světlem měl dobrý nápad. Jinak bychom ho mohli ztratit ve tmě,” šeptl In-su.

Hogenari zamířil k lesu. Sotva se vnořil mezi stromy, vyrazili. Sklonění k zemi rychle proběhli volné prostranství před hostincem a v nočním stínu lesa se zastavili, aby nabrali dech.

„Tamhle je,” zašeptal Mongnjong.

Postupovali jen zvolna. Skrývali se za kmeny stromů a opatrně našlapovali, aby je neprozradil praskot suchých větviček pod nohama. Hogenari mě] značný náskok, ale světlo poskakující mezi stromy chlapcům bezpečně ukazovalo cestu.

Mířili k horám. Nejprve stoupali po mírném svahu, pak Hogenari odbočil a začal se škrábat do stráně, která se příkře zvedala do výšky. Nerostl na ní žádný strom ani zakrslý keříček, jenom tráva a mech. Kromě několika balvanů neskýtala žádný úkryt.

Nejisté se na sebe podívali.

„Uvidí nás,” zašeptal In-su.

„Nemáme na vybranou,” odpověděl Mong- -njong. „Musíme za ním, jinak se nám ztratí nahoře v lese.”

Světlo se už houpalo vysoko nad nimi.

Spustili se na zem a po břiše se plazili vzhůru. Několikrát ztratili směr, protože s hlavami v trávě na lampičku pořádně neviděli, a to je zdržovalo. Když se vyšplhali nahoru, byl Hogenari daleko před nimi.

Svítalo. I v lese už tma ustupovala šeru. Museli postupovat mnohem opatrněji.

Za kalného rozbřesku dorazili k nějaké rokli. Hogenari začal po sotva znatelné stezce klopýtat dolů. Skrčili se na okraji srázu a dívali se za ním. Slyšeli, jak nadává.

„Asi jsme na místě,” zašeptal Mongnjong.

Na dně rokle se Hogenari zastavil. Rozhlížel se. Konečně zamířil k hromadě suti, jejíž obrysy chlapci mezi zakrslými keři jen stěží rozeznávali. Začal odhazovat kamení, pak si rychle sáhl k pasu, škubl a vzápětí se ozvalo jemné, jasné cinknutí. Prsten zazvonil o kámen.

In-su zaťal zuby. Krev mu bušila ve spáncích. Bál se, že vyskočí a zardousí toho člověka dole ve strži.

Ucítil na paži lehký dotek. Otočil se a Mong-njongovy oči mu vrátily rozvahu. Rychle se přikrčil do křoví. Hogenari se vracel. Šplhal do svahu jen s námahou, ale spěchal. Jak je míjel, ovanul In-sua mrazivý dech z rokle. Jako by s sebou temná postava přinášela smrt. Pak zrychlený dech a kroky zanikly někde v lese.

In-su už nedokázal čekat. Jen křoví, které rostlo na svahu, zabránilo tomu, že nesletěl dolů a nesrazil si vaz. Vrhl se k suti. Když zvedal a odhazoval kameny, lámal si nehty, ale ani o tom nevěděl. Nejdříve zahlédl ruku, pak bílý ušpiněný rukáv Hmátl výš, tam, kde tušil hlavu.

Otec měl podříznuté hrdlo.

Vlhká hlína ztlumila In-suův výkřik. Padl na zem obličejem dolů a prsty zaryl do kamení.

„Zabiju ho, zabiju ho,” sípal.

„Tiše, prosím tě,” vrhl se k němu Mong- -njong. „Tohle přece ještě není konec.”

„Nech mě. Nemůžeš mi v tom bránit. Jdu za ním.”

„Zešílel jsi? Nechápeš, že Hogenari je jen prefektův nástroj? Jak bys chtěl bez něj usvědčit Pjon Hak-toa?”

In-su cítil, jak s ním Mongnjong třese, ale byl jako omámený. Toužil po Hogenariho smrti.

„Chceš spáchat vraždu? I když z pomsty?

Ještě jednou ti tady, na posvátném místě, kde leží tvůj otec, slibuju, že Hogenari neunikne spravedlnosti.”

„Jak ti mám věřit, Mong-njongu?” zašeptal In-su.

„Podívej, už máme proti němu důkaz.”

Na Mongnjongově dlani ležel nefritový prsten. In-su na něj pohlédl. Když byl malý, miloval ony dva draky, kteří si hráli v povětří. Kolikrát prosil, aby mu ho otec půjčil. Teď mu tedy náleží. Jak ho bral z Mong-njongovy dlaně, rozplynula se jeho nenávist v bolesti.

„Děkuji ti,” zašeptal, „stařec měl pravdu, když říkal, že tě budu dneska v noci potřebovat.”

„Brzy budu potřebovat já tebe,” vzdychl Mongnjong.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

vypráví o tom, jak Mongnjong nešetří velkými sliby a setkává se se svou ženou

Najít cestu z lesa, kterým se prodírali v noci, nebylo snadné, i když už slunce dávno vyšlo. Drželi se jižním směrem a doufali, že dorazí k hostinci U posvátné borovice, nebo k řece, po jejímž břehu dojdou k mostu Oččak. Od něj by jim k domku za bambusovým hájem zbývalo jen pár li. Mongnjong chtěl mluvit s paní Wolme, dozvědět se, co se vlastně stalo, a pak ji přimět, aby ho dovedla k Čchun- -hjang. Pospíchal a zdálo se, že ani necítí únavu.

Zato In-su se sotva držel na nohou. Probdělá noc, honička v lese a nález otcova těla v pochmurné rokli vyčerpaly jeho síly. Vlekl se za přítelem jako stín. Chtěl by co nejdřív dopravit otcovo tělo domů, aby mohl vystrojit pohřeb, ale na to teď nezbýval čas.

Konečně se před nimi zatřpytila říční hladina. Na břehu mezi vrbami praly nějaké ženy prádlo. In-su by si od nich rád vyprosil něco k jídlu, ale Mongnjong se nechtěl zdržovat. Spěchal.

Zpomalili až u věže Kwanghan. Kousek od nich už mezi stromy vykukovala prohnutá střecha Wolmina domku.

„Změnilo se to tam,” řekl In-su. „Připrav se na smutný pohled.”

Došli až k vratům. Rozvaleným plotem spatři

li vyhublého rezavého psa, povaloval se pod schůdky, a jak je zpozoroval, začal zuřivě štěkat.

„Nepoznal mě,” vydechl Mongnjong.

Pes nebyl k utišení. Štěkot se nesl zpustlým dvorem, v domě ho museli slyšet, ale nikdo z něj nevycházel. Když se protáhli vraty na pěšinu, vycenil pes zažloutlé tesáky a zavrčel.

„Pojď,” řekl Mongnjong, „obejdeme dům kolem plotu.”

Za domkem tekl potok a na jeho břehu rostlo několik vysokých hustých dubů. Mezi nimi klečela ženská postava. Šedivé vlasy se jí leskly, musela si je právě umýt v rýžovém odvaru.

„To je přece Wolme,”’ zašeptal Mongnjong. „Podívej se, chystá se k oběti.”

Přikrčili se za křoví na břehu potoka a nespouštěli z Wolme oči. Zřetelně slyšeli její hlas.

„Milostivá nebesa,” říkala klečící žena, „duchové nebe a země, slitujte se a pomozte. Moje dcera je tak tvrdohlavá, nechce se podřídit vůli pana prefekta. Ať se tedy vrátí mladý pán I a zachrání ji, když já to nedokážu.”

Mongnjong dál neposlouchal. Prudce rozhrnul křoví a rozběhl se k Wolme.

„Nebesa vyslyšela vaši prosbu, vrátil jsem se,” volal.

Žena vykřikla a v hrůze si zakryla oči.

Mongnjong jí položil ruku na rameno. „Nebojte se,” řekl. „Já přece nejsem duch. Vážně mě nepoznáváte?”

Wolme zvedla hlavu a nechápavě se zadívala na zašpiněného mladíka v hadrech.

„Nevím, kdo jsi,” řekla nepřátelsky. Pak jí v očích zasvitlo poznání.

„Ne, to není možné,” vykřikla. Obrátila se k obětní tabulce, jako by u ní hledala záchranu. „Tohle přece nemůže být mladý pán I. Tenhle žebrák v cárech!”

„A přece jsem to já.”

„Ale jak to vypadáš? Moje nešťastná dcera! Moje Čchun-bjang!”

„Přestaňte už,” utěšoval ji Mongnjong. „Vrátil jsem se. Všechno zase bude dobré. U zkoušek jsem neuspěl, úředník se ze mne nestal, ale to se všechno změní.”

„Co se změní? Co? Snad kdyby ses vrátil v nějakém vysokém postavení, jak jsem doufala. Ale takhle?”

Wolme se znovu svezla na kolena. „Nebesa, taková hrůza. Proč ses vlastně vracel,”

obrátila se opět na Mong-njonga, „takhle, jako žebrák. To by už bylo lepší, kdybys nechodil vůbec. Mohla na tebe třeba zapomenout.”

In-su viděl, jak Mongnjong sevřel ruce v pěsti. Takhle si asi rozhovor nepředstavoval. Popošel ze stínu pod smrky a uklonil se.

„Můj přítel se strachuje o svou ženu, paní Wolme, pochopte to, prosím vás. Chtěl by vědět, co se s ní stalo.”

Wolme po něm šlehla pohledem. „Další žebrák. Hezkými přáteli se obklopil náš mladý pán. Rok o sobě nedal vědět a teď ho zajímá, co se stalo s Čchun-hjang. Tak já ti to povím. Je v paláci. Moje dcera pana prefekta okouzlila.”

Z bambusového háje se vynořila žena. Zdálo se, že celému výstupu naslouchala, protože se rozběhla k Wolme se , sepjatýma rukama. „Paní, proč nechcete mladému pánovi říct, co se stalo?” volala. „Takhle svoji dceru utrápíte.”

Děvče, které zasáhlo do hádky těch dvou, byla Wolmina služka. In-su ji viděl u věže Kwanghan, když se tenkrát o jarním svátku Čchun-hjang houpala na houpačce. Dívka se obrátila na Mong-njonga:

„Mladý pane, postihlo nás neštěstí. Paní Wolme vám jistě všechno řekne, až se trochu vzpamatuje. Vrátil jste se tak nečekaně a naše slečna je nešťastná. Proto paní tak křičí.”

„Nebesa,” vyhrkl Mongnjong. „Řekne mi konečně někdo, co se vlastně stalo? Je Čchun-hjang ve vězení?”

„Ano, ano,” rozvzlykala se služka, „naši slečnu uvěznili.”

„Tak je to přece pravda.” Mongnjong vzdychl, ale vzápětí se mu do obličeje nahrnula krev. Brunátný zlostí se otočil k Wolme. „Proč jste o tom neřekla mému příteli panu So, když se vás ptal. Proč jste si vymyslela takové lži?”

„Dobře mě poslouchej’,” řekla Wolme. „Prostí lidé mají také svoji hrdost, ale to ty asi nikdy nepochopíš.”

„Paní, prosím vás, nehněvejte se už. Víte, jak bude vaše dcera šťastná, až se dozví, že se vrátil mladý pán?” zaprosila služka.

Wolme si schovala obličej do dlani. Hradba jejího hněvu byla příliš vysoká, nevěděli, jak ji překonat.

Nakonec Wolme vzlykla. „Já vím. Všechno Je moje vina. Nikdy jsem neměla dát souhlas

k vašemu sňatku. Šlechtic a dcera kiseng! Mohla jsem si spočítat, že to přinese jenom trápení.”

Utřela si slzy rukávem a celá shrbená ukázala k domku. „Pojďte se oba najíst,” řekla tiše. „Vypadáte, jako byste umírali hlady.”

„Bude to smutné povídání,” řekla Wolme, když před ně služka postavila stolky s miskami rýže a nakládané zeleniny. „Sám vidíš, jak se to tady změnilo.” Bezradně rozhodila ruce a ukázala na holé stěny a skrovný nábytek. „Všechno, co mi zanechal pan Song, jsem musela rychle prodat, abych měla čím podplácet stráž a žalářníka. Teď nemám ani na pořádné jídlo.”

„Ale jak jste mohla pustit Čchun-hjang do paláce? Jak se to všechno mohlo stát?”

„Pustit! Ty si myslíš, že se pan prefekt prosí o dovolení, když něco chce?”

Paní Wolme vzdychla. Zblízka se její obličej, kdysi krásný, podobal svrasklému plodu. Síť vrásek kolem úst, rýha u kořene nosu a začervenalé oči svědčily o četných probdělých no-, cích.

„Vlastně to způsobila moje sestra Mjon Wol. Ne ve zlém. Ona vždycky chtěla pro Čchun- -hjang dobré zaopatření. Nevěděla, že ji s tebou spojují pouta na sto let. A tak o ní pověděla panu prefektovi.”

Mongnjong vyskočil z rohože, až povalil stolek s miskami. „Jak o ní mohla povědět prefektovi! Copak je Čchun-hjang kiseng, aby chodila, kam si ji kdo zavolá?”

Z překocené číšky vychrstla voda a zmáčela mu kalhoty. Nevšímal si toho.

„Není, ale měla být. Měla z ní být kiseng jako ze mne a mé sestry. Ale když vyrostla, nechtěla o takovém povolání ani slyšet. Moje sestra to považovala za rozmar. Já poznala, že to myslí vážně, a nechtěla jsem ji k ničemu nutit. Naučila jsem ji šít, tkát, vařit. A pak jsi přišel ty. Jenže o tom Mjon Wol nevěděla. Myslela si, že u prefekta by se Čchun-hjang měla skvěle. Krásné šaty, pochoutky, společnost urozeného muže … Dvakrát poslal pan prefekt pro Čchun-hjang biřice. Potřetí se s nimi objevila i moje sestra.

A tak Čchun-hjang šla. Ale vzepřela se prefektově vůli. Nechal ji vsadit do vězení. Týrá ji. Moje dcera pana prefekta strašně ponížila. Nikdy jí to neodpustí. Snad kdyby si to rozmyslela

a vstoupila do ženských komnat jeho domu.”.

„Ten lotr! Copak vůbec v ničem nečti zákon a mravy našich předků?” vykřikl Mongnjong. „Ale já mu připomenu, co znamená spravedlivá vláda.”

„Ty?” ušklíbla se Wolme. „Mluvíš, jako bys byl úředník s neomezenou mocí. Ale proč máš potom na sobě tyhle hadry?”. In-su se na přítele zamyšleně podíval, Mongnjong v poslední době opravdu nešetřil velkými sliby.

„Nechci po vás nic jiného, než abyste mě zavedla k Čchun-hjang,” řekl Mongnjong, „Myslet si můžete, co chcete.”

„To mám v dceři znovu probudit marné naděje? Když ses vrátil jako žebrák, nepomůžeš jí. Leda kdybys…”

Najednou Wolme ožila. Vrhla se před Mong- -njongem na zem a začala prosit: „Vlastně ano. Vlastně jí můžeš pomoct. Propusť ji z manželství. Vrať jí svobodu. Řekni jí, ať poslechne pana prefekta.”

„Doved mě k Čchun-hjang,” řekl Mongnjong tiše.

„Teď ne. Teď tam nemůžeme jít. Vyrazíme, až zvon ohlásí první noční hlídku. Uplatila jsem stráž i žalářníka, ale nikdo jiný nesmí o mých návštěvách vědět.” Wolme se rozhlédla po nuzném příbytku. „Jenže už brzy nebudu mít čím chlácholit jejich služební horlivost.”

In-su nechtěl jít s Mong-njongem na prefekturu. Nezdálo se mu vhodné stát se svědkem setkání dvou lidí, kteří se tak dlouho neviděli. Ale Mongnjong ho přemluvil.

„Možná tě budu v paláci potřebovat. Naproti vězení je zadní trakt kanceláře úřadu. Za mého otce se tam večer scházeli úředníci, aby podali hlášení nadřízeným. Hovořilo se tam o důležitých věcech. Jestli -se tenhle zvyk nezměnil, můžeš se dozvědět něco, co by pro nás mohlo mít význam. Jde jen o to, aby ses dostal nepozorovaně pod okno.”

Po západu slunce vyrazili. Wolme nesla koš s jídlem a nevrle po In-suovi pokukovala. V žebráckých šatech ho nepoznala a In-su se rozhodl, že jí nebude jejich nedávné setkání připomínat.

K bráně prefektury dorazili za setmění. Wolme vyměnila pár slov s biřicem, který hlídkoval u vrat, a do dlaně mu vtiskla, peníz.

„Ale tihle dva musí zůstat tady,” řekl strážný.

Mongnjong pokročil dopředu. „Mějte slitování s ubohou dívkou, pane, jsme nuzáci, ale děvče nás velmi ctí Nikdo jiný než my dva ji nedokáže přesvědčit, že se má podřídit vůli pana prefekta Jeho Ctihodnost pan prefekt by jistě nelibě nesl, kdyby zjistil, že jste z přemíry horlivosti zhatil naši snahu.”

Biřic je vpustil, i když ho víc než slova bezpochyby přesvědčila další mince z Wolmína váčku.

V koutě nádvoří se zastavili. Wolme jim naznačila, aby na ni počkali, a sama zamířila k žalářníkově domku přilepenému jako hnízdo k chmurné budově vězení. Vrátila se bez koše jídla.

„Dovnitř nás nepustí. Můžeme s ní mluvit jen zvenku, okýnkem.”

Vedla je za roh, za budovu.

„Tamhle naproti je úřad prefektury,” zašeptal Mongnjong. „Máme štěstí, svítí se tam.”

„Ale strážce od brány nás pozoruje,” řekl In-su. „Počkám, až se víc setmí.”

V temné zdi vězení byla těsně nad zemí řada zamřížovaných okýnek. U druhého z nich se zastavili.

Wolme se sklonila a pohlédla do cely. „Čchun-hjang!

Slyšíš mě?”

Nikdo jí neodpovídal.

„Asi usnula,” řekla Wolme. „Pojďte se podívat, jak teď vypadá moje krásná dcera.”

In-su zprvu nemohl v temném otvoru nic rozeznat. Pak se v koutě něco pohnulo. Z hromady hadrů a slámy vykoukl bledý, pohublý obličej.

„Co mi chcete?” ozvalo se. Hlas musel patřit Čchun-hjang, ale byl tak nepřirozeně vysoký a veselý, že ho In-su vůbec nepoznával.

„Nemám teď moc času,” řekla dívka. „Jsou u mne na návštěvě manželky velkého císaře Suna. Byly prý tak smutné, když císař zemřel. Víte, že prolévaly slzy nad jeho hrobem, až po nich na každém lístku bambusu u řeky Siang zůstaly stopy?” Hlas přeskočil ještě výš a ozval se v něm křehký, vibrující tón. Neodvážili se ji přerušit.

„Je nám tu dobře. Nechte nás být.”

Wolme si zakryla tvář, a když sňala ruce z obličeje, svítily jí oči jako žhavé uhlíky. Pohled upřený na Mong-njonga hovořil jasně.

Musela ho v té chvíli nenávidět. Mongnjong ji nevnímal. Dívčino blouznění ho srazilo na kolena, tiskl rozpálený obličej k mříži a In-su slyšel jeho přerývaný dech.

„Ona má vážně šíji v kládě! Čchun-hjang!”

Postava v hloubi cely se zvedla a tápavě popošla k oknu.

„Maminko, s vámi ještě někdo je? Zdálo se mi … Ale ne, to přece není možné.”

„Jsem to já, Čchun-hjang. Opravdu. Vrátil jsem se. Už se netrap, prosím tě.”

„Mluví pravdu,” řekla Wolme. Hlas měla břitký a tvrdý. „Skutečně se ti vrátil manžel. A jak je vyparáděný. Na hlavě má roztrhaný klobouk, z bot mu lezou palce a v kapse nemá ani měďák. Je z něj žebrák, holčičko.”

In-su už nevydržel dál poslouchat. Odvrátil se od zamřížovaného okýnka a popošel blíž k bráně. Strážného, který se opíral o vrata, teď v houstnoucím šeru stěží rozeznával. Nádvoří pomalu pohlcovala tma. Jen v oknech prefektova soukromého domu, který stál na opačném konci dvora, a v úřadovně naproti se svítilo. Někdo se tam pohyboval. Na papírové výplně oken promítalo světlo obrysy postav. In-su sebral ze země hrst kaménků, opatrně se přiblížil k strážnému a hodil je na zeď, co nejdál od úřadovny.

Strážný otočil hlavu za zvukem, hmátl po kopí a šel se podívat, co to zaharašilo. Sotva poodešel, přeběhl In-su krátkou vzdálenost, která ho dělila od úřadovny, a skrčil se ve stínu vedle okna. Zašpiněné, zšedlé šaty splynuly s barvou domu.

„Všichni hosté přijali pozvání na slavnost?”

In-su zpozorněl. Rozpoznal hlas samotného prefekta.

„Kdo by mohl odmítnout, pane prefekte.”

„Co generál z Unbonu?”

„Vyslovuje tisíceré díky a těší se na závody ve skládání veršů, které prý jistě po hostině uspořádáte.”

Chvíli bylo ticho, z místnosti se ozývaly jenom kroky. In-su se zadíval směrem k bráně. Strážný se vracel. Zakrátko ale bude v bezpečí. Ve tmě ho nikdo neuvidí.

Opět někdo promluvil. Tentokrát to musel být Hogenari.

„Pane prefekte, chtěl bych vám říct ještě o jedné věci. V hostinci U posvátné borovice se objevili dva žebráci.”

„Žebráci? A co má být?”

„Totiž od té doby se u Borovice dějí podivné věci.”

„Jaké podivné věci? Mluv jasněji, Hogenari. Nemám času nazbyt.”

„Vlastně jde jen o takové nejasné podezření.”

„Tak dost. Nejsi tady proto, abys mi vykládal o nejasných podezřeních. Se žebráky nalož, jak myslíš.”

„Postarám se o ně co nejdřív, pane.”

In-su strnul. Vítězoslavný tón posledních

slov ho nenechával na pochybách o Hogenariho úmyslech. Je třeba ihned varovat Mong-njonga. Musejí z Namwonu zmizet a dovést do bezpečí i slepce. Příliš často s ním hovořili. Je možné, že velitel biřiců bude chtít odstranit i jeho. Přikrčil se k zemi. Byla už tma, postavu strážného u brány nedokázal rozeznat. Jen proti temné obloze se rýsovala černá silueta vězení jako hrozba. Ještě jednou se rozhlédl a vyběhl. Byl téměř u cíle, když noc rozřízl táhlý výkřik. Vrhl se k zemi. Cítil, jak mu

na čele vyrazily kapičky potu, ale netroufal si zvednout ruku, aby je setřel. Bál se, že by pohyb upoutal pozornost strážného. Výkřik ho jistě přiměl k zvýšené ostražitosti. Tiskl se ke kamennému dláždění a čekal. Výkřik pomalu dozníval, až se na nádvoří znovu sneslo ticho. In-su bez dechu dorazil ke zdi vězení. Ještě pár kroků a spatřil Mong-njonga, přitisknutého k okénku cely, a na zemi zhroucenou Wol-me. Žena si drásala tvář a In-su pochopil, že, to před okamžikem vykřikla ona.

„Proč jsi ji nepřemluvil,” vzlykala Wolme, „proč jí neřekneš, aby se podřídila rozkazu pana prefekta? Tebe by poslechla. To ji chceš radši vidět mrtvou než v ženských komnatách prefektova domu? Takové neštěstí. Co mě to napadlo, vodit tě sem! Kdyby tě neviděla, nebyla by tak zatvrzelá. Ještě si mohla zachránit život.”

„Maminko, prosím vás,” ozvala se Čchun- -hjang. „Vůbec jsem nedoufala, že před smrtí ještě spatřím svého muže. Už se nebojím popravy. Smrt je jen okamžik, pak budu šťastná jako ženy císaře Suna.”

Mongnjong udeřil pěstí do zdi. „I kdybych měl vlastníma rukama tuhle zeď rozebrat kámen po kameni, vyvedu tě odtud, Čchun-hjang.”

„Ne, nesmíte se vydávat v nebezpečí,” řekla Čchun-hjang. „Copak mi nerozumíte? Jen buďte blízko, až půjdu na popravu.”

„Tak takhle si představuješ poslušnost rodičům!”

Wolme se vrhla k okénku a začala lomcovat mříží. „Chceš svoji matku nechat ve stáří bez pomoci? Zapomnělas, co se říká? Že rodiče, na které děti zapomněly, jsou jako stromy bez listí. Chceš ze mne udělat takový suchý strom?”

In-su se musel přidržet chladné zdi vězení. Podlamovaly se pod ním nohy. Cítil se unavený, neschopný, zbytečný. A Hogenari za jeho zády už číhal na další kořist. Sehnul se k Wolme.

„Prosím vás, paní, nechte svoji dceru. Jenom ji trápíte.”

„Já že ji trápím? Já ji mám ráda. A nechci ji vidět mrtvou.”

Bezmocně se hryzal do rtu. Bylo kolem něho tolik bolesti a on nemohl udělat nic, aby ji zmírnil. Wolme se zhroutila na dlažbu nádvoří a rozplakala se.

In-su přistoupil k Mong-njongovi.

„Musíme jít,” řekl, „tady to pro nás není bezpečné.”

Mongnjong ho nevnímal. Díval se na něj, ale pohled měl prázdný. Neslyšel, co In-su říká.

„Mong-njongu, musíme jít. Hogenari si nás všiml u Posvátné borovice. Jsme mu podezřelí. Stačilo by, kdyby on nebo někdo z jeho smečky vyšel s lucernami na nádvoří, a mohl by ses rozloučit s nadějí, že Čchun-hjang někdy vyvedeš na svobodu.”

Dívčino jméno Mong-njonga vzpamatovalo. Přikývl a sklonil se k cele.

„Čchun-hjang, počkej do zítřka. Už ti nikdo nezkřiví ani vlásek na hlavě. Musíš mi věřit.”

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

vypráví o tom, jak se In-su odhodlá podstoupit smrt a zaraduje se, když zjistí, že mu zůstává naděje na život

Wolme je opustila hned za bránou. Odešla beze slova rozloučení, smutná, zhroucená postava, která marně předstírala hrdost.

„Nemohl jsem jí pomoci,” zašeptal Mongnjong. „Je mi to líto.”

Paní Wolme zmizela ve tmě, a s ní jako by se rozplynula Mong-njongova sklíčenost.

„Co ses vlastně dozvěděl u úřadovny?”

„Měl jsem štěstí,” řekl In-su. „Přišel jsem k oknu právě ve chvíli, kdy se Hogenari zmiňoval prefektovi o nás dvou. Není hloupý. Rozruch kolem zlodějů, když jsme hledali nápis na zdi, příhody s nefritovým prstenem, všechno si dal do souvislostí s námi. Jistotu samozřejmě nemá, ale tu člověk, jako je Hogenari, nepotřebuje, aby sprovodil ze světa dva žebráky. A možná neušetří ani slepce, třeba jen proto, že jsme s ním často mluvili.”

„A Hogenari bude chtít, aby mu prozradil, co všechno o nás ví,” vzdychl Mongnjong. „A toho je hodně.”

„Proto jsem tě nutil k odchodu. Musíme se dostat k Posvátné borovici včas a odvést starce do bezpečí.”

Mongnjong se otočil nazpět k osvětleným oknům prefektury. „Jen jestli se nám to podaří.”

Iti-su věděl, na co Mongnjong myslí. Zatím byl všude klid, ale jestli Hogenari vyrazí na koni ještě v noci, bude u hostince mnohem dřív než oni.

„Snad ho tady zdrží povinnosti,” řekl. „Prý se chystá nějaká oslava, a s tím může mít velitel biřiců dost starostí.”

„Tak je to pravda!” vykřikl Mongnjong. „Doufal jsem, že Čchun-hjang jen vyhrožovali.”

In-su se na něj tázavě podíval, ale přítel vyrazil ostrou chůzí do úzkých uliček za prefekturou. In-su se pustil za ním. K východní namwonské bráně neměli daleko, pak je čekalo asi pět li k hostinci. Vyšel měsíc. V jeho světle se půjde po udržované cestě docela dobře. Spěchali. Zvuk jejich kroků mezi tichými domky vylekal toulavého psa. Zakňučel jim u nohou a pak zamířil k odpadkům u městských hradeb.

Východní brána byla už zavřená a hlídka klímala na sedátku ve výklenku zdi. Biřici vstali, když uslyšeli kroky.

„Kampak, krasavci, takhle v noci,” houkl jeden z nich a posvítil jim lucernou do tváří. Mohli jen doufat, že neví nic o Hogenariho úmyslech.

„Do kláštera sowonu,” řekl Mongnjong a zastínil si obličej. „Jdeme tam poprosit o nocleh.”

Jak za nimi zapadla malá vrátka v bráně, měli nejnebezpečnější úsek cesty za sebou.

Přidali do kroku. Krajina se kolem nich rozprostírala klidná a tichá, jako by neskrývala žádné zločiny.

„Ta slavnost se pořádá zítra na počest prefektových narozenin,” řekl znenadání Mong- -njong. „A na ní chce prefekt překvapit hosty krvavou kratochvílí.”

In-su přivřel oči. Tichá krajina se s ním zatočila. Zdálo se mu, že je uprostřed víru, který ho strhává stále hlouběji a hlouběji, a nikde není pevné dno, od něhož by se mohl odrazit a vyplout zpět nad hladinu, do spořádaného světa, který tu před rokem opustil.

„Zítra se musí Čchun-hjang rozhodnout. Řekli jí, že se buď podřídí prefektově rozkazu, nebo zhlédnou hosté její popravu. Musím ji zachránit.”

„To se ti přece do zítřka nemůže podařit,” vydechl In-su.

„Poslouchej mě,” řekl vzrušeně Mongnjong.

„Přišel náš čas. Začneme jednat. Zítra na slavnosti obviníme prefekta ze zločinu vraždy, daňových podvodů a překračování pravomoci.”

„To je ale sebevražda!” vykřikl In-su. „I kdyby se nám nějak podařilo dostat na slavnost, i kdyby nás tam z nějakého rozmaru nechali promluvit, nedostaneme se dál než k první větě a poputujeme do vězení za Čchun-hjang.”

„Máme přece důkazy! Nefritový prsten tvého otce, slepce, svědectví rolníků.”

„Nenechají nás, abychom je předložili. Prefekt nás umlčí, i když přijdeme na slavnost jako potomci významných rodin. Je jen jediný způsob, jak předat prefekta spravedlnosti. Požádat guvernéra provincie o přešetření jeho zločinů. Ten se pak obrátí na královský dvůr…”

„A mezitím bude Čchun-hjang dávno o hlavu kratší. Ne. Musíme jednat sami a hned zítra.”

Mong-njongův hlas nepřipouštěl námitky. Vytyčil si cestu a pevně po ní šel, jako by viděl nějaké světlo, které mu udávalo směr. In-su jeho jistotu nechápal. Plnila ho úžasem, ale úžas se nezadržitelně měnil v úděs. Mong- -njong neputuje za světlem, ale za blikotavou, chvějící se jiskřičkou naděje a po něm žádá, aby ho následoval.

In-sua prostoupil noční chlad. S námahou zvedal zledovatělé nohy, aby mohl pokračovat v chůzi mezi různými odstíny temnoty, které malovaly náhodné shluky stromů a balvanů podél cesty. Zdálo se mu, že jde tunelem na popraviště. To, co po něm Mongnjong žádal, byla jistá smrt. Ale krvavá vražda otce, oslepený žebrák, zbědovaná Čchun-hjang — tolik zločinů a bolesti! In-su potřásl hlavou. Vzpomněl si, co říkal stařec: Pravý rytíř musí mít mohutná ramena i silné srdce; jeho břímě je těžké a cesta daleká. Neboť Dobro je ono břímě, které vzal na sebe; a zda to není těžké břímě? Jedině smrtí končí jeho cesta; zda to není daleká cesta?

Jak dlouhá je asi cesta na popraviště? Kdo ji dokáže změřit?

„Dobře,” řekl. „Půjdu s tebou. Čchun-hjang za to stojí.”

Mongnjong se k němu otočil. „Nejde jen o Čchun-hjang a o mne. Ve hře je mnohem víc. Právo a spravedlnost. Musí se to podařit.” Na okamžik se odmlčel a pak dodal: „Na slavnost jsou určitě pozvaní nějací hosté.”

„To ano,” řekl In-su. „Dokonce jsem o tom

slyšel prefekta mluvit. Hlavně se staral, jestli přijede generál z Unbonu.”

„Ten se nám výborně hodí. S obviněním prefekta musíme vystoupit před svědky. A lepšího svědka, než je generál z Unbonu, bychom si nemohli přát. Můj otec si ho vždycky vážil. Říkal, že to je čestný člověk.”

„Ale jak se chceš na hostinu dostat? Nemyslím, že by nás vítali s otevřenou náručí.”

„Naopak. Hogenari se zaraduje, až nás uvidí. Na slavnosti nás bude mít pěkně pod dohledem a pak …” Mongnjong si významně přejel ukazovákem přes hrdlo. „Jen se musíme postarat, aby nás nechytil hned u brány.”

„Nebo třeba teď,” řekl In-su. „Poslouchej!”

Už hodnou chvíli měl dojem, že se k šumění lesa přidal jiný, temnější zvuk. Klekl si na zem a přiložil ucho k cestě.

„Jsou to jezdci! Určitě!”

„Rychle!” vykřikl Mongnjong. „Musíme zachránit starce.”

Hostinec U posvátné borovice nemohl být daleko. Ve tmě nedokázali běžet rychle, ale zdálo se, že se dostanou ke starci včas. Dusot koňských kopyt stále sílil, už ho mohli zřetelně rozeznat.

Stařec nespal. Seděl pod stromem s holí v ruce.

„Vstávejte,” zašeptal In-su. V hostinci se svítilo. Bál se, aby je nezaslechl hostinský. „Hledají nás. Musíme se všichni schovat.”

Stařec se na nic nevyptával a okamžitě se zvedl. Vzali ho za ruce, ale bylo to zbytečné. Slepec se v noci pohyboval jistěji než oni. Ve spěchu klopýtali o kořeny a větve jim trhaly šaty na cáry.

Zaslechli řehtání koní a hlučné mužské hlasy. Nad všemi vynikl křik Hogenariho:

„Hej, hostinský! Kde je ten dědek? Ten žebrák?”

Hostinský vystrčil hlavu z osvětlených dveří. „Nevím, pane. Po setmění tady ještě byl.”

„Nemůže být daleko! Všichni z koní!” houkl Hogenari na své muže. „Hledejte! Kdo mi toho slepého přivede, může počítat s odměnou.”

Asi patnáct Hogenariho mužů seskákalo ze sedel a vrhlo se všemi směry k lesu.

„Rychle, musíme si pospíšit,” zašeptal In-su. „Půjdeme ke mně domů.”

„Na to je pozdě. V lese i na cestě můžeme narazit na biřice.”

„Vím o úkrytu,” řekl stařec. „Nedaleko je

vykotlaný dub. Povedu vás. Stačí, když mě natočíte tak, abych stál čelem po směru, kterým ukazuje nejnižší větev posvátné borovice.”

V lese skoro nebylo vidět na krok. Jenže pro slepce rozdíl mezi dnem a nocí neexistoval. Šmátral před sebou holí a vedl je spolehlivě, i když pomalu vpřed. Biřicům tma znesnadňovala pronásledování.

Záhy dorazili k dubu. Byl to obrovský, vykotlaný strom, do jehož dutiny se všichni tři pohodlně vešli.

„Znám tenhle dub ještě z mládí,” řekl stařec, když se schoulili mezi zbytky ztrouchnivělého dřeva. „Nedávno jsem se šel přesvědčit, jestli ještě stojí. Říkal jsem si, že to bude dobré přístřeší na zimu.”

„Snad nás tu nenajdou,” zašeptal Mong- -njong.

Tiskli se k sobě v naprostém tichu. Báli se promluvit, aby je jejich hlasy náhodou neprozradily. Jednou zaslechli tápavé kroky, ale biřic jejich strom minul a ničeho si nevšiml. Mohla uplynout polovina čtvrté noční hlídky, když znovu uslyšeli praskání suchých větviček. Někdo rozhrnoval nízký porost v blízkosti dubu a hlasitě oddechoval. Najednou se cizí dech ztišil a ozvalo se překvapené hvízdnutí. In-su a Mongnjong opatrně vyhlédli z dutiny. Sotva tři kroky od nich stál biřic a malou lampičkou si svítil na cár košile, který uvázl na ostrém pahýlu větve nad jejich úkrytem.

Mladíci téměř současně vyskočili. Překvapený biřic nestačil ani vykřiknout. Mongnjong ho srazil k zemi a In-su rychle sebral větev a přetáhl jí muže přes hlavu. Biřic zalapal po dechu a ztratil vědomí.

„Musíme ho svázat,” zašeptal Mongnjong.

Stáhli si košile, roztrhali je na pruhy a svázali biřice na rukou i nohou. Do úst mu strčili roubík z hadru, který měl In-su omotaný kolem hlavy, a bezvládné tělo vtáhli do dutiny stromu.

Mongnjong se vrátil pro mužovu lampičku, která dosud svítila venku v trávě. V jejím světle se zaleskla biřicova dýka.

„Bude se nám hodit,” řekl Mongnjong.

Muž zasténal, vracelo se mu vědomí. Sotva otevřel oči, shýbl se Mongnjong pro lampičku, jednou rukou mu posvítil do obličeje a druhou mu přitiskl k hrdlu zbraň.

„Dávej dobrý pozor,” řekl. „To, co tě studí do krku, je hrot tvé vlastní dýky. Položím ti

pár otázek a ty mi na ně odpovíš. Když ne, pošlu tě na cestu za tvými předky.”

Biřic sebou škubl, ale dýka mu naháněla strach.

„Kdy začne zítřejší slavnost na počest prefektových narozenin?” zeptal se Mongnjong a vyškubl mu z úst roubík.

„Odpoledne,” zasípěl muž.

„A kdy se Hogenari chce vrátit na prefekturu?”

„Hned, jak vás chytí,” změřil si je zuřivě chlap, „nebo aspoň támhle toho, co nevidí.”

„Co když nás nechytí?”

„Chytí. Hogenari vždycky udělá to, co chce.”

Mongnjong přitlačil na dýku. „Dost,” sykl. „Tvoje rozumy mě nezajímají. Chci vědět, kdy nejpozději musí být Hogenari na prefektuře.”

Biřic vykřikl. „Ráno, hned ráno.”

„A teď vem rozum do hrsti a natahuj uši. Jde ti o život. Nezapomeň.”

Strčil mu lampičku blíž k obličeji. Muž byl bledý jako stěna.

„Nedávno jste s Hogenarim doprovázeli do hostince U posvátné borovice vznešeného muže v nosítkách. Schovali jste se v hostinci před deštěm a pak jste pokračovali v cestě. A na té cestě Hogenari onoho muže zabil. Chci vědět, jak se to stalo.”

Muž zamumlal: „Nevím, nič nevím.”

„Lžeš,” zasyčel Mongnjong. „Řekni pravdu, nebo tě přibodnu ke stromu jako jedovatý hmyz.” jeho hlas nemohl nikoho nechat na pochybách, že to, co říká, myslí vážně.

Muž se začal třást po celém těle. V jeho očích, v nichž ještě před okamžikem byla zuřivost, se objevila hrůza.

„Ne, nevím,” sténal.

„Bojíš se Hogenariho?” zeptal se Mong- -njong.

Oči vyboulené strachem sotva znatelně zamžikaly.

Mongnjong se na okamžik zamyslel. Pak upustil dýku a volnou rukou rychle sáhl do záňadří.

„Poznáváš to?” zeptal se.

In-su nemohl rozeznat, co vlastně Mongnjong drží v ruce, protože lampička svítila jen na mužovu tvář. Dutina stromu zůstávala v šeru. Ale výraz mužova obličeje se změnil. Hrůzu vystřídal úžas smíšený s nadějí a znovu strach. Vypadalo to, že se chce svézt na kolena, avšak Mongnjong ho zadržel.

„Z Hogenariho už nemusíš mít strach. Propadl hrdlem. On ani tvoji druzi neujdou smrti. Ty jediný si můžeš zachránit život.”

„Milost, pane,” zasípěl muž.

„Mluv!”

Muž si olízl suché rty a zavřel oči. Zajíkavým hlasem začal vyprávět a In-su napjatě poslouchal, aby mu neuniklo ani slovo. Přestal myslet na to, čím Mongnjong na chlapa zapůsobil, myslel na otce a poslední okamžiky jeho života.

„Ten muž, co se na něj ptáte, pane, tenkrát pospíchal domů. Ale Hogenari ho pořád zdržoval. Chtěl vyrazit až po setmění. My, biřici, jsme nevěděli proč a taky jsme se neptali. Když řekl, že vyrážíme, vzali jsme nosítka s tím vznešeným pánem na ramena a šli.”

„Vy sami jste nesli nosítka? Sluhové s vámi nebyli?”

„Ne, pane. Už byla skoro noc, když jsme vyrazili. Ušli jsme asi li cesty a Hogenari poručil zastavit. Postavili jsme nosítka a Hogenari vlezl k tomu pánovi dovnitř. Pak jsme uslyšeli výkřik a Hogenari zase vylezl. Byl celý od krve. Ale nikdo se ho na nic neptal. Ptát se Hogenariho, to se nikdo neodváží. Řekl: ,Vraťte se do hostince a počkejte na mne. Pánovi už je špatně z toho natřásání v nosítkách, domů to má jen kousek a tak půjde pěšky. Chvíli si ještě odpočine a já ho pak doprovodím. Až pro vás přijdu, vrátíte se pro nosítka.’ Šli jsme nazpátek do hospody a víc nevím, pane. Věřte mi.”

Muž se celý třásl. Vypadalo to, že se zhroutí, ale Mongnjong ho pevně tiskl ke kmeni stromu.

„To není všechno, co chci vědět. Druhý den jste vnikli do bohatého domu a loupili jste tam. Kolik vás bylo?”

„Deset, pane.”

„Deset na jednu služku a starce! Ti největší hrdlořezové, co?”

„Hogenari nevěděl, kolik je v domě lidí. Říkal, že tam bydlí boháč, který se protiví vůli pana prefekta. Že potřebuje dostat za vyučenou. Hogenari a pár chlapů šli do domu napřed a my ostatní jsme měli přijít pak.”

„A hrát si na bandity! Nabylo ti nápadné, že to je tentýž dům, kde jste byli už včera?”

„Milost, pane,” naříkal muž. V obličeji úplně zezelenal. „Kdo by se odvážil vzdorovat, když Hogenari něco nařídí. Vždyť se o něm

říká, že to ani není člověk, že to je…” Muž se odmlčel a opatrně se rozhlédl, jako by ho mohl slyšet ještě někdo jiný než tři lidé kolem něho. Pak ztišil hlas, že mu stěží rozuměli. „Že to je tygr v lidské podobě.”

„Co mi to tady vykládáš za báchorky!” rozzuřil se Mongnjong a zatřásl jím. „Žádný tygr v lidské podobě. Jen lump a zločinec. A tys ho poslouchal, protože tě lákal podíl z lupu. Jsi mizera stejně jako tvoji druzi. Jak se jmenuješ, chlape?”

„Ju, pane,” zašeptal muž. Zhroutil se na zem, protože ho Mongnjong pustil. Skrčil se u jeho nohou a neodvažoval se pohnout.

„Dobře mě poslouchej, Ju,” řekl Mongnjong. „Jsi lump a nezasluhuješ milost. Děkuj Nebesům, že ti dala takovou příležitost zachránit si život. Měl bys přijít o hlavu jako ostatní. Teď půjdeš a uděláš, co ti řeknu. Nikomu ani slovíčkem neprozradíš, co jsi viděl a slyšel. Jestli ano, jsi už teď mrtvý, kdybys chtěl utéct, najdu si tě. Všechny prefektury dostanou tvůj popis a neunikneš spravedlnosti, ani kdybys chtěl zmizet na konec světa. Jestli budeš varovat Hogenariho nebo kohokoli jiného, přijdeš o hlavu. Sám Hogenari by tvoji zradu nenechal bez trestu, to si pamatuj. Zítra půjdu s přáteli na hostinu k prefektovi. Postaráš se o to, abychom se dostali na nádvoří. Jak, to je tvoje starost.”

Mongnjong se sklonil a přeřízl dýkou mužova pouta.

„Jdi,” řekl, „a sám si zvol, co chceš — život, nebo smrt. Ale tvoji dýku si tu pro jistotu necháme.”

Muž se třásl a nebyl schopen postavit se na nohy. Mongnjong jím smýkl k otvoru ve stromě.

„Zmizni,” sykl za ním. „Ať už tě tu nevidím!”

Chlap se vypotácel ven a za okamžik zmizel v hustém porostu. Mongnjong se za ním chvíli díval a pak se vtáhl zpátky do dutiny.

„Měli bychom také jít. Kdyby se přece jen rozhodl nás zradit, nebude tady bezpečno. Zkusíme se dostat k tobě, In-su.”

In-su nedokázal odpovědět. Díval se tázavě na přítele, jako by ho viděl poprvé v životě. Ani stařec nemluvil. Krčil se na zemi a zdálo se, že dřímá. Venku se začali ozývat ptáci. Svítalo.

„Mong-njongu,” zašeptal konečně In-su. „Vždycky jsem ti věřil a nikdy se tě na nic

nevyptával. Teď však vím s jistotou, že přede mnou něco tajíš. Nedůvěřuješ mi?”

Mongnjong sklonil hlavu a pak znovu sáhl do záňadří. „Odpusť mi,” řekl tiše, „ale nemohl jsem jinak. Vázal mě slib mlčení, který jsem složil do rukou krále.”

„Krále? Jeho královské Výsosti?”

„Podívej se sám,” řekl Mongnjong a natáhl k In-suovi ruku s velkou okrouhlou destičkou.

in-su vstal a popošel k lampičce, která blikala na zemi. Nedůvěřivě přiblížil destičku ke světlu a úžasem zatajil dech.

„Tři pádící koně! Je to možné?”

„Vidíš dobře Opravdu to jsou tři pádící koně.”

„Ale to znamená, že držím v ruce insignie tajného posla? Copak ty jsi…?”

„Tajný královský posel. Zplnomocněnec Jeho Výsosti krále pro provincii Čolla a představitel nejvyšší soudní a výkonné moci na tomto území.”

Sotva pomohli starci vyjít ven z dutého stromu, zaslechli dusot koňských kopyt. Vzdaloval se. Hogenari a jeho muži se vraceli na prefekturu. Mohli vyrazit na cestu bez obav, že by je ještě někdo pronásledoval. Přesto nechtěli riskovat. Šli k In-suovu domu lesem. Ale únavou se mezi výmoly a kořeny všichni tři stěží drželi na nohou. Rozhodli se vrátit na cestu. Opatrně rozhrnuli křoví u pěšiny a rozhlédli se. Nikde nikdo.

„Snad už nám opravdu žádné nebezpečí nehrozí,” rozhodl nakonec Mongnjong. „Nahnal jsem tomu chlapovi strach.”

Po cestě se jim šlo snadněji. A In-su mohl dát konečně průchod své radosti.

„Tak Mongnjong viděl samotného krále! Slyšíte to, starce?”

Stařec se těžce opřel o hůl. „Od okamžiku, kdy ti dva znesvětili posvátné místo,” řekl tiše, „jsem čekal na posla spravedlnosti. A on přišel. Musel přijít.”

„Ale já bych chtěl vědět všechno, od začátku,” volal ln-su. „Opravdu jsi viděl krále?”

„Ne. Neodvážil jsem se na Jeho královskou Výsost pohlédnout.”

„Ale jak ses k němu dostal?”

„Když jsi odejel za svým otcem,” začal vyprávět Mongnjong; „učil jsem se dál na zkoušky. Zdálo se mi, že jsem dobře připravený, že nemusím mít obavy. Šel jsem do Akademie, kde zkoušky probíhaly, úplně klidný. A když za mnou examinátoři zapečetili dveře cely,

v které jsem měl o samotě pracovat, a já nahlédl do zadání, zajásal jsem. Téma eseje mi naprosto vyhovovalo, a ani výklad textů mi nedělal potíže.”

„V sowonu tě vždycky chválili,” skočil mu do řeči In-su.

Mongnjong ho zarazil pohybem ruky. „Prý jsem odevzdával práci jako jeden z prvních. Byl jsem si jistý, že se mi podařila. Domů jsem šel s dobrým pocitem a otec nedal jinak a hned uchystal malou oslavu. Sezval řadu známých, všichni mi už předem blahopřáli.

A tak si určitě dovedeš představit, jak jsem se lekl, když nazítří vyvěsili seznam těch, kteří uspěli, a moje jméno mezi nimi nebylo. Neprošel jsem ani v prvním, ani v druhém pořadí, zkrátka jsem neuspěl. Ta ostuda. Otec se zavřel v pracovně a styděl se přijít přátelům na oči. Nechtěl vidět ani mne. A já nic nechápal. Stále dokola jsem si v duchu probíral každou větu, každý odstavec, a nemohl jsem najít chybu. Vždyť se mi práce podařila. To byli ostatní o tolik lepší než já?

Potuloval jsem se uličkami hlavního města úplně zoufalý. Myslel jsem na Čchun-hjang a nevěděl, co počít. Jednou večer ke mně přistoupil neznámý muž. Takový nenápadný mužíček v šedivém obleku.

,Vy jste pan I Mongnjong?’ zeptal se mě, a když jsem udiveně přikývl, podal mi obálku. Podíval jsem se na ni a strnul úžasem. Byla tam královská pečeť. Rychle jsem začal číst. Stručná zpráva mi oznamovala, že mám neprodleně následovat doručitele listu. Na nic jsem se nevyptával, ale rozčilením jsem byl skoro bez sebe. Mužík mě vedl ke královskému paláci. Do palácového areálu jsme nevstoupili hlavní branou, prošli jsme jakýmisi dvířky ve zdi, která vedla do krásných zahrad. Pak se mi ten člověk omluvil a zavázal ml oči šátkem. Procházeli jsme nějakými chodbami, stoupali jsme po schodech, až konečně přišla chvíle, kdy mi můj průvodce strhl šátek z očí. Stál jsem v nějakém kabinetu. Proti dveřím visel těžký závěs a před ním jsem uviděl křeslo zdobené vyřezávanými draky. Ale mužík mi nedopřál moc času, abych se těšil krásou kolem sebe.

,Pane I,’ oslovil mě, nedávno jste skládal státní úřednické zkoušky nejvyššího stupně. Neuspěl jste. A to přesto, že examinátoři označili vaši práci třemi červenými kroužky.’

Užasle jsem vydechl: ,To přece znamená, že byla výborná.’

V obličeji mého průvodce se nepohnu] ani sval. Byla nejlepší ze všech, řekl. Ale jeho královská Výsost si nechala práce předložit a rozhodla jinak.’

Krve by se ve mně nedořezal. Snad jsem se nevědomky nedopustil urážky majestátu krále nebo státu? Vtom se zavlnil závěs.

Jeho královská Výsost přichází,’ řekl mužík.

Padl jsem na kolena, čelo přitiskl na zem a od té chvíle jsem se neodvážil zvednout hlavu. Dlouho bylo ticho. Pak se ozval hluboký hlas.

,Práce kandidáta I nás velmi zaujala. Pronikavý intelekt a úcta k moudrosti starých mistrů se v ní pojí s mladistvým nadšením a bystrostí úsudku. Proto jsme se rozhodli pověřit autora práce pana I tajným posláním v provincii Col-la. Pan I Mongnjong je vázán nejpřísnější mlčenlivostí, až do okamžiku, kdy splní svůj úkol.’

Klečel jsem na zemi s pocitem, že se mi všechno jenom zdá.

.Chlapče, bud velmi, velmi opatrný,’ promluvil znovu hlas, tentokrát o poznání měkčeji. Pak zašustil brokátový závěs a mužík mi řekl:

.Můžete vstát. Jeho královská Výsost odešla.’

Podával mi odznak tajného královského posla. Se mnou se zatočil celý svět. Musel jsem 88 vší silou nutit, abych vnímal, co mi neznámý říká.

.Jeho Výsost je znepokojena pověstmi, které se šíří o namwonské prefektuře. Rozhodla se prošetřit tamější poměry prostřednictvím tajného posla, který má do této oblasti přinést královskou spravedlnost. Vy Namwon dobře znáte,, i proto jste byl vybrán pro tento úkol. Máte se zaměřit především na činnost prefekta Pjon Hak-to. Možná ani nevíte, že je úzce spřízněný s rodinou ministra obřadů.’

Muž mi potom znovu zavázal oči a provedl mě chodbami a zahradou. Než otevřel branku ve zdi, ještě mi řekl: Nezapomeňte, že vaše poslání je tajné. Dokud ho nesplníte, zůstáváte pro celé království neúspěšným kandidátem. Nikdo, ani vaše rodina, nesmí nic vědět. Nejvyšší opatrnost je na místě.’

Vypotácel jsem se do města jako ve snách. Kdybych na prsou necítil odznak tajného posla, nevěřil bych, že ke mně před malou chvílí mluvil samotný král.

Sedl jsem si do nejbližšího hostince, abych

si všechno srovnal v hlavě. Ministr obřadů je mocný muž, říkal jsem si. Možná ani sám panovník neví, kam až sahají jeho dlouhé prsty. Proto ta opatrnost. Možná je zásah proti nam-wonskému prefektovi jen součástí nějaké dvorské intriky, která má moc ministra obřadů podlomit. Už jen velké pozemkové vlastnictví rodiny Pjon musí ohrožovat zájmy krále Požádal jsem hostinského o papír a štětec a napsal jsem otci, aby mi odpustil, že se nemůžu vrátit domů dřív, než smyju hanbu, kterou jsem mu nedávno způsobil. Dopis jsem poslal po poslíčkovi a sám jsem odešel do tvé jizby u Zeleného draka. Rozhodl jsem se, že neodejdu z hlavního města, dokud se nevrátíš. Byl jsem zvědavý na čerstvé zprávy z prefektury, chtěl jsem vědět, co se stalo s Čchun-hjang, a také jsem tě chtěl poprosit d pomoc. Jen jsem se bál, že ti nedokážu vysvětlit svůj úkol, aniž bych porušil slib mlčenlivosti. Pak ses objevil a vyprávěl mi o smrti svého otce.”

Mongnjong se nadechl a dotkl se In-suovy ruky. „Odpusť, že jsem ti o tom všem neřekl dřív. Nemohl jsem jinak.”

„Co ti mám odpouštět,” rozesmál se In-su. Cítil nesmírnou úlevu. Přízrak smrti se rozplynul a svět dostával znovu vůně a barvy.

„Jen nechápu, proč jsme se museli takhle namáhat. Vždyť ty můžeš proti prefektovi zasáhnout kdekoli a jakkoli. Proč jsi k němu jednoduše nepřišel a nezahájil šetření?”

„Prefekt je vychytralý a všeho schopný muž. Okamžitě by začal odstraňovat stopy svých zločinů. Klidně by zfalšoval výkazy o daních, nevinné lidi usvědčil z vraždy tvého otce, a kdyby ani to nestačilo, možná by neváhal odstranit mě z cesty. Mou smrt by s politováním ohlásil do hlavního města a přičetl na vrub neexistujícím banditům. Vlastně jsem ještě včera nevěděl, jak se k prefektovi dostat. Nápad mi vnukla až oslava jeho narozenin. Na slavnost jsou pozvaní hosté, a když se jako tajný posel prohlásím před nimi, nebude prefekt proti nám moci nic podniknout. Spoléhám hlavně na generála z Unbonu. A chlap, kterého jsme v noci zajali, nám pomůže na slavnost proniknout.”

„Půjdu zítra s vámi,” řekl znenadání stařec. Chlapci se na něj překvapeně podívali.

„Bude to nebezpečné,” zamyslel se Mong- -njong. „Hogenari nás může chytit ještě v namwonských uličkách před prefekturou. Kdyby

se nás zmocnil beze svědků, ani odznak tajného královského posla nám nepomůže. Vražda vysokého úředníka je sice strašný zločin, ale Hogenari před ním necouvne. Rozmyslete si to.”

„Chlapče, mně už na životě málo záleží. Hogenari a prefekt byli ještě mladíčci, když mě oslepili. Stál jsem na začátku jejich zločinné pouti a chtěl bych stát na jejím konci.”

„Dobrá. Vyrazíme před obědem. Městskou bránou projdeme pro jistotu každý zvlášť.”

„Půjdu první,” přerušil ho In-su. „Kdyby mě zadrželi, stihnu vás ještě varovat.”

Mongnjong mu neodpověděl. Měl snad jiný plán? Ani stařec nemluvil. Tři poutníky zahalilo ticho a mlha, která se v mléčně bílých chuchvalcích válela na cestě. Zasvištěl vítr a k Mong-njongovým nohám se krouživě snesl žlutý list. Zvedl ho a otočil jím mezi prsty.

„Všechno pomíjí. Ale tvé přátelství, In-su, ne. Nikdy nezapomenu, že jsi chtěl kvůli Čchun- -hjang a mně riskovat vlastní život.”

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

vypráví o oslavě prefektových narozenin,

která proběhla jinak, než si Pjon Hak-to

představoval

V den prefektových narozenin probíhalo všechno podle jejich představ. Konečně se vyspali na pořádném lůžku, pořádně se najedli, a když na sebe navlékli žebrácké hadry a vyrazili k Namwonu, cítili se svěží a plní síly. Stařec šel mezi nimi.

Východní bránou proudila do Namwonu spousta lidí. In-su se vmísil mezi ně a bez úhony prošel do městských uliček. Za okamžik ho následoval stařec a po něm Mongnjong. Stráž jim nevěnovala pozornost. Hogenari se, zřejmě neodvážil zasvětit do svého plánu na odstranění žebráků nikoho, kromě nejspolehlivějších hrdlořezů.

Nainwon byl plný lidí. Prefekturu obklopovali povaleči a čumilové všeho druhu, vyhlíželi nosítka vznešených návštěvníků a polykali vůni jídel přinášených na nádvoří, kde se měla slavnost konat. Žebráci, sluhové z bohatších rodin, ale ani řemeslníci a rolníci si nechtěli nechat ujít mimořádnou podívanou, zvlášť když si před prefekturou postavili

v naději na slušný zisk stánek potulní kejklíři. Ztratit se v pestré směsici lidí bylo snadnější, než očekávali. Zpovzdáli okukovali stráž před hlavní bránou.

„Je tam,” řekl spokojeně Mongnjong a myslel tím muže, kterého chytili včera v lese.

„Přišla také paní Wolme, podívej se.”

Stranou hlučícího davu stála matka Čchun- -hjang. Byla bledá a musela se opírat o rameno své služky. Ničeho kolem sebe si nevšímala.

Přijížděli první hosté. Sluhové razili cestu otevřeným i krytým nosítkám, v nichž seděli jejich páni se slavnostními čapkami na hlavách a s vějíři v rukou. Někteří z nich s sebou měli i ozbrojený doprovod. In-su se jejich opatrnosti tiše zasmál. Napadlo ho, že mají strach z pověstných banditů.

Slavnost začala. Nad zdí obklopující nádvoří zavlály praporce, ozvaly se ryčné fanfáry a davy zvědavců se nahrnuly k bráně. Kopí biřiců je však vzápětí zatlačila do uctivé vzdálenosti.

Šum lidských hlasů, smích a hudba doléhající z nádvoří až před prefekturu, to vše postupem času sílilo a mohutnělo, povzbuzováno četnými džbány vína roznášenými číšníky, jejichž spěchající postavy bylo chvílemi možné zahlédnout skrz bránu. Jak se slunce klonilo k západu, zněla hudba stále silněji a veseleji. Mongnjong se vymotal z hloučku kolem stánku kejklířů a kývl na In-sua.

I se starcem přistoupili k bráně.

„Jdeme blahopřát Jeho Ctihodnosti panu prefektovi. Pusťte nás dovnitř,” řekl velitelsky Mongnjong. Muž, s nímž mluvili v noci, zbledl. Druhý se zasmál a napřáhl proti nim kopí.

„Zmizte! Na otrhance pan prefekt nebude koukat!”

V pobledlém obličeji jejich včerejšího zajatce prudce zamžikala víčka. Muž natáhl ruku a odklonil kopí svého druha z cesty.

„Můžete jít,” řekl, „kdo odhání žebráky, při-volává na sebe hněv Nebes.”

Vstoupili na nádvoří. Za doprovodu bubínků a fléten tu tančily mladičké kiseng, ukláněly se v rytmu hudby a dlouhé bílé rukávy jim při každém pohybu opisovaly nad hlavami půvabné arabesky. Před nimi na vyvýšeném pódiu stála bohatě prostřená tabule. Prefekta spatřili okamžitě. Seděl uprostřed na čestném místě, obklopen dívkami, které mu podávaly poháry vína, pohrával si s vějířem a tenkými rty rozdá

val na všechny strany blahosklonné úsměvy. U levého křídla tabule seděli úředníci, u pravého vojenští hodnostáři. Zábava byla v plném proudu. Zpočátku si tří žebráků nikdo nevšímal. Prosmýkli se kolem tanečnic a zamířili k pódiu. Když se přiblížili k hodovníkům, ucítil na sobě in-su upřený pohled. Zvedl hlavu a setkal se s přimhouřenýma, studenýma očima. Hogenari, dosud nehybně stojící za prefektem, se sklonil a něco svému pánovi pošeptal do ucha. Pjon Hak-to odložil vějíř.

„Už o nás vědí,” šeptl In-su a zatahal Mong- -njonga za rukáv.

„Musíme se dostat ke generálovi z Unbonu. Támhle je,” Mongnjong ukázal na muže v červeném klobouku, který seděl mezi ostatními vojenskými hodnostáři. „Rychle.”

Na kočičích hlavách, kterými bylo vydlážděné nádvoří, ostře ťukala slepcova hůl. Hosté se zvedali a otáčeli hlavy za nepatřičným zvukem.

„Žebráci! Co tady chtějí?” ozývalo se ze všech stran. „Proč je někdo nevyvede?”

In-su koutkem oka zahlédl vysokou postavu velitele biřiců. Opustil své místo a mířil k nim kolem prostřené tabule. Mongnjong si ho musel také všimnout, protože se zastavil a na - hlas, aby ho všichni slyšeli, zavolal: „Vznešení pánové, vyslechněte nás. Přišli jsme blahopřát urozenému panu prefektovi. Rádi bychom napsali oslavnou báseň na počest jeho narozenin.”

Mezi hosty to zašumělo.

„O tvoje básnění nikdo nestojí,” houkl na něj Hogenari. „Všichni tři půjdete se mnou.”

Mongnjong se obrátil k muži v červeném klobouku.

„Pane generále, vy jste známý jako milovník literatury po celé Colle. Zastaňte se nás. Slibuju, že to bude pozoruhodné blahopřání.”

Generál se upřeně zadíval do Mong-njongova obličeje. „Proč je nenechat, pane prefekte,” řekl. „Ať ukáží, co dovedou.”

Hosté sedící vedle generála, zřejmě jeho podřízení, pochvalně zahučeli.

„Jistě, proč je nenechat. V nejhorším se pobavíme jejich hloupostí. Dejte jim papír a štětec.”

Hogenari se rozpačitě zastavil a pohlédl na prefekta. Pjon Hak-to na něj kývl vějířem a velitel biřiců se loudavě vrátil za jeho záda.

Posadili se vedle generála, kde jim několik

mužů pobaveně uvolnilo místo. Jen generál se nesmál. Čechral si vousy a nespouštěl oči z Mong-njonga. Najednou se k nim naklonil.

„Kdo jste? Máte hadry jako žebráci, ale tebe, básníku, jsem už někde viděl.”

Nikdo mu neodpověděl. Mong-njongův štětec létal po papíře a stařec seděl za stolem nehnuté, podobný soše.

Zábava se znovu rozproudila. Kiseng dolévaly poháry a podávaly hostům lahůdky z vysoko naložených a umně ozdobených mís.

„Pane prefekte, slyšeli jsme, že na dnešní večer chystáte nějaké překvapení,” řekl kdosi z hostů.

„Prý se to týká jedné ze zdejších kiseng, jakési Čchun-hjang. Měla se protivit vaší vůli.”

„A dneska ji za to stihne trest,” přikývl prefekt.

Jak Mongnjong zaslechl dívčino jméno, naskočily mu na tvářích rudé skrvny. Prudce odhodil štětec.

„Blahopřání je hotové!” vykřikl.

Ozvaly se posměšné hlasy.

„Teď se pobavíme,” řekl někdo.

In-su rychle pohlédl Mong-njongovi přes rameno do svitku s básní. Zatajil se v něm dech.

„Pane generále,” zašeptal k muži v červeném klobouku, „asi budeme potřebovat všechny vojáky vašeho doprovodu, máte-li s sebou nějaké.”

Dřív než stačil generál cokoli poznamenat, kývl prefekt blahosklonně hlavou a Mong- -njong s pohárem vína — napřaženým jako k přípitku — spustil. Hogenari postoupil o krok dopředu a pevně sevřel ratiště kopí.

„Jen pijte, páni, pijte víc, co nalili vám do sklenic, jsou lidské slzy, pot a krev.

Kdo seje vítr, sklízí hněv a hněv bude mé blahopřání.”

Smích, který se ozval při prvních Mong-njongových slovech, rázem ustal. Tváře hostů zkameněly.

„Zadržte je! To je urážka! Taková drzost!”

Ozvala se rána. Hogenari přeskočil stůl a s napřaženým kopím letěl k Mong-njongovi. Plátky okurek, střepy, rýžové koláčky a ovoce se válely na podlaze. Lidé vyskočili od stolu.

„Stát, ani hnout,” vykřikl Mongnjong. Vztyčil se v celé své výšce, pravou ruku vysoko zdviženou.

„Odznak tajného posla!” křikl někdo. „Je to

tajný královský posel!”

Tři pádící koně na destičce v Mongnjongově ruce zmrazili každý pohyb. Hogenari však zaváhal jen na okamžik. Změnil směr a rozběhl se k bráně.

„Zadržte velitele stráže!” zavolal Mongnjong. „Z rozkazu krále!”

„Pane generále, zavolejte své muže,” řekl

In-su.

Generálův sluha udeřil do malého gongu. Od

strážnice vedle vězení, kde u nosítek čekal doprovod hostů, začali přibíhat vojáci.

V bráně se strhla krátká potyčka. Hogenari,

ani při své síle, nedokázal odolat přesile čtyř

mužů. Zakrátko ho generálovi vojáci a Mong-njongův včerejší zajatec přiváděli na pódium.

„Pane prefekte, kam máte namířeno?” zeptal se ostře Mongnjong. Pjon Hak-to chtěl zřejmě využít zmatku a zmizet ve své rezidenci. Rozkazovačný hlas ho zastihl blízko dveří.

„Vraťte se na své místo. Slavnost ještě neskončila.”

Pjon Hak-to zaváhal, ale pohled na ozbrojené vojáky, kteří k němu výhrůžně přistoupili, ho přiměl k návratu.

Mongnjong se obrátil k Hogenarimu.

„Tento muž se protivil královskému rozkazu. Propadl soudu. Zavolejte písaře.”

Nikdo se neodvážil promluvit. Z úřadovny

přiběhl písař a před Mong-njongem padl na

kolena.

„Piš,” řekl mu Mongnjong.

„Hogenari, velitel biřiců v prefektuře Namwon, se obviňuje, že vnikal se svými muži do domů bohatých rodin a zmocňoval se jejich majetku. Loupeže sváděl na neexistující bandity.”

Hosté, sedící bez hnutí kolem stolu, ohromeně vydechli.

„To snad není možné,” řekl kdosi.

„Tady stojí svědek jeho zločinů,” pokračoval

Mongnjong. „Předstup, Ju.”

Muž poklekl před Mong-njongem. „Je to tak,”

řekl. „Hogenari nás nutil přepadat domy a loupit.”

„Tohle ti neprojde, ty zrádče,” zasyčel Hogenari.

„Ale nespokojil se s pouhými loupežemi. Vlastní rukou zavraždil vznešeného a ušlechtilého muže, doktora So a jeho tělo hodil do strže. Tady je důkaz.” Mongnjong natáhl ruku

a In-su mu položil do dlaně otcův prsten. Mongnjong ho zvedl, na obroučce zajiskřily poslední paprsky zapadajícího slunce.

„Hogenari,” řekl Mongnjong do mrazivého ticha, „propadl jsi hrdlem.” Na okamžik se odmlčel a pak se obrátil k čestnému místu uprostřed tabule. „A vy, pane prefekte, nesele odpovědnost za činy svého podřízeného.”

Všechny hlavy se otočily po prefektovi. Pjon Hak-to zesinal, po jeho nedávné blahosklonnosti nezůstalo ani stopy.

„0 ničem jsem nevěděl,” řekl. „Nemám ani potuchy, co se dělo za mými zády.”

„Ty pse, ty zbabělce,” vyštěkl Hogenari. Vytrhl se svým strážcům a jedním skokem se přenesl přes stůl. Dopadl prefektovi přímo na hrdlo.

„Odtrhněte ho!” vykřikl Mongnjong.

Vojáci se vrhli k zápasícím mužům. Vyprostili prefekta z Hogenariho rukou právě včas. Rty mu už promodrávaly. Ještě okamžik a jeho vlastní nohsled by ho uškrtil.

Vojáci dovlekli vzpírajícího se Hogenariho před Mong-njonga. Z úzkých očí sršela nenávist.

„To on mi všechno nařizoval,” ukázal hlavou na prefekta. „Nařizoval mi loupit, aby mohl vyšívat lidi z Namwonu a levně získat jejich půdu. On mi taky nařídil zabít doktora So.”

Mezi hosty projela vlna zděšení. Ozvaly se výkřiky, nějaká dívka upustila džbán s vínem.

„Nemám o ničem ani ponětí,” vykřikl Pjon Hak-to. „Všechno je pustá lež!”

„Zapíráním nic nezískáte, pane prefekte,” řekl suše Mongnjong. „V domě doktora So jsem zjistil, že si tento učenec vedl podrobné zápisky o vaší činnosti. Řekl vám o nich a také vám pohrozil, že o všem zpraví královský dvůr. Proto jste ho nechal zavraždit. Zápisky zničili vaši lidé při předstíraném přepadení a vyloupení doktorova domu. Byl jste to právě vy, kdo organizoval loupežné bandy. Jednou jste je použil k odstranění kompromitují-cích písemností a mnohokrát k získání cizího majetku a zastrašení rodin, které vám nechtěly postoupit půdu. Hogenari a jeho muži jen vykonávali vaše příkazy, přesně tak, jak před okamžikem velitel biřiců doznal.”

In-su se na svého přítele obdivné zadíval. Neměl proti prefektovi jediný přímý důkaz. Aby ho mohl obvinit, potřeboval svědectví Hogenariho, a také je získal.

„Podrobnosti vašich zločinů odhalí vyšetřování,” pokračoval Mongnjong. „Velmi rád si prohlédnu účetní knihy zdejší prefektury. Už teď je však jisté, že Pjon Hak-to prováděl daňové podvody a ožebračoval rolníky,’ protože žádal úroky za půjčky z královských sýpek. Kdo by úroky nezaplatil, přišel by o půdu, která ho živila. Je to jednoduchý způsob, jak nabýt velkého pozemkového vlastnictví, je však v rozporu se zájmy panovníka Pane Pjon Hak- -to, jako tajný posel, který zastupuje královskou spravedlnost, vás zbavuji pravomoci a zabavuji úřední pečetě.”

„To nemůžete udělat!”

„Víte sám, že mohu. A dokonce proti vám mohu vznést obvinění z krvavého zločinu, kterého jste se dopustil před lety v Diamantových horách. Pjon Hak-to, podívejte se na tohoto muže,” ukázal Mongnjong na slepého žebráka vedle sebe. „Poznáváte ho?”

„Co je to za nesmysl? Nemůžu znát všechny žebráky ve své prefektuře. A vás, mladý muži, důrazně varuju. Budete litovat každého svého slova!”

„Poznáváte ho?” zahřímal Mongnjong.

„Odmítám odpovídat na nesmyslné otázky.”

„Ale já tě poznávám,” řekl pevným hlasem žebrák.

Všichni se k němu obrátili. Oči vyhlížející zpod slavnostních čapek a klobouků, oči mužů a žen oděných do blankytného, zeleného a třešňového hedvábí a zlatem protkávaného brokátu s obavou sledovaly vyzáblého žebráka v hadrech.

„Poznávám tvůj hlas, poznávám tvoji nadutost, zpupnost, bezohlednost, pýchu, tvou touhu po bohatství a moci. 1 kdybys oněměl, poznal bych tě. Připrav se, Pjon Hak-to. Došel jsi na konec cesty, kterou jsi nastoupil v Diamantových horách, znesvětiteli hrobů.”

„Neposlouchejte ho,” vykřikl Pjon Hak-to. „Ten člověk lže. Sám mi poradil pohřebiště.”

Stařec vztáhl k prefektovi kostnatou, téměř průsvitnou ruku. „Opravdu sis myslel, že podvodem a zločinem dosáhneš patera štěstí? Sám sis zvolil násilný konec života.”

Pjon Hak-to zbledl. Chtěl ještě něco říci, ale Mongnjong zavolal na vojáky:

„Odveďte ho! Neujde trestu.”

Vojáci se chopili prefekta a Hogenariho a odváděli je do vězení.

„Ju,” řekl Mongnjong, „přived vězenkynl

Čchun-hjang. Až přijde, přečte písař, z čeho je obviněna.”

Jemně krájená masa, kořeněná rýže a pikantní omáčky stydly na stole a nikdo se na ně neodvážil ani pohlédnout. Všichni pozorovali Mong-njonga. Ještě před chvílí ho chtěli nechat vyvést z prefektury a teď mu viseli očima na rtech — co kdyby tajný královský posel vyslovil nějaké přání, které by mohli splnit? In-su byl jejich podlézavými pohledy znechucený Myslel na to, kolik z nich jimi maskuje jen strach z toho, že je Mong njong usvědčí ze spoluviny na protektových zločinech. Jen nerad šel za přítelem k čestnému místu uprostřed tabule.

Do ticha zazněl zvuk kroků z nádvoří. Přiváděli Čchun-hjang.

V rukou písaře zašustil svitek s obžalobou. Čchun-hjang nevzhlédla. Upírala pohled na špičky střevíců, nikdo z přítomných jí nestál za pozornost.

„Tato žena,” začal předčítat, písař ze svitku, „dcera kiseng Wolme, neuposlechla rozkazu. Odmítla stát se kiseng, jak určoval její stav, a odmítla vstoupit do prefektova domu. Protivila se úřednímu rozkazu, a tím i zákonu. Za to byla odsouzena k smrti.”

Čchun-hjang si odhrnula vlasy z čela. „Není zákon, který by přikazoval porušit věrnost. Na tom nic nezmění ani rozsudek smrti.”

In-su pohlédl na Mong-njonga. Byl bledý jako jeho žena a s námahou dýchal. Vstal.

„Podívejte se všichni na tuto dívku. Říká se, že není nikdy zmaten, kdo je opravdu moudrý, a nikdy není ustrašen, kdo je opravdu statečný. A ona je taková.”

Čchun-hjang překvapeně vzhlédla. Měla sílu k odvaze, ale ne k radosti. Do obličeje se jí

nahrnula krev a vzápětí se zhroutila k nohám svého strážce.

„Otřete jí tváře vodou,” vykřikl Mongnjong a sám se k dívce rozběhl.

„Pane,” zavolal jeden z generálových vojáků, „v bráně stojí nějaká žena a domáhá se vstupu. Prý je matka odsouzené a chce ji doprovodit na popravu.”

„Vpusťte ji,” řekl Mongnjong. „Hostina bude pokračovat.”

Přes rozlehlé nádvoří přibíhala malá usoužená postava. „Čchun-hjang!” vykřikla, když spatřila bezvládnou dívku.

In-su se zvedl a rychle ženu podepřel. „Uklidněte se, paní Wolme,” řekl jí, „vaše dcera je v pořádku. Přestaňte plakat a pozdravte tajného královského posla.”

Paní Wolme se zarazila a pozorněji pohlédla na muže, který křísil Čchun-hjang z bezvědomí. Zpočátku nic nechápala, nebyla schopna slova, ale pak vybuchla: „Tak ty nejsi žebrák! A proč sis tedy včera ze mne dělal tak krutou legraci?”

„A proč jste vy své dceři a mně tak málo věřila?” usmál se Mongnjong.

Brzy všichni seděli v čele stolu. Zvonily poháry, pronášely se přípitky a na nádvoří se znovu ozvaly flétny.

In-su na okamžik odložil jídelní hůlky a naklonil se k slepému starci.

„Přál bych vám vidět zdejší společnost. Samý brokát a hedvábí a důstojnost a v čele té nádhery my, dva sotva odrostlí mladíci ve špinavých hadrech, zbědovaná vězeňkyně, slepý žebrák a bývalá kiseng. Není to zvláštní?”

Stařec neodpověděl a In-su se otočil, aby podal pohár vína zářící Čchun-hjang.