Ilja Afroimovič Turičin

Nepokořený les

Část první

DĚTSTVÍ

SKRÝŠ

Starý sešlý kůň pokrytý šedivým prachem táhl rozvrzaný žebřiňák po vymleté polní cestě k osadě Ivaceviči. Na žebřiňáku stály dva sudy přikryté dřevěnými poklopy. Vůz se natřásal ve výmolech a sudy svázané provazy o sebe hluše narážely.

Podle žebřiňáku šel muž se zcuchaným zrzavým plnovousem. Když vůz prudce nadskakoval, muž se neklidně rozhlížel kalnýma, smutnýma šedýma očima a úmyslně hlasitě pokřikoval na koně:

„No tak, nevyváděj!“

Svítalo. Za vozem se v kotoučích zvedal šedivý prach. Čerstvý větřík ho lehce sfoukával z cesty, prach se usazoval na tmavém křoví, na řídkých břízách a osikách, pokládal se na hnijící bahnité kaluže, řídce porostlé osikovým houštím.

Kůň doklopýtal na asfaltku. Vůz se přestal otřásat.

Člověk si s úlevou vzdychl, zatáhl za opratě a zahnul vpravo.

Vpředu, na jasnícím se okraji nebe, se zřetelně rýsovaly husté řady chalup a kůlen – osada Ivaceviči.

Muž pobídl koně. Kůň trhl vozem, ale šel dál stejně lenivým krokem, jak byl zvyklý. U vjezdu do osady stáli dva němečtí vojáci v zelených uniformách, kulatých helmách a se samopaly na prsou, jeden z vojáků se jim postavil do cesty.

Muž zatáhl za opratě. Kůň se ochotně zastavil a zastříhal ušima.

„Halt!“ křikl voják.

„Halt, halt, však už stojím,“ nerudně zahučel muž.

„Kdo jsi?“ zeptal se Němec.

„Kdo? Copak nevidíš? jezdím tudy přece každý den. Vozím tomu vašemu óbrlajtnantovi… vodu… vasr“

„O-o! Wasser,“ řekl voják a zaklepal pažbou samopalu na jeden ze sudů. Ten dutě zaduněl.

„Nono,“ rozzlobil se vozka, „jestli mi to rozbiješ, budu si stěžovat vašemu óbrlajtnanlovi.“

„Wasser, Wasser…, možná.“ Voják mávl rukou směrem k osadě a ustoupil z cesty.

Muž zatáhl za opratě a mlaskl. Kůň táhl vůz dál. Žebřiňák zarachotil. Muž tiše zaklel a opatrně se rozhlédl.

Ulička zarostlá neduživou trávou byla prázdná. Okna chalup byla pevně zakryta hnědými, šedými, modrými a zelenými okenicemi. Za pochýlenými vetchými ploty se zelenaly jabloně, prohýbaly se pod tíži zapalujících se plodů. V zahradách kvetly bíle a fialově brambory.

Kdesi chraptivě zakokrhat kohout.

Kůň zastavil sám u studny.

Muž začal krátkými neohebnými prsty rozvazovat provazy. Pevně utažené uzly nepovolovaly.

„To jsem to utáhnul,“ zaskřehotal, spokojen s tou důkladností.

Konečně provazy povolily. Muž sundal poklop z předního sudu a vytáhl z něho vědro. Nastavil ho pod rouru a zapumpoval železnou rukojetí, do lesku vyhlazenou, nahoru, dolů, nahoru, dolů. Stříbrný proud vody ryčně udeřil na dno. Vědro nebylo ještě plné, když se muž rozhlédl ulicí, rychle přikročil k druhému sudu a sundal poklop.

„Tak polez…“

Ze sudu vykoukl mladík asi dvaadvacetiletý, bez čepice, tmavovlasý, s neholenými tvářemi, v rudoarmejské blůze s utrhanými výložkami. Mladík pevně sevřel rty a tiše zasténal.

„Honem,“ spěchal muž a pomohl mu vylézt.

Mládenec seskočil na zem a jen stěží se udržel na nohou oteklých od sezení v sudu.

„To je ale nepohodlná doprava!“ řekl a povytáhl si holeně velitelských holínek z chromové kůže.

„Už je to jen skok,“ zabručel muž, rozhlédl se a dodal: „Vidíš, čtvrtá branka vpravo… s tím novým prknem… Hospodyně se jmenuje teta Káťa… Dá tě dohromady, s kým budeš potřebovat.“

„Díky.“

„Není zač,“ nerudně zahučel muž.

„A jak se jmenuješ?“

„Třeba Ivan nebo Román. Taky mi můžeš říkal Mikola.“

„Jak budiž, Mikolo. Nevzpomínej ve zlém na Alexeje Čárková.“

Alexej šel vrávoravě podél plotu a počítal vrátka, aby se nespletl. Čtvrtá vrátka s novým žlutým prknem byla pootevřená.

Na malém dvorku, zarostlém širokými lopuchy, nikdo nebyl. Okna roubené zčernalé chalupy byla zakryta okenicemi. Schůdky před vchodem nebyly. Alexej stiskl dřevenou kliku. Ale dveře byly zamčené. Tiše zaklepal. Za dveřmi se ozval šramot kroků, kašel, pak cosi upadlo. Potom se chraplavý ženský hlas zeptal:

„Kdo to sem leze tak časně?“

„Hledám tetu Káťu,“ tiše odpověděl Alexej.

„Asi pro pálenku, ne? Vy ochmelkové! Člověk od vás nemá pokoj.“

Cvakl klíč. Dveře se pootevřely. Alexej vstoupil do tmavé síně. Ženu, která mu otevřela, vyšla na dvůr a hned se zas vrátila. Alexej pořád ještě stál v malé temné síňce.

„Co stojíš, jdi dál.“

Hospodyně šla napřed a Alexej se octl ve velké, ale dusné světnici. Vlevo se tyčila pec. Podél stěny, od prahu až do „předního kouta“, se táhla široká lavice. Na stěně se bělaly nějaké fotografie.

„Posad se, sokolíku.“

Alexej si sedl na lavici a natáhl nohy. Bylo příjemné sedět takhle opřen o zeď, poprvé za mnoho dní cítit střechu nad hlavou a vdechovat vůni žitného chleba, ovčí pach, vůni teplého lidského obydli. Oči si rychle zvykly na šero a Alexej si prohlížel ženu, která něco kutila u plotny. Byla malá, v pestré halence, dlouhé tmavé sukni a velkých válenkách. Obličej jí brázdily hluboké vrásky, šedivé vlasy měla sčesány dozadu do řídkého drdůlku. jaké má oči, to se ani nepozná, tak jsou zapadlé do tmavých důlků, obestřených síti jemňoučkých vrásek.

„Ty jsi teta Káťa?“

„No,“ řekla žena zpěvavě, jak se mluví jen na Bílé Rusi. „Tumáš, najez se.“

„Děkuju, nechci…“

„Jak to? Myslela jsem, že kdo jezdí v sudu, má i břich prázdný jako sud.“ Teta Káťa se zasmála a obnažila dvě řady silných zubů, jichž se čas ani nedotkl.

Alexej se také usmál, mávl rukou a pustil se do chleba, špeku a do křupavých ředkviček.

Zatímco jedl, sundala teta Káťa z obrovské dřevěné postele dvě strakaté podušky ušité z barevných odstřižků.

„Budeš muset na půdu.“

Když dojedl, odvedla hospodyně hosta do síně a ukázala na úzké březové schůdky.

Na půdě hned ovanul Alexeje chlad. Slunce ještě neprohrálo střechu. Zabalil se do pokrývek a lehl si na kupku starého sena.

Dole zašramotily kroky. Někde v koutku zašustila myš. Škvírou tenince zahvízdal větříček. Potom všechno utichlo. Chvíli se Alexej převracel. Tělo otlučené jízdou v sudu trnulo a bolelo, leželo se mu nepohodlně. Ale únava se hlásila o své a Alexej usnul.

Spánek měl neklidný… Eskadry letadel s černými kříži na křídlech se snášejí z výšky přímo na Alexeje. Vybuchující země duní a třesk padajících borovic u cesty zní v tom rachotu jako praskot lámané sirky. Po cestě se řítí kolona fašistických tanku, motory burácejí, tanky střílejí bez míření… Prapor, přesněji řečeno jeho zbytky odtržené od svého pluku, se prodírá bažinatými močály na východ… Pomalu se plouží rudoarmějci v rozedraných blůzách ušpiněných hlínou, ve zmačkaných čepicích, unavení, vyčerpaní…

V dusné noci spi na bažině utrmácený prapor. Je ticho. Jen ranění sténají ze spánku a kdesi hodně daleko rachotí kanonáda jako ozvěna vzdalující se bouře. Alexej s dvěma spolubojovníky jde kupředu, na východ, prozkoumat zítřejší cestu…

Malá vesnička. Suché dávky ze samopalů. Výstřely z pušek. Žluté, zelené a červené světlice letí k lesu a vyznačují cestu střele… Voják vpředu padá. Alexej se prudce vrhá k zemi. Střílí nazdařbůh do noci a plazí se k lesu…

A zase je ticho. Je sám v bažinatém lese. Co to bylo? Náhoda? Léčka? Musí upozornit prapor, obejít vesnici…

Nohy váznou po kolena v teplém bahně. Holínky nasákly a jsou těžké. Větve nízkých břízek šlehají do tváře.

Obzor se jasni, ale prapor pořád nikde. Alexej křičí, ale ani ozvěna mu neodpoví. Je sám. sám…

Paprsek slunce se prodírá tmou.

„Soudruhu…“

Někdo ho volá… To jsou naši…

„Chlapci, tady jsem, chlapci!“

„Tiše, sokolíku!“

Odkdy je v praporu žena?

Je tu chladno a vlhko. Zuby tnu cvakají z toho zatuchlého vlhka bažiny.

„Probuď se, sokolíku. Čeká tam na tebe někdo.“

Alexej se probudil a hned si vzpomněl na cestu v sudě. na tetu Káťu i na schůdky, po nichž vylezl na půdu.

Ve světnici je teplo. Po tmě na půdě je světlo petrolejky neobyčejně jasné. Až oči bolí. Když vstoupil do světnice, přimhouřil oči a spatřil u stolu sedět statného muže s kulatou lysou hlavou a krátce zastřiženými kníry Seděl na lavici, bubnoval prsty na kraj stolu a světlýma klidnýma očima se pozorně díval na Alexeje.

„Buďte zdráv. Posaďte se.“ Hlas měl ten člověk také klidný, pevný. „Vyspal jste se trochu?“

„Dala se do mě zima.“

„Tak se napij,“ řekla teta Káťa a nalila mu z láhve do sklenice světlou, trošinku zakalenou tekutinu, vypadala jako silně rozředěné mléko.

Samohonka, pochopil Alexej a bůhvíproč se tázavě podíval na muže. Ten přikývl:

„Jen pijte. Zahřeje vás to.“

Alexej se napil, zakuckal se a rychle vzal ze stolu proužek špeku a strčil si ho do úst.

„Posaďte se.“ znovu ho pobídl muž.

Alexej si sedl.

„Jez, zakousni si. sokolíku.“ Teta Káťa mu přistrčila talíř s vařenými brambory.

„Děkuju… jedl jsem nedávno.“

Teta Káťa se zasmála.

„Nedávno! Už je hnedle noc.“

Alexej se dal mlčky do jídla.

Plešatý vzal z talíře kousek chleba, pečlivě si na něj položil tenký plátek slaniny, ukousl si a začal pomalu žvýkat.

Tak seděli mlčky proti sobě a jedli. Alexej se díval muži na ruce. Byly poškrábané, samá modřina, tmavé – bylo vidět, že kovový prach se mu dávno zažral do kůže.

Dělá ve fabrice nebo na dráze, pomyslel si Alexej.

Když se najedli, muž vyndal z kapsy světlé pouzdro na cigarety a Alexej zahlédl na vičku reliéf Puškina s dožluta otřenými licousy. Muž cvakl pouzdrem a nabídl Alexejovi tenkou cigaretu.

Zapálili si. Neznámý si hrál s pouzdrem, převracel je v rukou a náhle se podíval Alexejovi přímo do očí.

„Puškin… Máte rád verše, soudruhu poručíku?“

Alexej sebou leknutím trhl a s údivem pohlédl na muže.

„Tam, co byly výložky, máte dvě dírky. Na majora jste mladý…“

„Možná…“

„Četař? Jenže boty máte, jako nosí vyšší šarže! Není zvykem… Už jste dávno v našich končinách?“

„Celkem nedávno.“

„Jak vám mám říkat?“

„Čerkov, Alexej Stěpanovič.“

„Z jakého jste útvaru. Alexeji Stěpanoviči?“

„Pěšák.“

„Číslo si nepamatujete?“ usmál se muž a znovu zabubnoval prsty o stůl.

Alexej mlčel.

„Táák,“ protáhl muž, „a kam máte namířeno?“

„Chtěl bych najít svůj útvar.“

„To bude těžká věc.“

„Jen kdybych se dostal k frontě.“

„Nechápu, nač by vám byla fronta!“

Alexej se zlostně podíval na svého společníka a uhodil pěstí do stolu:

„Země hoří, a vy se ptáte!“

„Rozbiješ stůl, teta Káťa se ti poděkuje,“ usmál se muž. Zničehonic mu začal tykat.

Alexej se zarazil.

Mlčeli. Muž se díval na Alexeje pořád tak upřeně. A potom, jako by do svých slov vkládal zvláštní smysl, řekl:

„Ale bít nepřítele můžeš přece i tady.“

„V jakém smyslu?“

„V přímém. Než se dostaneš k frontě, a kdoví, jestli se tam vůbec dostaneš… A tady jsou fašisti ještě teplí hned vedle.“

„Rozumím…,“ Alexej se nadzvedl. „Ale co můj útvar? Bude to vypadat, že jsem dezertér.“

Muž se usmál jen koutky úst. Ale jeho obličej okamžitě zvážněl. Položil Alexejovi ruku na loket.

„Jsi ve straně?“

„V Komsomolu.“

„No tak… Žádného dezertéra z tebe nikdo dělat nebude. Ty jsi i tady v týlu stejně velitel Rudě armády jako na frontě. A jsi tu stejně potřebný jako tam. To si dneska myslí strana.“

„Strana?“

„Ano.“

„Tak vy tedy…“

„O mně není řeč,“ znovu se usmál muž. „Tak se rozhodni, Alexeji Stěpanoviči!“

Alexej obracel v prstech lžičku. Potom ji položil na stůl a vstal. Podíval se svému společníkovi do očí.

„Když je to tak, zůstanu s vámi.“

„To je dobře. Seznamme se. Já jsem Martyn.“

Dřímotou zaslechl Kolja šramot. Kdosi tichounce jako myška škrábal na okenní sklo. Kolja spustil tiše nohy z postele – jen aby se matka neprobudila! Vzal do ruky kazajku a boty a po špičkách šel ke dveřím. Prkna zaskřípala. Kolja zůstal stát. Poslouchal. Všichni spí. Pomalu otevřel dveře a šel přes síň s rukama před sebou, aby náhodou do něčeho nevrazil. Odstrčil závoru a vyklouzl ven.

„Voloďko, jsi to ty?“

„To se ví.“

„Tiše.“

„Já škrábu, škrábu, ale ty se neozveš.“

„Škrábu, škrábu,“ uškliboval se Kolja. „Tebe by mohlo napadnout třeba i ťukat. Div jsi neprobudil maminku.“

Tiše se pustili po pěšině k lesu.

Na obloze bez mráčku na sebe spiklenecky mrkaly hvězdy. Modrý, trochu vykousnutý měsíc visel nad lesem.

„Sakra, ten svití!“ bezděky řekl Voloďka.

„Tak ať…“

„Co když nás uvidí?“

„Kdo?“

„Fricové.“

„Ti jsou v noci zalezlí. Mají strach.“

Chvíli šli mlčky, ostražitě se dívali kolem. Potom Voloďka řekl:

„A stejně je to lepší, když nesvití.“

Kolja souhlasil.

Voloďka byl Koljův bratranec a bydlel v sousední vesnici Seradovo. Byl starší o dva roky a o dobré půl hlavy větší.

„A kdy přijdou?“ zeptal se znenadání Voloďka.

„Kdo?“

„No… lidi, co u vás byli.“

„Nevím.“ Kolja začal šeptat. „Shánějí členy do oddílu. Bít hitlerovce. Aspoň to říkali: Vyhubit všechny do jednoho.“

„Němci vypálili Zátiší. Znáš tu samotu v lese?“

„Znám.“

„Naši tam postříleli jejich zásobovací oddíl. A tak tam Němci dva dny nato přijeli ve dne na mašinách. Všechny zahnali do stodoly a zapálili.“

„I lidi?“

„I lidi.“

„To jsou zvířata!“ Kolja zaskřípal zuby. „Já bych je všechny postřílel z kulometu…“

„Ticho!“

V lese zahoukala sova.

Vítr zašuměl v trávě. Voloďa se osmělil:

„Jdeme!“

Vešli do vlhkého bažinatého lesa. Do tváře jim okamžitě zavanul zatuchlý pach močálu. Pod nohama jim to začvachtalo. Les, proťatý modrými a černými pásy, vypadal ponuře a tajemně. Začalo jim být úzko. Ale věc, do které se chlapci pustili, byla tak neobvyklá a důležitá, že noční strachy se ve srovnání s ní zdály nepatrné a nicotné.

Močál skončil. Přešli kolem řady modrých bříz ozářených měsícem. Tady začínal smrkový les.

„Počkej,“ zastavil se Voloďa. „Staré mýtiny jsou napravo?“

„Myslím, že napravo.“

„Kdybys byl stokrát na jednom místě, když tam přijdeš v noci, vypadá jinak.“

„To lesní duch všechno mění,“ s jistotou řekl Kolja.

„Tiše, ty…,“ rozzlobil se Voloďka. „Ještě něco přivoláš! Copak se smí v lese mluvit o nečisté síle?“

A Voloďa se pro všechno pokřižoval.

Po pravdě řečeno, žádný z nich nevěřil na nějakou nečistou sílu. Ale les vyhlížel tak nezvykle a tajemně, pruhy měsíčního světla byly tak přízračné, zhoustlé stíny jim připadaly tak neprůhledné, že myšlenky o lstivých pohádkových hospodářích lesa se samy jen hrnuly.

„Sem,“ řekl Voloďka a přemáhaje strach zmizel v tmavém pichlavém smrči.

Kolja šel za ním. Větve jako tlapy ho tloukly do obličeje a chytaly za ramena. Zaclonil si oči loktem a prodíral se naslepo houštinou, zaposlouchával se do praskotu větví vpředu, kde šel Voloďka.

Ale vtom praskání ustalo a Kolja do kamaráda div nevrazil.

Vyšli na malou okrouhlou paseku. Voloďa chvíli stál, rozhlížel se kolem a pak rozhodně vykročil vpravo podél lesa a pozorně prohlížel stromy.

„Tady.“

Sehnul se, chytil za trávu a táhl ji k sobě, jako by ji chtěl vyrvat s kořeny. Tráva se lehce uvolnila i se čtvercem půdy.

„Sundej ten drn.“

Kolja Voloďkovi pomáhal. Za chviličku se pod smrčkem otevřela tajná skrýš vyztužená prkny. Něco se v ní zalesklo.

„Patrony,“ nejistě řekl Kolja.

„Správně!“ Voloďka si s úlevou oddechl. „Je jich tu čtyři sta. A taky dvě flinty, pistole, bodák a dva granáty.“

Kolja seděl na bobku; zajel rukou do hromádky nábojů a přebíral je v prstech. Náboje tiše zvonily. Kolja nebyl s to odtrhnout se od toho nepředstavitelného bohatství.

„Tos nasbíral sám?“

„A ne snad?“ protáhl Voloďa, spokojen tím, jaký dojem vyvolal.

Od prvního dne války se toulal v okolí po cestách, pěšinách, po kraji lesů a sbíral pohozené náboje. Neměl žádný určitý cíl. Prostě je sbíral a nosil do tajné skrýše, kterou si udělal v tomhle lese. A který kluk by se na jeho místě vzdal takového bohatství, které mu samo plynulo do rukou! Potom našel Voloďa pušku, ležela v přikopu vedle trychtýře po bombě. Rez se jí ještě netkla. S největší opatrností přenesl Voloďka pušku do své posvátné tajné skrýše. Musel ji rozšířit, jak toužil vystřelit si z pušky aspoň jedinkrát. Ale kdovíkoho by mohl přivolat výstřel v lese. A Voloďka s těžkým srdcem schoval pušku na lepší časy. Za několik dní našel ještě jednu pušku, potom bodák, plochý a ostrý jako kinžál. Potom granáty a nakonec pistoli. Skvělou pistoli, lesklou a černou jako havraní křídlo.

Předevčírem mu Kolja vyprávěl o lidech, kteří chodívají v noci k nim do chalupy. Jeden se jmenoval Martyn, druhý Alexej. Dávají dohromady oddíl do boje proti fašistům.

Celý den proseděl Voloďka u své tajné skrýše, přehraboval se v nábojích třpytících se jako zlato a hladil studené, štíhlé hlavně pušek. Seděl a přemýšlel…

A příští den šel ke Gajšikovům, zavolal Kolju do zahrady a vyprávěl mu o své skrýši. Rozhodli se, že schovají zbraně poblíž domu.

Večer Kolja nenápadně vyšel za stodolu a uprostřed zvadlé bramborové natě vykopal jámu. Vyložil ji zevnitř chrastím a netrpělivě čekal na noc…

A teď tu sedí s Voloďkou po boku a prohlížejí si ty poklady.

„Všechno najednou nepoberem,“ řekl Voloďka.

„Po berem.“

„Kdepak, mohli bychom vlítnout někomu do rány. Radši to přeneseme po troškách. Za dvě noci. Koho Němci dopadnou ozbrojeného, toho na místě zastřelí.“

„My jsme přece malí…“

„Jim je všechno jedno. Nebudou si nás prohlížet… Já si zastrčím pušku do kalhot.“

Voloďka vzal pušku a zkoušel si ji strčit do kalhot hlavní dolů.

„Není nabitá?“ zeptal se šeptem Kolja. „Nebo ti vystřeli do nohou…“

„Ne…,“ zafuněl Voloďka. „Nevleze tam.“ Přitiskl si pušku na prsa a pažbu zakryl cípem kabátku. „Cpi patrony do kapes.“

Kol já hrábl oběma rukama do nábojů, nabral plné hrsti a začal je cpát do kapes kalhot i kabátku. Brzy jim kapsy odstávaly.

Opatrně, aby necinkali náboji, zamířili chlapci po pěšině zpátky. Všechno dobře dopadlo. Puška i náboje byly uloženy do jámy a přikryty chrastím. Navrch nasypali zem a naházeli uvadlou bramborovou nať. Brambory začali kopat už dávno, zahrada byla místy rozrytá a nová skrýš byla nenápadná.

Té noci šli chlapci do lesa ještě jednou.

K ránu se rozloučili. Kolja se opatrně přikradl domů, shodil promočené botky, strčil je za kamna, aby uschly; a nebyly na očích, lehl si do postele a v mžiku usnul.

A tak v domě nikdo nevěděl, že za stodolou jsou v tajné skrýši ukryty zbraně.

NEZVANÍ HOSTÉ

Ráno probudily Kolju hlasy. Matka a otec si tiše povídali. Tak to už se tatínek vrátil z Ivacevičů. Kolja otočil hlavu, pokusil se otevřít oči, ale hned je zase pevně zamhouřil; do tváře ho udeřily oslnivě jasné paprsky slunce. Po neklidné noci se nevyspal a rozhodl se, že bude ležet, dokud ho nevzbudí.

Zavrzala prkna. Těžké kroky. To tatínek chodí z kouta do kouta.

„Takovýhle život – nedopusť pánbůh! Slídí po celé vsi. hledají rudoarmejce a aktivisty. Kradou, co jim přijde pod ruku. Chytili milicionáře, víš – toho poďobaného, jeho žena byla knihovnici ve škole. Oběsili ho. Našli u něho pistoli…“ A znovu je slyšet těžké kroky. „Němci jmenovali svého starostu nad celým okresem. Přivezli s sebou policejního náčelníka. Jmenuje se Něgrebeckij. Bílá kůže. Takový votlema! Očička mu nepostojí, jezdí s nima sem tam. Kde jen vyštrachali takovou holotu?“

Matka se zeptala:

„A naše jsi viděl?“

„Viděl. Mluvil jsem s Martynem. Odcházejí do lesa. Už je jich dvacet a bude jich ještě víc. ‚Hitler likviduje sovětskou moc,‘ říká Martyn, ‚ale my ji zas obnovíme. To se podíváme, kdo je silnější. Hitler stojí na bodácích, ale my na vlastních nohou. A na těch stojí člověk pevněji…‘ Budeme se muset, Olgo, taky vypravit do lesa.“

Matka si povzdechla.

„Je mi líto hospodářství.“

„Hospodářství!“ zle řekl otec. „Při Hitlerovi toho moc nenahospodaříš. Všechno rozkradou a roznesou.“

„Kdyby šlo jen o mě. Já půjdu třeba hned… Do lesa i do močálů… Jenže co děti…“

„Děti vezmeme s sebou.“

Koljovi se radostí rozbušilo srdce. Bude žít v lese! S tatínkem, s Martynem a s Alexejem, kteří k nim chodívali do chalupy. Budou mít pušky a pistole, budou bojovat proti fašistům. Možná že Koljovi taky dají pušku. Nebo raději pistoli. Puška je těžká a velká. Ale jsou možná i nějaké malé pušky. Viděl přece i malá kola – poloviční. Tak snad pro něj taky najdou nějakou poloviční flintičku. Ostatně on je ochoten nosit třeba i kanón, jenom aby mu vůbec něco dali!

Ospalost byla tatam. Kolja se protáhl a otevřel oči.

„Už jsi vzhůru?“ Otec přistoupil k posteli, podíval se na Kolju a pleskl ho po čele. To plesknutí bylo citelné, ale Kolja se neurazil.

„Vstávej, lenochu,“ usmál se tatínek.

Kolja se posadil na posteli.

„Taťko, tatínku, půjdeme už brzy do lesa?“

Otec se zamračil, obočí se mu spojila nad kořenem nosu a mezi nimi se položila hluboká zlostná vráska.

„Do jakého lesa?“

„No tam, kde budeme žít.“

„Kdo ti něco takového povídal?“

„Tys to říkal mamce, slyšel jsem to.“

„Aha… Tak poslouchej, synku.“ Otec si sedl na kraj postele a vzal Kolju kolem ramen. „Už nejsi maličký. Pamatuj si: musíš držet jazyk za zuby. Kdyby se tě někdo vyptával, musíš mlčet. Přicházejí k nám lidé, ale tys nikdy nikoho neviděl, nic jsi neslyšel. Rozumíš?“

„Rozumím,“ tiše odpověděl Kolja.

„Tak dobře. A o lese nesmíš ani špitnout. Až přijde čas, sebereme se a půjdeme…“ Otec si vzdychl a vstal. „Vstaň, přines vodu a pomoz mamince.“

Kolja vyskočil z postele, rychle se oblékl, chytil vědra a zamířil ke dveřím.

„Nechoď bos, rosa je už studená.“

„To nevadí.“

„Obuj se, neslyšíš,“ zvýšila matka hlas.

Kolja postavil vědra. Šel k peci, vzal střevíce a s námahou je natáhl na bosé nohy. Botky byly teplé, ale ještě mokré.

„A kde sis je, prosím tě, tak zaneřádil?“ řekla maminka.

Kolja popadl vědra a rychle vymázl ven, aby nemusel nic vysvětlovat.

Všechno kolem bylo zalitě sluncem. V trávě se třpytily kapičky rosy, jako by tu někdo rozházel drobounká sklíčka.

Narůžovělá jablka na zelených větvích prohýbajících se k zemi byla ojíněná. Přejeď prstem po jablku a zůstane na něm temný vlhký proužek.

Obě vědra v jedné ruce, otevřel Kolja vrátka, vyšel na cestu a strnul. Na návsi vedle obchodu stálo několik nákladních aut. A po pěšině, která vedla k jejich chalupě, šel houf německých vojáků v černých helmách a policajti s černými páskami na rukávech. Vpředu šel kdosi povědomý a rozhazoval rukama. Kdo, to už Kolja nestačil rozeznat.

V jediném okamžiku přehodil vědra do zahrady a horempádem se rozběhl do chalupy.

„Jdou k nám Němci!“ křikl už na prahu.

Otec přiskočil k oknu. Matka upustila hrnec s brambory. Brambory se tiše rozkutálely po podlaze.

Otec ustoupil od okna.

„Jako by šli opravdu k nám.“ Šlápl na brambor a uklouzl. „Sakra! Seberte to rychle a ke stolu, jako by se nic nedělo…“

Olga Andrejevna a Kolja honem posbírali brambory. Otec se rozhlédl. Pak přistoupil k obrazům svatých v koutě. Vylezl na lavičku. Škrtl sirkou. Lampička, v které se dávno nesvítilo, začoudila. Otec upravil knot a utřel prach z tváří světců.

Matka vybírala brambory a ruce se jí třásly. Otec seskočil z lavičky, vzal horký hrnec, rychle ho postavil na stůl a sedl si. „Jezte!“

Kolja si sedl na lavici, vzal si brambor a začal ho loupat. Brambor byl horký, pálil ho do prstů, ale Kolja to necítil. Vzpomněl si na zbraně a na náboje zakopané za stodolou a uvědomil si, jak má najednou studené ruce i nohy, a srdce se mu prudce rozbušilo.

V síni se rozlehly těžké kroky. Ozvalo se zaklepání a vzápětí se dveře otevřely. Na prahu stál Kozič, za ním dva Němci se samopaly.

Kozič přehlédl světnici vodnatýma vlídnýma očima. Spatřil svítící lampičku pod svatými obrazy. Sundal čepici, obnažil růžovou lysinu, orámovanou řídkými popelavými vlasy, a zbožně se pokřižoval. Přitom se mu řídká šedá bradka zatřásla jako kozlovi.

„Dobré ránko!“ řekl laskavě. „Vítej hosty, Vasiliji Děmjanoviči.“

Otci se zachvěly rty. Vstal.

„Račte, prosím. Posaďte se ke stolu. Snad nepohrdnete chlebem a solí. Matko, přines špek a pálenku.“

Olga Andrejevna vstala od stolu a chtěla vyjít do síně.

Jeden z vojáků, vysoký, s úzkými rameny, se postavil s rozkročenýma nohama do dveří a zahradil jí cestu. Olga Andrejevna zůstala stát.

Kozič řekl druhému Němci s prýmky na náramenících, zřejmě veliteli:

„Jde pro vodku, pane důstojníku. Pálenka. Šnaps. Špek.“

„O, šnaps,“ zašklebil se Němec s prýmky. „Pálenka gut. Charašo.“

Mávl na vojáka ve dveřích. Ten ustoupil a Olga Andrejevna vyšla do síně.

Němec s prýmky zašramotil na podlaze okovanými botami Sedl si ke stolu. Sundal helmu, položil ji vedle sebe na lavici a samopal sevřel mezi koleny. Do světnice vešel ještě jeden voják a dva policajti.

Němec s prýmky píchl Vasilije Děmjanoviče prstem do prsou

„Bolševik?“

Otec zakroutil hlavou.

„Co vás napadá, pane důstojníku! Jsem křesťan,“ pokřižoval se obrácen k obrazům.

„Na Boha nezapomínáš, to je dobře,“ vlídně řekl Kozič.

„A kde je bolševik?“ zeptal se Němec.

Vasilij Děmjanovič pokrčil rameny.

„U nás ve vsi bolševici nejsou, pane důstojníku. Zeptejte se jeho,“ kývl na Koziče.

Kozič se vlídně podíval na Vasilije Děmjanoviče přivřenýma mžouravýma očima a potřásl hlavou:

„Naše vesnice je čestná, pane důstojníku. U nás bolševici nejsou A pan Gajšik to ví docela přesně. Byl u nás předsedou místního sovětu.“

„Sovět?“ hrozivě řekl Němec.

Vasilij Děmjanovič zbledl. Kolja viděl, jak se mu prudce zvedl ohryzek, jako by mu zaskočilo sousto.

„Vždyť jste mě sám volil, pane Koziči. Já se o to neprosil,“ řekl chraptivě.

Kozič uhnul očima, obočí se mu pohnulo a obličej mu roztál v úsměvu.

„Je to tak, pane důstojníku. To už je lepší zvolit našince, rolníka, než nedej Bůh bolševika, posadit si na krk nějakého Antikrista.“

Ze síně se vrátila matka s lahví domácí kořalky a kouskem špeku zabaleného do bílého plátýnka.

Vojáci i policajti ožili. Otec postavil na stůl sklenice. Nalil pálenku. Matka nakrájela špek.

„Račte si posloužit.“

Němec s prýmky vstal.

„Heil Hitler!“

„Heil Hitler!“ opakovali ostatní.

„A ty bys měl, Vasilku, křičet nejvíc ze všech,“ zašeptal Kozič Vasiliji Děmjanoviči přímo do ucha a tiše se zachichtal.

Taras Ivanovič Kozič byl z téže vsi jako Gajšikovi. Kolja ho dobře znal. Celé dny se Kozič rýpal ve své zahradě. Tolik jablek co on neměl nikdo z celé vsi. Když šli kluci kolem, lačně se na ně dívali, ale dostat se k nim nebylo snadné. Nad bytelným plotem se táhly tři řady rezivého ostnatého drátu a v zahradě pobíhali dva chlupatí hrozní psi. Kozič je schválně bil, aby byli zlí… Ale Kozič sám nebyl zlý člověk. Na podzim, když jablka dozrávala, ochotně pouštěl kluky do své zahrady. Jezte na zdraví! Chlapci mu za to pomáhali česat jablka z obtížených větvi, balit je do tenkého papíru a ukládat do velikých košů z vrbového proutí. Potom odvážel Kozič koše na dráhu do Ivacevičů a odtamtud s nimi jezdil do Varšavy.

Tomu všemu říkal „obchodní podnik“. Z Varšavy se vracel veselý, obcházel chalupy, vyprávěl o životě ve velkoměstě a ochotně nabízel mužským tenké voňavé „městské“ cigarety.

Kozičově ženě Jeleně, tlusté dobromyslné ženské, říkali všichni ve vsi po muži Tarasicha. Ženy ji neměly rády, protože prodávala pod rukou kořalku.

Proslýchalo se, že Kozič přišel v devětatřicátém roce ve varšavské bance o pěkný kapitál. Ale těmhle pověstem málokdo věřil. A sám Kozič se jen smál, když se ho na to někdo zeptal. Kde by vzal on, rolník, nějaký kapitál? A v seznamech vesnického sovětu byl zanesen jako „středňák“. Když zakládali ve vsi kolchoz, Kozič do něho bez zdráháni vstoupil. Měl na starosti mladý jabloňový sad. Na podzim odvezl jablka do Minska. Vrátil se vždycky stejně veselý a zase chodil od chalupy k chalupě, nabízel mužským cigarety a vyprávěl o Minsku.

Tarasicha kšeftovala s kořalkou jako dřív. Několikrát jí milice rozbila aparát na pálení. Kozič platil pokutu. Ale za měsíc už Tarasicha zase prodávala kořalku za hotové i na úvěr.

Kolja nenávistně hleděl na vlídnou holou Kozičovu tvář, v duchu mu nadával prodejná kůže a hitlerovský patolízal.

Vojáci a policajti dopili pálenku.

Němci s prýmky zčervenaly oči a leskly se mu. Mávl rukou. „Uděláme… prohlídku…“

Policajti začali slídit po světnici. Jeden vylezl na pec a už letěly dolů staré ovčí kožichy, hadry, strakatý polštář a pokrývky.

Druhý shazoval z police knihy, trhal je a rozhazoval po sednici.

Jeden z vojáků vlezl do sklípku v síni. Vytáhl odtamtud hrnek se smetanou. Smetanu na místě vypili.

Na dvoře se ozvalo kvičení svině. Nina jí dávala v chlívku žrádlo a o nezvaných hostech nevěděla.

Matka chtěla vyběhnout ze světnice, ale dlouhý voják ji chytil za rameno a odstrčil ji. Uhodila se o roh pece, chytila se za hlavu a dala se do pláče.

Otec stál uprostřed místnosti a bezmocně zatínal pěsti.

Kolja se celý bez sebe vrhl k vojákovi a bušil mu pěstmi do prsou.

„Nesahej na maminku!“

Voják se na okamžik zarazil, pak chytil Kolju za límec a zvedl ho z podlahy. Nohy se chlapci bezmocně zaklátily. Němci a policajti se rozchechtali. Voják vynesl zmítajícího se Kolju do síně a vyhodil ho ze dveří.

Kolja sebou žuchl na zem a odřel si loket. Ale bolest necítil.

Jeden voják vyváděl na ulici svini; táhl ji za provaz, který měla přivázaný k přední noze. Svině kvičela a vzpírala se. Druhý ji nakopl holínkou do zadku. Svině vykvikla a zběsile se rozběhla po cestě. Provaz se napjal. Voják, který ho držel, upadl do příkopu.

Svině pokulhávala a sypala si to do polí. Voják zaklel, vyskočil a sáhl po samopalu. Suše zapraskala krátká dávka. Svině padla na bok, zaškubala nohama a znehybněla.

Nina se opřela o jabloň a rozplakala se.

Ten voják, co svini kopl, a dva policajti obešli stodolu a vlezlí do zahrady.

Kol ji si nikdo nevšímal. Rozběhl se ke stodole a obešel ji z druhé strany. Teď najdou skrýš se zbraněmi!

Voják a policajti zůstali stál na zahradě těsně u skrýše. Voják nadzvedl špičkou holínky suchou nať, kterou byla skrýš přikryta.

Kolja se schoval za stodolu a strnul. Teď zastřelí otce, matku, sestru i jeho…

Jasně si představil, jak policajti a voják rozhrabávají zem a chrasti a jak vyndávají zbraně.

„Pojďme,“ řekl kdosi hlasitě.

Našli je. Samo sebou…, napadlo Kolju a zase vykoukl.

Voják a policajti odcházeli ze zahrady. Skrýš byla nedotčená. Najednou pocítil Kolja neobvyklou slabost. Otřel si pot, který mu vystoupil na čele. Bylo mu do breku, ale ovládl se, a stěží přemáhaje nepříjemné chvěni v kolenou, šel domů.

Němci vyvedli otce z chalupy.

„Buďte klidný, pane Gajšik. Všechno je v pořádku. Odvezou vás do Ivacevičů, vyslechnou, zaregistrují a zase vás propustí. O to už se postarám,“ vlídně říkal Kozič. „Pamatuju se, jak jste mi opravoval střechu. Páni Němci potřebují pracovité lidi.“

„Jdi.“ řekl jeden z vojáků a strčil Vasilije Děmjanoviče pažbou do zad.

Otec se ohlédl.

„Opatruj děti, Olgo…“

„Schnell, rychle!“ Voják znovu postrčil Vasilije Děmjanoviče pažbou.

Otec vyšel z vrátek a šel po cestě – bos, bez čepice, v šedé nepodpásané košili a záplatovaných domácích kalhotách. Vojáci i policajti šli za ním a dva policajti v mračnu šedého prachu táhli na provaze zastřelenou svini.

Do poledne dávali do pořádku chalupu. Podlaha kolem pece a u postele byla hustě pokryta peřím z roztrhaných peřin. Stránky knih se pomíchaly, nevíš, kam která patří. Všude se válely střepy rozbitého skla a nádobí. Pod obrazy čadila Zapomenutá lampička.

Kolja s Ninou trpělivě sbírali peří a cpali je zpátky do sypků.

Matka chodila po chalupě, brala do rukou hned to, hned zas ono. Potom se posadila na lavici a dlouho seděla mlčky a ničeho si nevšímala. Koljovi bylo divně. Kdyby radši plakala, než aby takhle seděla a mlčela. S hrůzou myslel na to, co by se stalo, kdyby byli Němci našli zbraně. Ne, neměli je z lesa nosit!… A co když k nim Martyn s Alexejem nepřijdou? To zůstanou zbraně ležet ve skrýši za stodolou? A jestli přijdou Němci znovu a najdou je?… Neměl by o tom povědět matce? Ne, to nejde. Už teď trne o otce, a kdyby za ní přišel a řekl jí o těch zbraních, ještě by se z toho rozstonala. Musí se poradit s Voloďkou.

Kolja přešel k roztrhaným knihám a začal je sbírat po listech a shledávat chybějící stránky v haldě papíru. Ale postupně se ho začala zmocňovat netrpělivost. Už aby s tím byl v chalupě hotov a mohl jít za Voloďkou. Pověděl mu o prohlídce a o tatínkovi…

Když bylo v chalupě uklizeno, poprosil Kolja maminku, aby směl jít k Voloďkovi.

„Doma budeš,“ odpověděla matka. „Je takový neklidný čas, ještě se něco stane i tobě.“

„Co by se mi mohlo stát? Jsem malý a není to daleko, ani dva kilometry.“

„Doma budeš, povídám ti!“ Maminka se podívala na Kolju rozzlobeně. „Já půjdu do městečka, snad se dovím něco o tatínkovi. A ty ať se mi z domu nehneš ani na krok! Zamkněte se a nikoho sem nepouštějte. Řekněte, že hospodáři nejsou doma.“ Vzdychla si, uvázala si šátek a odešla.

Kolja oknem viděl, jak šla rychle přímo přes pole. Když zmizela z dohledu, řekl:

„Slyšíš, Nino, mám důležitou věc. Zavři a seď doma. Já zaběhnu k Voloďkovi a hned jsem zpátky. Možná že přijde se mnou a ve třech nám bude veselejc.“

„Maminka ti zakázala chodit ven.“

„Zakázala,“ opičil se po ní Kolja. „Když nebudeš žalovat, tak se nic nedoví.“

„Já nebudu,“ dotčeně odpověděla Nina. „Ale ty si to vypiješ, když půjdeš.“

„Nevypiju.“

Kolja vzal boty a chtěl si je obout, ale rozmyslel si to. Rosa uschla, země je teplá a bez bot se mu půjde mnohem rychleji.

„Ach Koljenko, něco se ti stane,“ rychle řekla Nina. Oči měla přitom velikánské a nosík skrčený. „Kolem chodí hitlerovci a chytnou tě…“

„Nechytnou,“ s jistotou řekl Kolja. „Uteču jim. Já jsem bos, a oni mají vysoké boty.“

Kolja vyběhl do zahrádky, ale nešel po cestě. Zamyšleně zůstal stát. A co když fašisté… Má si ji vzít, nebo nemá? Má… Rozběhl se za stodolu a ztichl, poslouchal, jak mu buší srdce. Potom si lehl na zem, vtáhl hlavu mezi ramena a rychlými pohyby rukou a bosých nohou se připlazil ke skrýši. Vleže rozhrábl hromádku suché bramborové natě a začal odhrabovat zem. Páral se s tím dlouho, než se dohrabal k chrasti. Nahmatal chladnou hlaveň pušky. Potom nahmátl pistoli. Ale ruka s pistolí nemohla zpátky. Strčil proto do skrýše i druhou ruku a začal rozhrnovat chrastí. Nějaká větvička hlučně praskla, jako by vystřelila. Chlapec se přitiskl k zemi a ztuhl. Bylo inu horko. Na čele mu vystoupily kapky potu, světlý pramen vlasů mu padal do očí, ale bál se pohnout. Kolem však bylo obvyklé ticho, jen suchý bramborový chrást šustěl a dotěrné podzimní mouchy bzučely. Když se Kolja trochu uklidnil, začal znovu nadzvedávat chrastí. Konečně pistoli vytáhl, zastrčil si ji pod košili za pásek od kalhot, zasypal skrýš a vydal se k Voloďkovi.

Pistole nepříjemně studila na kůži. Ten kovový chládek probouzel v Koljovi chuť schoulit se a zatáhnout břicho! Ale s hrdostí myslel na to, že teď už není obyčejný kluk z vesnice Volka-Baranovská, ale ozbrojený člověk, držitel skutečné pistole. Jen si zkus něco začít! Uvidíš, jak bouchne!

Kolja si sice nedovedl dost jasně představit, jak se „bouchá“ z pistole, a nevěděl, jestli je vůbec nabitá. Ale to bylo vedlejší. Důležité bylo, že měl pistoli za pasem.

Slunce hřálo ještě letně. Vzduchem pluly průzračné stříbřité pavučiny. Suchá tráva voněla. Kolja šel rychle, neohlížel se a rukou si přidržoval pistoli, která mu klouzala po břiše a už se zatím ohřála.

A tady už je les. Zahnívající močál. Měkký zelený mech. Na vysokých suchých hroudách tvrdé a lesklé listí brusinči s tmavočervenými bobulkami velkých brusinek. Kolem pařezů plno velkých, rozměklých a shnilých kozáků. Hub je letos hodně, ale nikdo na ně teď na podzim nechodí. A houby hnijí a klobouky jim padají z nožek jako velké hnědé lívance.

Jindy by je Kolja určitě rozkopal nebo rozšvihal prutem – tyhle staré křapáče a našedlé prašivky na vysokých nožkách, kterých tu roste všude plno. Ale teď má naspěch. Nemá čas potýkat se s houbami.

Kolja zahnul ke starým mýtinám a div nevrazil do nějakého pihovatého, nerudně vyhlížejícího mládence. Ten stál přímo na pěšině, široko rozkročen, a opíral se o pevnou sukovici. Měl vysoké lovecké boty s přehrnutými holenicemi, šedivý kabát a zpod rezavé vybledlé čepice se mu draly stejně rezavé a vybledlé kudrny. Upřeně se díval na Kolju zelenýma očima a každá piha na jeho plochém hubeném obličeji jako by se mračila a zlobila.

Kolja zůstal stát a skousl rty.

„Nežiješ si špatně, občánku!“ řekl mládenec.

„Dobrý den,“ odpověděl Kolja.

Neznal toho člověka a ze setkání s ním mu bylo trochu úzko. Co když ho tou holí praští?

„Odkud jdeš?“

„Z Volky.“ Kolja pevněji přitiskl pistoli na břicho.

„Tady ze vsi?“

„Hm…“

„A kam jdeš?“

„Do Seradova.“

„To je tamhleta ves?“

„Hm.“

„Jak vidím, jsi strašně vejřečný.“

Najednou se dal mladík do smíchu.

„A co si tak držíš kalhoty? Padají ti?“

„Bolí mě břicho,“ zalhal Kolja. A dodal, aby to znělo přesvědčivěji: „Přejed jsem se kaše.“

„Kaše?“ zeptal se mládenec. „Kaše se, kamaráde, nemůže člověk přejíst. Kaše můžeš slupnout třeba kotel a nic ti nebude. Leda máš panděro jako buben, jen vzít paličky a bubnovat! M-ta-ta…“ Mládenec vzdychl a najednou se smutně zeptal: „A jaká kaše to byla?“

„Krupičná.“

„Pá-a-nečku,“ protáhl mládenec a znovu si vzdychl. „A pověz mi, kamaráde, je ve vsi hodně Němců?“

„Ráno tam byli.“

„A teď?“

„Teď tam nejsou.“ Mládenec už nepřipadal Koljovi tak hrozný, proto se ho zeptal: „A nač potřebuješ Němce?“

„Já?“ Mládenec se usmál. „Budu plíst z lýka láptě a vyměňovat je za krupicovou kaši. Tak říkáš, že Němci ve vsi nejsou?“

„Nejsou,“ vesele odpověděl Kolja.

„Aja-jaj!… Jak je vidět, budu bez láptí i bez kaše.“

Veselý mládenec není vůbec hrozný. A snad patří k těm, co jsou s Martynem a s Alexejem. Má se ho zeptat? To nejde. Otec mu přece přísně zakázal o tom mluvit.

„Půjdeš zpátky?“ zeptal se mládenec.

„Půjdu.“

„Abys věděl, já bych se po kaši přímo utlouk. A chleba jím taky, i špek.“

„Vy nemáte doma co jíst?“

„Doma? Doma mám, kamaráde, zelňačku, ale už se mi přejedla. A nemám lžíci, takže ji nemám čím jíst. Tak povídáš, že tam Němci nejsou?“

„Ne.“

„Tak dobrá, buď zdráv, občánku.“ Mládenec na něj mrkl a zmizel v smrčině.

Kolja chvíli postál a poslouchal praskot suchých větví. Potom praskání utichlo. Co je to za člověka a co dělá v lese? Kolja šel zamyšlen dál po pěšině, ale neušel ještě daleko, když zaslechl krátký hvizd, třikrát opakovaný. Žádný pták takhle nepíská. Že by to pískal ten zrzek? Třeba není v lese sám. Kolja pro všechno sešel z pěšiny, zůstal stát a poslouchal. Kolem šumělo listí a ptáci zpívali jako jindy. Pípali a pískali různými hlasy. Ale žádný z nich nepískal takovými krátkými hvizdy s pravidelnými přestávkami jako ten, kterého zaslechl, sotva neznámý zmizel. Zase mu bylo úzko, ale zvědavost byla silnější než strach. Pro jistotu vytáhl zpod košile pistoli, sehnul se a vklouzl do houštiny. Plížil se a prodíral, podlézal pichlavé větve a snažil se nestoupnout na suchý klest, aby mu nezapraskal pod nohou. Zůstával stát, nehýbal se a naslouchal hlasům lesa.

Bylo to děsivé I zajímavé, krást se lesem vstříc neznámému, slyšet tlukot vlastního srdce, které hned zoufale bušilo, hned sladce trnulo.

Postupně napětí těla sláblo, srdce mu už bušilo pravidelněji. Les kolem byl zase obyčejný a Koljovi se začalo zdát jeho podezření bezdůvodné. Nezdálo se mu to jen, že slyší hvízdání? Ale vtom zaslechl tiché hlasy. Nablízku kdosi mluvil. Kolja ztichl, poslouchal, ale slovům nerozuměl. Proto si lehl do trávy a pomalu se plazil za hlasy.

Smrkovou houštinou spatřil paseku, tu, kde dřív bývala Voloďkova skrýš. Kolja okamžitě poznal zrzavého mládence. Druzí dva seděli zády k němu. Z jejich rozmluvy k němu zalétala jen jednotlivá slova:

„Hloub… ostrovy… Jen žádnou paniku.“

Potom všichni tři vstali. Jeden z těch, co seděli ke Koljovi zády, se otočil a Kolja div nevykřikl radostí. Poznal Martyna. Teď už nemělo smysl schovávat se. Kolja vstal a vyšel na paseku. Smrčí zapraskalo. Všichni tři se otočili a zrzkovi se zaleskla v ruce pistole. Tak zůstali stát proti sobě – zrzavý mládenec a Kolja – s pistolemi v rukou. Potom Kolja řekl:

„Dobrý den, strejčku Martyne.“

„Ba! Je to Gajšikův synek,“ s údivem řekl Martyn.

„Skloň tu pistoli, občánku,“ zasmál se zrzek. „Nebo mi nechtě provrtáš břicho, a kam pak budu dávat kaši?“

Kolja sklonil pistoli.

„Nazdar, Gajšiku,“ řekl Martyn a zamračil se. „Kde se tu bereš, a ještě s pistolí?“

Kolja přistoupil blíž, a když poznal třetího, řekl:

„Dobrý den, strejčku Alexeji!“

„Dobrý, jestli to myslíš vážně.“

„Tak si sedni,“ zlostně řekl Martyn. Všichni čtyři se posadili. „A teď nám všechno vylož po pravdě.“

Kolja kvapně a přeříkavaje se vyprávěl o Voloďkově skrýši. O tom, jak přenesli zbraně a rozhodli se, že je odevzdají Martynovi a Alexejovi. Jak přišli Němci, odvedli otce a zastřelili pašíka.

Tři muži ho pozorně poslouchali a jejich tváře byly vážné. Zrzavý se zmocnil Koljovy pistole, něčím cukl. Pistole se otevřela.

„Vždyť není nabitá!“

„Ta-ak,“ řekl Martyn, „povídáš, že otce odvedli…?. No to zjistíme, co je s ním. Možná že mu i pomůžeme. Ale za ty zbraně by vám s Voloďkou patřilo uši utrhat. Neměli jste je nosit domů. No dobrá. Vítězové nebývají souzeni.“ Martyn se usmál. Vrásky kolem očí a nad kořenem nosu se spojily do vějířků, potom se rozběhly.

Martyn vstal. Ostatní také vstali.

„A ty poslouchej: K Voloďkovi nechoď. Vrať se domů, nebo bude mít maminka starost. O našem setkání nikomu ani slovo! Ani matce ne. Až se setmí, zajdu k vám. A za zbraně díky od mých partyzánů. Moc se nám budou hodit.“ Martyn natáhl ruku a Koljova ruka zmizela v jeho velké drsné dlani. „Rozuměl jsi všemu?“

„Rozuměl, strejdo Martyne.“

„To jsi chlapík. A teď běž!“

Kolja se otočil, ale zrzavý ho zastavil.

„Mimochodem, kamaráde, jmenuju se Sergej. Možná že se ještě potkáme. A nezapomeň, že mám k smrti rád krupičnou kaši. Břicho už tě nebolí?“

Kolja se začervenal.

„Už ne.“

Sergej se usmál:

„Tak v pořádku. Ono z takové kaše rozbolí břicho ledaskoho.“ A nadhodil na dlani Koljovu černou pistoli.

Kolja se vrátil domů náramně spokojený jak setkáním v lese, tak novou známostí. Chápal, že ho náhoda svedla dohromady s velkým a důležitým tajemstvím, a v duchu pevně přísahal, že bude to tajemství střežit a že umře, bude-li třeba, ale neprozradí ho nikomu.

Navečer se vrátila matka, unavená a nemluvná. Prostřela a dala dělem najíst. Uložila je spát. Pak si také lehla a dlouho se převracela a vzdychala.

Kolja by ji mohl potěšit, povědět jí, že jsou silní lidé, kteří otci pomohou. Ale tajemství je tajemství, neprozradí nic ani mamince.

ČEHO SE BOJÍ KOZIČ

Té noci soudruh Martyn nepřišel.

Kolja se ráno probudil s takovým pocitem, jako by byl zapomněl udělat něco důležitého. Neklidné myšlenky mu nedávaly pokoje. Co když tu partyzáni byli, klepali na okýnko, ale nedoklepali se a odešli. Nebudou přece sedět pod jabloní do bílého rána.

Kolja si vzal jablko a kousek chleba a vyšel do zahrady. Bylo sychravá a chladno. V noci zřejmě mrholilo. Od lesa hnal vítr po obloze cáry šedých oblaků. Země byla vlhká a na cestě se leskly malé šedivé louže.

Kolja pomalu obešel chalupu, pozorně prohlížel zem. Mokrá tráva nebyla pošlapaná, záhon pod oknem byl netknutý, jen šedý proužek země podél chalupy byl samý dolík jako po neštovicích: sem padaly těžké kapky ze střechy.

Kolja se posadil na horní suchý schůdek zápraží, rychle snědl chleba a jablko, pohodlně se opřel hlavou o zábradlí a zadíval se do nebe. To byla stará obvyklá hra. Když se člověk dlouho dívá na rychle letící oblaka, zdá se mu, jako by stála a on sám letěl se zemí a se sluncem, letěl kdovíkam. Srdce příjemně trne a hlava se točí.

Kdoví jak dlouho by tu tak Kolja seděl, okouzlený pocitem letu, kdyby se bylo vedle něho neozvalo hlasité: „Nazdar!“

Kolja sebou trhl. Země se zastavila, oblaka ulétla.

Za plotem stála světlovlasá dívka ve vysokých hnědých botách a v krátkém modrém pláštíčku přes strakatý sarařán. Na hlavě měla šedivý šátek. Obličej kulatý, oči šedivé a tak veliké, jako by se pořád něčemu divila. Nos jako knoflík. Celý její zjev připomínal dřevěnou panenku matrjošku.

Kolja ji dobře znal. Jmenovala se Jelenka. Žila v sousední vesnici Jablonce s matkou a s bratrem a byla o rok starší než on.

„Jsi hluchý, že ani neodpovíš na pozdrav?“ řekla Jelenka a vešla do vrátek.

„Ahoj, co chceš?“

„Nic.“

„Když nic, tak zas jdi, odkud jsi přišla.“

„Co se utrhuješ?“

„Jen tak.“ Kolja odpovídal klidně. Vůbec nechtěl Jelenku urazit, ale bylo třeba, aby nějak zdůraznil svou mužskou převahu. Usoudil, že dostatečně zdůraznil rozdíl mezi sebou, mužským, a jí, holkou, a už docela přátelsky se zeptal: „jdeš za Ninou?“

„Ne. Za tebou.“

„Za mnou?“ podivil se Kolja a světlé obočí se mu zacukalo a zvedlo se.

„Kvůli jedné věci.“

„Hm-m…,“ zamumlal Kolja, důležitě se odmlčel a po chvíli řekl: „Tak spusť!“

„Tady ne,“ tiše odpověděla Jelenka. „Pojď mě kousek doprovodit.“

To jsou mi novinky! Kolja se na ni zadíval, jako by ji viděl poprvé. Není to nějaký trik?

„A kam jdeš?“

„Na věž,“ zasmála se Jelenka. „Jseš moc zvědavej, budeš brzo starej.“

„Prosím tě, co to meleš a proč?“

„Pro slepičí kvoč.“

Kolja zrudl zlostí. Co hloupne? Chce, aby ji doprovodil, ale neřekne kam. A tak se zeptal jinak: „Jdeš daleko?“

„Domů.“

Chvíli mlčeli. Jelenka se zvědavě dívala na Kolju. Ten neochotně vstal ze zápraží.

„Tak pojď!“

Vyšli z vrátek a šli po kluzké mokré cestě ke vsi. Opatrně obcházeli louže. Kolja se snažil jít dál od Jelenky. Ještě je někdo uvidí a bude se mu smát, že si začíná s holkou. Že vyprovází slečinku.

Když se vzdálili od domu, Jelenka otočila ke Koljovi kulatý pihovatý obličej a tiše se zeptala:

„Za tebou měl v noci přijít nějaký člověk, viď?“

Tohle Kolja nečekal a zůstal stát na kraji louže.

„Jak to víš?“

„Vím to. Přijde příští týden. Mám ti říct: ‚Proč přijdu, o tom ani slovo. A ať dává pozor‘. Rozumíš?“

„Rozumím.“ Kolja se díval na Jelenku vyjeveně, přistoupil k ní a šlápl rovnou do louže. Zůstal stát ve vodě. „Nic jiného mi nemáš říct?“

„Vylez z louže, promáčíš si boty,“ řekla Jelenka a šla dál. Kolja ji dohonil a šel vedle ní, ramenem se dotýkal jejího ramene.

„Ještě o tvém tatínkovi…“

„A co?“

„Je živ. Sedí v kůlně s ostatními… Vojáci je moc přísně hlídají…“

„Co s nimi dělají?“ zeptal se Kolja s obavou.

Jelenka vzdychla.

„Nevím… Snad ho jen vyslechnou a pustí ho. A trochu ho možná zmlátí.“

Kolja ucítil na ruce teplou Jelenčinu dlaň a lehký stisk jejích prstů.

„Nebuď smutný, tam jsou taky naši.“

Kolja se na ni podíval. Rty měla pevně sevřené. Přimhouřené oči byly najednou pichlavé. Její podoba s matrjoškou zmizela.

Ušli mlčky ještě několik kroků. Jelenka se zastavila.

„Lidé odcházejí do lesů. Můj bratr taky jde,“ řekla vážně a tiše.

„A co ty?“

„My s maminkou zůstaneme zatím doma. Tak ahoj!“

„Na shledanou, Jelenko. A děkuju,“ řekl Kolja a podal dívce ruku.

Jelenka šla do vsi a Kolja se obrátil k domovu.

Spustil se drobný studený deštík.

U domu se Kolja ohlédl. Nu druhém konci cesty se tyčila drobná postavička v krátkém kabátku, rozmazaná za kalnými nitkami deště.

Několik dní strávil Kolja u velké polní cesty vedoucí do Ivacevičů. Nanosí matce vodu, chrastí a už je tentam. Zprava i zleva od cesty hleděly žloutnoucí břízy do zelenavých kalužin močálu. Kolja si našel suché místečko, odkud mohl pozorovat cestu, sedl si a čekal. Snad tudy půjde někdo známý, od něhož se třeba dozví něco o tatínkovi.

Čas se únavně vlekl. Na cestě, rozbahněné deštěm a ještě nevyschlé, nebylo nikoho vidět. Tu a tam někdo rychle přešel a ohlížel se. Dokonce i známí se neradi zastavovali a neochotně odpovídali na chlapcovy otázky. A jiní prostě jen mávli rukou a spěchali dál.

Několikrát tudy projeli nebo přešli Němci. Když je Kolja uviděl, lehal si na břicho a tiskl se k zemi, jako by se chtěl do ní zabořit. Hustá šedavá ostřice ho skrývala před zraky mimojdoucích.

Dny míjely a Kolja pořád seděl a čekal. Z bříz padaly rezavé listy, kroužily vzduchem a pokládaly se na mrtvou vodu. Tam zůstávaly nehybně ležet, odtržené od svých větví, když si odžily krátký letní věk.

Až přijde zima, zaková je do ledu a zasype sněhem. Břízy budou stát ve studeném větru bezmocné a nahé a vítr Je bude děsit svým divým hukotem.

Kolja si zřetelně představoval, jak to tu bude vypadat za měsíc za dva, a bezvýchodný stesk mu svíral srdce. Bylo mu líto těch důvěřivých bříz i listů, které poztrácely, žab poskakujících kolem i ptáků – všeho živého na živé zemi.

Všechno zlé, co bylo kolem – beznaděj podzimu a krutost nadcházející zimy, bláto na té pusté cestě – všechno, všechno splývalo v jediné: fašisti jsou tu… Oni jsou vším vinni. A dokud se budou potloukat po rodné zemi, nepřijde jaro, břízy se nenalijí mízou, bažiny se nezbaví ledového příkrovu, na červených prutech jívy nevyrazí hebké huňaté kočičky, nezazpívají ptáci. Všechno kolem bude spoutáno těžkým mučivým spánkem.

Pátý den se na cestě objevil nějaký člověk. Byl bos, bez čepíce a zřejmě podroušený, protože šel nejistým krokem a vrávoral.

To si našel čas na pití, nepřátelsky si pomyslel Kolja. Postava toho člověka mu připadala známá. Kolja vzpomínal, kde ho viděl, ale nemohl se rozpomenout.

Když přišel ten člověk blíž, spatřil Kolja jeho hubený, ztrhaný obličej. Levé oko bylo napuchlé a kolem něho se rozlévala černofialová modřina jako obrovská kaňka. Kolja se upřeně zadíval, vzdychl a rozběhl se k němu přímo přes bažinu cesta necesta.

„Taťko…“

„Nikolko,“ řekl otec a usmál se.

Snad za celý svůj krátký život nespatřil Kolja nic strašnějšího než tento úsměv. Otci chybělo několik zubů, popraskané naběhlé rty krvácely.

„Tatínku!“

Kolja se přitiskl k otci a rozplakal se. Otec ho pohladil po vlasech a chlapec ucítil, jak se otcova ruka třese.

„Co doma?“

Kolja si hlučně utřel rukávem nos.

„Doma je všechno při starém…“

Vasilij Děmjanovič se opřel o synovo rameno a pomalu šli ke vsi. Šli mlčky. Teprve těsně před vesnicí se Kolja zeptal:

„Bili tě?“

Otec přikývl.

„Vždyť to vidíš. Ale já mám život tuhý jako kočka.“

Vasilij Děmjanovič si několik dní poležel. Ze spaní sténal a skřípal zuby. V chalupě bylo ticho. Všichni chodili po špičkách, aby nemocného nerušili.

Několikrát přišel Voloďka a mlčky seděl na lavici. Jednou přinesl sklenici jahodové zavařeniny. Postavil ji na stůl.

„To posílá maminka.“

„Děkuju.“ Vasilij Děmjanovič se otočil na bok a zaskřípal zuby. Potom se zeptal: „A jak je tam?“

A všichni pochopili, že tam – to je za stěnami chalupy, v ohromném světě, zachváceném smrtelnou, nelítostnou válkou.

„Hitler je u Moskvy,“ tiše řekl Voloďka.

„U Moskvy?“ Vasilij Děmjanovič zaskřípal zuby. „Ještě ji nemá. A mít nebude.“

„Někteří říkají, že se Němec dostane bez zastávky až na Ural a nikdo ho nezadrží.“

„Plivni jim do očí… Takové vojsko není, aby pokořilo Rusko.“ Vasilij Děmjanovič se nadzvedl na lokti. „Bijou se tvrdě, neřádi, ale polámat nám můžou jenom žebra, ruce a nohy, ale duši… tu ne!“

Jednou v noci někdo tiše zaklepal dvakrát na okno; ťukání se opakovalo třikrát za sebou v pravidelných přestávkách.

Otec i syn se probudili současně. Kolja se posadil a protíral si oči. Na střechu zvučně bubnoval déšť. Snad ani nikdo neklepal, snad se jim to jen zdálo.

„Podívej se, kdo je tam,“ tiše řekl Vasilij Děmjanovič.

Kolja přešel bosky síň a pootevřel dveře.

„Kdo je tu?“

„To jsem já, Jelenka…“

„Jelenka?“ podivil se Kolja.

„Nejsem sama…“

Jelenka vystoupila na zápraži, za ni muž. Ve tmě ho Kolja nemohl poznat.

„Pojďte dál.“

Vzal Jelenku za ruku a vedl ji přes síň do světnice. Za nimi něco bouchlo. Neznámý zřejmě zavadil o naběračku a ta spadla ze štoudve.

„Kdo je to?“ zeptali se zároveň otec i matka.

„Nesu vám pozdrav od tety Pani z Pružan,“ tiše řekl muž: jeho hlas připadal Koljovi povědomý.

„Je teta zdráva?“ zeptal se otec.

„Jako holka na vdávání,“ odpověděl muž.

Odkdy máme v Pružanech tetu? podivil se v duchu Kolja.

„Posaďte se, soudruhu,“ pobídl ho otec. „A promiňte, že sám zůstanu ležet.“

„Já vím.“

Maminka zapálila svíčku. Předměty vrhaly na stěny dlouhé mihotavé stíny.

Kolja se podíval na hosta a usmál se. Byl to ten zrzavý mládenec z lesa – Sergej. Stál uprostřed světnice a z jeho promoklého obleku kapala na podlahu dešťová voda. Holínky měl zablácené. Koukl si pod nohy a zarazil se. „Odpusťte. Našlapali jsme tu.“

„To nic,“ řekl otec. „Svlékněte se. Zatopíme a usušíte se.“

„Na sušení nemáme čas. Jen aby se ona nenastydla.“

„Snad to není Jelenka?“ zeptala se matka a podívala se na ni.

„Jsem to já, Olgo Andrejevno.“

„Ty se taky touláš po nocích? Pojď se honem převléknout. Nebo se opravdu nastudíš.“

Jelenka zašla za závěs.

„Tak jak žiješ, kašičko?“ zeptal se Sergej.

Kolja zrudl a neodpověděl.

Sergej svlékl krátkou kazajku, pověsil ji u dveří a přisedl k otci. Začali o něčem tiše hovořit.

Jelenka se objevila v šatech s modrými kvítky na bledě modré půdě, které jí byly velké, a sedla si na lavici vedle Kolji.

„Moc ho zmlátili?“ kývla směrem k otci.

„Sotva došel domů.“

„Můj bratr se schoval v lese. Jinak by ho taky…“

„Nebyl u vás někdy soudruh Martyn?“ zeptal se Kolja.

„Byl… odešel do lesa.“

„Znáš Sergeje už dávno?“

„Jakého Sergeje?“ zeptala se Jelenka.

„No tady toho.“

„Aha… Dvě hodiny… Přivedl ho k nám soudruh Martyn. ‚Odveď ho, Jelenko, ke Gajšikovum,‘ povídá. Tak jsem ho přivedla. Až mi trochu uschnou šaty, půjdu domů.“

„V noci? Sama?“

„A proč ne!“

Kolja se podíval na Jelenku s nadšením a navrhl: „Radši u nás přespi. A časně ráno tě doprovodím.“ Jelenka se lstivě usmála: „Co když se ti budou kluci smát?“

„Jako mně?“ Kolja nachmuřil bílé obočí. „Jen ať to zkusí!“

„Koljo,“ zavolal otec. „Pojď sem!“ Kolja šel k němu.

„Pročpak jsi mi neřekl o těch zbraních?“ Kolja sklopil oči: to bude nářez.

„Copak to jsou nějaké hračky pro tebe?“ přísně se zeptal otec. „Kde jsou?“

„Za stodolou.“

„Už několik dní prší. Ještě zrezavějí.“

Kolja se podíval na otce a na Sergeje.

„Ale ne. Tam se déšť nedostane.“

„A co když ano?“

Otec mu rozhrábl vlasy a zasmál se.

„Jdi, ty vojáku!“

Koljovi se ulevilo. Výprask nebude.

Oblékl si otcovu kazajku a vyšel z místnosti se Sergejem. Lilo jako z konve. Pod nohama jim čvachtalo bláto. Kolja zavedl Sergeje za stodolu. Rozhrábli skrýš, vyndali pušky a granáty, náboje si nacpali do kapes.

Koljovi byl příjemný Jelenčin údiv, když se před ní objevil mokrý, zablácený, ale s puškou přes rameno a s bodákem v ruce.

Sergej zbraně prohlédl, otřel je a byl spokojen. Rychle něco snědl a připravil se na cestu. Kolja ho šel vyprovodit až k pěšině vedoucí do lesa.

Déšť chlístal a nepřestával. Boty se lepily k zemi. Šlo se těžce. Na pěšině stiskl Sergej Koljovi ruku pevně jako dospělému a odešel, jako by se ve tmě rozplynul. Kolja dlouho stál a poslouchal, jak šikmý déšť šumí a šlehá do země.

Přišla zima.

Kdesi na východě hřměla děla a vybuchovala zmrzlá zem. Tam se vedla bitva o Moskvu.

Ale sem, do Volky-Baranovské, hluk boje nedoléhal. Tady bylo ticho. Viselo nad vesnicí, mrazivé a kruté. Když na ně tu a tam narazil kouř vystupující nad chalupami, tiskl se zpátky ke komínům a rozplýval se. A zasněžené chalupy jako by se vtiskly hlouběji do země a přikrčily se.

Cesty nikdo neprohazoval. Sveřepý vítr na nich navál takové závěje, že nikdo neprošel pěšky ani neprojel.

Němci se ve vsi neukazovali. Nebylo vidět ani Koziče.

Někdy míval Kolja pocit, že tatínka ani neodvedli, že jim neobrátili chalupu vzhůru nohama, že neexistují zbraně ani lidé, kteří přicházejí z lesa, že není válka. Že je to všechno jenom ošklivý sen.

Mnozí muži, co odešli do lesa, se vrátili. Vesnice začala žít zase obvyklým pokojným životem.

Ale ten klid byl klamný. Lidé ostražitě hleděli jeden na druhého, jako by se nově seznamovali. Jakýpak budeš, sousede, až bude zase těžko, a možná hůř než loni na podzim.

Ženy se obyčejně mráz nemráz scházely s vědry u studně a sdělovaly si novinky. Teď moc řečí nenadělaly. Vymění si pár slov, vzdychnou – a rozejdou se domů.

Když přišla ke studni Kozičova žena Tarasicha, všechny se před ni rozestupovaly. Tarasicha, zabalená přes krátký kožíšek do tří šátků, přešlapovala a pokoušela se zapříst rozhovor:

„Co máte, ženské? Já nepospíchám. Můžu počkat.“

Ženy se mlčky odvracely. Tarasicha rudla, a když si nabrala vody, rychle odcházela domů. Občas si některá z žen za ní od srdce uplivla. Jednou upustila Tarasicha vědro do studny. Bezradně se rozhlédla. Ženské se odvrátily. Tarasicha se pokusila vědro vytáhnout, ale nemohla ho hákem zachytit. Mlčení sousedek ji hnětlo a lekalo. Začala se třást jako v zimnici. Mávla rukou a s pláčem utekla.

Kterási z žen vědro vytáhla a hodila ho do závěje. A tam zůstalo ležet, nikdo se ho ani nedotkl, jako by bylo prašivé.

V chalupě Gajšikových se občas objevovali neznámí lidé. Obyčejně přicházeli, když se setmělo. Kolja si bez řečí oblékal starý kožíšek a teplou čepici s tvrdými, odstávajícími náušníky a vycházel na zápraži.

Vasilij Děmjanovič se uzdravil, jen jeho obličej zůstal bledý, bez krve, s vystouplými lícními kostmi. A občas se celé jeho tělo otřásalo záchvaty dusivého kašle.

Za těch večerů, kdy někdo přišel, otec ožíval, na tvářích mu vystupoval slabý ruměnec a oči se mu leskly.

Příchozí večeřeli, hřáli se, vyprávěli novinky a za svítání odcházeli, aby se na noc objevili v jiné vesnici, desítky kilometrů od Volky-Baranovské.

Byli mezi nimi staří i mladí, dokonce i ženy zahalené do šátků.

Ale na všech pozoroval Kolja společný rys: jakousi klidnou jistotu, rozvážnost a solidnost. Přestože jim každou chvílí hrozilo dopadení, výslechy, a dokonce poprava, nebylo na nich znát ani stín strachu.

Kolja těm lidem záviděl. Partyzán – to mužné slovo, známé dříve jen z knih, teď ožilo a stalo se hmatatelným, kouzelným a nepostižně velikým slovem. Teď si Kolja mohl na partyzána sáhnout, stisknout mu ruku, posedět vedle něho, nabírat s ním bramboračku z jednoho hrnce. Díval se na příchozí zamilovanýma očima. A teplý úsměv snímal na chvíli tvrdou přísnost z jejich tváří.

Za nocí, stočený do klubíčka pod přikrývkou, často myslel Kolja na partyzány. Představoval si tábor v lese. Jak ryjí zemljanky a úporně se zakusují do zmrzlé země. Jak dělají z klád mohutné stropy, jak stavějí kamna. A kolem tábora stojí na všech stranách stráže. A pro nikoho nevede do tohoto spícího lesa cesta. Jen oni, partyzáni, znají ty nenápadné, neviditelné stezky vedoucí do tábora.

Kdesi v zemljance tam žijí jeho přátelé: přísný soudruh Martyn, Alexej a veselý Sergej. Každý den na ně Kolja vzpomínal, každý den je čekal: snad přijdou. Ale dny se řadily do týdnů, týdny do měsíců, a oni pořád nešli.

Někdy se už Koljovi začínalo zdát, že se jim něco stalo. Představoval si Sergeje ležícího někde u cesty na sněhu, se smrtelnou ranou v prsou… Srdce se mu svíralo bolestí a nepříjemně ho šimralo v nose. Ale snažil se zapudit ty znepokojující myšlenky.

Špatně spal za dlouhých zimních nocí i Taras Ivanovič Kozič. Žil v Ivacevičích, v domě svého vzdáleného příbuzného Lubence. Lubenec byl v armádě, bojoval s fašisty kdesi na jihu. Jeho žena Varvara zůstala sama s pěti malými dětmi. Nejstaršímu bylo devět let, nejmladšímu několik měsíců. Žilo se jim těžko, a nebýt toho nebyla by Varvara pustila Koziče k sobě zanic na světě; neměla ho v lásce ani dřív, ale teď, když začal spolupracovat s Němci, ho přímo nenáviděla. Ale musela to přetrpět. Musela uživit děti, a Kozič byl dobrý nájemník, hned někde sehnal kousek sádla, hned zas pytel brambor nebo několik plechovek nějakých konzerv.

K dětem byl hodný. Někdy jim dal nedobrou německou čokoládu v pestrém obalu nebo sladká mátová cukrátka. Ale ani za to mu nebyla Varvara vděčná. Když na ni Kozič promluvil, odpovídala neochotně, jednoslabičně, koutkem úst.

Ve dne, když nebyl Kozič doma, dýchalo se Varvaře volněji. Když kolíbala nejmladšího synáčka ve velkém koši z vrbového proutí, vzpomínala často na muže Ivana. Až se Ivan vrátí, odsoudí ji za Koziče. Jenže co může dělat sama, když je jich šest. Jak má uživit děti? Přece nepůjde drhnout podlahu na policejní správu. Do očí jí vhrkly slzy a Varvara je utírala cípem staré kartounové zástěry, aby to děti neviděly.

Ráno se Kozič umyl v síňce, rachotil přitom kbelíkem a frkal. Varvara dávala na stůl chleba, mléko a slaninu. Kozič se před obrazy pokřižoval, sedl si na židli a jedl pomalu a pečlivě. Vrásčitými prsty, zažloutlými od tabáku, sbíral ze stolu drobty chleba a sypal si je do úst. Varvara měla chuť praštit Koziče něčím po lysé lebce. Ale jen pevněji sevřela prsty pod zástěrou a snažila se na nájemníka nedívat.

Potom odcházel Kozič na policejní správu.

Ve dne, když viděl hlídky procházející ulicemi a strážného pod okny správy, byl klidný. Ale hleděl se vrátit domů ještě za světla. Zavíral dveře na tři speciálně udělané závory a pevně uzavíral okenice na oknech.

S denním světlem se vytrácel i jeho klid, se soumrakem přicházel tíživý pocit strachu. Kozič ho zkoušel přehlušit pálenkou. Když se napil, vrávoravým krokem statečně vycházel na ulici. Sníh vrzal pod nejistými kroky. Ale stačilo, aby se opodál mihl stín osamělého chodce nebo aby z větve stromu spadl chomáč sněhu či zaštěkal pes, a Kozič se roztřásl, začalo se mu svírat hrdlo a čelo se mu hned pokrylo studeným potem. Vystřízlivěl a o překot pospíchal domů.

Strach ho nepouštěl do rodné vsi, k ženě. Neodvážil se ani v neděli na koni navštívit Tarasichu a nevěděl, co je s ní, co s hospodářstvím, je-li v pořádku a zdali mu partyzáni nespálili dům.

Partyzáni!… Nejvíc ze všeho se Kozič bál partyzánů.

Kdyby měl svobodnou vůli, zavřel by se ve svém domě za vysokým plotem. Seděl by tam a nevylezl, dokud nepřejde ta hrozná doba. Hrom aby do těch Němců! To mu čert napískal, dát se do služeb nových pánů! To chtěl všechny předběhnout, mít výhody, vydělat! A takhle se to otočilo. Kdo to mohl vědět, že lidé budou tak bránit sovětskou moc. Jaká síla se to přivalila, ale co naplat, Moskvu nedobyli. Jenom to slibují. A jak je ženou zpátky!

V noci se Kozič probouzel, skřípal zuby strachem a steskem. Uvažoval, počítal a vzdychal. A východisko nebylo. Když odejde od Němců, Němci ho zabijou. Když u nich zůstane, odkrouhnou ho partyzáni. A s Němci je to přece jenom klidnější. Jsou tady po ruce, ozbrojení, silní, a partyzáni jsou zatím daleko.

Teď přijel pan Erich Weiner. Tvrdý člověk, třebaže mladý. Ten teď partyzánům ukáže!

Pan Erich Weiner přijel do Ivacevičů se zvláštním úkolem. Přestože byl mladý a oblečen do civilu, jednali s ním Němci uctivě. Byl vysoký, urostlý, plavovlasý, modrooký, měl krásně vykrojené rty a rovný nos s malým hrbolkem. Nad lehce odulým horním rtem se skvěl hustý světlý knírek.

Erich Weiner přijel koncem ledna v báječném štábním automobilu v doprovodu několika esesáků a usídlil se v přiděleném domku vedle vojenského velitelství. Plot kolem domu omotali ostnatým drátem. Na střechu postavili vysokou anténu. U dveří domu stála dnem i nocí stráž.

Proslýchalo se, že nově příchozí má rádiové spojení snad přímo s Hitlerem.

Hned po příjezdu navštívil Weiner velitelství. Kozič v té chvíli zrovna přinesl k podpisu listiny z policejní správy a viděl, jak velitel pan Stumm – hřmotný člověk s býčí šíjí a hnědýma očima – vyšel z kanceláře přivítat hosta. Jeho úzké bledé rty se roztáhly v úsměvu a oči jako by mu užuž měly vypadnout v důlků. Postavil se do pozoru u dveří. Dva důstojníci sedící v rohu u stolu také vstali a stáli v pozoru. Povstal i Kozič, ruce, v nichž držel opelichanou kožešinovou čepici, schoval za zády.

Příchozí prošel místností a na nikoho se nepodíval. Zůstal stát před velitelem.

„Pan Stumm?“

„Přesně tak,“ vyštěkl velitel.

Příchozí inu podal krásnou, bílou, téměř dívčí ruku.

„Weiner.“

A vešel do kanceláře. Velitel se rychle hrnul za ním.

Důstojníci tiše vystrčili Koziče z místnosti a sami vyšli po špičkách ven.

Tehdy Kozič pochopil, že tenhle německý krasavec v civilu je velké zvíře.

Ale za dva dny povolali Koziče nečekaně na velitelství.

Šel zasněženými ulicemi se zvednutým límcem. Byl slunečný den, bezvětří, mrzlo jen lehce, ale Koziče mrazilo. Pokaždé, když ho zavolali na velitelství, rozklepala ho zimnice.

Kozič uměl prokazovat úsluhy a vycházel dobře se starostou i s panem Něgrebeckým, náčelníkem policejní správy, člověkem hrubým a lstivým. Ale velitele Stumma se bál: Bál se jeho vysoké postavy, jeho chraplavého štěkavého hlasu, bál se, aby ho nerozladil nějakým nevhodným slovem. Říkalo se, že velitel mívá výbuchy vzteku a to aby se pak měl člověk na pozoru! Jednou v takovém záchvatu vzteku zastřelil ve své kanceláři policajta, který se čímsi provinil.

A co když se on, Kozič, k němu nachomýtne, zrovna až nebude v náladě.

Kozič přemohl mrazení a zaklepal na dveře kanceláře, vlastně spíš zaškrábal jako myš.

„Bitte!“

Kozič pootevřel dveře a vstoupil dovnitř.

V křesle za velitelovým stolem seděl pan Weiner a velitel Stumm se krčil na vídeňské židlí po straně stolu. Oba se dívali na Koziče. Stumm si přehodil nohu přes nohu a židle pod ním žalostně zavrzala.

Kozič si olízl náhle oschlé rty a řekl:

„Volal jste mě, pane veliteli.“

„Dobrý den, pane Koziči,“ řekl Weiner rusky s čistou, snad až příliš čistou výslovností.

Kozič upadl do rozpaků. Weiner byl zřejmě spokojen dojmem, který vyvolal. Vesele se rozesmál obnaživ rovné, bílé zuby. Stumm zkřivil rty a vydal chrčivý zvuk, který měl patrně znamenat smích.

Kozič nikdy neviděl Stumma se smát a ten smích ho vyděsil víc než jeho vztek.

„Posaďte se,“ vyzval ho Weiner a ukázal na židli.

Bylo to v pravý čas. Kozičovi se roztřásla kolena a nemohl to chvění přemoci. Sedl si na krajíček židle.

„Pozvali jsme vás, pane Koziči, abychom vám řekli, že s vámi nejsme moc spokojeni.“ Weinerův obličej zvážněl.

Stumm zabubnoval krátkými tlustými prsty na stůl.

„Německé velitelství se chová velice velkoryse k loajálním lidem, k lidem, kteří pomáhají zavádět v Rusku zákonný pořádek. Nabídl jste nám své služby jako čestný ruský vlastenec a my si toho vážíme. Ale vy plníte špatně své historické poslání, pane Koziči.“

Weiner se odmlčel a podíval se upřeně Kozičovi do očí, jako by ho hypnotizoval.

Kozič si znovu olízl suché rty a vymáčkl ze sebe:

„Snažím se, pánové…“

„Špatně. Špatně se snažíte, pane Koziči,“ zasípal Stumm a hrozivě zvedl obočí.

„Slyšíte?“ Weiner zakýval hlavou. „Pan velitel potvrzuje, že se snažíte špatně.“

Kozič sklopil oči a mnul si chvějící se ruce.

„A zatím byste mohl být užitečný německému velitelství a trpícímu Rusku, jen kdybyste chtěl.“

„Jsem vždycky ochoten sloužit,“ zoufale zašeptal Kozič.

Weiner se usmál.

„No to je výborné, pane Koziči. Kde jsou partyzáni, co?“

„Schovávají se v lesích,“ bez rozmýšlení odpověděl Kozič.

„V jakých?“

„To přesně nevím.“

„Ale to máte vědět. Jste přece zdejší člověk. Máte tu příbuzné, přátele, sousedy. Nutně potřebujeme vědět, kde přesně partyzáni jsou. Rozsévají neklid. Sepisují jakési zprávy. Dezorientují obyvatelstvo. Jen se podívejte!“ Weiner vzal ze stolu nějaký papír a zamával jím nad hlavou. „Bylo sestřeleno sto šestnáct letadel. To je podivuhodné! Rudá armáda je rozdrcena a dožívá své poslední dny. Čímpak asi sestřeluje ta letadla, co?“

„To je pravda. Nemá čím,“ řekl Kozič.

„Tak vidíte.“ Weiner znovu vyčítavě pokýval hlavou, jako by to považoval za Kozičovu vinu, že se objevily ty letáky se zprávami sovětské informační kanceláře. „Musíme vědět, jakými cestami se ty letáky dostávají do Ivacevičů. Slyšíte, Koziči?“

„Prosím ano.“

„Stejně důležité je, abychom věděli, kde berou partyzáni potraviny. Nejedí přece smrkové šišky.“

„To ne,“ souhlasil Kozič.

„Zajímejte se i o to. Velitelství nebude litovat peněz ani vyznamenání, pane Koziči.“ A Weiner se opět usmál. „Ale jestli se nebudete náležitě snažit…“

Weiner se s úsměvem odmlčel. A Kozič se znovu rozklepal a na čele mu vystoupil studený pot.

„Budu se snažit…,“ zašeptal.

„To doufám.“ Weiner vstal.

Kozič rychle vyskočil ze židle.

„Tady máte zatím na výdaje. Vyúčtováni není zapotřebí. Jen abyste udělal svou práci.“ Weiner nedbale hodil na stůl tlustý balíček peněz.

Přes všechen strach, který se ho opět zmocnil, zasvítily Kozičovi chtivě oči.

Weiner se zasmál.

„Vemte si to.“

Kozič vzal peníze a rychle si je strčil do záňadří.

„Mohu jít?“

„Jděte. A hodně úspěchu.“

Ukláněje se vycouval Kozič z kanceláře.

Když se za ním zavřely dveře, Erich Weiner se opět zasmál.

„To je pěkný dobytek, ten Kozič!“ řekl německy.

„Všichni jsou tu dobytek, pane Weinere,“ zachraptěl Stumm.

„Co se dá dělat! Musíme pracovat s takovým materiálem, jaký tu je. Tyhle pověsíme až naposled.“

Weiner, spokojený se svým vtipem, se vesele zachechtal. Stummovi v prsou cosi zaklokotalo na souhlas.

NA PRŮZKUMU

Kozič měl radost z peněz. Přepočítával je několikrát. Suma to byla pořádná! Sovětské peníze. To je dobře.

O okupační německé marky nebyl zájem, sovětské peníze brali lidé mnohem ochotněji. Radost mu kalilo jenom to, že si peníze musí zasloužit, odpracovat: strojit úklady, vykrucovat se, vyzvídat, slídit.

Kozič věděl, že se partyzáni často tajně scházejí v Ivacevičích, že časem navštěvuje městečko dokonce sám bývalý tajemník okresního výboru. Ale kde se scházejí? Jak je najít?

A před očima měl neustále Weinerův úsměv a v uších mu zněl jeho vlídný hlas: „Ale jestli se nebudete náležitě snažit…“

Kozič se potloukal v tlačenici na trhu, poslouchal a pátral. Dával se s lidmi do řeči, vyměňoval, kupoval a prodával. Ale bezvýsledně. Měl by zajet do Volky-Baranovské. Žena by mohla něco vědět. Taky už ji dávno neviděl. Kdyby aspoň někdo přijel z Volky na trh. Poptal by se. Ale kdepak! Kdo by jel v takovéhle době na trh?

Jednou ráno se Kozič brzy nasnídal a vyšel do prázdné ulice. Sypal se sníh, drobný a tvrdý jako kroupy. Studený únorový vítr se ho zmocňoval, metl ho po tvrdém náledí, vířil ho v poryvech, a pak zas sníh bezmocné klesal na zem u zborcených plotů.

Kozič si narazil čepici na uši, ohrnul si límec a chtěl zamířit na policejní správu, když vtom na konci ulice zpozoroval malou zasněženou postavičku.

Kdopak to asi je? napadlo ho a čekal. Postavička se blížila. Byl to výrostek ve starém krátkém kožíšku přepásaném vojenským opaskem, v čepici s náušníky a ve velkých podšitých válenkách. Chlapec táhl sáňky. Na saních stál jakýsi předmět, přivázaný provazem a zabalený v pytlovině. Podle obrysů Kozič uhodl, že je to bandaska. Když k němu chlapec došel, stařec: ho poznal a radostně vykřikl: „To je Mikolka! Buď zdráv.“

Chlapec se zastavil. Toho si zrovna nepřál potkat. Ale co se dá dělat. Vrátit se je už pozdě. Usmál se:

„Dobrý den, Tarasi Ivanoviči!“

„A já tě, Mikolo, hned nepoznal. Rosteš. Brzy z tebe bude mužský,“ vesele spustil Kozič. „Snad nevezeš na trh mlíko?“

„Vezu.“

„Takovou dálku a v takovémhle nečase! Jistě jsi zkřehlý a vyhládlý. Zajdi do chalupy. Gajšikovy vždycky rád vidím,“ laskavě zazpíval Kozič, vzal Koljovi z rukou provaz a táhl saně k zápraží.

„Nemám čas, Tarasi Ivanoviči.“ Kolja vší silou chytil za provaz. „Musím prodat mlíko. Koupit trochu mouky a hajdy domů. Den je krátký…“

Ale Kozič ho neposlouchal a úporně táhl saně.

„Jen k nám zajdi, hoste milý. Něco sníš a ohřeješ se. A to mlíko ti pomůžu prodat. To je pro nás maličkost.“ Kozič otevřel dveře a vtáhl sáňky s bandaskou přímo do síně. „Pojď dál! Varvaro! Připrav něco k jídlu. Svlékni se.“ A skoro násilím vtáhl Kolju do světnice a stahoval z něho zasněžený kožíšek.

Děti, které seděly na peci, ztichly a s údivem hleděly na neznámého.

„Sedni si, sedni,“ zpíval Kozič a usazoval Kolju na lavici u stolu. „A co táta, už se pozdravil?“

„Kašle.“

„O jé,“ vzdychl Kozič a obličej mu zesmutněl, byl vrásčitý, dokonce i lysina se mu svraštila a ztratila lesk. „Á-no, bili ho, hodně ho bili… Násilím jsem jim tvého tátu vyrval. Uprosil jsem je, aby ho pustili.“

A Kozič vzdychal a pohekával a začal vyprávět, jak za svého přítele Vasilije Děmjanoviče orodoval u starosty, u pana Něgrebeckého, a dokonce i u toho hrozného Stumma. Válel se jim u nohou, zaručoval se. A pan velitel se tak rozzuřil, že ubohého Koziče div nezastřelil.

Kozič vyprávěl a v jeho vybledlých mžouravých očích se hned objevovaly slzy, hned zas vysychaly. A mluvil tak přesvědčivě, že by mu byl Kolja snad i uvěřil, kdyby to nebyl Kozič. Ale Kozičovi by Kolja nevěřil, ani kdyby mu mluvil čistou pravdu. Copak to nebyl on, kdo k nim tehdy přivedl Němce do chalupy? Ne, co živ bude, na ten den Kolja nezapomene!

„Děkuji vám za všecko, Tarasi Ivanoviči.“

„Ale není zač, synku. Až mně bude zle, tvůj táta mi taky pomůže. A jak jinak! Žijem přece spolu v míru. Člověk člověku musí pomáhat. V míru žijem,“ vlídně opakoval Kozič.

Varvara hlučně hřmotíc násadou hodila na stůl hrnek s brambory. Vedle postavila talíř s chlebem a sušenou plotici.

„Tak jez, jez,“ pobídl ho Kozič. „Vidíš, co má Varvara dětí. Ale já ji pomáhám. Sem tam jí podstrčím brambory nebo tak něco…“

Varvara hodila po Kozičovi zlostným pohledem a odvrátila se.

Kolja by moc rád odmítl pohoštění, ale nehodilo se to, a tak se pustil do brambor. A Kozič se ho vyptával na svůj dům a na Tarasichu. Aby Koziče dohřál, vyprávěl mu Kolja podrobně, jak Tarasicha utopila vědro a jak odešla s nepořízenou.

Kozič zaťal zuby, jeho vybledlé oči se rozsvítily, ale hned zas pohasly.

„Ženské zbytečně… Co já? Vždyť já nic… Jenom abychom uhájili živobytí. Už brzy půjdu k partyzánům,“ řekl nečekaně a zašilhal po Koljovi.

Na Koljově obličeji se nepohnul jediný sval. Spolkl brambor, otočil se celým trupem ke Kozičovi a jeho tvář byla najednou důvěřivá a přihlouplá. Zeptal se:

„K jakým, Tarasi Ivanoviči?“

„Jako bys nevěděl,“ usmál se Kozič a žertovně pohrozil Koljovi prstem. „K těm, co k vám občas chodívají.“

„K nám?“ divil se Kolja.

„K Vasiliji Děmjanovičovi,“ upřesnil Kozič. „já to přece vím, ale neboj se, ode mne se to nikdo nedozví.“ A Kozič začal najednou tajuplně šeptat. „Tak to taky tatínkovi řekni. Že ho Kozič neprozradí. Povíš mu to?“

Kolja přimhouřil oči jako otec.

„A co neprozradíte?“

„Že k vám chodívají partyzáni.“

Jen se přetvařuj, ty liško, pomyslel si Kolja a řekl:

„Kdyby chodili!“ a taky začal šeptat: „Tarasí Ivanoviči, a vy opravdu znáte partyzány? Ukažte mi je. Aspoň jedním okem kdybych se na ně mohl podívat! Ale to pořád všichni jenom říkají partyzáni, partyzáni…“

„Kdo to říká?“ rychle se zeptal Kozič.

„No přece všichni. Vy teď taky. A jací jsou?“

Kozič zakašlal.

„Obyčejní. Někdy ti je ukážu.“

„Opravdu? A neošidíte mě?“

„Namouduši že ne,“ pokřižoval se Kozič.

„Děkuju vám, Tarasi ivanoviči. A za pohoštění taky děkuju. Už musím jít. Den je krátký a já musím ještě prodat mlíko. A koupit mouku.“

„Mouku nemám, ale to mlíko… Zůstaň ještě chviličku sedět. Hned jsem zpátky.“

Kozič si natáhl kožich a vyšel ven.

Kolja zůstal sedět na lavici. Náhlý Kozičův odchod ho zarazil. Nevěděl, co si má o tom myslit. Co když se Kozič něčeho domák a šel k vojákům? Za chvíli sem vtrhnou, seberou jeho i bandasku s mlíkem a potáhnou ho na policejní správu. Koljovi se udělalo mdlo. Má odejít? Bandu tu nemůže nechal. Jenže s bandaskou daleko neujde. Stejně ho chytí. Jenomže – jak by na to mohl Kozič přijít? Třeba odešel kvůli něčemu jinému a náhlý Koljův odchod by v něm jen vzbudil podezření.

Varvara kolíbala maličkého a na Kolju se ani nepodívala.

Děti na peci začaly dovádět. Nejstarší slezl a začal strkat bosé nohy do starých válenek.

Aby se nějak vytrhl z nepříjemných myšlenek, Kolja se ho zeptal:

„Jak se jmenuješ?“

„Vitaška.“ Chlapec si utřel rukávem nos.

„A kde máš tatínka?“

„Na frontě. Bije fašisty.“

„Budeš zticha, darebo!“ okřikla Vitašku Varvara, přiskočila k němu a vlípla mu pořádný záhlavec. „A marš na pec! Co si pouštíš pusu na špacír!“

Vitaška se nafoukl, ale nerozbrečel se. Zafuněl a mlčky vylezl na pec.

Varvara se zlostně podívala na Kolju a zase se obrátila k maličkému.

Vtom se vrátil Kozič s velkou novou bandou. Postavil ji u dveří.

„Tak. Koupím od tebe všechno mlíko. Pro děti.“

Kolja zkoprněl.

„Zač ho prodáváš?“

„Jako všichni.“

„Tak dobrá. Dám ti za litr rublík navíc. Kolik ho je?“

„Třicet nebo dvaatřicet litrů,“ přidal si Kolja; zřejmě hodně přeháněl, aby Koziče odradil.

„No tak jo,“ řekl Kozič. „Teď je zima, nezkysne. A ty si vyděláš třicet rublů navrch. Co bych litoval, jen ber.“

„Co vás to napadá, Tarasi Ivanoviči? Co byste s nim dělal? Odleju vám, kolik potřebujete,“ promluvil Kolja.

„Ale co tě vede,“ protáhl Kozič. „Děti to vypijou. A kam by ses táhl v takové fujavici na trh? Beru všechno. I s bandaskou. Tumáš. Vem si novou. A za to odneseš mé ženě psaníčko.“

„Ale to ne, Tarasi Ivanoviči,“ zafňukal Kolja. „Já za tu bandu od tatínka dostanu!“

Kozič se vlídně usmál.

„No tak dobře, ať je po tvém.“

A vyšel do síně.

Co mám dělat? pomyslel si Kolja. To mlíko musím odnést na adresu. Ať se děje co se děje. Co jen proboha budu dělat?

Kozič se vrátil ze síně a táhl Koljovu bandu.

„Varvaro, přelej to!“

„Ale ne!“ úpěnlivě řekl Kolja.

Kozič údivem zvedl obočí.

„Ale vždyť jsi to přece přivez na prodej.“

„Nojo,“ odpověděl Kolja skleslým hlasem.

„No vidíš, a já ho koupil. Tak dělej, Varvaro. A já zatím napíšu ženě.“

Kozič začal počítal peníze.

Varvara sundala víčko z nové bandasky.

„Je čistá?“

„Je, je,“ zabručel Kozič.

Varvara otevřela Koljovu bandu, zvedla ji a nahnula. Proud mléka zazvonil o dno nové bandy. Kolja zbledl a zaťal rty.

Varvara si všimla, že se v mléce mihlo něco podlouhlého, tmavého a zmizelo to v hrdle nové bandasky. Udiveně zvedla obočí, podívala se po Koljovi a spatřila jeho zbledlý napjatý obličej a zaťaté zuby. Tady něco nehraje, napadlo Varvaru. Přelila mléko, postavila prázdnou bandu na podlahu a narovnala se.

„Je to pěkný mlíko,“ řekla. „Tady máš svou bandu.“

Kolja se nadechl.

„U nás ve Volce bylo vždycky vynikající mlíko. A pěkný seno,“ řekl Kozič. Podal Koljovi peníze a dal se do psaní.

V chalupě zavládlo ticho. Kozič dopsal, složil lístek a zalepil ho rozžvýkanou chlebovou střídkou.

„Neztrať to. Dej to Jeleně. A vyřiď jí pozdrav. Až zase povezeš mlíko, nezapomeň na mě, prosím tě. Vždycky ho koupím.“

„Děkuju, Tarasi Ivanoviči,“ s námahou řekl Kolja.

„Obleč se.“

„A nemohl bych tu ještě chvíli zůstat, Tarasi Ivanoviči? Pohraju si s dětma. S Vitaškou. Na trh s mlíkem už nemusím, vytrh jste mě.“

Kozič se usmíval.

„No proč ne, ohřej se. Poseděl bych s tebou, ale musím jít.“

Toho zimního rána, kdy se Kolja Gajšik objevit v Ivancevičích s bandaskou mléka, šli čtyři muži zasněženou lesní cestou z městečka Žitlina na jih.

První šel mladík v doma ušitém prošívaném kabátci, ve vypelichané zaječí ušance a ve velikých válenkách s hnědými podrážkami. Bylo až s podivem, že muže hýbat nohama. Na rameni mu poskakovala stará dvouhlavňovka na silném krouceném provaze. U pasu mu visel na řemeni lovecký nůž s dřevěnou střenkou.

Mladík šel hned po cestě, hned zase odbočil do lesa, šel mezi stromy, s námahou vytahoval nohy ze sněhu a těžce dýchal.

Za nim šel soudruh Martyn v krátkém ovčím kožíšku, v kožené čepici s šedivým perziánem a na nohou měl světlé vysoké válenky. Na vlas plstěných válenek se mu nalepily hrudky sněhu, takže boty vypadaly jako pošité skleněnými perličkami. A perličky visely soudruhu Martynovi taky na knírech a jeho větrem ošlehaný obličej vypadal proto ještě tmavší.

Za Martynem kráčel Alexej v zeleném německém vojenském plášti a ve starých velitelských holínkách. Na hlavě se mu skvělo něco jako papacha z rezavé, huňaté ovčí kožešiny. Takové vidí člověk jen ve filmech o horských pastevcích. Tu čepici si ušil Alexej sám a byl na ni náramně pyšný.

Poslední v řadě byl Sergej, oblečený do teplé soukenné bundy s hnědým límcem z ovčí kožešiny. Na nohou měl vysoké lovecké boty ohrnovačky, s nimiž se nedokázal rozloučil stejně jako Alexej se svými koženými holinkami. Ohnivé Sergejovy vlasy pokrývala známá, stará rezavá čepice, která už něco zkusila. Jenže teď měla našité černé náušníky.

Všichni čtyři šli mlčky. Jen Sergej občas liše zaklel, když musel sejit do lesa, ačkoli se mu šlo mnohem snáz než ostatním, kteří šli vpředu. Sergej vlastně nesakroval kvůli obtížné cestě, ale protože byl nespokojen sám se sebou.

Včera se měli on a Alexej setkat se soudruhem Martynem v Žitlinu. Vyšli z partyzánského tábora hned po poledni, aby byli na místě schůzky první a počkali tam na něho. Ale dopadlo to obráceně. Soudruh Martyn čekal skoro celou noc na ně. A oni se zatím motali v lese po pás v závějích. Prostě zabloudili. A když se k ránu, a to ještě náhodou, dostali k Žitlinu a našli chalupu, kterou hledali, soudruh Martyn se jich vyptával a potom jízlivě poznamenal:

„To jste zabloudili v takovém lesejčku? No jestli budete takhle chodit, to vám ani nezbyde čas bojovat.“

Alexej se urazil.

„Jsme přece v cizím lese. U nás doma bych našel cestu se zavřenýma očima.“

Soudruh Martyn se pohněvaně zamračil:

„Les není pro vás cizí… Nežijete v něm první den. Už je nejvyšší čas, abyste ho znali. A jestli ne, tak si vemte průvodce. Váňušo!“ zavolal.

Z tmavého kouta vylezl chlapec v ušance ze zaječí kožešiny.

„Seznamte se. Už na podzim se hlásil do oddílu. Je to tichý chlapec. Chtěl jsem ho přidržet v Žitlinu, aby se trochu otrkal. Jenže on tu natropil paseku. Vezl odněkud domů na saních seno, když vtom proti němu jdou dva Němci. ‚Slez,‘ povídají, ‚potřebujeme se svézt na druhou stranu. Neslezu,‘ povídá on. A tak ho stáhli ze saní. jenže kluk vytáhl ze sena dvouhlavňovku a oba je zastřelil.“ Soudruh Martyn se zasmál.

Váňuška přešlápl z nohy na nohu a sklopil oči

„A ještě jsem se zapomněl zeptal. Váňušo, čím jsi měl nabitou pušku. Broky na bekasíny?“

Chlapec se stydlivě usmál:

„Já nemám broky… byly to jenom takové kuličky. Udělal jsem si je sám.“

„Kuličky? A byly velké?“

„No dost… Na vlky.“

Všichni se zasmáli. Soudruh Martyn poplácal chlapce po rameni.

„A co Němci? Zůstali naživu?“

„Nevím. Vzal jsem hned roba…“

„Vzal jsi roha? Aspoň kdybys jim byl sebral samopaly!“

„Ale vždyť byli dva. A víte, co času potřebuju, abych znovu nabil brokovnici? Tak jsem utek.“

Soudruh Martyn vzdychl.

„Máme to těžké – s broky proti jejich technice.“

„Musíme si opatřit zbraně,“ vmísil se do debaty Sergej.

„Tak je opatří,“ usmál se soudruh Martyn.

„A taky že jo,“ vyzývavě odpověděl Sergej, ale cítil, že mu Martyn moc nevěří.

„No tak,“ řekl Martyn. „Půjdeš s námi, Váňušo, jako doprovod. Nezabloudíš v lese?“

Váňuša se stydlivě usmál:

„Kdepak…“

„Tak dobře. Nabij si flintičku a vyrazíme!“

Za svítání vyšli všichni ze vsi a namířili si to přes les přímo k partyzánskému táboru.

Sergej vzpomínal na rozmluvu o zbraních a sám sobě spílal. Musel se vytahoval, že opatří zbraně! Jako by to bylo tak jednoduché.

A tady už je známá pěšina, tábor je blízko.

„Stůj, Kdo je?“ zavolal na ně kdosi ze zasněžených smrků.

„Naši,“ hlasitě odpověděl Alexej.

Na pěšinu vyšel stařec v kožichu velikém na jeho postavu.

„Nepoznal jsi nás?“ zeptal se Alexej.

„Poznal, soudruhu veliteli.“ Stařík zakašlal. „To jsem zavolal tak pro pořádek. Aby byla dis-ci-pli-na!“

Soudruh Martyn šel táborem, všechno si pozorně prohlížel a všímal si každé maličkosti. Vedle něho šel velitel oddílu Alexej a rychle, aby to Martyn nepozoroval, se díval v tu stranu, kam se díval i on. Velitel si zřejmě přál, aby se tajemníkovi tábor líbil.

Šli hlavní „ulicí“. Zprava i zleva bylo vidět zemljanky ve stejných vzdálenostech od sebe, schované pod mohutnými smrky. Byly pokryté namodralým příkrovem sněhu, takže vypadaly jako veliké závěje, z nichž vyčuhovaly plechové roury jako komínky samovaru. Teď ve dne se z nich nekouřilo. V kamnech se smělo topit až po setmění, aby kouř neprozradil umístění tábora. Stálé hlídky pozorovaly oblohu. Stačilo, aby se nad lesem objevil nepřátelský letoun, a hned se ozval hlas, který zvučně zněl na mraze:

„Letecký poplach!“

A všechno v táboře utichalo. Jediný pohyb nesměl prozradit tábor nepříteli. Maskování – to je první zákon partyzánského tábora.

V jedné zemljance vyhrávala harmonika jako v míru. Zvučný dívčí hlas zpíval častušku jednu za druhou. Hlas byl veselý, ale častušky byly smutné.

Neznala jsem, že na smrčku

roste tolik jehliček.

Nevěděla jsem, že pušku

bude nosit miláček.

Soudruh Martyn se zastavil a poslouchal s hlavou nakloněnou na stranu.

Nemyslela jsem, že budu

od milého muset jít,

však ti Němci, zatracenci,

dovedli nás rozloučit.

Martyn se zamračil. Alexej si všiml změny v jeho obličeji a zlostně zahučel: „Tomuhle se říká zdravotnický útvar!“ a šel k zemljance.

Martyn se dotkl jeho rukávu a tak ho zastavil.

Ach ty Němče, ach ty Němče,

milovníčka jsi mi vzal.

Musel on jít do armády,

ze mne sirotek se stal.

Alexej zůstal stát a nechápavě se na něho díval. A dívčí hlas zpíval s vervou dál v rytmu harmoniky:

A vy za zlé nemějte mi,

že se směju, usmívám.

Z radosti dnes netancuju,

z radosti dnes nezpívám.

„Chápeš to?“ řekl soudruh Martyn, zhluboka vzdychl a podíval se na Alexeje. „Říkáš zdravotnický útvar? Pojď, zajdem k nim!“

Sešli po schůdcích dolů, otevřeli pronikavě vrzající dveře a vstoupili do zemljanky. Vládlo tu šero, jen malinkým okénkem se prodíralo kalné světlo. Hudba ustala. V zemljance se kdosi pohnul, ale nedalo se rozpoznat kdo, přechod z jiskřícího sněhu do tmavé zemljanky byl příliš náhlý.

Chvíli stáli mlčky. Potom, když si oči zvykly, spatřil soudruh Martyn dvě děvčata a mladíka s harmonikou. Mladík měl rozepnutý městský kabát a pod ním bylo vidět pestrou kravatu. Na hlavě měl světlý plstěný klobouk švihácky promáčknutý.

Obě dívky měly vatované kabáty a šedivé šátky. V tom oblečení si byly podobné, přestože jedna byla hubená a černooká a druhá měla světlé vlasy a kulatý obličej.

„Buďte zdrávi, soudruzi,“ pozdravil Martyn. „Tohle je zdravotnický útvar?“

„Ano, zdravotnická služba. Ošetřovna,“ kurážně odpověděl mladík a harmonika v jeho rukou slabě vypískla. „A ty jsi nemocný, Petrusi?“ hrozivě se zeptal Alexej. „Jsem zdráv,“ řekl harmonikář a líčeně si uplivl. „Abych to nezakřikl.“ Obě děvčata se usmála.

„A vy tu hospodaříte?“ zeptal se jich Martyn. „To je naše medicína,“ zabručel Alexej. „Tohle je,“ kývl na černookou, „Natálie Zacharenková, skoro felčarka. Jenže veterinářka. A Věra je sanitářka. Odborné vzděláni nemá, ale je to šikovné děvče.“

Alexej se obrátil k Petrusovi. „A co ty se tady ochomýtáš, když ti nic není?“

„Bavíme se. Něco na způsob lidové umělecké tvořivosti. Je to ohromně slušný způsob zábavy.“

Soudruh Martyn si sedl na palandu vedle železných kamínek.

„A co že zpíváte takové smutné častušky? Jiné neumíte?“

„Umíme,“ odpověděla Věra. „No tak spusťte.“

Dívky si chvíli šeptaly. Potom kývla Věra na harmonikáře. Petrusovi se objevil na tváři nezúčastněný výraz. Sklonil hlavu, nezvučně přejel prsty po klávesách harmoniky, na okamžik znehybněl a pak prudce roztáhl měchy. Prsty se mu rychle zakmitaly a v zemi janče bylo najednou těsno od těch zvučných trylků, které ji naplnily.

Dívky chvíli poslouchaly a pak svorně spustily:

Hustá mlha venku padla,

všude venku černý mrak.

Na Moskvu se Hitler díval,

hnedka se mu zkalil zrak.

Partyzán, ten se svou rotou

dává fašistům co proto.

Samá léčka, samá řez,

neprojdeš, neprojdeš.

Ach, ta naše harmonika

hlas má jako ze zlata.

Do lesů se Němci boji

v partyzánská doupata.

Zatímco děvčata zpívala, Sergej a Váňuša, kteří zůstali před zemljankou, se napjatě dívali jeden na druhého.

Sergej přimhouřil oči a podezíravě se zeptal: „A vůbec, mládenečku, jak to, že znáš cestu do našeho tábora?“

„Znám,“ vyhýbavě odpověděl Váňuša.

„Už jsi tu někdy byl?“

„Nebyl.“

„Tak jak to, že ji znáš?“

Váňuša jen pokrčil rameny.

„Tá-ák,“ protáhl Sergej, „to jsi vždycky takhle upovídaný?“

Váňuša mlčel. Ze zemljanky se ozvalo:

Přes silnici mast je dlouhý,

stál tam Němec na hlídce.

Zbyly z něho jenom nohy,

načesaná palice.

„Poslouchej, mládenče, vyznáš se tu v okolí?“ Váňuša přikývl. Sergej se na něho podíval upřeně a zkoumavě. Potom se zeptal: „Půjdeš se mnou?“

„Kam?“

„Na průzkum. Sehnat zbraně.“

Chlapec neodpověděl hned. Podíval se kdoví proč na vrcholky smrků.

„Tak co?“ netrpělivě se zeptal Sergej. „Půjdem spolu?“

Můj milý jak boháč se má,

třebas krásy nepobral.

Válenky má, galoše má,

pistoli i samopal.

Sergej mrkl na Váňušu a usmál se.

Partyzán, och, co je chlapec,

tomu patří celý svět!

U pasu on granáty má,

přes rameno kulomet.

„Slyšíš? To zpívají o nás, a my zatím – máme hračky. Musíme se polepšit. Rozumíš?“

„Rozumím,“ řekl Váňuša a usmál se. Večer Sergejovi a Váňušovi dovolili, aby šli na průzkum.

Průzkumníci se natáhli vedle sebe na palandu u pořádně rozpálených kamínek. Bylo příjemné ležet tam tak bez kabátů, bez čepic a bez bot. Horko od kamen zmalátňovalo a uspávalo.

„Kolik toho vydržíš?“ zeptal se Sergej šeptem, aby nerušil sousedy ze spaní. „Nevím.“

„Tak když třeba dostaneš rozkaz, abys stál na místě a nehýbal se, ať se děje co se děje, dokud ti nedám smluvené znamení, co budeš dělat?“

„Budu stát.“

„A co jestli mě přepadnou fricové?“

„Půjdu ti na pomoc.“

„Když ti nedám znamení?“

„No přece, když tě přepadli…“

„A co myslíš, že sám nevidím, že mě přepadli? Ale ty, musíš stát a čekat na znamení. Třeba jsem to tak narafičil úmyslné, aby mě přepadli. Možná že jenom předstírám, že je nevidím. Aby přišli blíž. Jen ať jdou pěkně blíž. Chápeš?“

„Jo.“

„No tak. Jenže to není všechno, jen to chápat, bráško, do toho musí člověk vniknout. Celou duší.“

„Já do toho vniknu.“

„No jen aby!“

„Lyžuješ?“

„Zkoušel jsem to.“

„Tak už spi. jak se rozední, půjdem.“

Na krajní palandě se u okénka zvedla hlava harmonikáře Petruse.

„Poslyš, Serjožo, nedostaneš se někdy do Jabloňky?“

„Možná že jo.“

„Zajdi k mé sestřičce.“

„K Jelence?“

„No… Mám tam noty. Přines mi je, buď tak hodnej.“

„Proč, prosím tě?“

„Soudruh Martyn mi nařídil, abych připravil koncert. Sólový. Slyšíš?“

„No jo. Tak spi.“

Kozič odešel a Kolja zůstal sedět na lavici.

Varvara pomalu uklidila nádobí, utřela hadrem světlé, nedávno zhoblované desky stolu, vyndala z košíku v koutě barevné hadříky, sedla si a dala se do šití.

Kolja se díval na její obratné ruce a mlčel.

Varvara také mlčela, jen občas se koutkem oka podívala na hosta. Všimla si jeho neklidu, když přelévala mléko do nové bandasky, viděla, jak se v mléce něco mihlo. A teď, když zvedala navyklým pohybem jehlu, přemýšlela, co by to mohlo být; proč byl chlapec tak rozrušený a proč tak tvrdošíjně odmítal prodat mléko Kozičovi a vyměnit starou, zašlou a otlučenou bandu za úplně novou?

Děti také mlčely, hlavy jim visely z pece a s očima dokořán se dívaly na Kolju. Ztišil se i maličký v košíku, který ještě před chvílí křičel.

Ale Kolja nevnímal to napjaté ticho, dokonce ani neměl nepříjemný pocit z toho, že sedí v cizím domě s cizími lidmi. Všechny jeho myšlenky, všechna jeho pozornost se soustředila na bandasku s mlékem. Neměl by peníze vrátit, přelít mléko zpátky a říct, že si to rozmyslel, že ho neprodá? To by se teta asi divila, tak výhodně ho prodal, a najednou si to rozmyslí! Ještě bude mít podezření, že něco není v pořádku. Ale co dělal? Až se Kozič vrátí, bude pozdě!

„Jak se jmenuješ?“ zeptala se nečekaně Varvara.

„Kolja.“

„A čí jsi?“

„Gajšik.“

„Vasilijův syn?“

Kolja kývl.

Varvara se znovu mlčky sklonila nad šitím.

Kolja se na ni podíval, podíval se na děti, a teprve teď pocítil, jaké se rozhostilo trapné ticho. Za chvilí to už nevydržel, zakašlal a zeptal se chraptivě:

„A jak vy se jmenujete, tetičko?“

„Varvara.“ Položila šití do klína a zvědavě se na něho podívala.

Kolja pokrčil rameny. Uvědomil si, že už nemůže déle mlčet, a řekl rázně:

„Mlíko v sednici zkysne… Já ho vynesu do síně, jo?“

„Vynes,“ řekla Varvara. Odložila šiti a vzala u kamen sběračku. „Tu máš…“

A Kolja pochopil: ona ví, že v bandasce něco je.

Olízl si okoralé rty.

„A nač?“

„Bude se ti hodit, přece nebudeš lovit v mlíče rukama.“ Strčila mu sběračku do ruky a vzala bandu za ouško. „Tak mi pomoz.“

Kolja vzal bandu za druhé ucho a vyšli do síně.

Varvara postavila bandu a beze slova se vrátila do místnosti. Dveře nechala pootevřené, aby šlo do síně světlo.

To všechno bylo pro Kolju tak nečekané, že z toho byl celý nesvůj. Teta jistě zahlídla ten balíček. Teď už se z toho nevykroutí. Už je se vším konec. A neuteče, jeho kožíšek a čepice zůstaly ve světnici.

Udělalo se mu nanic, nohy měl jako z vaty. Sedl si na bobek vedle bandasky. Dal jsem se chytit! A teta teď jistě půjde a zavolá Němce… Kdybych měl pistoli, aspoň bych ji postrašil.

Kolja zašmátral rukama kolem sebe hledaje něco, co by mohlo nahradit pistoli. Nějaké provazy… dříví, vědro… Prsty nahmataly hladkou dřevěnou násadu. Sekera! No to už je zbraň… Kolja ji přitáhl k sobě. Potom otevřel bandu a honem začal lovit sběračkou v mléce.

Nahmatal balíček, zachytil ho, vytáhl a rychle si ho strčil za košili.

Balíček byl studený a mokrý, ale Kolja se ani nezškaredil. Chvěl se rozčilením. Se sekerou za zády vešel do světnice.

„Co je?“ zeptala se Varvara, když viděla, že má za zády sekeru.

„Nic.“

Hospodyně přistoupila ke Koljovi a smutně se usmála.

„Neboj se. Já to nikomu nepovím. Rozumím ti… Můj muž proti nim bojuje, proti těm vyvrhelům.“ Klidně vzala Koljovu sekeru, odnesla ji do síně a vrátila se. „Obleč se, než přijde.“

Kolja popadl čepici a kožíšek a rychle se oblékal.

Varvara mu strčila do kapsy kousek chleba

„Já nechci, teto Varvaro.“

„Jen si ho vem. Po cestě budeš mít hlad.“

Kolja si ještě v chůzi zapínal kožíšek a rychle přistoupil k hospodyni:

„Nezlobte se pro tu sekeru, teto Varvaro.“

„Já se nezlobím. Přijď zase, Koljo. Vždycky ti pomůžu.“ dodala šeptem, „ale na Koziče si dej pozor. Je to zmije!“

„Já vím,“ taky šeptem odpověděl Kolja.

Varvara ho najednou vzala oběma rukama za hlavu, sklonila se a políbila ho na čelo.

Kolja vyběhl ze síně; postavil bandu na sáňky a vytáhl je na ulici.

Vítr utichl. Veliké chumáče sněhu kroužily vzduchem.

Kolja chvíli chodil ulicemi sem tam, a když se přesvědčil, že ho nikdo nesleduje, šel k nakloněnému plotu, otevřel vrátka, vtáhl saně cín dvora a zaklepal na dveře chalupy.

Otevřela mu drobná suchá stařenka zabalená div ne po paty do šedivého šátku.

„Koho hledáš?“

„Nepotřebujete mlíko?“

„Zač ho prodáváš?“

„Neprodávám, vyměňuji.“

„A za co ho vyměňuješ, holoubku?“

„Za mouku.“

„Chceš žitnou?“

„Maminka nařídila, abych sehnal hrubou pšeničnou.“

„Tak pojď dovnitř, popovídáme si. A třeba i obchod uděláme. Přece nebudeme stát venku.“

Kolja vtáhl saně do síně. Babka zavřela dveře a zavedla ho do světnice.

„No tak mi dej to mlíko, synku.“

„Jak se jmenujete?“

„Teta Káťa.“

„Tak je všechno v pořádku. Ale mlíko už nemám. Prodal jsem ho.“

Babka se na něj podívala překvapeně. Kolja si rozepnul kožíšek, vytáhl zpod košile teplý, ještě vlhký balíček a podal jí ho. „Tady to je.“

Teta Káťa vzala balíček.

„Nepromočilo se to?“

„Nevím.“

Položila balíček na stůl a rozbalila ho. Po stole se natáhl dlouhý pruh pogumované látky. Pod ní se objevil pergamenový papír. V něm bylo zabaleno asi sto letáků. Na jedné straně každého letáčku bylo natištěnu: Příjmový dokladní blok čís… a ještě cosi a na druhé straně slabě na psacím stroji Ze sovětské informační kanceláře.

„Je to suché,“ řekla teta Káťa. „Jsi chlapík. Hned ti dám najíst.“

„Já nemám hlad,“ odmítl Kolja a vyprávěl tetě Kátě, jak ho Kozič zatáhl k sobě do chalupy.

„Tak Kozič tě teda nakrmil?“ zasmála se teta Káťa, ale najednou měla obličej vážný. „Já Varvaru znám. Dohlídnu na ni. Ale buď opatrnější, oni neznají žádné žerty.“

„Snažím se, teto Káťo. Vez jsem mlíko poprvé. Dostal jsem trochu strach.“ Kolja se začervenal. „Ale já si zvyknu…“

Za půl hodiny už si tu vykračoval po silnici k domovu.

Na sáňkách stála prázdná banda a pytlíček s moukou. Pod košilí měl psaní. Když odcházel z Ivacevičů, zastavili ho dva policajti.

„Co to vezeš?“

„Trochu mouky.“ Kolja neměl ani trochu strach.

„A co je v té bandě?“

„Bylo tam mlíko. Odvezl jsem ho panu Kozičovi.“

„Kterému?“

„Tarasu Ivanoviči. A tu mouku vezu jeho ženě,“ zalhal Kolja.

„Aha… No tak jeď.“

Kolja šel po silnici a chtělo se mu zpívat, tak lehko a veselo mu bylo u srdce. V poslední zatáčce před vesnicí potkal podivné procesí. Rezavá herka táhla nízké saně. Na nich leželi dva Němci se zafačovanými obličeji. Vezli je nohama napřed jako nebožtíky. Podle saní šlo pět samopalníků. Kolja se zastavil u pankejtu a zvědavě se díval, když jeli kolem.

Pěkně je zmalovali, pomyslil si. To vypadá na partyzánskou práci. Brzy vás všechny tak zvalchují, že k nám zapomenete cestu.

Když saně přejely, Kolja za nimi vyplázl jazyk a pustil se k Volce.

Sergej a Váňuša se už třetí hodinu prodírali lesem, oblečeni do maskovacích plášťů ušitých z prostěradel.

Váňuša šel první. Trochu umrzlý snili se mu s tichým chrupáním prolamoval pod lyžemi. Občas se lyže zabořila hluboko a Váňuša se zastavoval a vytahoval ji. Zvedal při tom nohu tak, že se div nedotýkal kolenem brady.

První hodinu měl Sergej chuť povídat. Tak to s ním bylo vždycky ve chvílích napětí.

V dětství, když maminka odcházela do práce na noční směnu, zůstával Serjožka sám. Ležel ve své postýlce stočený do klubíčka a díval se upřeně do tmy. Bál se tmy. Známé předměty měnily svůj tvar, byly najednou tajemné, ožívaly. Talíř visící na stěně, s modrou plachetnicí uprostřed, vypadal jako něčí obličej. Prádelník se měnil v mrtvé neznámé zvíře. Starý čajník na stole a strakatá maminčina zástěra vedle dveří vypadaly jako záhadná lidská postava. A všechno se to hýbalo, mrkalo a dívalo se na Serjožka, šeptalo si to; jasně ten

šepot slyšel. Všechno jako by se to k něčemu chystalo, mělo něco za luhem. Serjožka věděl, že kdyby rozsvítil světlo, byly by věci zase takové jako obyčejně. Ale to by musel vylézt zpod peřiny, přejít po vrzajících prknech ke dveřím, vylézt na židli a otočit vypínačem. A to není tak jednoduché, když na tebe kolem všechno číhá. Aby zahnal strach, říkal si veršíky, které se naučil v mateřské škole, vyprávěl si pohádky, které znal, a dokonce si někdy i tiše prozpěvoval.

Později, to už chodil do školy, přicházel v období zkoušek dávno před začátkem vyučování, bloumal po školním dvoře a všechny otravoval hloupými řečmi. Děti, zaměstnané spěšným a ve skutečnosti už zbytečným opakováním, na něj měly vztek. A nikdo nechápal, že Serjožka není o nic míň rozčilený než ostatní a těmi řečmi jen přemáhá svou nervozitu.

Ve vojenském dělostřeleckém učilišti dostával Serjožka často službu mimo pořadí, a přicházel tak o drahocennou propustku do města, taky pro nemístné řečňování.

A toho rána, kdy odcházeli s Váňuškou, aby ukořistili nějaké zbraně, měl strašnou chuť si popovídat. Ale jeho společník byl náramně nemluvný. Sergej se proto na něj trochu zlobil. Ale přece jen mu cestou vyprávěl o městě na Volze, kde se narodil a žil, o fantasticky velikých melounech a o tom, jak ho jeho přísný velitel v učilišti chválil za vynikající střelbu.

Váňuša ho poslouchal, chvílemi se tvářil udiveně, chvílemi se sotva znatelně usmíval koutky suchých, ošlehaných rtů.

Ale Sergej viděl jenom jeho bílá záda.

Oba byli už pořádně utahaní, ale žádný z nich by to před druhým nepřiznal. Jako by navzájem zkoušeli svou vytrvalost.

K večeru vyšli z lesa. Před nimi se rozkládala pole, za nimi vesnička nějakých dvaceti domků mezi vysokými holými topoly a nízkými jabloněmi. Ještě bylo světlo a sníh na poli se oslnivě třpytil. Jen od vesnice k lesu se vinula modrošedá stuha cesty.

Asi dvě stě metrů před nimi bylo mezi lesem a vesnicí vidět můstek přes říčku zanesenou sněhem.

„Půjdeme k cestě,“ navrhl Sergej. „Možná že potkáme někoho ze vsi a zjistíme co a jak. A když ne, počkáme do tmy a pak půjdeme do vesnice.“

Váňuša přikývl na souhlas a zamířili k cestě, opatrně přebíhajíce od stromu ke stromu, a s námahou zvedali unavené nohy. Když už jim zbývalo k cestě jen několik metrů, zůstal Sergej stát. Mezi stromy se černala cesta uježděná saněmi. Můstek byl asi sto metrů vpravo.

„Tady zůstaneme,“ nařídil Sergej. „To je dobré místo. Z cesty na nás není vidět a my tu máme všechno jako na dlani.“

Cesta byla prázdná. Kolem ticho. Ale Váňuša pochopil, že „všechno“ – to znamená nepřátele, kteří se mohou na cestě náhle objevit.

Bylo to hrozné a nezvyklé, ležet na sněhu, v úkrytu za smrkem, a čekat na střetnutí s nepřítelem. Prahneš po něm, a zároveň se ho bojíš.

„Bolí tě nohy?“ zeptal se Sergej.

Váňuša se k němu otočil. Sergej si zul holínku a převinoval si onuci.

„Bolí,“ přiznal se Váňuša.

„Tak si převiň onuce. To hodně pomáhá. Když jsem byl v učilišti, přezouval jsem se na pochodech při každém odpočinku. To si nikdy neodřeš nohy. Jeden můj kamarád si je odřel tak, že s tím musel do nemocnice. Takovýhle puchejře měl, jako pěst.“

Váňuša se začal poslušně přezouvat. Ale sotva si stáhl válenku, zaslechli na cestě lehké skřípění.

„K zemi,“ šeptem zavelel Sergej, rychlým, navyklým pohybem si natáhl holínku a hodil sebou naznak na sníh.

Váňuša se zimomřivě natáhl, a protože si nestačil obout válenku, přitiskl ji pod sebe. Maskovací pláště splynuly se sněhem a udělaly je neviditelnými.

Skřípění se led ozývalo blíž a silněji. Přicházelo od lesa. Za zatáčkou se objevil stařec v otrhaném dlouhém kabátě přepásaném provazem a v sešlapaných válenkách. Táhl za sebou velké saně naložené březovými poleny. Saně skřípěly a stařec námahou supěl. Bylo vidět, že jsou saně těžké. Zastavil se přímo proti partyzánům. Sundal si obrovskou rukavici a utřel si dlaní obličej. Chvíli postál, pak znovu nalehl hrudí na provaz, zabekal a táhl saně dále. Za zády se mu lesklo ostří sekery.

Sergej s Váňušou se po sobě podívali. Potom si Sergej svlékl maskovací plášť a rázně vykročil na cestu, jen příteli posunkem naznačil, aby tiše ležel.

„Haló, dědo, buď zdráv!“

Stařec se otřásl a rychle se otočil. V očích se mu mihlo leknutí. Sergej přišel blíž.

„Buď zdráv, dědo,“ opakoval hlasitě. „Copak jsi hluchý?“

„Hluchý, hluchý,“ zamumlal starý a potřásl hlavou. „Uši mi neslouží… Hluchý jsem.“

Stařík se chytil toho slova a brumlal ho na všechny způsoby, vzdychal a mlaskat. Jeho malé bezbarvé oči slzely.

„Je ještě daleko do Ivacevičů?“ hlasitě se zeptal Sergej.

„Co?“

„Jestli je ještě daleko do Ivacevičů?“

„Není… A máš propustku?“

„Jakou?“

„Aby ses moh potloukat po cestách.“

„Dejme tomu, že mám.“

„Tudy tam dojdeš brzinko. Tudyhle přes ves a pak po silnici, je to třicet verst. A možná že tě svezou vojáci, jestli s nima máš něco společnýho.“ Stařík pomrkával a pozorně se díval na Sergeje.

„Rozumím… A co když propustku nemám?“

„Cože?“

„Povídám, co když nemám propustku?“

Stařec chvíli mlčel. Potom se zeptal:

„A kdopak jsi?“

„Člověk.“

„Hm… To vidím, že nejsi kozel. A odkud jsi?“

„Dejme tomu, že z lesa.“

Děda zakýval hlavou.

„V lese žije zvěř,“ řekl neurčitě.

Opodál tiše spadl na zem chomáč sněhu, patrně z větve. Děda otočil hlavu za zvukem. Sergej se usmál.

„Ale vždyť ty slyšíš, dědo…“

„Co?“

„Jen se nedělej!“

„Ach jo, no to víš. Tak podívej, jdi lesem,“ řekl nečekaně děda a mávl rukou ukazuje směr. „Do těch tvých Ivacevičů je to dvacet verst.“

„To vidím.“

Děda přimhouřil oči.

„A do vesnice bez propustky nechoď.“

„Jsou tam Němci?“

„Němci ne, ale… strážní oddíl… Repetí po svém, víš, a rozumějí i po našem, jenže mají takový zvláštní přízvuk.“

„Jasný. A co hlídají?“

„Silnici a ves, aby to někdo neukrad,“ stařík popotáhl nosem.

„Silnici? A kde stojí hlídky?“

„Jen se na mě, prosím tě, nelep. S tebou by se člověk dostal do maléru jedna dvě. Ještě od nich dostanu vejprask.“ Děda přimhouřil oči a vzdychl si. „To je vojenské tajemství. Hlídky stojí u vesnice, ale na noc chodí až sem. Hele, ve dne mají v merku všechno kolem… i pole. A na noc chodí sem, hlídat silnici. Zrovinka semhle k tomu můstku. Ale o tom já nic nevím. Moje práce je nařezat dříví a zatopit v kamnech. Ale vojenský tajemství –– ty se mě netejkají. Tak sbohem.“

„Na shledanou, dědo, a děkuju.“

„Není zač.“

„A s nikým o mně nemluv.“

„Já jsem hluchý jako poleno.“ Děda se usmál bezzubými ústy. „A slepý. A kromě cesty nic nevidím.“

Děda se rozjel se saněmi, ale znovu zůstal stál a otočil se.

„A svýmu kamarádovi řekni, aby tak hloupě nevystrkoval hlavu, i když je zahrabaný ve sněhu, já, brachu, taky bojoval, v pátým roce.“ A děda hýkl, zatáhl za saně a pomalu se vlekl ke vsi.

Sergej chvíli stál a díval se za ním. Stařec se neotočil. Zřejmě nechtěl, aby to nečekané setkání vyšlo nějak najevo. Sergej sešel z cesty a vyhuboval Váňušovi.

„Opravdu, proč jsi vystrkoval palici. Němci by si tě byli taky všimli.“

Váňuša se začervenal.

„Vždyť to nebyl Němec.“

„To je jedno. Když máš rozkaz tiše ležet, tak lež! Jasno?“

Váňuša přikývl.

„A děda byl dobrák! Dohřej děda…“ Sergej chvíli mlčel. „Víš co, tady u cesty nezůstaneme. Opatrného i bůh chrání.“

Odjeli na lyžích od resty. Zalehli do sněhu a promýšleli plán nadcházející operace. Plán připravoval hlavně Sergej, Váňuša jen přikyvoval na souhlas.

Začalo se stmívat. Sergej se zvedl, stiskl Váňušovi ruku a sehnut odešel do polí. V šeru ho Váňuša ztratil z dohledu. Když Sergej zmizel, vzal Váňuša jeho lyže a šel zpátky k cestě, na to místo, kde prve potkali dědu.

Sergej zatím došel k zamrzlé říčce, zapadl po pás do sněhu a litoval, že si nevzal lyže. Ale vracet se pro ně nemělo smysl. Tma rychle houstla. Sergej si rychle prošlapával cestu k můstku. Místy byl sníh tak hluboký, že se do něj partyzán zarýval jako krtek.

Můstek byl nízký, a když pod něj Sergej zalézal, několikrát se uhodil do hlavy o dřevěné klády. Pod mostem si udusal malý plácek, sedl si na bobek a poslouchal celým tělem.

Nemohl by říci, kolik času proseděl. Možná hodinu, možná že i tři. Ochladilo se. Vysypaly se hvězdy. Měsíc měl mléčně modré kolo – na mráz. Mráčky chvílemi zakryly měsíc i hvězdy. Sergej by byl rád, kdyby měsíc zakryly úplně. Měsíc ani hvězdy mu teď nebyly vhod.

Konečně se v mrazivém tichu ozvalo vrzání kroků a hovor. Několik lidí šlo od vesnice. Šli jistě, nebáli se dělat hluk. Slovům Sergej nerozuměl. Když přišli blíž, uvědomil si, že mluví nějakou nesrozumitelnou řečí. „Repetí po svém,“ vzpomněl si Sergej na starcova slova. Nezradil ho starý? I ne. To by nedělali takový rámus, kdyby čekali nějakou léčku.

Kroky mu zavrzaly přímo nad hlavou. Lidé přešli přes most.

Sergej opatrně vykoukl zpod mostu a spatřil tři muže ve vojenských pláštích s vyhrnutými límci, převázanými kolem krku šálami. Dvěma se houpal přes rameno samopal. Třetí ho měl zřejmě na prsou.

Sergej vylezl zpod mostu a energicky vykřikl:

„Halt! Stůj! Ruce vzhůru! jste obklíčeni!“

Vojáci se vyděšeni zastavili a začali přešlapovat na místě.

„Ruce vzhůru! Budu střílet.“

„C-o-o,“ zaúpěl jeden z vojáků a zvedl ruce. „Ty nestřílet. Nestřílet. My mírný voják. My ist mobilizovat.“

Všichni tři stáli se zvednutýma rukama.

„Odhoďte samopaly!“ nařizoval Sergej.

První zahodil samopal voják, který prve křičel, ostatní následovali jeho příkladu.

„Granáty, pistole, máte?“

„O-o-o! Ne, ne, jenom to.“

„Podívej,“ hrozivě řekl Sergej. „Jestli lžeš, odstřelím tě.“

„Ó – o! Ne, ne.“

„Pět kroků zpět!“

Vojáci se drželi jeden druhého, a nespouštějíce oči ze Sergeje, couvli.

„Teď se otočte obličejem k lesu!“

„Ó-o!“ vzdychal pořád voják.

„Otoč se, nebo střelím!“

Vojáci se schoulili a otočili se, pokoušeli se schovat jeden za druhého, aby první kulku, bude-li se střílet, dostal druhý.

Sergej vyběhl na cestu a sebral samopaly. Dva si hodil přes rameno a třetí namířil na vojáky.

„A teď se otočte ke mně.“

Vojáci se obrátili. Za mrakem vyšel měsíc a Sergej spatřil tváře zajatců, sinavě bledé, poznamenané smrtelným strachem. Ovšem, mohl by do nich vypálit dávku a hotovo, ale Sergej nevystřelil, aby nevyplašil oddíl ve vsi.

„Máte štěstí, že jsem vás dostal v tuhle dobu. Jindy bych z vás stáhnul kůži, vy mobilizovaní! Sundejte pláště!“

Vojáci si začali rychle rozvazovat šály…

Za minutu stáli před Sergejem jenom ve spodních košilích.

„Řekněte tam vašim, aby nelezli do lesa. To je náš les. Partyzánský. Jasno? A teď alou do vsi. Marš!“

Vojáci se rozběhli po cestě k vesnici, ustavičně se ohlíželi, protože čekali kulku do zad. Ale Sergej na ně neměl čas. Rychle prohledal jejich vojenské blůzy, vzal z nich doklady, šatstvo hodil pod most a spěchal k lesu.

Tři promodralí vojáci přiběhli do vesnice a vypravovali, že je přepadl velký oddíl partyzánů ozbrojených kulomety.

Dvě čety zalehly na kraji vesnice a tam očekávaly útok partyzánů.

A v teplé chalupě zatím seděl dědu, mhouřil oči a co chvíli se spokojeně plácal do stehen a usmíval se bezzubými ústy.

Na saních, které potkal Kolja na silnici, když se vracel s prázdnou bandaskou a pytlíčkem mouky, leželi hillerovci, do nichž střílel z brokovnice Váňuša.

Raněné přivezli do Ivacevičů a dali je do nemocnice. Jeden k ránu umřel, ztratil spoustu krve. S druhým dělal v nemocnici kouzla chirurg doktor Krammer, malý človíček s povadlým opuchlým obličejem a obratnými kostnatými prsty.

Když pokládali raněného na operační stůl, Krammer nejméně ze všeho myslil na to, že před ním leží trpící člověk a on, lékař, že má povinnost ulehčit jeho utrpení. Před ním byl „klinický případ“, obyčejný nebo neobyčejný, zajímavý nebo nezajímavý a dost.

Teď právě Krammer prohlížel vojáka na operačním stole a tiše pomlaskával, jako by cucal cukrátko. Nikdo by neuhodl, co znamená to mlaskání, je-li chirurg spokojen, nebo nespokojen.

Pouze jediný člověk to věděl – zdravotní sestra paní Kitzenová, postarší žena, suchá, vysoká, s obličejem žlutým jako citrón. Už před válkou pracovala mnoho let s doktorem Krammerem v Hamburku. Kdybyste se zeptali některého z pracovníků nemocnice, jaký má paní Kitzenová hlas, stěží by mohl někdo z nich odpovědět. Nikdo ji neslyšel. Nikdo s ní nikdy nemluvil, dokonce ani náčelník nemocnice ne. Někteří ji považovali za nenormální, jiní se jí prostě trochu báli. Ale Krammer pracoval jenom s ní. Rozuměli si beze slova. Chirurg mohl jen natáhnout ruku a jeho prsty nahmátly právě ten nástroj, který zrovna potřeboval.

Krammer pomlaskával, když prohlížel raněného, a paní Kitzenová rozuměla: je něčím překvapen.

A bylo se čemu divit: devět zásahů na hlavě a na prsou způsobených podivnými úlomky olova, vystřelenými z neznámé zbraně. Výstřel byl veden z těsné blízkosti, na obličeji raněného byly ještě stopy po ožehnutí prachem. „Klinický případ“ vypadal zajímavě a Krammer se pustil do práce.

Za hodinu přišel k domu obehnanému ostnatým drátem německý voják. Řekl strážnému heslo, vešel za plot z ostnatého drátu, přešel přes dvorek, pečlivě si oklepal z holínek čerstvý sníh a zmizel za dveřmi.

Pan Erich Weiner přijal vojáka ve své kanceláři.

Voják stál v pozoru před psacím stolem a bez mrknutí hleděl na Weinera, na jeho čerstvě vyholený obličej, na pečlivě zastřižený knírek, na hladce učesané světlé vlasy. Z Weinera vanula jemná vůně dobré kolínské. Ve vojákově srdci vyvolala tato vůně vzpomínky na dávno ztracený svět plný poklidu. Na svět, v němž tichý byt voněl knihami, teplá voda s jehličnatou vůní v bělostně zářící vaně, kuchyně naplněná vábnou vůní pečené vánoční busy a dušeného zelí, ulice byly prosyceny svěžím pachem moře. Voják potlačil smutný povzdech a vzlykl.

„Co je s vámi, Otto?“

„To je všechno z těch zatracených mrazů, pane Weinere,“ zamumlal voják. „Jak tu ty lidi můžou žít.“

„Slovani jsou dobytek a taky tak žijí.“

„Přesně tak,“ řekl voják.

Weiner se usmál, na tvářích se mu vyznačily dolíčky.

„Co je nového, Otto? Přicházíte v neobvyklou hodinu…“

„Dostali jsme do nemocnice pacienty s velmi podivným zraněním.“

„Copak?“ Weiner zpozorněl.

„Jeden umřel na ztrátu krve. Druhého Krammer operoval. Vyndal mu osm střepin z devíti. Olovo, abyste věděl. jako šrapnel. Střílel partyzán z nějaké neznámé zbraně. Voják tvrdí, že to byla ruční puška.“

Weiner se zamračil.

„Nesmysl!“

„Žádal jste mě, abych vám podával hlášení o všem…“

„Správně, Otto. Postupoval jste správně. Ale ty řeči o pušce – to je nesmysl. Promluvím si s tím vojákem sám. Ze strachu jistě všechno popletl. Víc nemáte?“

„Ne.“

„Jak se jmenuje ten voják?“

„Kraschke.“

„Dobře. Popovídám si s ním.“ Weiner si něco zapsal do zápisníku, který ležel na stole, a opět se usmál. „Máte dojem, že začínám stárnout, co?“

„Ale ne! Vypadáte výborně. Zato já… Už jsem unavený ze všech těch vnitřních zranění, průstřelů, povrchových a tržných ran, rozdrcených kostí a věčného zápachu krve.“

„Válka brzy skončí,“ řekl Weiner. „Snad nejste nespokojen, Otto? Vzal jsem si vás k sobě jako starého kamaráda z univerzity. Vzal jsem vás od praporu, který měl podniknout průlom. Podle mého je lepší být v nemocnici jako sanitář než jako pacient.“

„To ano, pane Weinere.“

„Takhle neoficiálně mi můžete říkat prostě Erich. Vždyť jsme staří kamarádi, spolužáci. Promiňte, Otto, ale teď už nemám čas. Na shledanou.“

Weiner vstal pomalu z křesla a podal vojákovi bílou pěstěnou ruku s pečlivě obroušenými nehty.

Voják vyšel za plot z ostnatého drátu a šel zasněženou ulicí k nemocnici. Cestou s lítostí myslel na to, že bývalý spolužák mu ani nenabídl židli.

Za čtrnáct dní navštívil Erich Weiner nemocnici. Provázel ho velitel Stumm a dva samopalníci. Náčelník nemocnice, který byl upozorněn předem, je přivítal u dveří a zavedl je do své kanceláře.

Weiner a Stumm se posadili do křesel. Samopalníci zůstali v chodbě.

„Pozvete sem doktora Krammera. Zajímá mě jeden jeho pacient.“

„Provedu,“ řekl náčelník nemocnice, neohrabaně škobrtl, jak se snažil otočit po vojensku, a vyšel z kanceláře. Za chvíli se vrátil s Krammerem.

„Posaďte se, doktore Krammere,“ vlídně ho vyzval Weiner.

Krammer se posadil.

„Promiňte, že jsem vás vyrušil, ale velice nás zajímá Kraschke.“

„Kdo?“

„Kraschke. Raněný, kterého jste před čtrnácti dny operoval.“

„Před čtrnácti dny?“ opáčil Krammer. Jeho odulý obličej náhle zrudl, rezavé obočí mu povylezlo vzhůru. Zasmál se chraplavě a trhaně, jako by zaštěkal. „Před čtrnácti dny… A co je s ním, zemřel?“

„To snad ne…“

„Tak co ode mne hrome chcete?“

Náčelník nemocnice zbledl.

Weiner se usmál:

„Chceme vědět, jaký je jeho stav. Muže-li mluvit.“

Krammer rozhodil rukama.

„Nemám ponětí. A jaké bylo jeho zranění?“

„Vyoperoval jste mu osm střepin z devíti,“ zřetelně řekl Weiner. „Střepiny byly olověné, neznámá výroba.“

Krammer se zamračil, a když si vzpomněl, usmál se:

„A, to jen ten slavný případ! Div z něho neudělali řešeto. Flikoval jsem ho čtyři hodiny.“

Stumm se rozchechtal. Náčelníkovi nemocnice se strachy podlomily nohy. Opřel se o zárubeň dveří. Stummův smích se podobal burácení hromu. Jeho obrovské tělo se otřásalo. Oči se mu podlily krví. Mezi výbuchy «míchu vyrážel slova:

„Řešeto… Flikoval…“

Weiner se zamračil, jako by měl před sebou člověka v záchvatu padoucnice, a trpělivě čekal. Konečně se Stumm přestal smát a plácl Krammera do zad tak, že tomu cvakly zuby.

„Povídáte řešeto… Zajděte ke mně někdy na koňak…“

„Já nepiju,“ zlostně řekl Krammer. „Po koňaku se mi třesou ruce. Až vás položí na můj stůl, mohl bych zajet skalpelem na nesprávné místo.“

To byla neslýchaná drzost. Stumm najednou naráz utichl a vyjeveně se díval na Krammera. Ta nedomrlá, drzá doktorská nula mu proti jeho vůli imponovala.

Náčelník nemocnice si držel ruku na prudce bušícím srdci a řekl trochu zajíkavě:

„Doktor Krammer jenom operuje… Bohužel má moc práce… Po operaci mají raněné v dalším léčení jiní lékaři. Kraschkeho jsem kontroloval já. Je v dobrém stavu.“

„Chci ho vidět,“ rázně řekl Weiner.

„Prosím, pojďte.“

„Zůstaňte tady, Stumme,“ nařídil Weiner.

„Provedu.“

Weiner vyšel z kanceláře v doprovodu náčelníka nemocnice.

Chodby nemocnice byly zamořeny dusivým pachem krve. Weiner si přitiskl na nos navoněný kapesník. Přestože fronta byla daleko, nemocnice byla přeplněná.

Lidské utrpení, které se tu shromáždilo, nevzbudilo u Weinera soucit. Jenom ho znervózňovalo. Toužil odtud co nejrychleji odejít na mrazivý vzduch. Proto byl rozhovor s Kraschkem krátký.

„Jak se cítíte?“

„Dobře.“

„Lékaři říkají, že se uzdravíte, jenom na jedno oko nebudete vidět.“

Mlčení.

„Z jaké zbraně na vás stříleli?“

„Z pušky.“

„To není možné.“

„Zeptejte se Salze.“

„Salz umřel před čtrnácti dny.“

Mlčení.

„Pamatujete si toho člověka, co na vás střílel?“

„Ano.“

„A poznal byste ho, kdybyste ho potkal?“

„To bych poznal.“

„Dobrá. Až se uzdravíte, přivedou vás ke mně.“

„A dovolená?“

„Dostanete dovolenou, a navíc peníze. O to se sám postarám.“

Ještě několikrát vezl Kolja mléko do Ivacevičů. Teď to bylo jednodušší. Kozič mu vystavil propustku, protože se bál přetrhnout nitku slabou jako lesní pavučinka, která ho spojovala s nepostižným světem partyzánů. Kromě toho kupoval Kozič od Kolji všechno mléko a prodával ho dál Němcům. Němci ho kupovali rádi. Do Ivacevičů se donesly pověsti o případech otrávení okupantu jedem na krysy, cyankáli a ještě jinými jedy, proto Němci jen se strachem vyměňovali na trhu cigarety a různé drobnosti za potraviny. Kupovat mléko od Koziče bylo bezpečnější, přestože lakotný stařík pořádně předražoval, a ještě přitom zdlouhavě vysvětloval, jaká je to dřina vozit mléko z vlastního statku div ne dvanáct verst daleko.

Kolja se snažil přicházet ke Kozičovi v takovou dobu, kdy nebyl doma. Ale vždycky na něj čekal, až se vrátí k obědu. Vyřizoval mu pozdrav od Tarasichy a podrobně mu vykládal vesnické novinky, které si vymýšlel během dlouhé cesty. Ale ať vyprávěl o čemkoli, Kozič pokaždé stočil řeč na partyzány. Jací jsou to úžasní lidé, jak je jim teď v zimě těžko v zasněžených lesích a že asi chuděrové nemají co jíst. Kolja byl ostražitý, jeho obličej zůstával prostoduchý, ale uvnitř měl napjatý každý nerv, každý sval, jako by měl přeskočit široký příkop.

„Kdopak je asi, chudáky, nakrmí?“ ptal se Kozič.

„Snad lidi.“

„Lidi…,“ vzdychl Kozič. „Já jsem přece taky člověk. Taky bych jim něco dal. Mám sádlo, mouku i pár pytlů jáhel na kaši by se našlo.“

Kozič se tázavě díval na Kolju. Ale Kolja věděl, že je to past, že Kozičovi nemůže věřit. Díval se mu široko otevřenýma očima přímo do tváře a říkal:

„Ach, Tarasi Ivanoviči, vy jste teď vedoucí, najděte je. Možná že opravdu někde v lesích hladovějí.“

„Najdu je, najdu,“ zpěvavým tónem laskavě říkal Kozič. „Samozřejmě jestli mi je někdo pomůže najít.“

Když Kolja odcházel, Kozič se kradl za ním; nezajde kluk do některého stavení?

A zatímco slídil za Koljou, Varvara si narychlo přehodila šátek přes hlavu a šla k teti; Kátě „pro sůl“ nebo „pro sirky“. A v záňadří měla malý balíček zabalený do černého voskovaného plátna. Balíček, za který by Kozič dal nevímco.

Kolja věděl, že ho Kozič sleduje, šel a neotáčel se. Saně za ním vesele povrzávaly. Umrzlý sníh poskřipoval. Koljovi bylo lehko u srdce. Jak je pěkné doběhnout nepřítele, napálit ho!

Zpáteční cesta mu připadala krátká. Známá pěšina se vinula mezi modravými závějemi.

Kolja šel a přemýšlel. Rád takhle chodil, nevšímal si ničeho kolem sebe a přemýšlel. O čem? Myšlenky se honí a střídají jedna druhou, lehké a křehké jako pára dechu, která se jako stříbrná jinovatka sráží na ovčím límci. V těch myšlenkách je i daleký tábor v lese, o němž slyšel už tolik vyprávěl, i Sergej, bohatýr, který bere vojákům samopaly, i nepřátelské automobily vybuchující na minách, i Jelenka… Myšlenky na partyzány v něm probouzejí pocit hrdosti. A když začne myslet na Jelenku, má najednou takový hřejivý pocit u srdce. Hřejivý i neklidný. Proč ale?

Kolja vidí před sebou její udivené veliké oči a ohrnutý nos. Cítí v prstech její horkou dlaň…

Kdyby kluci věděli, co si o Jelence myslí, smáli by se mu. Ale Voloďka by se mu nesmál. Kde teď asi je? Od podzimu je jejich dům v Seradově prázdný. Okna i dveře jsou zatlučeny starými prkny. Možná že už je Voloďka dávno v nějakém oddíle.

Bude to fajn, až se dostane do oddílu. Dají mu samopal a granáty. A on, Kolja Gajšik. strašný a nepolapitelný lidový mstitel, se bude plížit a klást na cestách tritolové nálože. A vedle něho Jelenka – statečná a věrná soudružka. A vyletí do vzduchu mosty a ešelony, skladiště, a nákladní auta. Smrt německým okupantům!

Přišlo jaro. Začaly vanout teplé větry. Pod jejich náporem začal být sníh pórovitý, zčernal a začal se sesedat. Dolů do bažin stékaly zurčící potůčky. Cesty a pěšiny byly rozbahněné. Stále obtížněji přicházely spojky z tábora. Vozit mléko do Ivacevičů už nebylo možné, a tak seděl Kolja doma. Přebíral s maminkou brambory na sadbu. Vykopal v zahradě strouhy, aby do nich odtékala voda. A večer sedával na zápraží zabalený do teplého tatínkova kožichu, díval se na rychle tmavnoucí oblohu a pozoroval, jak se jedna za druhou rozsvěcují matné jarní hvězdy.

Proč Jelenka nejde? Vždyť to nemá daleko. Nebo se něco stalo?

Jednou, když se vydařil pěkný slunečný den, vypravil se Kolja do Jabloňky. Šel pomalu, mával prutem a měl velkou chuť utíkat. Bylo mu strašně. Ještě hůř než tenkrát, když vezl prvně mléko do Ivacevičů.

Do domu Borisevičových vešel nepozorován. Dveře do síně byly otevřené. V chalupě bylo slyšet harmoniku. Kolja bez zaklepáni otevřel dveře a vstoupil.

Přímo před ním seděl na lavici Petrus a s hlavou nakloněnou na stranu hrál na harmoniku. U stolu seděla Jelenka, bradu opřenou o pěstičky, dívala se z okna a poslouchala. Oči měla smutné. V obličeji byla bledá a přepadlá.

Kolja stál ve dveřích. Dlouho si ho nikdo nevšímal.

Chalupa Borisevičových vypadala jako všechny ostatní chalupy. Stejná velká bílá pec, stejné široké lavice podél bílých stěn, dřevěný stůl. Jenom postel byla městská. Na poniklovaných koulích jiskřilo slunce. Kolja tu byl už dřív, ale nějak si nevšiml krásně vyšitého ručníku vedle modrého umývadla ani vyšitých obrázků na stěnách. A teď to spatřil všechno naráz a poznal, že to vyšívala Jelenka.

Petrus dohrál, zvedl hlavu, a když zpozoroval chlapce stojícího u dveří, vykřikl:

„Co je to za zjevení?“

Jelenka se obrátila. Ruměnec jí náhle zalil tváře. Oči se ji vesele zaleskly.

„Koljo!“ řekla radostně, vstala od stolu a rychle šla k němu, podávajíc mu ruku.

Koljovi se najednou zdálo, že ho v tom okamžiku obejme. Zamhouřil oči, couvl a uhodil se do hlavy o zárubeň.

„Co děláš?“ usmála se Jelenka.

Kolja jí neobratně stiskl dlaň.

„Buď zdráv, kmocháčku!“ Petrus šel k němu a poplácal ho po rameni. „Dávno jsme se neviděli. Posad se. Povídej, co je u vás nového?“

Kolja se posadil na lavici a vážně pokrčil rameny jako otec.

„Tak tak žijeme.“

„Otec je zdráv?“

„Je, ale kašle.“

„Jdeš s něčím, nebo jsi zašel jenom tak?“

„Jenom tak… Myslím si, třeba potřebujou s něčím pomoct. Mužský nejsou doma. Nevěděl jsem, že ses vrátil.“

„To je dobře, že nezapomínáš, Jelenko, vyndej z pece oběd. Dneska máme, Mikolo, báječnou zelňačku z hlávkového zelí.“

„Já už jsem obědval,“ zalhal Kolja.

„Zelňačka vojákovi neuškodí.“

Petrus ukládal harmoniku do dřevěného pouzdra, které si sám udělal.

Kolja úkosem pozoroval Jelenku, která se šikovně oháněla násadou u pece. Viděl její napjatý obličej. Kotlík se zelňačkou byl asi těžký. Chtěl by jí pomoci, ale Petrusova přítomnost ho svazovala.

Obědvali mlčky.

Po obědě se začal Petrus připravovat na cestu. Dal si do pytle skrojek chleba, kousek špeku a několik cibulí.

„Jdeš daleko?“ odvážil se zeptat Kolja.

„Jdu hledat práci.“

„Práci?“ podivil se Kolja.

„A proč ne? Přece nebudu sedět v lese jako sejček. Podívej, jaká je sestra hubená. Musím jít pracovat. Pozvednout hospodářství.“

Kolja se podíval na Jelenku. Ta sklopila oči.

„Pro Hitlera budeš ohejbat záda?“ zlostně, upřeně se podíval Kolja na Petruse.

Petrus se usmál:

„Třeba i pro Hitlera.“

Kolja vstal. Až do krku se mu zvedl jakýsi chomáček. Bránil mu dýchat. Kolja zaťal pěsti, jak to? Vždyť Petrus je partyzán a Jelenčin bratr! Vždyť byl v lese. A najednou jde k fašistům…

„Ty kůže!“ vykřikl Kolja.

Jelenka ho chytila za ruku.

„To nesmíš, Koljo, buď zticha…“

„Pusť mě!“ Kolja jí vytrhl ruku. „Ty jsi s ním zajedno. Jste prodejní!“

Vybělil ven z chalupy a utíkal po ulici, gumovkami rozstřikoval roztálý sníh.

Jelenka vyběhla na zápraží. Zavolala na něho. Ale Kolja se neotočil. Zůstala chvíli stát, pak se vrátila do chalupy a vrhla se na postel. Petrus položil ruku na hubená sestřina ramínka chvějící se v pláči.

„Co se dá dělat, Jelenko. Musíš si zvykat.“

„On už nepřijde,“ vzlykla.

„Přijde,“ s jistotou řekl Petrus. „Až to všechno pochopí, určitě přijde.“ A neobratně ji pohladil po vlasech.

Jelenka si utřela slzy rukávem halenky.

„Jdi, Petrusi… Jdi…“

Vyšla s bratrem na zápraží a dlouho se za ním dívala, jak si zeširoka vykračuje po cestě s batohem a harmonikou na zádech.

KOŠÍK S VEJCI

Kolja netrpělivě čekal na spojku z oddílu. Celé hodiny vysedával u okénka a chodil spát, teprve když ho matka s křikem zahnala. Spal neklidným, lehkým spánkem, pořád čekal na smluvené zaťukání. Ale spojky nepřicházely.

Ves se zahalil světle zeleným chmýřím mladého listí a vypadal, jako by podřimoval v slunečních paprscích.

V polích začali orat s kravami. Koně ve vsi neměli, Němci je zrekvírovali hned v prvních dnech okupace. Krávy zapřažené do pluhu chodily pomalu a byly jankovité, jako by nevěděly, co po nich lidé chtějí.

V zahradách rozkvetly Jabloně. Květy byly čisté, bílé a růžové jako sníh při západu slunce. Za večerů byly zahrady plné jejich sladké vůně. A spojky stále nešly.

Kolja byl nervózní. Ani soudruh Martyn, ani Alexej a nikdo v oddílu neví, že Petrus zradil a dal se k fašistům.

Oddílu možná hrozí nebezpečí. Možná že trestní oddíly už jdou po lesních cestách a svírají kolem tábora smrtelný kruh. A možná že už přeťaly všechny polní cesty a pěšiny, a proto spojky nepřišly.

Kolja se nemohl těchhle mučivých myšlenek zbavit. Bránily mu jíst, spál i přemýšlet o čemkoli jiném. Kromě vzteku a strachu v něm probouzely i trpké výčitky: jak se mohla Jelenka zastávat zrádce, i když je to její bratr.

Z Ivacevičů přicházely pověsti, že Petrus hraje večer v krčmě a že mu tu práci obstaral Kozič. Povídalo se, že se harmonikář činí a že je s nim spokojen dokonce i velitel Stumm.

Všechno to byla pravda. Když přišel Petrus do Ivacevičů, vyhledal Koziče a dlouho s ním mluvil. Rozloučili se spokojení jeden s druhým. Příští den zašel Kozič do domku za ostnatým drátem. Weiner byl zaneprázdněn, Kozič musel čekat. Potom ho zavedli do kanceláře. Weiner ho přijal vstoje.

„Pane Koziči,“ řekl chladně, „právě jsem mluvil s hlavním stanem.“ Udělal pauzu. „Vůdce je s vámi nespokojen. Vůdce žádá činy.“

Kozič zbledl rozčilením.

„Já něco…“

„Je mi vás líto, Koziči,“ usmál se Weiner. „Vždycky je mi lilo lidí, s nimiž není vůdce spokojen.“ Oči Wernerovi najednou zesmutněly, jako by už stál nad syrým růvkem Kozičova hrobu.

„My je pochytáme… My je všecky pochytáme… Pan Weiner se může spolehnout… Včera za mnou přišel jeden člověk…,“ rychle zašeptal Kozič.

„Posaďte se,“ řekl Weiner a spustil se do měkkého koženého křesla. Kozič si sedl jako obyčejně na krajíček židi

„Vyprávějte mi všechno popořádku a podrobně.“

Kozič oběma rukama pevně svíral čepici.

„My je chytíme…,“ řekl chraptivě. „Přišel jistý člověk odtamtud, z lesa.“

„Jméno?“

„Borisevič… Petrus Borisevič.“

Weiner si to zapsal.

„A co říká?“

„V táboře je sto dvacet partyzánů. Zbraně nemají, taky nemají co jíst.“

„Kde jsou?“

„Mezi Jabloňkou a Žitlinem.“

„Kdo je velitel?“

„Nějaký poručík, říkají mu. Alexej… Ale jméno nevím.“

„Nemají co jíst?“ Weiner si spokojeně zamnul ruce. „Gut. To je dobře. A co ten… Petrus Borisevič, co ten dělal v lese?“

„Partyzáni ho unesli násilím. Hrál tam na harmoniku. Omrzelo ho to a utekl od nich.“

„Bude moci odvést naše vojáky do lesa?“

„Jistě.“

„Co je zač? Rolník?“

„Harmonikář.“

„Ó, muzikant! Ať zatím hraje nějaký čas v hospodě.“

„Podle rozkazu.“

Weiner se odmlčel. Byl obrácen tváří ke Kozičovi, ale díval se někam skrz něho, jako by viděl něco za jeho zády.

Potom se podíval a své ruce, ze zvyku několikrát sevřel a zase natáhl prsty.

„Jestli partyzány dostanu, vůdce vám, pane Koziči, udělí železný kříž.“

Kozič vstal ze židle a vzpřímil se.

„Jsem vám hluboce vděčný.“

„Můžete jít, Koziči.“

„Podle rozkazu…“

Kozič vycouval z kanceláře a vrazil přitom zadkem do dveří. To se mu povedlo, to byl úspěch, který mu sám spadl do klína. Celou zimu se snažil bezvýsledně, a najednou mu přišel úspěch přímo z nebe. Kozič zrovna planul něžnou láskou k Petrusovi, napájel ho pivem, dobromyslně ho bouchal do zad a obstaral mu práci v hospodě.

Od pěti večer div ne do svítáni vyhrával Petrus na svou harmoniku. Naučil se písničky, které zpívali němečtí vojáci, a vyhrával pochody a valčíky.

Občas zašel do hospody Stunim. Když se velitel objevil, nastalo ticho. Hospodský – malinký, zrzavý, nevzhledný človíček, pobaltský Němec – ho běžel přivítat, aby osobně pomohl veliteli z pláště a vzal od něho čepici.

Stumm šel na své oblíbené místo v koutě u výčepního pultu. Postavili před něj láhev koňaku, sklenici napěněného piva a deset párků opečených na vepřovém sádle.

Když se Stumm opil, vytahoval z pouzdra pistoli a za hromového potlesku přítomných střílel do žárovek. A nestalo se, že by se netrefil.

Když se žárovka roztříštila, přišel Petrus ke Stummovi s harmonikou a hrál ve vysoké poloze oblíbenou velitelovu písničku „Du mein lieber Augustin…“ Stumm mu chraplavě přizvukoval. Potom ho dva samopalníci vzali pod paždím a opatrně ho odvedli do auta.

Kozič trval na tom, aby se Petrus taky nastěhoval k Varvaře. Nedělal to jen z vřelých citů, ale spíš z obavy, aby mu Petrus nezmizel stejně znenadání, jako se objevil. To by byl jeho konec, to by mu Weiner neodpustil.

Petrus byl nájemník tichý, klidný a ohleduplný; ale Varvara jako by ho neviděla. Její nenávist ke Kozičovi se přenášela na všechno, co s ním souviselo. Nenáviděla dřevěnou malovanou lžíci, kterou jedl zelňačku, i jeho kameninovou misku a nůž s prasklou střenkou Nenáviděla jeho šatstvo, ikonu, u které se modlil, dokonce i kraj stolu, u něhož sedal. Kdyby nebylo dětí a jejího strachu o jejich osud, Varvara by asi byla nájemníka zabila násadou, sekerou nebo vidlemi, to je jedno čím. Petrus vycházel s Kozičem dobře, Kozič ho přivedl do domu a Varvara přenesla svou nenávist z Koziče i na Petruse. Někdy Petrus na sobě cítil její kosý, zlý pohled a bezděky se otřásl, jako by mu po holém těle přejel studený nůž.

A Kozič se od Petruse nehnul ani na krok. Chodil s nim do hospody a sedal nad sklenicí piva. dokud nezavřeli, a pak provázel muzikanta domů. V noci se probouzel a poslouchal, jak Petrus dýchá Ráno sedal pod ikonami a čekal, až se Petrus, spící na lavici, probudí.

Jednou při snídani Petrus řekl:

„Je tu nějak nevlídno, v těch Ivacevičích.“

„Proč to?“

„Za každým rohem by mohli člověka klepnout.“

„Kdo?“

„No kdo, přece partyzáni.“

„Kde by se tu vzali? Tady neukážou oni nos. Je tu posádka. Petrusi,“ řekl Kozič přesvědčivé a zvedl zahnutý prst.

Ale Petrus zachytil v jeho hlase znepokojeny tón. Naklonil se k němu a zašeptal:

„Já jsem včera jednoho viděl na ulici.“

Kozičem to trhlo.

„Proč jsi nezavolal patrolu?“

„Jen to zkus. A on hodí granát na to šup!“

„On měl i granáty?“

„Kdo to může vědět? Možná že měl.“

Kozičovi se třásly rty.

„Ve středu se u starosty sejdou všichni vedoucí. Udělají plán a vyrazí na ně, na proklatce.“

„Už aby to bylo!“ povzdechl si Petrus.

„Hele, slíbili nám každému železný kříž a hromadu peněz.“

„No a co?“

„Všechno záleží na nás dvou. Weiner podával o nás dvou hlášení přímo fýrerovi.“

V Petrusových očích se objevil nepředstíraný veselý údiv.

„Opravdu fýrerovi?“

„No jo.“ Kozič se pokřižoval. „Budeme si žít jako páni.“

Varvara po něm šlehla tak zlostným pohledem, že se Kozič zarazil.

„Co valíš oči, Várko?“ vykřikl kohoutím hlasem. „Jdi radši nakrmit prasata!“

Varvara bouchla dveřmi.

„Potvoro,“ křikl za ni Kozič. Pak se zeptal Petruse: „Půjdeš na trh?“

„Nechce se mi. Jsem ospalý. Včera mě pan velitel pozval na skleničku. Bolí mě hlava.“

„No… tak si trochu pospi. A na ulici se neukazuj. Nebo ho zase potkáš. Půjdeme pak spolu.“

Kozič odešel. Petrus se natáhl na lavici. Hlava ho opravdu nesnesitelně bolela. Koňak, který mu včera nalil Stumm, byl silný, páchl po štěnicích a Petrusovi se teď zvedal žaludek, jen když si na to vzpomněl…

Brzy se vrátila Varvara a hřmotila v síni kbelíky. Potrus vyšel do síně a zavřel dveře do světnice.

„Varvaro Petrovno,“ řekl tiše.

„Co je?“ Varvara před ním couvla.

„Znáte tetu Káťu?“

Varvara mlčela.

„Tu, co k ní Kolja vozil mlíko.“ Petrus se tiše zasmál. „Co mlčíte…“

„No znám ji,“ odpověděla Varvara.

„Zajděte k ní. Řekněte jí, že ji Petrus prosí, aby mu na středu uvařila vajíčka. Budete si to pamatovat?“

„Budu.“

Petrus otevřel dveře, vrátil se do světnice a zase si lehl na lavici. Varvara vešla za ním, zůstala stát ve dveřích a dlouho si ho prohlížela, jako by ho viděla poprvé. A najednou řekla:

„Nemám vám přinést džbánek kvasu?“

Petrus se usmál:

„Proč ne? Přišel by mi vhod. Po opici.“

Les vypadal, jako by spal. Něžně zelené krajkoví bříz se v bezvětří ani nepohne. Nehybné, tmavé, mohutné smrky spí. Na desítky verst daleko se rozkládají neprostupné bažiny. Ráno se nad nimi pomalu zvedá modrá mlha. Kolem je ticho, takové ticho, že jo z něho člověku až úzko i ptáci mlčí. I bílá oblaka se zastavila v ospalé modři oblohy.

Les vypadá, jako by spal. A tisíce viditelných i neviditelných pěšinek ho protínají různými směry – na Ivaceviče, na Telechany, na Drogíčin, na Berezu. Ale ne, občas přece jen zapraská suchá větvička, kdesi cvakne závěr pušky, ze smrku se sesype suché jehličí. To jdou partyzánské spojky, úderné skupiny jdou splnit své úkoly. Les tlumí zvuky i vůně, i suchý kouř ohňů. Přikrývá je svým tichem. Vypadá, jako by spal.

Váňuška vedl Alexeje přímo přes bažinu. Boty se jim promáčely, byly těžké a tlačily tak, že Alexej by šel nejraději bos. Radši aby ho studila chladná voda bažiny než tohle utrpení. Ale zout se nemůže. Bos člověk daleko neujde – pořeže si nohy; a holínky by ztvrdly, až by na slunci uschly, a zkus je pak obout! Šli, přeskakovali z hroudy na hroudu. Hroudy jsou jako vratké, nepevné ostrůvky. Šlápneš na něj a on se ponoří pod vodu, pak se ti vynoří za zády a hned se narovná jako přišlápnutý mech. Bažina ukrývá stopy.

Občas, aby si trochu odpočinuli, vybírají si partyzáni pevnější ostrůvek poblíž nějaké břízky. Postaví se na něj a drží se větve neduživého bažinného stromečku.

Podle posledních zpráv z průzkumu není v Jablonce ani jeden nepřátelský voják, proto zamířili Alexej s Váňušou přímo ke vsi, ačkoli bylo ještě dost světlo. Na kraji lesa se zastavili a pro jistotu se pozorně rozhlédli. –

Polom Alexej rozhodně mávl rukou:

„Jdeme!“

Slunce se schovalo za lesem, ale kraj oblohy byl ještě světlý. Kolja už zdálky viděl známou postavičku v modrém pláštíčku a bílém šátku, energicky kráčející po cestě přímo k chalupě Gajšikových.

Koljovi se rozbušilo srdce, ale hned se odněkud z hloubky vynořilo pomyšlení na zradu a opět se ozvaly výčitky. Kolja se zamračil, zaťal pěsti a odešel do domu. Sestřička, s kterou hrál na zápraží „nožejčky“, se za ním udiveně koukala.

„Proč jsi navztekaný?“ zeptal se Vasilij Děmjanovič Kolji, který si mlčky sedl na lavici.

„Jen tak,“ zavrčel Kolja. Díval se otci na prsty, v nichž držel ostrý ševcovský nůž a malý zahnutý špalík javorového dřeva. Prsty se pohybovaly rychle a lehce a javorový špalík se před očima měnil v lžíci. Ale Kolja to nevnímal. Myslel na to, co řekne Jelence, až přijde. Napadala ho hrubá a urážlivá slova.

Dveře tiše vrzly a vešla Jelenka s Ninou. Rozvázala si šátek a řekla tiše:

„Dobrý večer.“

„Nazdar, ty šídlo,“ usmál se Vasilij Děmjanovič. „Copak nám neseš? Nebo jdeš jenom na návštěvu?“ Odložil nůž a lžíci stranou.

„Jdu s něčím.“

„Tak se posaď.“

Jelenka si sedla vedle Vasilije Děmjanoviče, složila ruce do klína a podívala se na Kolju, který seděl u okna. Odvrátil se.

„Co je to s vámi? Neudělali jste si něco?“ podivil se Vasilij Děmjanovič.

Jelenka zrudla.

„Máme doma hosty.“

Kolja se nastražil.

„Nezašel byste k nám na čaj?“

„Na čaj…?“ Vasilij Děmjanovič vstal a protáhl se. „Proč ne, aspoň se trochu projdu.“ Šel ke dveřím a sundal z hřebíku svůj vatovaný plášť.

Kolja pochopil, jací hosté jsou u Borisevičových, a rozhodl se, že jim poví o Petrusovi, ať se děje co se děje.

„Já půjdu taky!“

„Tebe nikdo nezval,“ řekl stroze otec. „A jak se říká, nezvaný host…“

„Ale já musím!“

„Co musíš?“

„Musím se s nimi sejít.“

„A jakpak víš, kdo tam vlastně je?“

„No vím to.“

„Doma budeš,“ přísně řekl Vasilij Děmjanovič, „najednou máš nějak moc rozumu!“

„Já musím, taťko,“ umíněně opakoval Kolja.

Vasilij Děmjanovič se zamračil.

„Jestli něco potřebuješ, já to vyřídím.“

Kolja mlčel.

„Tak co?“

„Tak ať jde pryč!“ zahučel Kolja a kývl na Jelenku.

Ta zrudla, sevřela rty a v očích se jí objevily slzy. Vyběhla do síně a bouchla dveřmi.

„Co se stalo?“ zlostně se zeptal Vasilij Děmjanovič.

„Petrus, její bratr, je zrádce. Odešel z lesa a dal se k Němcům. Hraje jim v hospodě.“

„No a co?“

„Musíme varovat partyzány. Vždyť on je vyzradí.“

„Tak tohle tedy!“ Vasilij Děmjanovič položil ruku synovi na rameno. „Rozumím. Už chápu. Buď klidný, synku, budu je varovat. Určitě.“

Vasilij Děmjanovič se vrátil pozdě. Ale Kolja nespal, ležel na posteli s otevřenýma očima a čekal na otce. Vasilij Děmjanovič si svlékl kabát, tiše přešel světnicí a sedl si ke stolu.

„Řekl jsi jim to, tatínku?“

„Řekl, to víš, že jo.“ Otec si přesedl k synovi na kraj postele.

„A zejtra, Nikolko, půjdeš do Ivacevičů s mlíkem.“

Kolja přikývl.

„A kdybys tam potkal kohokoli, nesmíš dát nic najevo. Půjde s tebou Jelenka, ponese vejce na prodej.“

Kolja se zamračil.

„A neofrňuj se. Těmhle věcem nerozumíš. Půjdete spolu, protože je to třeba.“

Jelenka přišla pro Kolju, sotva se začalo rozednívat. Kolja se rychle oblékl. Strčil do batohu bandasku a vyrazili.

První půlhodinu šli mlčky, jeden na druhého se ani nepodívali. Batoh s bandaskou, který připadal Koljovi lehký ztěžkl a levý popruh se mu začal zařezávat i přes prošívaný kabát do ramene. Pravý popruh mu pořád padal. Kolja se ustavičně zastavoval a navlékal si ho. Při jedné z takových kratičkých zastávek se ho Jelenka zeptala:

„Je to těžké?“

„To unesu…“

„Ukaž, já ti ten popruh zkrátím.“

„To je dobrý…“. Jelenka pokrčila rameny.

„Bude to ještě horší.“

Kolja věděl sám, že by se měl popruh zkrátit. Za chvíli se zastavil. Neohrabaně zavrtěl rameny a shodil batoh ze zad. Zlostně funěl a upravoval si popruhy.

Jelenka se na něj mlčky dívala, v ruce držela košík z březového proutí s velikými vejci, jedno bylo jako druhé.

Kolja si upravil popruhy, navlékl je na ruce a nadhodil si. batolí na záda. Rukávy se mu vyhrnuly. Popruhy se mu zadrhly pod rameny a Kolja je nemohl navléci. Ještě chvíli funěl a pak zahučel:

„Tak mi pomoz! Copak nevidíš?“

„Vidím.“

Jelenka opatrně postavila košíček na suchý drn a pomohla mu nasadit batoh. Šli dál.

„Aspoň kdybys poděkoval.“

„Děkuju.“

„Prosím.“

Zase šli mlčky. Za poli na jasně modrém nebi vyšlo slunce. V mladé smaragdové trávě se zatřpytily veliké krůpěje rosy. Když vyšli na silnici, Jelenka přerušila mlčení:

„Budem tam brzy… A ty se na mě nevytahuj! Já za nic nemůžu. A Petrus je neprozradí! Bude hrát v hospodě a dost. Možná že to tak musí být.“

Kolja se na ni podíval. Obličej měla vážný a oči smutné. Čím víc se blíží k Ivacevičům, tím je nervóznější. Na tvářích ji vystoupily červené skvrny.

„Ach Koljenko, jen aby mi nesebrali ten košík!“ řekla najednou ustrašeně.

Kolju se zatvářil dospělo:

„Nevezmou ti ho. Jen na sobě nedej znát, že máš strach. Dej strážným po vajíčku Já jim pokaždé odleju trochu mlíka. Někdy přímo do helmy.“

Když přišli k německé hlídce, byla Jelenčina tvář klidná, jen rty jí trochu zbledly a velké šedé oči ztmavěly.

Dva vojáci stáli vedle strážní budky u příkopu a lhostejně se dívali na blížící se děti. Obličej jednoho z nich připadal Koljovi povědomý, šel k němu, smekl čepici a pozdravil:

„Guten Abend.“

Vojáci se usmáli. Ten s povědomým obličejem Kolju opravil:

„Guten Morgen, Morgen…“

„Guten Morgen,“ ochotně opakoval Kolja.

„Gut, gut,“ řekl voják.

Potom se mu obličej směšně protáhl. Zabubnoval křivými prsty po Koljově batohu:

„Mléko?“

„Mlíko, mlíko, pane oficir.“

„Ó-o, gut, gut!“ Voják šel rychle do budky pro kotlík.

Kolja shodil batoh, rozvázal ho, otevřel bandasku a nalil do kotlíku mléko.

Polom mrkl na Jelenku, vzal z košíku dvě vejce a obrátil se k vojákům.

„Vemte si…“

„Ó, vejce!“ vykřikl voják a kroutil očima jako šašek v cirkuse. Popadl vajíčka, přiložil si je k uchu a slabě zakníkal:

„Cip, cíp, cíp.“

Druhý voják se rozchechtal.

„Au Wiedersehen,“ uklonil se jim Kolja. hodil si batolí na rameno a šel dál. Jelenka za ním.

Před úřadovnou starosty stálo několik koní, osedlaných i napřažených do bryčky. Na dvanáctou hodinu se sem sjížděli starostové větších osad. Weiner nařídil, aby je svolali; chtěl od nich informace a zároveň jim chtěl vysvětlit, jak přetnout partyzánům cesty a zbavil je možnosti opatřovat si potraviny. Lesní cesty vyschly a Weiner se rozhodl, že je na čase přikročit k akci. Nedůvěřoval příliš starostům a nehodlal jim odhalit své plány. Ale považoval za nutné seznámit se s těmi lidmi blíž a trochu si je oťukat.

Starostové se scházeli, Kozič se motal mezi nimi. S jedním prohodí slovíčko, na druhého jenom kývne. Dívali se na něho uctivě. Tady jako by byl osobním zástupcem pana Weinera. Až tu budou všichni starostové, půjde podat hlášení: „Všichni už jsou na místě, prosím…“

O půl dvanácté se tu objevila dívenka v modrém pláštíčku s krátkými rukávy a v bílém šátku. Její veliké šedé oči byly plaché a rozpačité. Opatrně držela košíček zavázaný do šátku. Nesměle přistoupila k strážníkovi, který hlídal u dveří.

„Pane náčelníku, kde bych našla pana starostu?“

„Co mu chceš?“

„Hledám práci.“

„Hm… hm… tak přijď zejtra.“

„Ale když já to mám tak daleko!“

„A odkud jsi?“

„Z Bělevlčů.“

Strážník zahvízdal.

„Pustíte mě k panu starostovi?“ zaškemrala dívka.

„Povídám ti, že to dneska nejde. Mají poradu.“

Dívka vzdychla.

„Tak třeba k někomu z písařů. Chci se jenom zeptat na práci. Přinesla jsem dárek.“ Dívka ukázala na uzlík.

„Dárek? Co to tam máš? Tvaroh nebo co?“

„Vajíčka… Podívejte, jaká veliká.“

„Ukaž.“

Dívka poodhrnula šátek z košíku. Strážník se podíval.

„To jsou husí?“

„Kdepak, všechno slepičí.“

„Slepičí? To musejí bejt pořádný slepice!“

Dívka obratně vytáhla z košíku dvě vajíčka a strčila je strážníkovi do ruky.

„Vemte si. Ochutnejte je.“

„Hm… Děkuju, jdi tudyhle chodbou vpravo. Tam někoho najdeš.“

Dívka vešla do domu a zahnula vpravo, potom se otočila, proklouzla kolem dveří, tiše šla chodbou a četla nápisy na dveřích. U dveří s cedulkou „Přijímací kancelář“ se zastavila, vzdychla si, strčila do dveří a nakoukla dovnitř.

V kanceláři bylo plno lidí. Jakási vrásčitá stará žena tu psala na stroji. Dveře vlevo byly otevřené a vedly zřejmě do starostovy pracovny. Dívka se posadila na dřevěnou lavici u dveří. Kolem přecházeli lidé s nějakými listinami a deskami.

Seděla tiše na lavici, košíček tiskla k sobě a zřejmě uvažovala, koho by měla oslovit. Nikdo si jí nevšímal. Vtom se zamračila, až se jí světlé obočí spojilo, rázně vstala a odhodlaně vstoupila do starostovy kanceláře.

Jako ve vedlejší místnosti stály i tady podél stěn dřevěné lavice. Přímo proti dveřím byl psací stůl, u něhož seděl starosta. K psacímu stolu byl přiražen ještě jeden dlouhý stůl, který zabíral prostředek kanceláře, a kolem něho stály židle. U stolu seděli strejcové a o něčem se horlivě přeli.

Dívka si sedla na lavici u stěny a košík s vejci zastrčila pod lavici.

„Co tu děláš?“ přísně se jí zeptal mladík s černými skvrnami na prstech.

„Já… Já jsem přišla kvůli práci.“

„Jdi, jdi, vidíš, že pan starosta nemá čas… Přijď zejtra.“

Dívka si smutně vzdychla, vstala a pomalu odcházela.

„Tak co? Promluvila sis s někým?“ zeptal se jí strážník.

„Promluvila,“ odpověděla vesele.

„To vidím, vracíš se bez košíku.“

Dívka se rozloučila a rychle odešla.

Kolja na ni čekal na smluveném místě, opodál v křivolaké uličce.

Aby nevzbuzoval pozornost ojedinělých chodců, sedl si na bobek u jednoho plotu, vyndal z kapsy stařičký kapesní nůž, otevřel ho a několikrát ho zabodl do země. Zem u plotu byla vlhká a ostří nože do ní vnikalo lehce a pevně v ní zůstávalo trčet.

Kolja házel nůž z dlaně, potom ze špiček prstů, z lokte, z brady, z nosu a z čela. Všechno to byly „figury“ hry, které říkali „nožejčky“.

Slunce hřeje skoro jako v létě. Je poledne, a Jelenka pořád nikde.

Za rohem vyšel nějaký člověk. Kolja se sklonil nad nožem, jako by ho nic jiného na světě nezajímalo. Ráz – a ostří zajelo do země.

Když ten člověk došel ke Koljovi, zašeptal:

„Honem za mnou!“

Kolja se zachvěl a zvedl hlavu, ale člověk už šel dál a Kolja viděl jenom jeho záda.

Petrus! poznal ho a otočil se. Za rohem se objevila Jelenka.

Kolja se rychle narovnal a šel za Petrusem, nespouštěje ho z dohledu. Dvakrát zahnul Petrus do nějaké uličky. Potom přeběhl po klikaté pěšině přes nějakou zahradu a přišel ke schýlené kůlně s děravou slaměnou střechou. Zmizel uvnitř. Kolja s Jelenkou, která ho rychle dohnala, vešli za ním.

V kůlně bylo šero, vůně sena se tu mísila s ovčím pachem. Děravou střechou prorážely sluneční paprsky. V nich se vznášel zlatý prach.

„Provedlas to?“ zeptal se Petrus šeptem.

„Nechala jsem to přímo u starosty,“ také šeptem odpověděla Jelenka.

„Jsi chlapík. Hodinky jsi neztratila?“

„Ne…“

„Odnes je domů. Já tu koupím jiné.“ Petrus vzal něco z kouta a podal to Koljovi. „Podrž to.“

Kolja poznal svůj batoh s bandaskou a podivil se. Jak se octl tady, vždyť ho nechal u Varvary!

„Vem si to, kavalíre!“ Petrus rychle strčil batoh Koljovi do ruky. „A sypte honem domů. A kdyby něco, tak pamatuj, že v batohu nic není. Nic! Ať si ho klidně prohlídnou. Tak buď zdráva, sestřičko.“ Petrus Jelenku políbil. „A jazyk za zuby…“

„Mně nemusíš dávat rozumy!“ přísně řekla Jelenka.

Petrus vyhlédl ze dveří.

„Jdete. Touhle pěšinou rovnou k silnici.“

Jelenka a Kolja vyšli z kůlny a bez ohlížení šli k silnici.

Jelenka šla rychle, teprve když se vpředu ukázala známá strážní budka, trochu zpomalila krok.

Oba vojáci seděli na kládě položené přes příkop a o něčem živě rozmlouvali. Dětí si nevšimli.

Když zůstala strážní budka vzadu, Jelenka se na okamžik zastavila a vyndala ze záňadří velké kapesní hodinky.

„Za čtyři.“

„Co za čtyři?“

„Pojďme honem!“ A Jelenka vykročila rychle kupředu Potom najednou zahnula ze silnice, zůstala stát na kraji lesa a otočila se tváří k Ivacevičům. V obličeji měla napjatý výraz, jako by skrze stromy a chalupy něco viděla.

„Co je ti?“ zeptal se Kolja.

„Pssst…,“ Jelenka ho vzala za ruku. „Teď!“

Kolja se také podíval k Ivacevičům, ale nic zvláštního tam nepozoroval.

Jelenka se znovu podívala na hodinky.

„Už je to minutu přes… Asi to nevyšlo.“ Oči měla plné neklidu. „Poslouchej, Koljo, poslouchej!“

Stáli ještě chvíli a poslouchali. Ale kolem bylo ospalé ticho, jen kdesi tiše bublal potůček a vesele prozpěvoval nějaký ptáček.

„Nic neslyšíš?“ tiše se zeptala Jelenka.

„Ne…“

„Já taky ne.“ V Jelenčině hlase zněla lítost a zlost. Ale najednou se jí obličej rozzářil. „Podívej, podívej…“

Kolja se ohlédl na vesnici. Nad jejím středem se v kotoučích zvedal šedý kouř. Rychle houstl a černal a vystehovaly z něho kalné jazyky plamenu, Jelenka se na ten kouř dívala jako očarovaná.

„Hoří!“ řekl Kolja.

Jelenka se zasmála. Na tvářích a v šedých očích jako by se jí odrazil odlesk dalekého požáru. Teprve teď Kolja pochopil, proč byla tak rozčilená, když šli s košíkem vajec kolem vojáků. Teď už věděl, proč byla u starosty.

I kdyby se mu teď všichni kluci na světě posmívali, přece by vzal Jelenku za ruku a šel by s ní po silnici s hrdě vztyčenou hlavou. Ať se mu smějou, ať mu říkají ženich. Stejně houby vědí. Copak oni vědí, jaká je Jelenka správná holka!

Ale kluci tu nebyli. A tak ji za ruku nevzal a jenom zamumlal:

„Provedlas to príma…“

A šli dál.

„Príma.“

A šli dál.

Velitel Stumm zesílil hlídky u domku, v němž bydlel, zavázal si hlavu ručníkem a lehl si do postele. Mimochodem, hlava Stumma nebolela, ale z nervového otřesu ho rozbolelo břicho. Jenže břicho má pod dekou, takže není vidět, zato hlava zabalená do ručníku – to je jiná, to už si nikdo nedovolí pochybovat, že je nemocen.

Stumm byl doopravdy vyděšen. Až dosud byli pro něho partyzáni pouze stíny dalekých lesů, silou téměř nehmotnou a legendární. Kdesi na cestách vyletovaly do povětří automobily, do nemocnice přiváželi vojáky, které skosila nenadálá dávka ze samopalu, shořelo obilí připravené k transportu do Německa, vzpříčené vagóny strhujíce jeden druhý řítily se z náspů, když pod nimi vybuchly a zkroutily se koleje. Ale to všechno bylo někde daleko, vyvolávalo to vzrušení a vztek, ale nikoli strach.

A najednou – výbuch ve starostově kanceláři. Několik desítek kroků oddělovalo jeho samotného, Stumma, od smrti. Ještě štěstí, že se starostové trochu zdrželi a Kozič přišel pro něj a pro Weinera nikoli ve dvanáct, ale až v půl jedné…

Kdosi vrazil do židle v sousední místnosti. Stumm se zachvěl a křečovitě sevřel rukojeť pistole. Někdo zaklepal na dveře. Stumm si olízl rty. ale neodpověděl. Dveře se se skřípěním v závěsech otevřely. Na prahu stál Weiner.

Stumm vzdychl a rychle zastrčil pistolí pod polštář. Weiner se několik vteřin upřeně díval na velitele s nepokrytě opovržlivým posměchem, potom pevně zavřel dveře, přešel místností a zastavil se u okna. Za kalným špinavým sklem viděl spoustu nízkých pařezů. Velitel dal vykácet sad, aby byl lepší výhled do okolí.

Stumm pozoroval hosta zapálenýma očima.

Weiner vyndal z kapsy kapesník, utřel si dlaně a zeptal se:

„Nezapomněl jste, že dneska je slavnostní pohřeb nevinných obětí, které padly rukou banditů?“

Stumm vydal neurčitý zvuk.

„Doufám, že se zúčastníte?“

Stumm se nadzvedl na lokti. Pod jeho těžkým tělem zapraskalo péro v matraci.

„Jsem nemocen. Má hlava…“

„Dnes je teplo a sucho… Na čerstvém vzduchu se vám uleví.“

„A pak taky žaludek,“ řekl Stumm sklesle.

Weiner se prudce otočil a podíval se na něj studeným pohledem, který nevěstil nic dobrého. Stumm se zarazil a zmlkl.

„Čekám vás za půl hodiny!“ Weiner rázně přešel ke dveřím, otevřel je a od prahu ucedil přes rameno: „Nebo vás pošlu na zotavenou na východ.“

Dveře krátce zaskřípěly.

Stumm se svalil na polštář. Lomcoval jím bezmocný vztek Potom se posadil na posteli a zavrčel na zavřené dveře.

„Kreténe!“

Ale Weiner ho neslyšel. Šel k sobě v doprovodu dvou samopalníku. Ojedinělí chodci spěšně přecházeli na druhou stranu a tiskli se k plotům. Ale on si jich nevšímal. Dnes musel chtě nechtě tu nešťastnou událost ohlásit svým nadřízeným… A potom, když rozšifroval radiogram. který dostal jako odpověď na své hlášení, dlouho si kousal rty vzteky… V radiogramu byla důtka.

Ale k čertu s důtkou! Musí postupovat rozhodněji, je třeba útočit, nedat partyzánům pokoj ve cíne ani v noci. Obklíčit je. Rozdrtit. Spálit. Všechny zničit. Zasít mezi lidi hrůzu!

Dobře že konečně v Německu pochopili, že dokud nebudou zničeni partyzáni, nebude pořádek. Jen počkejte! Weiner se s partyzány vypořádá. Vypracuje metody boje proti nim a jeho jméno bude znát celé Německo.

Za půl hodiny přišel Stumm k Weinerovi

Pohřeb tří starostů měl být slavný. Obyvatelstvo o něm bylo včas uvědomeno. Z Baranovičů pozvali vojenský orchestr. Byly objednány pěkné rakve. Vybrali pěkná koňská spřežení.

Weiner navrhoval, aby hned po pohřbu bylo přímo na hřbitově veřejně zastřeleno všech devět „podezřelých“, které zatkli hned po výbuchu. Vina „podezřelých“ nebyla prokázána, ale to bylo vedlejší. A slavnostní pohřeb a poprava měly ukázat sílu nové vlády a posloužit jako strašná výstraha všem, kdo by se pokusili vypovědět poslušnost.

Ale plány nevyšly. Obyvatelstvo na pohřeb zrádců nepřišlo. Lidé se zamkli ve svých domech. Vesnice jako by vymřela.

Orchestr vyjel sice na nákladním autě z Baranovičů včas, ale do Ivacevičů nedojel. Pohřeb začal později, ale orchestru se stejně nedočkali. Později se vysvětlilo, že náklaďák najel na prkna s hřebíky. Obě přední pneumatiky byly píchnuté a rezervní neměli. A vyděšení muzikanti odklusali zpátky za hřmotu měděných trub.

Aby zachránil situaci, doběhl Kozič pro Petruse a ten přišel s harmonikou.

Stumm nařídil vyhnal obyvatele z nejbližších domů na ulici. Vojáci začali bušit pažbami pušek na dveře. Brzy se u nemocnice shromáždilo asi třicet lidí – stařen, žen a dětí.

Ze vrat nemocnice vynesli vojáci tři černé rakve ozdobené stříbrným vroubením. Postavili je na vozy potažené černým krepem a průvod se hnul. Před každým spřežením šel voják a na barevném polštáři, potaženém černým krepem, nesl železný kříž. Těmito, kříži vyznamenal Weiner vůdcovým jménem nebožtíky. Za vozy šel Petrus s harmonikou. Za ním důstojníci v čele se Stummem. Polom vojáci a za nimi třicet vyděšených vesničanu.

Průvod uzavíral oddíl ozbrojených strážníků. Weiner tu nebyl.

Průvod šel prázdnými ulicemi úplně tiše. Bylo slyšet jen šoupání nohou tlumené prachem silnice. Odněkud se přištrachal Kozič s nepokrytou hlavou, přicupital k Petrusovi a pošeptal mu:

„Tak hraj!“

„A co?“

„Smuteční po chod.“

„S radostí,“ zamumlal Petrus a roztáhl harmoniku.

Nad průvodem zazněly tóny improvizovaného smutečního pochodu. Do neznámé melodie se co chvíli vplétaly staré písně Bělorusu – táhlé a smutné, jako by se v Petrusově harmonice shromáždily všechny slzy a všechen smutek rodné země. A ještě ponuřejší bylo ticho ve vsi. Ovšem Petrusova harmonika nepláče pro tyhle černé rakve. A stařenka, otírající si vlhké oči cípy šedivého šátku, neoplakává tyhle tři starosty.

Když se průvod zastavil u hřbitova a rakve nesli ke staré oprýskané kapli, přijela dvě nákladní auta jedno bylo přikryté plachtou. Na druhém, otevřeném, seděli samopalníci. Z kabin vystoupili důstojníci, jeden z nich cosi ostře nařídil vojákům. Ti obratně seskočili na zem a v kruhu obklíčili náklaďák s plachtou. Důstojník odemkl visací zámek nu dveřích korby. „Sestupte! Rychle!“

V úzkých dveřích se objevil člověk. Bosý, v roztrhané košili. Zastavil se a zavřel oči. Po té tmě v autu ho slunce oslnilo.

„Schneller! Rychleji!“ křikl důstojník a uhodil ho rukojetí revolveru po bosých prstech.

Člověk spadl na zem, nic neviděl bolestí a prudkým sluncem. Za ním vystoupili další. Byla mezi nimi jedna žena a asi třináctiletý chlapec. Vojáci je srazili do houfu a vedli je za průvodem na hřbitov.

Třesoucí se kněz v černé umaštěné říze odsloužil u kaple zádušní mši, rychle polykaje slova. Toho Němci také odněkud přivezli.

Potom si starosta přitiskl zafačovanou ruku na prsa a mrače se bolestí pronesl řeč.

Vojáci nerozuměli bělorusky ani slovo, ale stáli v pozoru. jejich tváře byly lhostejné a tupé.

Tři desítky vesničanů přihnané na hřbitov starostu neposlouchaly. Dívaly se na těch devět lidí, kteří stáli stranou v kruhu samopalníků.

Když starosta domluvil, Stumm dal vojákům znamení. Ti zvedli rakve a nesli je k připraveným hrobům. Vedle čerstvě vykopaných jam stál jednooký chlapík s rezavým plnovousem a opíral se o lopatu. Celá ves ho znala jako hrobníka.

Místo tří hrobů byly vykopány čtyři. Kozič přistoupil k hrobníkovi a zasípal:

„Co že jsi vykopal čtyři? To nevíš, že jsou jen tři nebožtíci.“

„Vím.“

„Tak proč jsi vykopal čtyři?“

Hlídač ani nemrkl a podíval se na Koziče jediným okem.

„Do zásoby.“

Kozič si odplivl a zaklel.

„Nerouhej se! To je hřích,“ nabádavě řekl hlídač a usmál se.

Kozičovi se udělalo mdlo z toho čtvrtého syrového hrobu, jako by ho byli vykopali právě pro něho. Znovu se pokřižoval třesoucí se rukou a schoval se v hloučku strážníků.

Rakve zvedli na provazech a začali je jednu po druhé spouštět do hrobů. Kněz cosi mumlal.

Ale Petrus nespouštěl oči z těch devíti lidí obklopených samopalníky. Věděl, proč je sem přivezli. Skrze mladé listí stromů zpozoroval až na samém kraji hřbitova za pomníky a kříži několik vojáků s lopatami v rukou.

Kdosi vedle něho mu řekl:

„Hraj.“

Petrus si hned neuvědomil, že to patří jemu. Potom jako by se probudil, zachvěl se a mechanicky položil prsty na klávesy.

„Hraj!“

Petrus začal hrát. A nad pochýlenými kříži, nad kamennými náhrobky, nad mladou zeleni stromu, nad prvními žlutými květy ve smaragdové trávě, nad cizími nenávistnými vojáky stojícími v pozoru a nad důstojníky, kteří smekli čepice, se nesla slavnostní mužná melodie smutečního Pochodu padlých revolucionářů.

Ty v poutech a soužen zlou bídou

i smrti vstříc pevně jsi stál…

Petrus hrál a díval se na těch devět neznámých, ale nekonečně blízkých lidi…

Ty za volnost, svobodu lidu

svůj život, své všechnu jsi dal…

Petrus hrál pro devět odsouzených. A oni mu porozuměli. Někteří z nich se napřímili, semkli se a hrdě zvedli hlavy. Chlapec pevně sevřel pěsti, jen žena se hlasitě rozplakala a vzlykala.

Petrus se vrátil ze hřbitova sám. Vešel do chalupy. Pouzdro s harmonikou postavil na lavici. Děti si hrály kulem pece, posunovaly po rozeschlých prknech třísky – to byly tanky. Varvara škrábala brambory. Zvedla hlavu a očima zarudlýma od slz a nevyspáním se pozorně zadívala na nájemníka. Petrus se odvrátil. Na nikoho se nepodíval a šel do kouta. Sedl si na lavici a zahleděl se na protější stěnu jako slepý.

„Co je ti, Petrusi?“

„Musím odtud,“ zaskřípal zuby. „Už to tu nevydržím. Nemám na to nervy…“ A najednou vykřikl na děti, hlas mu při tom přeskakoval jako kohoutovi: „A neskřípějte těma třískama!“

Děti ztuhly leknutím. Vitaškuvi se zachvěly rty. Petrus se chytil rukama za hlavu a zasténal.

„No tak, jděte ven, proběhněte se,“ řekla dětem Varvara „Vidíte přece, že strejček stůně…“

Vyprovodila děti do síně, zavřela dveře a přisedla k Petrusovi.

„Odpusť, Varvaro,“ tiše řekl Petrus. „Všechno se ve mně bouří proti těm Vrahům. A člověk je bezmocný. Devět lidí zastřelili na hřbitově… Nikoho z nich neznám, ale jako by tu kulku vypálili semhle,“ zabušil si Petrus pěstí do prsou a dlouze vzdychl.

Varvara mlčela se sklopenou hlavou, jako by se zaposlouchala do ticha ve světnici. U pece zapraskalo seschlé prkno. Někde v koutě se smutně a nesměle ozval cvrček

„Odejdu,“ řekl Petrus. „Nemůžu už hrát v hospodě. Ruce chtějí pušku, a ne harmoniku.“ Vstal. „Schovej mi tu harmoniku na nějaký čas. Taková bedna je moc nápadná“

Varvara přikývla.

„Až přijde on, tak mu řekni, že jsem si šel pro noty. A že se vrátím brzy.“

Varvara znovu mlčky přikývla.

„No tak sbohem a nevzpomínej na mě ve zlém.“

Petrus odešel a nechal u Varvary svou harmoniku i batoh, aniž se pokoušel nějak skrývat, namířil si to rovnou k vojenské hlídce na kraji vsi. Předložil strážným propustku a klidným krokem šel po silnici.

Kozič se vrátil domů hodinu potom, co Petrus odešel. Vešel do světnice a rozhlédl se.

„Petrus ještě nepřišel?“

„Přišel,“ neochotně zabručela Varvara.

„A kde je?“

„Odešel.“

„Kam?“

„Domů.“

„Mluv jasně!“ rozkřikl se na ni Kozič.

„Jenom neřvi,“ zle řekla Varvara, „nebo pukneš!“

„Já ti…,“ rozpřáhl se na ni Kozič.

Varvara se mu podívala do vybledlých pronikavých oček a sevřela rukojeť vidlice.

„Nono!“ Kozič ustoupil o krok. „Kam šel?“

„Řekla jsem, že domů.“

Zdrcený Kozič se posadil na lavici. Složil ruce do klína.

„Proč?“

Varvara zahřmotila vidlicí.

„Šel si pro noty.“

„Pro noty? A kde má harmoniku?“

„Tady je, jsi slepý, nebo co?“

„Nebuď hubatá!“ křikl Kozič a hned zase ztichl. Co když se Petrus nevrátí? To by pan Weiner… Kozič pocítil, jak ho nepříjemně zamrazilo v zádech.

„Nic neříkal?“

Varvara zaslechla chvění v Kozičově hlase, a aby ho dopálila, tvářila se, že otázku neslyšela.

„Petrus nic neříkal?“

„Říkal.“

„A co?“

„Že si jde pro noty.“

„A kdy se vrátí? Vrátí se vůbec?“

Varvara viděla, jak Petrusův odchod Koziče znepokojil. Zatoužila křiknout zrádci do tváře, že Petrus odešel do lesa, k partyzánům, a že až se vrátí, nebude to po chuti ani Kozičovi, ani jeho vrchnostům Ale ovládla se. Věděla, jak je teď důležité, aby se Kozič uklidnil, aby se za Petrusem nepustili. Petrus musí mít čas dostat se do lesa. Proto řekla:

„Říkal, že se vrátí kvečeru.“

Až do večera proseděl Kozič u okna. Ale Petrus se nevrátil. Celou noc se Kozič převracel na tvrdé posteli, každý, i ten sebeslabší šramot ho roztřásl. Ráno vypadal jako nemocný, byl bledý a oči měl zapadlé.

Co má dělat? Má to ohlásit Weinerovi, nebo nemá? Když mu to neohlásí, stejně se o Petrusově zmizení doví. A pak ho budou mučit, mohou ho obvinit ze spoluúčasti, odvést ho na hřbitov jako tam těch devět. Košile se mu přilepila na tělo. Kozič se schoulil, vypadal jako myš zahnaná do koutka.

„Varvaro, nevrátil se Petrus?“

Varvara se ušklíbla.

„Sám vidíte.“

Kozič čekal do poledne. Potom bez čepice vyrazil ze dveří a rozběhl se spěšně po ulici. Rychle, rychle, snad ještě není pozdě… Hnal ho krutý, živočišný strach, zdřevěnělé nohy utíkaly samy, jako by v nich byl nějaký mechanismus, který je poháněl.

Weiner z jeho vzezření poznal, že se něco stalo. Povytáhl obočí a ukázal mu na karafu s vodou:

„Napijte se.“

Kozič nepochopil. Zalapal po vzduchu jako ryba vyhozena na břeh.

Weiner netrpělivě poklepal dlani po stole.

„Tak co je?“

„Utekl,“ chraptivě vydechl Kozič.

„Kdo?“

„Harmonikář… Pro noty…“

„No a?“

„Odešel.“

„Kdy?“

„Včera… Ze hřbitova…“

„A ták…!“

Weiner se podíval na Koziče tak, že ten zatoužil propadnutu! se do země, jen aby neviděl ty chladné nelítostné oči.

„Slíbil, že se vrátí,“ nesrozumitelně zahuhlal Kozič, „říkal, že navečer.“

„Poslouchejte mě pozorně, Koziči,“ pomalu, zřetelně vyslovuje každou slabiku, řekl Weiner. „Jestli se váš harmonikář nevrátí do zítřka do večera, dám rozkaz, aby z vás stáhli kůži, vycpali ji slámou a udělali zní strašáka. Uvědomujete si, že nežertuju? A ať vás ani nenapadne taky utéct. Najdu vás i pod zemí.“

Kozič se nepamatoval, jak se dostal na ulici a jak se dovlekl domů. Lomcovala jim zimnice, před očima se mu dělaly mžitky, jako by to pomalu kroužily jakési modré mouchy.

„Přišel už Petrus?“ zeptal se Varvary hned na prahu.

„Ne“

Kozič pocítil slabost. Nohy se mu podlomily. Kdyby tu nestála lavice, byl by si sedl rovnou na podlahu. Těžce dýchal, dovlekl se s námahou do postele a ulehl.

Hodiny na zdi hlučně tikaly. Copak hodiny! Ty nemají duši a je jim všechno jedno. Kozič to nevydržel, vyskočil z postele a zastavil je.

Ale ticho mu neposkytlo úlevu. Začalo mu z něho být úzko. Chalupa mu připadala jako prostorná dřevěná rakev. Zavrtal hlavu do polštáře a rozvzlykal se.

Uplynul další den, ale Petrus se nevrátil. Musí ho najít. Jinak nemůže čekat od Weinera slitování. Možná že je Petrus doma v Jablonce. Ale jít tam je hrozné… Jsou tam partyzáni. Ale možná, že tam nejsou a Petrus snad bude doma. A i kdyby ho chytili, může tvrdit, že utekl od Němců. Řekne, že ho chtěli zavřít za ukrývání Petruse. Stejně je s ním konec. Od Weinera nemůže čekat slitování… A jestli bude Petrus doma, uprosí ho, aby se vrátil…

Sotva se rozednilo, oblékl si Kozič kabát a vyšel na ulici.

U strážní budky na kraji vsi uviděl člověka v civilu, který si připaloval od strážného. Taková známá záda… Kozič šel blíž.

„Halt!“ řekl strážný.

Člověk v civilu se otočil a vesele spustil:

„Moje úcta, Tarasi Ivanoviči. Nesu vám pozdrav od ženy!“

„Petrusi!“ Kozič rychle polkl. „Petrusi!“ popadl Petruse za rukáv, jako by se bál, že mu harmonika!– zase zmizí. „já se tě nahledal…“

Petrus se zatvářil udiveně:

Kozič si uvědomil, že z radosti řekl víc, než chtěl, a aby to napravil, dodal:

„Myslel jsem, jestli se ti něco nestalo…“

„Šel jste mi na pomoc?“

„No právě…“

„Děkuji, Tarasi Ivanoviči. To vám do smrti nezapomenu. Auf Wiedersehen!“ rozloučil se Petrus s vojáky. „Tak pojďme!“

Vzal Koziče pod paždí a šli do městečka.

„Celý den jsem se schovával v lese,“ vyprávěl Petrus. „Kolem je tak neklidno. Ještě by mě mohli zastřelit, tak mladého. A já mám umělecké nadání. Nerad bych ho vyměnil za dírku v makovici… Hraju na hřbitově smuteční pochod a ani nevím, co to vlastně hraju. Skládám to tak rovnou z hlavy. Znám dobře jenom jeden smuteční marš, Pochod padlých revolucionářů. Jenže ten je bolševický… No, myslím si, zahrál jsem to jednou, nikdo si toho nevšiml, snad to projde i podruhé. Ale potřetí bychom na to mohli oba doplatit, Tarasi Ivanoviči. Vidím, že se bez pořádných smutečních pochodů neobejdu. Zajdi si pro noty, povídám si. Je to kousek, co by kamenem dohodil A tak jsem šel.“

„No to máš pravdu, Petrusi, namouvěru. A neseš si noty?“

Petrus se zasmál:

„Jak by ne… Tady jsou.“ A popleskal po svitku, který nesl v podpaží. „Samé smuteční pochody, Chopin, Beethoven. Evropa! Kultura! To není nějaký Pochod padlých revolucionářů! A tuhle nesu… sádlo. Žena vám to posílá.“

„Tys byl u ní?“

„To se ví. Schválně jsem to vzal oklikou.“

„Děkuju, Petrusi, máš ohled k starému člověku. Děkuju ti.“

Poslední Kozičovy pochybnosti se rozplynuly. Šel vedle Petruse šťastný, jako by se byl znovu narodil. Pan Weiner bude spokojen.

Petrus se také uklidnil. Věděl, že jeho odchod nemohl zůstat nepozorován. A nevěděl, jak bude přivítán, až se vrátí.

Před dvěma dny odešel z Ivacevičů s pevným úmyslem víc se tam nevrátit, dokud tam budou hospodařit Němci. Ale stalo se to, co nečekal… Soudruh Martyn nejenže mu nedovolil opustit Ivaceviče, ale co nejpřísněji inu nařídil, aby se tam vrátil a hrál Němcům tak dlouho, dokud to bude partyzánské velení nutně potřebovat.

„Budete se muset rozloučit s nemocnicí, Otto.“

Ottovi se zachvěly rty.

Weiner potlačil úsměšek.

„Jenom na krátký čas. Potřebuju vás jinde.“ Poklepal dlaní na mapu ležící na stole. „Podívejte se, Otto. Pojedete úzkokolejkou do Svaté Vůle. Je tam ubytován Huborgův oddíl. Budete k dispozici nadporučíkovi. Podívejte se blíž na vojáky, Otto. I na Huberga a na jeho důstojníky. Pamatujte, že vy jste mé oči a uši. Rozumíte, Otto?“

Otto přikývl.

„Nažeňte jim strach z partyzánů. Partyzáni, to je houf nevycvičených, špatně vyzbrojených sedláků. Navíc jsou podle důvěryhodných zpráv nepřetržitě opilí. Dostaneme je holýma rukama.“

Otto se vracel pomalu do nemocnice a žvýkal suchou trávu, kterou utrhl u plotu.

Tam v domku za ostnatým drátem se mu zachvěly rty. Weiner si zřejmě myslel, že strachy. Pitomec! Jít do akce není strašnější než sloužit tady, v tomhle maličkém městečku, kde nejen lidé, ale i slepá okna domů se na tebe dívají s nenávistí.

Co se mu toho o Rusku napovídali – ve škole i na univerzitě! Říkali, že Rusko je obrovská, bohatá, ale barbarská země. Že je velikým historickým posláním Němců osvobodit svět od komunistů a zavést pořádek nejen v Rusku, ale na celé zemi.

A Otto křičel „hurá!“ a s dojetím se díval na pochodující prapory a nadšeně poslouchal vůdce.

A teď je sám voják. „Plní své historické poslání“. Je v Rusku, je to skutečně obrovská a bohatá země. A vojenská bagančata dupou její obdělaná pole. A ruské řeky jsou slané slzami a červené krví.

I v tom je jeho, Ottovo, „historické poslání“? Ale vždyť studoval na univerzitě mezinárodní právo!

Zkrátka ho obelhali. Ale to nemůže přiznat ani sám sobě. Za takové myšlenky…

Weiner ho nutí, aby slídil po jiných, a někdo jiný jde zase po něm, po Ottovi, a někdo další zas po Weinerovi. Všechno – armáda, nacistická strana, stát – všechno je postaveno na nedůvěře, špiclovství a smrti.

Příští den ráno přišel Otto na nádraží, jak zněl rozkaz.

Bylo ještě tma. Vedle hranic klád a prken stály dva vlaky. Malé lokomotivy kukačky s malými nekrytými nákladními vagóny vypadaly jako vláček na hraní a koleje, matně se lesknoucí ve světle luceren, mu také připadaly jako hračky.

U prvního vlaku stál vojenský velitel a několik samopalníků. Otto k nim přistoupil. Předložil doklady.

„Nasedněte si na kterýkoli vůz,“ kývl velitel.

Otto zasalutoval a vylezl si na vagón, kde leželo několik pytlů a nějaké bedny.

Přišil strojvůdci v doprovodu samopalníků. První lokomotiva slabě zapískala jako dítě a vlaky se rozjely jeden za druhým.

Ottovi bylo v ranním větříku zima. Samopal mu tížil rameno. Sundal ho a položil mezi pytle, aby mu nespadl.

Strčil tam i přilbu. Pak si svlékl plášť, zabalil se do něj a lehl si, dlaň si podložil pod tvář.

Kola pravidelně tloukla a vagón se otřásal. Otto se zahřál a usnul.

Zdálo se mu, že je doma. V kamnech jasně hořela suchá polena. Horko mu příjemně sálalo do tváře. Pak začala polena praskat, jako by někdo hodil do kámen patrony.

„Otto, prohrábni dřevo v kamnech,“ řekla matka.

Ale Otto neměl chul se pohnout. Ať to praská.

Potom mu někdo zatřásl ramenem. Posadil se a otevřel oči.

Nad lesem se prostíral tenký proužek záře. Kolem vagónů pobíhali nějací lidé. Vedle něho seděl na bobku neznámý mladík v starém šedivém kabátě a ve vyrudlých vysokých botách. Zpod čepice mu vylézal pramen zrzavých vlasů. V ruce měl pistoli.

„No tak vstávej, vstávej, tričku!“

Otto pochopil a vstal. Plášť mu sklouzl z ramen Nohy inu zeslábly. Celým tělem mu lomcovala zimnice. Bezmocně se rozhlížel a ničemu nerozuměl.

„Co je s tebou, jsi opilý?“ Mladík sklonil pistoli. „Kde máš zbraň? Automat?“

Otto zamrkal zapálenýma očima.

„Ty jsi pařez!“ vzdychl mladík a pomalu dával dohromady německá slova: „Wo ist deiner… to… pif-paf?“

Otto pochopil

„Dort,“ ukázal na pytle.

Mladík se naklonil a přitom se dotkl jeho čela.

„Vždyť je nemocný! Sie sind krank?“

Otto neodpověděl Měl horečku. Stromy se mu zahoupaly před očima Vycházející slunce sklouzlo z jejich vrcholků, dopadlo na Ottu a oslnilo ho, zatočila se mu hlava…

Fantastické umění doktora Krammera postavilo Kraschkeho na nohy. Zůstalo mu sice jen pravé oko a na obličeji poďobaném jizvami měl modré skvrny. Než ho propustili z nemocnice, byl Kraschke před lékařskou komisi.

Krammer se s údivem díval na plody své práce, spokojeně zahýkal a řekl: „Je to ale šereda!“

Náčelník nemocnice zlostně trhl rameny:

„To je nevhodné, doktore Krammere…“

Krammer pohnul obočím:

„Tuhle fyziognomii jsem do jisté míry stvořil já. Jak že se jmenujete? Krasehke? Teď na to není čas, ale až skončí válka – jestli vůbec někdy skončí – vyhledejte mě. S radostí dám na vašem obličeji zase všechno na své místo.“

Náčelník nemocnice vstal od stolu.

„Teď jste zdráv, Krasehke, a my předpokládáme, že opět můžete sloužit našemu zbožňovanému vůdci.“ Zvedl ruku na pozdrav a vykřikl: „Heil Hitler!“

Všichni kromě Krammera vstali.

„Heil!“

„A domů?“ zeptal se Krasehke.

„Stihnete to i domů laskavě,“ řekl náčelník nemocnice a poklepal Kraschkeho po rameni. „Zatím zůstanete u nás.“

„Jako parádní model pro plastickou chirurgii?“ usmál se Krammer.

„Jako sanitář,“ ohradil se náčelník.

„A kdy mě pustíte domů?“ znovu se zeptal Krasehke.

„O tom si pohovoříme jindy,“ uhnul náčelník. „Jděte, Krasehke, jste volný. Doktore Krammere, vy tu zůstaňte.“

Všichni odešli. Krammer seděl schýlený s rukama na kolenou. Náčelník se prošel po kabinetu.

„Začíná to být nesnesitelné, doktore Krammere.“

„A co vlastně, pane náčelníku?“

„Zapomínáte, že Krasehke má nižší hodnost. Jak mám rozumět vašim slovům, jestli vůbec někdy skončí?“

„A kdo, prosím?“

„Naše vítězná válka. Vy snad nevěříte vůdci?“

Krammer pokrčil rameny:

„Já věřím jenom chirurgii.“

„Vůdce jako veliký chirurg vzal do ruky skalpel, aby rozřízl vřed komunismu a změnil tvář světa.“

Krammer se náhle vesele rozesmál:

„To jste řekl trefně… Chirurg… Mění tvář. Viděl jste tvář toho Kraschkeho?“

Náčelník nemocníce zrudl.

„Zapomínáte se, Krammere! Mluvíme o našem vůdci!“

„O chirurgii, prosím, o chirurgii,“ Krammer vstal a bez dovolení zamířil ke dveřím. Na prahu se otočil a mrknul, „Čestné slovo, náčelníku, jestli se mi někdy dostanete na operační stůl, udělám vám z pilnosti trepanaci lebky. Věda z toho bude mít užitek.“

Vyšel z místnosti a opatrně za sebou zavřel dveře. Náčelník nemocnice se dusil vzteky, rázně se otočil a smetl ze stolu nějakou zkumavku. Tence zazvonila a rozlétla se na drobné střípky.

Dotčeného Kraschkeho přivedli k Weinerovi.

Weiner byl vlídný. Usadil vojáka na židli proti sobě.

„Jak se cítíte, Krasehke?“

Kraschke se rozhodl stůj co stůj si vynutit demobilizaci, nebo aspoň dovolenku. Konečně, zaplatil za to okem… Odpověděl:

„Špatně.“

„Lékaři pokládají váš zdravotní stav za uspokojivý.“

„Oni to dvěma očima vidí líp,“ zle řekl Krasehke.

„Trváte na tom, abyste byl poslán domů?“

„Ano.“

„Dobrá. Posoudíme to v klidu. Uvážíme všechno a rozhodneme. Povězte, kdo vás čeká doma?“

„Berta.“

„Žena?“

„Snoubenka.“

Weiner se opřel o opěradlo židle a zasmál se. Kraschke na něho napjatě hleděl jediným okem. Weiner se náhle přestal smát, rysy jeho krásného obličeje zhrubly, naklonil se ke Kraschkemu a řekl, zřetelně vyslovuje každé slovo:

„Jste mrzák, Kraschke. Žádné děvče si vás nevezme za muže. Vaše snoubenka si dá radši provaz kolem krku, než by si vás vzala. Uvědomujete si to?“

Kraschke se schoulil, jako by dostal ránu. Jeho zohavený obličej zrudl a bílé pruhy šrámů na něm vystoupily ještě výrazněji. Rozplakal se.

„Jsem rád, že jste to pochopil, Kraschke,“ odpověděl vesele Weiner. „Ale nemusíte si zoufat. Když si zakryjete obličej několika tisícovkami marek, nebudete tak ohyzdný.“ Weiner se znovu spokojeně usmál. „Říkáte, že byste poznal toho darebáka, co po vás střílel?“

Kraschke přikývl.

„Tak podívejte, já vám dám nějaké peníze a cigarety a vy s tím budete obchodovat na trhu. Do nemocnice můžete chodit jenom na noc Kdyby se ten chlapík objevil, dejte mi vědět a nespouštějte ho z očí. Dostanete za to dvacet tisíc marek a vaše nevěsta si vás pak určitě vezme.“

Weiner s radostí pozoroval, jak Kraschkemu uschly slzy a v jeho jediném oku vzplanulo chtivé světýlko.

Příští den se objevil na trhu jednooký německý voják invalida se zohaveným obličejem, pokrytým modrými skvrnami. Prodával cigarety různých značek. Zpočátku se na něj dívali lidé zvědavě, ale pomalu si na něho zvykli a přestali si ho všímat.

JABLKA

Jednou v noci přišel ke Gajšikovům soudruh Martyn. Seděl za stolem, pil horký čaj a přikusoval kyselá jablka a co chvíli si hladil šedé kníry – zřejmě o něčem soustředěně přemýšlel.

Kolja seděl naproti němu a také usrkoval z bílého šálku s uraženým ouškem. V místnosti voněla jablka jako na podzim v sadě. Když vypili čaj, vstal soudruh Martyn od stolu, prošel se po místnosti, aby si narovnal nohy, a potom se zastavil vedle Vasilije Děmjanoviče.

„Chci poslat tvého mládenečka do Ivacevičů. Nemáš nic proti tomu?“

„Je ještě malý,“ řekla Olga Andrejevna, jako by měl jít Kolja do Ivacevičů prvně.

„To je právě dobře, že je malý. A vždyť jde jenom maličkost, říct jednomu člověku pár slov. Poslal bych tu žabku, Jelenku z Jabloňky, ale ta by se tam radši neměla ukazovat.“

„Ať jde,“ stručně řekl Vasilij Děmjanovič.

Koljovi se rozbušilo srdce, konečně se našla práce pro něj!

Martyn vzal Kolju za ruku, přitáhl ho k lavici a sedl si vedle něho.

„Víš, kde bydlí Petrus Borisevič?“

„Vím, u tety Varvary, s Kozičem.“

„Správně. Řekneš mu: Cesty jsou otevřené. A hotovo. Budeš si to pamatovat?“

Kolja se usmál. Co je na tom k pamatování!

„A s čím tam půjdeš?“

„Vemu mlíko na prodej.“

„Mlíko není,“ namítl Vasilij Děmjanovič.

„Třeba bych mohl donést Kozičovi něco od Tarasichy.“

„Kozičovi?“

„Řeknu jí, že jdu na trh pro sůl a že mu může po mně něco poslat.“

„Nu což, zkus to,“ přikývl Martyn. „jenom na ni moc nenaléhej. Kdopak ví, jaká je ta Tarasicha. Možná že k ní v noci taky chodí někdo z Ivacevičů. jako já chodím k vám.“ A zase se prošel po místnosti, vzdychl a dodal napůl tázavě: „Že bych si hodinku dvě pospal? Do svítání je daleko.“

„Jen si lehněte,“ řekla Olga Andrejevna a natřásla polštář na posteli.

Martyn si zul holínky a lehl si na postel na strakatou pokrývku.

„Měl byste se svlíknout…“

„A to já po vojensku…“

Za chviličku už soudruh Martyn spal. Ale Kolja nemohl usnout. Pořád myslel na svůj bojový úkol.

A ráno, sotva vyšlo slunce, stál už Kolja u Kozičova domu. Ostnatý drát na plotě kolem sadu zrezivěl a u branky se kus plotu skácel. Zaklepal u vrátek. Na druhé straně lenivě zaštěkal pes. Zaklepal znovu. Ženský hlas se vyděšeně zeptal:

„Kdo je tam?“

„To jsem já, teto Jeleno.“

„Kdo?“

„Přece já, Kolja Gajšik.“

Rezavá závora zaskřípala a vrátka se otevřela.

„Pojď dál.“

Tarasicha zabalená do šátku přehozeného přes ramena zase pevně vrátka zavřela.

Kozičův dům připadal Koljovi neobydlený a dusný jako půda pod plechovou střechou za horkého poledne.

„Co že jdeš tak časně?“

„Jdu do Ivacevičů pro sůl. A tak jsem k vám zašel, jestli něco nepotřebujete. Taras Ivanovič by se jinak zlobil.“

Tarasicha přistrčila Koljovi talíř s jablky.

„Jem si, holoubku.“

Padančata! Ty se nepředáš, pomyslel si Kolja, ale pohoštění neodmítl, aby hospodyni neurazil. Vybral si jablko méně naražené, otřel ho o kabát a ukousl si. Bylo kyselé a trpké

„Teďkonc nejsou jabka tak chutný, jako bejvaly v minulejch letech,“ řekla Tarasicha. když viděla, jak se Kolja zašklebil. „Nezanes bys mýmu mužskýmu pytlík? Uneseš to? Víc než pud to nebude.“

Kolja odložil jablko stranou. Jen kdybys mi nenaložila takovou kyselotinu, to bych toho unes, pomyslil si a najednou mu přišel do hlavy uličnický nápad:

„Takhle kdyby byl kůň… Odvez bych to. Taras Ivanovič je takový důležitý člověk. Náčelník. Ten by je výhodně prodal.“

„Koně ti nemůžu dát. Mohli by ti ho sebrat.“

„Tarasu Ivanoviči? To teda určitě ne.“ Kolja se pokřižoval. „Je tam nejvyšší ze všech, jako starosta. A na zpáteční cestě vám vemu nějakou sůl.“

Tarasicha vzdychla. Muž jí strašně přísně nakázal, aby nikomu nedávala koně a sama aby taky ze dvora nevyjížděla. Ale kdypak už to bylo!

Kolja si všiml, že Tarasicha je na vážkách.

„Já mám i propustku,– podívejte,“ ukazoval jí svou propustku. „S razítkem. Dal mi ji osobně Taras Ivanovič.“

Razítko Tarasícím přesvědčilo.

„Tak pojde do sadu…“

Kolja býval v Kozičově sadě už dříve. Ale teď byl sad stejně zpustlý jako chalupa. Kmeny jabloní nebyly obílíme vápnem. Tráva byla udupaná. Všude bylo vidět stopy koňských kopyt. Spousta jabloní měla polámaně větve. Bylo vidět, že Tarasicha pásla koně v zahradě, protože se je bála pustit za ohradu. Ale jablek bylo habaděj. Dvě hodiny jí Kolja pomáhal plnit bedny a pytle. Odtáhli je a uložili na vůz. Pak tam Tarasicha přidala kus soleného vepřového masa, mohlo ho být nějakých deset kilo, a dvě čtvrtky pálenky v zaprášených lahvích, zřejmě ze starých zásob.

„Nerozbij to!“ řekla přísně.

„Nerozbiju,“ vesele se ozval Kolja.

Tarasicha vyvedla ze stáje těžkého starého koně neurčité. jakoby zaprášené barvy. Už dávno ho nezapřahali, odvykl postroji a neohrabaně tloukl zadkem do ojí vozu. Teprve když ho Tarasicha ze vzteku přetáhla opratěmi, uklidnil se a dal se zapřáhnout.

„Kůň se potřebuje proběhnout, jinak se zkazí,“ poznamenal Kolja jako hospodář.

Potom se chvíli mořili s vraty. Vrata se sesedla a jako by vrostla do země Museli na to vzít lopatu.

Konečně se vrata otevřela, Kolja se usadil na pytli s jablky a kůň, který byl dlouho bez pohybu, pomalu táhl vůz.

„Pomoz pámbu,“ řekla Tarasicha a požehnala křížem koně, vůz i Kolju.

Kolja jako kterýkoli vesnický kluk měl už nejednou příležitost jezdit s koněm – jezdíval na koni, když je vodili napájet nebo na noční pastvy, jezdil s koněm v lehkých zimních saních nebo v létě ležel na voze s chřupavým voňavým senem Ale ještě snad nikdy neměl takové potěšeni z jízdy jako teď, když seděl na pytli s Kozičovými jablky a pobízel opratěmi Kozičova koně. To by Jelenka koukala!

Kůň, který odvykl tahat, sotva pletl nohama, ale Kolja si přál, aby mu všechno letělo vstříc, aby mu vítr svištěl v uších. Ustavičně koně hlasitě pobízel, švihal ho a potahoval za opratě. Kůň se krčil pod údery, trhavě se rozbíhal, uběhl klusem nějakých deset metrů a zase kráčel zvadlým krokem. Neměl pochopení pro Koljovu náladu.

U strážní budky se vojáci nedbale podívali na propustku, rozběhli se k vozu a chtivě ohmatávali pytle, ochutnávali jablka, ukrojili si pořádný kus vepřového a odnesli si do budky láhev s pálenkou.

Kolja se prokodrcal úzkými zaprášenými uličkami a přijel k Varvařinu domu. Na zápraží vyšla Varvara s nejmenším synkem v náručí. Když spatřila Kolju, usmála se:

„Nazdar, Koljo. Cože už jsi tu tak dlouho nebyl?“

„Neměl jsem čas. Je Taras Ivanovič doma?“

„Není.“

Z chalupy vyšel Petrus s lopatou.

„Ohó, Mikolko! Buď zdráv, ženichu!“ Petrus opřel lopatu o zeď a šel ke Koljovi. „Buď zdráv!“

Kolja stiskl podávanou ruku.

„A, dneska jsi tu s celým obozem!“

Petrus otevřel vrata a zavedl koně do dvora.

„Čí je to kůň?“

„Tarase Ivanoviče. I to zboží je jeho.“

Petrus se podíval na Kolju trochu udiveně

„A cesty jsou otevřené!“ Uše zašeptal Kolja.

Petrus se usmál a v očích mu vzplanuly veselé jiskřičky.

„Otevřené, povídáš? No dobrá!“ Poklepal Kolju po rameni.

Když vypřahali koně, Kolja řekl:

„Jeden pytel by se měl schovat pro děti.“

„Já od Koziče nic nepotřebuju!“ zamračila se Varvara.

„A co já, vez jsem to snad zadarmo?“

„Správně. Však nezchudne.“ Petrus mrkl na Kolju, hodil si pytel na rameno a odnesl ho do chalupy. Kolja šel za ním.

Přišel Kozič. Dlouho chodil kolem koně a bůhvíproč se mu pořád díval pod břicho. Ohmatával vůz, zálibně hladil kulatá jablka A zřejmě byl se vším spokojen.

„Dobré zboží. Jsi chlapík, Koljo, to byl nápad, žes to přivez.“

„Já to nechtěl vézt, měl jsem strach, aby mi nesebrali koně.“

„No to se ví,“ vlídně přitakával Kozič.

„Ale když teta Jelena tolik prosila,“ pokračoval Kolja. „No tak jsem nakonec jel.“

V jedné z bedniček našel Taras Ivanovič dopis.

„Hele, je tu i psaní. Posílám ti sedům pytlů jablek a čtyři bedny, dvě láhve kořalky a vepřové…,“ přečetl nahlas. „Kde je těch sedům pytlů? Je jich tu jen šest. A kořalka jen jedna.“ Kozič se upřeně zadíval na Kolju očima najednou docela uzounkýma.

Kdypak tam strčila to psaní? napadlo Kolju, ale nahlas řekl:

„Vojáci si vzali. Jen to zkuste nedat jim. Ti by sebrali i koně. To už je lepší přijít o pytel jablek a o flašku než o všecko.“

„Tak-tak-tak. Ach to jsou netvoři, banditi. Dítěti seberou jablka!“ zabručel Kozič. „No dobře. Jabka prodám a ani tebe neošidím. Kozič ještě nikdy nepřišel zkrátka.“

Na zpáteční cestu vypravil Kozič Kolju s několika pytlíky soli a nařídil Petrusovi, aby ho doprovodil až k hlídkám.

Kůň se vracel domu pomalu, ale Kolja ho nepobízel. Bylo pěkné sedět vedle Petruse a tiše si s ním povídat. Kolja mu vyprávěl o tom, co dělají partyzáni na železnici a ve městech…

Petrus si vzdychl:

„Vidíš, a já abych tu hrál v putyce…“

Když přijeli k strážní budce, Petrus zastavil.

„Hele, Mikolo, zajdi k našim. Řekni jim, ať odejdou do lesa. A ať to neodkládají.“

Kolja se podíval Petrusovi tázavě do očí. Ten se zamračil.

„Všechno ti povědět nemůžu. Ale jen je upozorni, že by mohli vypálit vesnici.“

„Dobře.“

„A co vy s Jelenkou? Hubičkujete se na zápraží?“

Koljovi rozpaky až vhrkly slzy do očí. Nic takového přece nedělají!

„No tak, nezlob se, to já jen tak z legrace. Tak už jeď…“

Celou zpáteční cestu myslel Kolja na Jelenku a na jejího bratra Petruse, kterému bylo asi zatěžko žít mezi zrádci a fašisty a vycházet s nimi po dobrém.

A když přijel na křižovatku, nezahnul napravo, aby jel za Tarasichou, ale nalevo do Jabloňky. Ať jde Tarasicha k čertu, ta počká!

Jelenka ho zahlédla už z okna a vyšla na zápraží. Kolja seskočil z vozu.

„Nazdar!“

„Ahoj!“ – Jelenka mu podala s úsměvem ruku. „Pojď dovnitř.“

V sednici si sedli na lavici ke stolu a dlouho mlčeli. Kolja mačkal v rukou čepici. Jelenka se na něho dívala zespodu. Potom řekla, jako by to byla ta nejvážnější věc v životě:

„Vylíhly se nám kuřata.“

„Hodně?“

„Jedenáct. Jsou jako kuličky. Člověk se je bojí vzít do ruky.“

„A já byl v Ivacevičích.“

Jelenka zvedla hlavu.

„Viděl jsi Petruse?“

„Viděl.“

„Co dělá?“

„Hraje v hospodě. Mám vyřídit, abyste odešli.“

„Kam?“ nepochopila Jelenka.

„K oddílu. Do lesa.“

Jelenka se kousla do rtu.

„Tak dobře.“

„Mám vám říct, že by mohli vypálit vesnici. Takže musíte rozhodně odejít.“

„Teď hned?“ rozčileně řekla Jelenka.

Koljovi ji bylo líto. Vždyť je to ještě malá holka. S maminkou ani všechny svoje věci neodnesou. Ani to nejnutnější ne.

„Víš co,“ řekl Kolja, „sbal si nenápadně věci a já zejtra přijdu a pomůžu ti to odnést.“

„Ale přijď, až se setmí.“

Zase ztichli.

„Vezu sůl.“

„Sůl?“

„Kozič ji posílá ženě.“ Kolja přestal žmoulat čepici a najednou si ji narazil na hlavu. „Poslouchej, Jelenko, ne potřebujete sůl?“

Jelenka pokrčila rameny:

„Nač?“

„A co v lese? Partyzáni možná sůl nemají. Shodím z vozu dva pytle. Kozičové budou stačit i tři. Ne… Budou ji stačit dva.“ Kolja vstal. „Pojď mi pomoct.“

„Co blázníš? Jak to potáhneme do lesa?“

„Na koni. Dáme partyzánům zprávu a oni si přijedou pro sůl a vezmou vás s sebou. Jasný? Tak pojď.“

Kolja vyšel ven. Zavedl koně až k zápraží. Společně s námahou sundali tři pytle a vtáhli je do síně.

„To by bylo.“ Kolja si sundal čepici a utřel si pot z cela. „A já jedu. Tak zejtra.“

Petrus se vrátil domů a vesele si hvízdal německou písničku.

Kozič seděl u stolu, na nosil měl brýle s širokou obrubou z rohoviny a četl potrhanou včelařskou brožurku. V brýlích vypadal jako stará slepá sova. Zvedl hlavu a podíval se na Petruse.

„Vyprovodil jsi ho?“

„Vyprovodil.“

„Je to šikovný kluk.“

„Náramně úslužný,“ opovržlivě řekl Petrus.

„A to je právě dobře. Jednou dvakrát člověku posloužíš a on na tebe nezapomene.“

„A co když zapomene?“

„Když zapomene?“ Kozič se laskavě usmál a zamnul si ruce. „Tak mu posloužíš ještě jednou a on se rozpomene… Koukni se na sebe, ty panu veliteli sloužíš muzikou a on ti za to dá nalít stopečku.“

„No to je pravda,“ usmál se Petrus. „Včera mi nalil koňak do pivní sklenice. ‚Pij,‘ povídá, ‚na zdraví našeho vůdce!‘“

„A pil jsi?“

„Jakpak ne… Na zdraví fýrera se musí člověk napít! A sklenici jsem rozbil o zem.“

„A co bylo?“

„Co by bylo… Hostinský vyletěl: ‚Co jsi to za divocha, že tlučeš nádobí!‘ A já mu povídám: ‚Tluču a budu tlouct. Každou sklenici, z který se připíjelo na zdraví našeho zbožňovanýho fýrera, rozsekám na cimprcampr, aby se z ní už nikdy nepilo na ničí zdraví, protože to je historická sklenice. A pan velitel Stumm,‘ povídáni, ‚osobně vydá rozkaz, aby vám přivezli pěkné pivní sklenice, vem kde vem, aby se z nich mohlo pít jen na fýrerovo zdraví a roztloukat je.‘ A pan velitel hned povídá: ‚Dávám rozkaz!‘ A bylo to.“

Kozič se zasmál.

„Tak vidíš, posloužil jsi všem, panu veliteli i hostinskému.“

„Tak je to, Tarasi Ivanoviči, kdo chce s vlky žít, musí s vlky výt.“

„O těch vlcích bych moc…“

„To je takové přísloví, jenomže vy, jak tak koukám, moc úslužný nejste.“

„Jak to?“ Kozič si sundal brýle.

„No tak. Tak třeba pan Weiner. To je takový vysoký náčelník, ale vy jste mu ještě nikdy nedal žádný prezent.“

„Prezent?“

„No ano. Prostě dáreček…“

„To jsou nápady!“ Kozič se odtáhl od Petruse. „Já přece k němu bez pozvání ani vkročit nemůžu. A i když mě zavolá… Tak se mi třesou kolena.“

Petrus se zasmál.

„No ne! Starý člověk, a já abych ho učil. Když se bojíte, pošlete někoho místo sebe.“

Kozič si zase nasadil brýle. Petrusův nápad se mu za líbil. Zeptal se:

„A jaký prezent bych mu měl dát?“

„To vy už budete vědět líp. U Gogola bral soudce štěňata.“

„A kde je mám sehnat?“

„Nejde o štěňata. To je jen takový příklad z literatury. Já osobně jako umělec a člověk Inteligentní bych mu dal jako prezent řekněme zlatou tabatěrku.“

Kozič zažmoulal rty.

„Ale já nemám tolik peněz.“

„Nebo košík ovoce a k němu lahvinku něčeho drahýho, fajnovýho…“

Kozič znovu zažmoulal rty.

„A jenom ovoce by taky stačilo. Například jabka.“

„Jabka?“

„Proč ne?“ Petrus vstal, opsal nohou oblouk, uklonil se a řekl s úsměvem: „Račte, drahý pane Weinere, přijmout ode mne skromný dáreček – jablka z mé vlastní zahrady. Sám jsem je vypěstoval.“ Potom se narovnal, srazil podpatky a jiným tónem řekl: „Děkuji vám, pane Koziči, jste velmi laskav Při příležitosti neopomenu podat našemu božskému vůdci hlášení o vašich zásluhách. – Takhle se to dělá, Tarasi Ivanoviči.“

„Vím, to jsou třesky plesky.“ Kozič strčil brýle do pouzdra a odešel z domu.

Petrus sáhl po harmonice. Přejel prsty po klávesách a světnicí se rozlil jemný stříbrný zvuk. Petrus naslouchal tichnoucím tónům. Povzdechl si. Potom tichounce přehrával nějakou vlastní melodii. Rád takhle sedal, hrál si pro sebe a přemýšlel.

Cesty jsou otevřené. Tak tedy… konečně přišla ta chvíle. Na tento den čekal. Pro tento den hrál až do ranního kuropění v hostinci a pil na vůdcovo zdraví.

A teď ten den přišel. Samozřejmě by mohl jít k Weinerovi jen tak. Ale s dárkem od Koziče to bude lepší. Jen aby byl Weiner ochoten dárek přijmout.

Za hodinu se Kozič vrátil s košíkem z obarveného proutí.

„Cvičíš?“

„No jo.“

„Hm… Podívej, jaký jsem sehnal košíček…“

Petrus se na něj podíval udiveně:

„A co s ním?“

„Na ten prezent.“

„Na jaký?“

Kozič se vlídně usmál a neodpověděl.

Petrus pořád hrál a hrál a ze strany pozoroval Koziče.

Ten přitáhl ke stolu pytel, rozvázal ho a začal vybírat jablka, hledal největší a nejčerveněji, bez jediné poskvrnky. Vybraná jablka opatrně leštil ručníkem a stejně opatrně je ukládal do košíku. Když byl košík vrchovatý, Kozič ustoupil, přimhouřil vybledlé oči a podíval se na něj ze strany.

„Tak co říkáš?“ zeptal se Petruse.

„Čemu?“

„Co prezent, ptám se. Ujde?“

Petrus přestal hrát. Podíval se na košík, jako by ho viděl prvně.

„Panečku, to je ovoce! S tím by se mohlo rovnou na všesvazovou zemědělskou výstavu nebo přímo do Kremlu.“

„Pssst!“ zuřivě zamával rukama Kozič „Máš rozum? O Kremlu ani slovo… Opatruj nás, Hospodine!“ Pokřižoval se a potom šeptem dodal: „Copak tohle se smí…“

Petrus jen pokrčil rameny a hrál dál.

Půjde k němu sám, nebo mě poprosí, abych mu to odnesl?

Kozič se motal kolem košíku. Pak se posadil vedle Petruse. Chvíli mlčel, dělal, že poslouchá. Potom jako by se ptal sám sebe:

„Ale jak to předat?“ Petrus neodpověděl. A Kozič dodal:

„Dokud jsou jabka čerstvá. Možná že se v pytli otloukla. Nadělají se na nich fleky.“ Kozič položil ruku na měch harmoniky.

„Neodnesl bys mu to? Mně je to nějak trapné,“ a podíval se na Petruse zespodu, pátravě.

Máš nahnáno, ty kůže, pomyslil si Petrus a zeptal se:

„A co za to?“

„Já se ti odvděčím, neboj se,“ honem zamumlal Kozič, „odvděčím se ti, nezůstanu nikomu dlužen. Udělám pro tebe, co budeš chtít.“

Petrus shodil z ramene řemen a postavil harmoniku na lavici.

„Pomůžeš mi sehnat nějakou fabričku, když se naskytne příležitost?“

„Fabričku?“ Kozič zamrkal údivem.

„A co myslíš, že hraju v hospodě zadarmo?“ s důrazem na každém slově řekl Petrus. „To je můj dávný sen, mít svůj vlastní podnik. Já mít továrničku, já bych se rozvinul. To byste koukali!“ Petrus zvedl pěst nad hlavu a zvysoka bouchl do stolu. Několik jablek spadlo.

Kozič se na něj díval překvapen, jako by ho viděl poprvé.

„Ach ty neřáde! To si myslím, to by bylo něco…“

Petrus mrkl:

„No tak. Tarasi Ivanoviči, plácneme si? Já za tebe ztratím slovíčko u náčelníka a ty zase za mě. Jsi pro?“

„Vždycky… Upřímně…“

Petrus stiskl Kozičovi dlaň s takovou silou, že ten vyjekl a posadil se.

Za hodinu stál Petrus vedle ostnatého drátu u Weinerovy rezidence a odpovídal na dotěrné otázky sluhy, kterého strážný zavolal.

„Kdo jste?“

„Petrus Borisevič, hudebník. Hraju v hostinci pánům důstojníkům.“

„Co chcete panu Weinerovi?“

„Posílá mě pan Kozič. Nesu panu Weinerovi dárek. A taky s ním potřebuju mluvit v jisté záležitosti.“

„Co ten košík?“

„To jsou jablka, pane náčelníku, dárek panu Weinerovi od pan ti Koziče.“

„Jawohl!“ Sluha nadzvedl čistý ručník s vyšívaným běloruským ornamentem a sáhl si na jablka.

„Gut. Pojďte.“

Když vešel Petrus do pracovny, seděl Weiner u stolu a něco psal. Petrus viděl pečlivě ulízaný hladký účes.

„Dobrý den.“

Weiner neodpověděl; když dopsal větu, zvedl hlavu a chladnýma světlýma očima pohlédl na Petruse.

„Pan Borisevič?“

Petrus přikývl.

„Co pru vás mohu udělat?“

Petrus přistoupil ke stolu a postavil na něj košík.

„Pan Kozič prosí, abyste od něho přijal skromný dáreček – jablíčka z jeho vlastního sadu.“

„Opravdu?“ Weiner zvědavě poodhrnul ručník. „To je od něho velmi milé. A proč nepřišel pan Kozič sám?“

„Bují se,“ klidně odpověděl Petrus.

„Že se boji?“

„Vás se leckdo boji.“

„Vy ne?“

„Taky trochu…“

Weiner se usmál.

„Vy jste šprýmař, pane Boriseviči.“ Weiner vzal z košíku jablku, sevřel je v prstech a obratně rozlomil vedví. Jednu půlku podal Petrusovi.

„Prosím.“

Petrus si vzal jablku. Podíval se Weinerovi přímo do očí a mlčky začal jíst. Weiner také žvýkal jablko a v duchu si vytýkal, že po výbuchu ve starostově kanceláři začal být nemístně opatrný.

Petrus nevěděl, jak by nejlíp načal rozmluvu, a rozhodl se proto, že „popadne býka rovnou za rohy“.

„Mohu s vámi mluvit úplně upřímně?“

„Ovšem.“

„Je to pravda, že partyzáni přepadli Svatou Vůli?“

Weiner očekával jakoukoli otázku, jenom tuto ne. Ale předstíral, že není ani trochu překvapen.

„Odkud to víte?“

„Je tuho všude plno. Na trhu se nemluví o ničem jiném.“

„Ach tak.“

„Prý zapálili tamní pilu?“

„A mlékárnu,“ dodal Weiner snaže se uhodnout, k čemu směřují ty zvláštní otázky.

„Mě zajímá výhradně pila. Vyhořela úplně?“

„Ne Něco tam zůstalo.“

„A zásoby dřeva?“

„Taky.“

„Jakou to má teď asi hodnotu?“

„Snad to nechcete koupit?“ usmál se Weiner.

„To chci. Už dávno sním o tom, že si otevřu vlastní podnik. Díky harmonice jsem si něco našetřil. Ale dřív, za Sovětů, jsem neměl možnost. Teď je jiná doba, pane Weinere. Kdybych teď měl pilu, mohl bych si slušně vydělávat vývozem dřeva do Německa.“

„Hm… takový návrh jsem nečekal. To je třeba uvážil.“

„Rozumím. A když už jste dovolil, abych byl upřímný, řeknu to takhle: Vy mi pomůžete získat pilu a já vám dostat partyzány.“

Weiner se zamračil.

„Jakým způsobem?“

„Zavedu vás k jejich táboru v lese.“

„Ó-ó!“ bylo jediné, nač se Němec zmohl.

POCHOD PŘES BAŽINU

Kolja vyprávěl otci podrobně o své cestě do Ivacevičů, o pytlích se solí, které nechal u Borisevičových. a o tom, že Jelenka s matkou musejí odejít do lesa.

Vasilij Děmjanovič na to nic neřekl a na nic se syna neptal, jen ho něžně potřepal po vlasech.

Kolja si všiml, že v posledních dnech byl otec mlčenlivější a zamyšlený. Někdy si šeptal s maminkou v zahradě. A když přišel někdo z dětí blíž, oba zmlkli. Bylo vidět, že před nimi něco tají. Ale co?

Když se setmělo, nasadil si Vasilij Děmjanovič čepici a odešel. Vrátil se za tři hodiny. Kolja už ležel pod dekou. slyšel, jak otec cinkal naběračkou – to pil vodu.

Kolja se dohadoval, že tatínek byl u partyzánů. Tábor je daleko, ale k ránu tam budou všecko vědět. Celým okresem se táhly neviditelné nitky partyzánských spojů. Otec je jeden z uzlíčků. To Kolja tušil. A nedávno se začalo proslýchat, že se v okrese objevili lidé dokonce až z Moskvy. Nikdo neví, co je to za lidi, kde se skrývají, ale neviditelná nitka se natáhla až do hlavního města.

Kolja si zřetelně představil všechny nitky. Jsou jako obrovská pavučina. Němci se do nich zaplétají jako mouchy čím dál víc.

Ráno otec také nic neříkal a Kolja se neodvážil vyptávat se ho na něco. Šel s maminkou a s Ninou na zahradu kopat brambory. Mechanicky vytrhával trsy velkých brambor s tenkou slupkou, oklepával z nich hlínu a házel je do zrezivělého otlučeného kbelíku a myslel na Jelenku. Jestlipak pošlou vůz? Stačí odjel včas?

Když se slunce napíchlo na vrcholky borovic, otec si zase nasadil čepici a kývl na syna:

„Tak půjdeme?“

Kolja pochopil, že do Jabloňky.

Jelenka měla z jejich příchodu radost. Její matka, mlčenlivá, malá a křehká žena s velkýma šedivýma očima, jako měla dcerka, je pozvala na čaj.

Ve stavení nebylo ani stopy po tom, že by se domácí chystali na cesiu. Všechno bylo na svém místě, podlaha pečlivě vydrhnutá, okna umytá, jako by hospodyně čekaly hosty a nechystaly se na dalekou cestu.

Zatímco pili čaj, vyšla Jelenka ven, aby zavřela okenice.

Kolja šel za ni. Zastavil se u plotu a poslouchal venkovní zvuky.

Na hlubokém nebi zářily hvězdy. Občas se nějaká utrhla a střemhlav padala za obzor. Bylo chladno a ticho.

Dlouho stáli mlčky. Kolja slyšel Jelen či n clech. Bylo mu dobře a byl klidný, protože ona stála vedle něho.

„Co když nepřijedou?“ zeptala se najednou Jelenka tiše.

Koljovi vyschlo v krku. Odkašlal si.

„Musí přijet… Taťka jim to byl říct…“

A zase stáli tiše a dívali se do noci. Ale pocit klidu byl tentam Kolja už neviděl padající hvězdy a neslyšel cvrčky. Ještě půldruhé hodiny a Jelenka bude muset odejít do lesa.

Náhle zaslechli oba současně dusot kopyt a otočili se po zvuku.

„Už jedou,“ zašeptal Kolja.

„Co když to nejsou oni?“

Ze tmy se vynořil kůň zapřažený do vozu. Na voze seděl se svěšenýma nohama neznámý mladík. Když dojel ke Koljovi a k Jelence, zarazil koně, seskočil z vozu, zavrávoral a rozhlédl se. Děti rozeznaly mladý obličej s tupýma kalnýma očima.

„K-kam jsem se to do-dostal, milánkové?“

Děti mlčely.

„To vy-vypije člověk skleničku navíc a už neví… k-kam jede…“ Mladík se opět rozhlédl. „C-co je to za ves?“

„Jabloňka,“ řekl Kolja.

„Jabloňka?“ opakoval mladík. „A ch-chalupa je čí?“

„Co vlastně chcete?“

„Ale, mně je v-všechno jedno,“ řekl mladík, „nechte mě tu přes noc… Nebo ještě za-zajedu někam na bažinu… k lesnímu duchu…“

„Nemůžeme na noc nikoho pouštět, nesmí se to,“ řekla Jelenka. „Za to Němci střílejí na místě.“

„A k-když zajdu ke kamarádovi, tak co? Mám tu kamaráda ha-harmonikáře. Jmenuje se Petrus. Není tohle jeho clům?“

„No je,“ řekla ostražitě Jelenka.

„A ty jsi jeho sestra?“

Jelenka přikývla.

Mladík na to už nic neřekl, zase tak opile zavrávoral a šel do chalupy. Jelenka s Koljou se po sobě podívali a šli za ním.

„Dobrý večer,“ řekl mladík, když vešel dovnitř. „Přijel jsem pro sůl.“

Jelenka s Koljou se dívali na mládence udiveně. Teď byl úplně střízlivý, jen v očích mu blýskaly veselé, nezbedné jiskřičky.

„Rychle se chystejte,“ řekl. „Stejně jsem se opozdil. Neznám to tu, zabloudil jsem.“

„Co je nového?“ zeptal se s obavami Vasilij Děmjanovič.

Mladík zřejmě pochopil, nač se ptá.

„Škvaří se ve vlastní šťávě, neřádi…“

Pytle se soli a rance naložili na vůz a přikryli kožíšky.

Matka s Jelenkou se rozloučily s Vasilijem Děmjanovičem. „Děkujeme za všechno.“

Jelenka podala Koljovi ruku.

„Na shledanou, Koljo.“

Pevně stiskl její maličkou teplou dlaň. A dlouho dlouho ji nechtěl pustit. Jelenka už vylezla na vůz, a on ji pořád ještě držel za ruku. Partyzán švihl koně. Vůz zaskřípal a rychle zmizel v noční tmě.

Kolja ještě dlouho cílil v ruce teplou, něžnou Jelenčinu dlaň. Ale Jelenka už byla pryč a svět mu připadal pustý.

Poslední dobou měl Weiner výbornou náladu. Vůdcova armáda došla k Volze. Teď se vojska obrátí na sever a přetnou komunikace Rusů, obklíčí Moskvu a bude po válce. Rusko se zalkne v oprátce.

Dokonce ani místní nepříjemnosti mu nemohly pokazit náladu.

Ve světle posledních událostí na frontě připadal mu Borisevičův příchod jako dobré znamení je to přece zákonité, že prozíraví lidé, kteří si uvědomují neotřesitelnost vůdcovy moci, chtějí spolupracovat. Borisevič není žádný hlupák. Předvídá správně. Bude možné prodat mu tu vypálenou pilu. Nebo mu ji dokonce darovat za služby prokázané německému velitelství. Ať do ní vloží kapitál a obnoví výrobu Německo potřebuje dřevo, vždyť bude muset vybudovat novou kolonii – Rusko.

Ale zvláštní prověrka neuškodí Weiner už dříve doufal, že bude moci využít Boriseviče jako průvodce. Útok partyzánů na Svatou Vůli trochu zpřeházel karty. Teď si partyzáni myslí, že je německé velení vyvedeno z míry. A to je právě ten nejvhodnější okamžik, aby zasadili rozhodný úder partyzánům přímo do srdce.

Weiner si pozval Koziče.

Kozič přišel jako vždycky celý roztřesený neovládnutelným strachem. Ale Weiner ho přijal vlídně, dokonce laskavě.

„Ani si nedovedete představit, drahý Koziči. kolik příjemných chvil jste mi způsobil svým dárkem. Máte báječná jablka,“ řekl s úsměvem Weiner.

Krásný obličej s pečlivě vyholenými růžovými tvářemi připadal Kozičovi jako tvář boha. A jen mumlal, celý zmámený radostí:

„Jsem ochoten kdykoli… sloužit, prosím…“

„A ten váš harmonikář, pan Borisevič, na mě udělal dobrý dojem, zdá se, že je to slušný člověk, oddaný. Znáte ho dlouho?“

„Ano, ještě za polského panství.“

„Tak vidíte,“ pochvalně řekl Weiner. „Chtěl bych tomu mladému člověku prokázat nějakou laskavost. Vážíme si takových lidí, jako je on.“

Kozič byl naměkko, díval se na Weinera nadšeně i dojatě.

„Nemá pan Borisevič do budoucna nějaké plány nebo přání?“ zeptal se Weiner.

„Má, má…,“ přikývl Kozič.

„A jaké?“

„Veliké plány, pane náčelníku. Sní o tom, udělat se pro sebe. Podnikat. Pořídit si nějaký vlastní podnik.“

Weiner se zatvářil udiveně:

„Tak vida! Ale to je chvályhodné. No což, možná že mu budu užitečný, až přijde čas… Naše situace na frontě je skvělá. Stojíme na Volze. S Rudou armádou je konec!“

Weiner ještě chvíli mluvil o vítězství německých zbraní, pak Kuziče propustil a zamyslel se. Borisevič skutečně touží po své pile. Báječné! To jim tedy pomůže najít partyzány.

A Kozič pospíchal domů poháněn nečekanou radostí. Petrus je chlapík. To byl nápad s tím prezentem. To jsme si šplhli.

Doma už na prahu křikl na Petruse:

„Graluluju! Přemluvil jsem pana Weinera. Budeš mít svůj podnik. Nejdřív dělal trochu drahoty, ale drobet jsem si s ním popovídal, jaká je na frontě báječná situace. Zkrátka umluvil jsem ho.“

Petrus se usmál:

„No, Tarasi Ivanoviči, to ti nezapomenu, přijde den, že se ti za všechno odměním!“

„Jen nezapomeň, Petrusi, nezapomeň na svého dobrodince. Ztratil jsem za tebe slovíčko. Možná že mě udělají starostou, co říkáš? Němci jsou u Volhy. Se Sověty je konec.“

„Udělají z tebe starostu, Tarasi Ivanoviči, udělají.“

Petrus se odvrátil a dlouho se díval z okna. A štěstí že mu Kozič neviděl do obličeje.

Zprávy z hlavního stanu byly plné optimismu. Povzbuzovaly, posilovaly, dávaly jistotu. Weiner zapomněl na nedávné „nepříjemnosti“ u Moskvy. Člověk vždycky snadno zapomíná na to, nač chce zapomenout.

S každou zprávou zdál konec dlouhé války bližší, údery partyzánů stále náhodnější. A protože situace na Volze byla tak skvělá, zdálo se, že se i s místními partyzány hladce vypořádají jediným rozhodným úderem.

Weiner k sobě pozval důstojníky a pronesl krátkou řeč. Byla to energická řeč, plná jistoty a zdravého optimismu jako zprávy z Berlína.

A za týden, za tiché bezměsíční noci najednou vyrazily z Ivacevičů různými směry nevelké oddíly, v úplné tichosti, aby se neprozradily partyzánským rozvědčíkům. V přesně stanovenou hodinu se oddíly shromáždily na kraji lesa. Vojáků bylo okolo šesti tisíc, ale protože mlčeli, zdálo se Petrusovi, že je jich mnohem víc. Nervózně se kousal do spodního rtu. Vedle něho stáli tři statní samopalníci, jako by ho ochraňovali před nějakou nehodou.

Petrus věděl, že mu Weiner nedůvěřuje tak stoprocentně, ale to už teď bylo vedlejší.

„Je čas,“ řekl tiše Weiner. „A pamatujte, pane Boriseviči, že každý krok vpřed vás přibližuje k vytouženému cíli.“

„Děkuju, pane Weiner,“ stejně tiše odpověděl Petrus. „Jsem připraven.“

Pokynul samopalníkům a vkročil do lesa. Za ním kdosi polohlasně vydal rozkaz.

Petrus šel a chvílemi rozhrnoval větve před sebou. S rozkoši vdechoval vlhkou vůni lesa a pozorně poslouchal těžké kroky vojáků. V duchu viděl celou kolonu.

Jedovatá zmije se noří do spícího lesa a plazí se, aby smrtelně uštkla tento les přímo do srdce… Plazí se mezi vysokými urostlými sosnami, mezi bílými břízami, drtí něžný lesní podrost.

Přímo před nimi je suchá cesta, nalevo jsou bažiny porostlé lesem. Petrus rázně zahnul vlevo.

Země pod nohama byla čím dál mokřejší. Stále silněji páchla hnilobou bažina. A mech už pružně povoluje a čvachtá pod holínkami.

Za ním těžce dýchají samopalníci.

Voda už dosahuje po kolena, chladné pramínky zatékají do holeni vysokých bot. To je dobře!

Petrus zná tahle místa od dětství, a přestože je tma, jasně si představuje bažinu: houpavou pudu, hroudy země porostlé světlým mechem a mezi nimi stojatá tmavohnědá voda, stále řidčeji se objevují osiky a zkřivené, vykotlané břízky. Lehká děla fašistů tu uváznou nadlouho a lačná hnijící voda pohltí nejednu bednu s náboji.

Samopalníci těžce dýchají. Voda čvachtá. Kdosi upadl a zaklel.

Nohy se boří, napité a blátem olepené holínky jsou stále těžší. Bažina vyčerpává síly lidí.

Co nevidět se rozední.

Zezadu se ozval povel:

„Halt!“

Jeden ze samopalníků strčil Petruse do zad. Zůstal stát. Zastavili se i ti, co šli za ním. Čvachtavý zvuk utichal v čím dál větší dálce. Obrovské tělo hada plazící se po bažině znehybnělo. Potom znovu zabublala voda. Několik lidí se blížilo k Petrusovi. Těžce dýchali a zřejmě jen s námahou vytahovali nohy z močálu. Petrus rozeznal mohutný trup velitele Stumma a Weinera.

To si myslím, veliteli není lehko, pomyslil si spokojeně.

„Kam nás to vedeš, pse?“ zeptal se Weiner.

Stumm se rozpřáhl obrovskou pěstí, ale Petrus uhnul.

„Opatrně, Herr Kommandant. Tady byste mohl snadni upadnout,“ řekl s netajeným úsměvem.

„Odpověz, když se tě ptám!“ rozkřikl se Weiner.

„Vedu vás nejkratší cestou,“ řekl Petrus. „Za svítání jsme mohli obklíčit tábor, nebýt vašich vojáků.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Není to moje vina, že lezou jako želvy, pořád musím zpomalovat. Vypadá to, že tam do rána nedojdem.“

Weiner mlčel.

„To tam nevede nějaká sušší cesta?“

„Když šli partyzáni do lesa, asi se zapomněli postarat o suchou cestu pro váš oddíl.“

Weiner pochytil v té odpovědi výsměch, ale v zájmu věci se ovládl.

„Kupředu!“ zavelel a mlčky vykročil vedle Petruse.

Stumm funěl, jako by ho někdo škrtil, a stěží jim stačil.

Brzy začala obloha blednout, tmavé kmeny osamělých stromů se na ní rýsovaly stále výrazněji.

„Jak daleko je ještě do tábora?“ zeptal se Weiner.

„Sedm kilometrů.“

„Po bažině?“

„Skoro.“

„Uvědomte si, že jestli mě balamutíte, pověsím vás na první pevné větvi.“

Petrus mlčel.

Obloha zezlátla. Hvězdy pohasly. A oddíl se stále ještě plahočil po bažině.

„Mohli by nás překvapit,“ poznamenal Weiner.

Petrus přikývl.

„Přepadli by nás?“

„Co vás vede! je jich málo a jsou špatně vyzbrojení,“ ujistil ho Petrus.

Ještě kousek ušli mlčky. Potom zvedl Weiner ruku. Čelo kolony zůstalo, stát.

Slunce už pozlacovalo vrcholky stromů. Vojáci stáli a těžce dýchali. Byli mokří a špinaví. Na přílby se jim nalepilo žluté podzimní listí.

„Budeme se muset soustředit a čekat,“ s povzdechem řekl Weiner. Litoval, že se rozhodl zúčastnit se osobně této operace. Oč příjemnější by bylo ležet teď v teplé suché posteli.

Petrus jako by uhodl jeho myšlenky:

„Půjdeme už jenom kousek, pane Weinere. Vyvedu vás na suché místo. Poblíž je tu takový ostrůvek. Tady byste mohl nastydnout.“

Weiner se v duchu velice zaradoval z Petrusova návrhu. Teď toužil jen po suchu a po slunci.

Petrus ho nezklamal. Brzy vyvedl čelo kolony k ostrůvku, na němž jako zázrakem rostlo několik mohutných dubu. jejich těžké listy se klidně třepetaly v ranním vánku.

Weiner vyšel na ostrůvek, s úlevou si sedl na suchou zem, opřel se o kmen dubu a ždímal mokrou uniformu. Stumm hekal a posadil se vedle něho.

Část vojáků se usadila na ostrůvku, ostatní se rozešli po okolí a hledali si sušší místa. Jakžtakž se uvelebili a otevřeli si konzervy. Kolem rozestavili hlídky.

Museli tu v úkrytu čekat celý den až do setmění.

Ten den byl pro vojáky únavně dlouhý. Nepotěšilo je ani slunce Zvlášť ne ty, kteří seděli na mokrých pahorcích jako zasmušilí brodiví ptáci.

Důstojníci uschli a jejich nálada se zlepšila. Petrus se výborně vyspal. Když se setmělo, vojáci se zvedli a cvakajíce zuby šli dál.

Brzy močál skončil a ti, co šli vpředu, ucítili vůni kouře. Bylo zřejmé, že nic netušící partyzáni rozdělali ohně.

Weiner dal znamení a kolona se podle předem připraveného plánu rozdělila na dvě skupiny a začala obkličovat pokojně spící tábor.

Weiner, Stumm a Petrus a půl roty samopalníků, rozestavených ve dvou řadách, zůstali na místě. Weiner se ustavičně díval na hodinky. Konečně, když už podle odhadu musel být tábor obklíčen, řekl:

„Tak, Stumme, já začínám. Rychlost a překvapení – to je moje heslo!“ Mávl rukou. Vedle nich se ozval suchý třesk a k nebi vzlétla modravá světlice. Zůstala viset nad lesem jako nová hvězda, na okamžik překryla svou záři jas ostatních hvězd a zalila zemi zlověstným zářivým světlem. V tom okamžiku se zprava i zleva ozvaly salvy ze samopalů.

Když střelba utichla, Weiner řekl:

„Konečně!“ a vrhl se přes pichlavé křoví směrem k táboru. Za ním dusal Stumm jako slon.

Obloha bledla. Rodilo se nové jitro. V jeho nesmělém světle spatřil Weiner dva vojáky. Nesli na rukou třetího, který chroptěl, hlava v těžké přílbě mu bezvládně visela.

V partyzánském táboře se Weiner setkal se skupinou důstojníků. Měli rozpačité obličeje.

„Velké ztráty?“ zeptal se jednoho z nich.

„Ne, ne příliš velké. Několik desítek.“

„Jsou zajatci?“

„Ne.“

Důstojník se mu neodvážil podívat do tváře.

„Co se děje?“ přísně se zeptal Weiner.

„Nebyli tu…“

„Nerozumím.“

„Nebyli tu,“ opakoval důstojník. „Zemljanky byly prázdné“

„Zemljanky byly prázdné,“ opakoval si Weiner. A najednou zbledl. „Prázdné?!“

Důstojníci mlčeli.

„Průvodce sem!“ ucedil Weiner skrz zuby.

Samopalníci běželi splnit jeho rozkaz.

Důstojníci stáli a čekali, nedívajíce se na sebe. Weiner se přimhouřenýma očima díval upřeně kamsi do jednoho bodu.

Samopalníci se vrátili s prázdnou. Petrus zmizel.

Začala druhá válečná zima. Ráno se nad jezery rozléhal rachot, jako by to duněla děla. To třeskutým mrazem praskal led. Nad bažinami spoutanými zimou zuřivě kroužil vítr, smetával z místa na místo pichlavý sněžný prach a hvízdal jako zbojník v holých větvích bříz a osik.

Po zasněžených cestách se proháněly Weinerovy trestní oddíly jako černé stíny. Hned v jedné, hned v druhé vesnici se do svištění větru mísily krátké dávky ze samopalů, sníh tál a černal kolem hořících chalup, houpala se tam těla oběšenců ztuhlá mrazem. Trestní oddíly útočily znenadání, řádily krutě a surově a hned zas odcházely ze vsi, bály se partyzánů.

Weiner žil v těchto měsících v ustavičném napětí. Povzbudivé zprávy už nepřicházely. Situace na frontě byla neutěšená. Cítil to, i když ještě neznal rozsah katastrofy, i když nevěděl, že sovětská vojska dobíjejí skupinu hitlerovců obklíčenou na Volze.

Jakási předtucha mu napovídala, že v lese, u partyzánů, došlo k nějakým změnám. Že nájezd v trestních oddílů na vesnice nevyvolávají mezi obyvatelstvem strach a paniku. Naopak. Méně než kdy jindy byl teď Weiner pánem této země. Jeho moc, to byla už jen iluze.

Tyto myšlenky přiváděly Weinera k zběsilosti a on nelitoval patron, granátů ani provazu.

Ale partyzáni odpovídali na každý úder ještě mohutnějším úderem. Teď žily v lesních táborech sjednocené oddíly národních mstitelů, které dříve operovaly každý na svou vlastní pěst, na své vlastní riziko. Ústřední štáb partyzánského hnutí je spojil do brigád a svazků. Do čela těchto sil postavil zkušené a statečné velitele a zavedl tvrdou vojenskou kázeň.

Váňuša si rázně vykračoval lesní cestou. Pod jeho starými podšitými válenkami vrzal sníh. Větve jedlí obtěžkané bílými polštářky se mírně ohýbaly, jako by se mu ukláněly. Šlo se nezvykle lehce, až ten pocit lehkosti Váňu překvapoval. Neuvědomil si hned. že poprvé za mnoho měsíců vyšel z tábora bez samopalu.

Za soumraku se objevil v domě Gajšikových. Otevřel mu Vasilij Děmjanovič. Váňuša nemohl v šeru najít koště, a než vešel do místnosti, oklepal si snili z válenek rukavicí. Zatímco se svlékal, Vasilij Děmjanovič se netrpělivě zeptal: „Co je nového? Jak je tam?“

Váňuša pochopil, nač je tázán, a odpověděl:

„Všechno normální. Už je dorážejí.“

Vasilij Děmjanovič se usmál a zamnul si ruce.

„A podrobnosti nevíš? Dávají jim do těla na Volze, co?“

„To teda jo,“ stručně odpověděl Váňuša.

„Proč jsi přišel?“

„Mám za úkol zjistit, kdy a kam se má vypravit Weinerův trestní oddíl“

„To bude těžká věc,“ řekl Vasilij Děmjanovič.

„Hm. Budu muset zajmout frice.“

„Jazyka?“

„No jo.“

„To není jen tak.“

„Kdyby bylo, neposlali by mě.“

Mlčky se uložili na lavicích, hlava vedle hlavy. Váňuša se dlouho převracel.

„Je to tvrdé?“

„To nic.“

„Snad by Kozič něco věděl.“

„Kdo?“

„Kozič. Ze správy.“

„To je náš člověk?“

„Co tě nemá! Pes je to! Jidáš.“

„To by moli něco vědět.“

„Tak už spi.“

Ráno šel Váňuša s Vasilijem Děmjanovičem do Ivacevičů. Šli každý zvlášť. Vasilij Děmjanovič vezl na saních bandasku s mlékem. Váňuša nesl na prodej pytel otrub.

V městečku, když prošel kontrolou, šel Vasilij Děmjanovič pomaleji.

Váňuša ho dohonil.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se polohlasně Vasilij Děmjanovič.

„V pořádku.“

„Jenom buď opatrný. Pošlu Varvaru,“ pokynul Váňušovi a zahnul vpravo.

S těžkým srdcem se blížil Vasilij Děmjanovič k Varvařinu domu. Je to riskantní, lézt do brlohu zrádce, ale jiné východisko není. Teď se setká s Kozičem tváří v tvář.

Jen aby se neprozradil nějakým slovem nebo posuňkem, musí se ovládat, mluvit klidně, lhostejně, a dokonce se usmívat… Bude těžké neplivnout inu do jeho vybledlých chamtivých očí… Ale musí se držet!

Kraschke neztrácel naději na odjezd domu. Plynuly týdny, měsíce, a on se pořád potloukal od rána do večera na trhu. Přicházel tam první a odcházel poslední. Byl otupělý, zarostlý nerovným strniskem, které neskrývalo, ale naopak ještě zdůrazňovalo ohavné jizvy na obličeji. Cítil se osamělý a ztracený v této drsné ruské zemi s jejími mrazy, divými vánicemi a pronikavě fičícími větry. Sebral nějaké vesničance válenky a šedivý vlněný šátek, aby nezmrzl. Žilo v něm jediné přání – dostat se domů, do tepla, k nevěstě. Ale Weiner ho jen tak nepustí. A utéci před ním není možné. Jako posedlý táhl se tedy Kraschke každé ráno na trh, díval se chodcům do obličeje a hledal chlapce, který na něho střílel z té neobyčejné zbraně. Ale on ho najde a pak odjede s penězi domů. Podoba toho chlapce se mu už začínala vytrácet z paměti, ale Kraschke se pořád ještě zuby nehty držel naděje, jako se člověk zřítivší se ze strmého srázu chytá za neduživou travičku, která mu vyklouzává zpod rukou.

Toho dne přišel také na trh, sotva se rozednilo. Motal se mezi kládami a ze zvyku bručel chraptivým hlasem:

„Cigarety… Cigarety…“

Varvara odešla na trh. Koziče nechala s Vasilijem Děmjanovičem v poklidné besedě u stolu.

Vasilij Děmjanovič přišel ráno, přivezl mléko v známé otlučené bandě a láhev pálenky.

Kozič s Gajšikem se třikrát vřele políbili a vypili po skleničce. A Kozič si začal jako vždycky naříkat…

Potom vystihl Vasilij Děmjanovič vhodný okamžik, a když vyšel Kozič do síně, zašeptal Varvaře:

„Jděte na trh. Jeden člověk tam prodává otruby. Možná že bude něco potřebovat…“

A vysvětlil jí, jak toho člověka najde.

Varvara všechno hned pochopila. Kozič se vrátil. Ona se ještě chvíli otáčela po domě, pak si oblíkla krátký kožíšek a odešla na trh.

Obvykle prázdné, jako vymřelé ulice městečka ožívaly ve cínech, kdy byl trh. Pomalu se vlekly staré herky zapražené do sani. Starci se opírali při chůzi o hůl. Ženské táhly sáňky s několika březovými poleny, s půl pytlíkem mouky, s otrubami nebo senem. Ale s čím obchodovat, když je všechno odevzdáno, zrekvírováno a snědeno? Někteří nesli různé věci, aby je vyměnili za kousek sádla nebo nějakou konzervu, jiní šli jenom tak – ani prodávat, ani kupovat, pobýt jenom chvíli mezi lidmi a dozvědět se, co je nového.

Když přišla na trh Varvara, bylo tam už plno lidí. Pomalu přešla kolem dřevěných stánků, kolem saní se senem, rozhlížela se a hledala toho člověka s kulatým obličejem, v podšitých válenkách, krátkém kožíšku a v zaječí ušance, který prodává pytel otrub.

Nebyl to lehký úkol. Mnoho lidi mělo kulaté obličeje, krátké kožíšky a prodávali otruby. Přistoupila k jednomu:

„To máš na prodej?“

„Baže mám.“

„A kolik za to chceš?“

„Dvě stovky.“

„To je drahé,“ řekla Varvara a odešla. Potom si všimla jiného chlapce. Stál vedle poďobaného mužského a pozorně se rozhlížel kolem sebe U nohou mu ležel pytel.

Varvara šla nejistě blíž, podívala se na pytel, potom na chlapce.

„Prodáváš?“

„Prodávám.“

„A kolik za to?“

„Co dáš?“

„Tak rubl, a možná že ani ne celý.“ řekla Varvara kdovíproč rozčilená.

Mládenec se na ni pozorně podíval, odvrátil se a řekl zlostně:

„Nemám ti to dát zadarmo?“

To je on, pomyslela si Varvara.

Ten poďobaný mužský se zasmál:

„Ten ti to dal!“

Přišel německý voják v sešlapaných válenkách, s hlavou přes čepici zabalenou do šedivého ženského šátku. Z šátku mu vykukovalo jediné oko a bílá jizva táhnoucí se od oka k nosu.

„Cigarety… Cigarety… Cigarety…,“ brumlal voják.

Byl to Krasehke. Když spatřil Váňušu, zůstal jako solný sloup. Tak dlouho čekal na tuto chvíli, tak dlouho hledal ten kulatý obličej se světlýma, daleko od sebe posazenýma očima! Ten, tenhle po mně střílel, pomyslil si Krasehke zadýchaný radostí, která ho přímo zavalila. Byl by snad schopen Váňušu obejmout, díval se na něho a nemohl se ani hnout. Vtom mu bleskla hlavou myšlenka: A co když odejde? Srdce mu sevřel chlad. Krasehke se polekaně ohlédl. Opodál mezi saněmi šli tři samopalníci. Hlídka! Má zavolat? Ne, to nejde… Vyplašil by ho… Krasehke začal pomalu couvat a vrážel přitom do lidí, ale z Váňuši oči nespustil. Měl v tom okamžiku tak krutý výraz v obličeji, že se lidé od něho vyděšeně odvraceli. Docouval až k hlídce a něco jí rychle pošeptal. Vojáci sundali z ramen samopaly a rázně zamířili k Váňušovi.

Varvara viděla, jak k němu přistoupili a zaslechla rozkaz:

„Hande hoch!“

Váňuša pomalu zvedl ruce. Obrátil zbledlý obličej k Varvaře. Zachytila jeho pohled a v hrůze si přitiskla ruce na prsa.

Vtom Váňuša bleskurychle kopl pravou nohou nejbližšího vojáka do kolene. Ten upadl. Váňuša uskočil stranou, ale druhý voják ho ještě stačil uhodit pažbou samopalu do obličeje. Váňuša zavrávoral a zakryl si obličej rukama. Po rukavici se rozlévala krvavá skvrna. Vojáci mu spoutali ruce za zády a odvedli ho. Za nimi se ploužil Krasehke, šlapal po růžových skvrnách krve na sněhu a brumlal jako šílený:

„Cigarety… Cigarety…“

Lidé se za nimi mlčky dívali.

V té době si podroušený Kozič pořád ještě stěžoval Vasiliji Děmjanoviči na svůj zlý osud. A byl v těch jeho stížnostech kus pravdy.

Po neúspěšném pochodu přes bažinu, a když Petrus zmizel. Weiner na Koziče tak strašně křičel, že ten strachy omdlel. Snad jen to ho zachránilo od jisté smrti. Od té doby se snažil nechodit na oči Weinerovi ani Stummovi. Pořád čekal na příležitost, aby jim mohl prokázat nějakou službu a ospravedlnit se. Ale příležitost se nenaskytovala. A po všechny ty dny, týdny a měsíce se Kozičovi zdálo, že pro něj každou chvíli přijdou a odvedou ho. V noci se za dýchával, jako by se mu už kolem krku stahovala oprátka.

Pálenka mu rychle stoupla do hlavy, a Kozič se dokonce rozplakal nad svým ubohým osudem.

Vasilij Děmjanovič mu přitakával, chtěl si s nim upřímně popovídat.

Najednou se otevřely dveře a do místnosti vběhla udýchaná a vyděšená Varvara

„Co se stalo?“ bezděčně se zeptal Vasilij Děmjanovič.

„Sebrali… toho mládence na trhu… sebrali ho!“

„Sebrali?“ Vasilij Děmjanovič se zvedl tak rychle, že se láhev s nedopitou pálenkou převrhla, skutálela se ze stolu a s třeskem se rozbila.

Popadl kožíšek a vyběhl ven.

„Kam běžíš, Vasilku?“ křikl Kozič.

Tady je ta příležitost. Za ním a chytit ho! A už se nebudu muset bát. Všechno mi odpustí… všechno!

Kozič se mihl kolem Varvary tak rychle, že ho nestačila zadržet. Vyběhl na ulici bez kožichu a bez čepice a divě se rozhlédl kolem.

Vasilij Děmjanovič pospíchal bez ohlížení, už byl skoro ti kontrolních hlídek na kraji městečka. Kozič se rozběhl za ním:

„Stůj!“

Vasilij Děmjanovič se přehoupl přes čísi plot.

„Chyťte partyzána!“ zoufale vykřikl Kozič.

Vojáci se rozběhli k plotu. Ozvala se střelba ze samopalu.

Vasilij Děmjanovič už nestačil zmizet za chalupou, najednou zavrávoral, začal napadat na nohu a sedl si na sníh.

Příští den navečer zaklepal někdo na chalupu Gajšíkových.

Hodina právě zasedla ke stolu. Kolja vyšel do síně a otevřel dveře. Před nim stál Petrus. Těžce dýchal. Mlčky prošel síní do světnice. Namáhavě ze sebe vypravil:

„Jdu včas…“

Olga Andrejevna, Nina i Kolja se na něho udiveně podívali. Ale on si nabral naběračkou vodu, několikrát si žíznivě lokl, otřel si dlaní rty a vydechl:

„Musíte odejít do lesa, Olgo Androjevno.“

„Co se stalo?“

Petrus se kousl do spodního rtu a zamračil se:

„Sebrali Vasilije Děmjanoviče.“

Olga Andrejevna zavrávorala.

„Je živ?“

Petrus smutně zakroutil hlavou.

„Zastřelili ho… A Váňušu taky.“

Olga Andrejevna bezmocně klesla na lavici. Petrus ji opatrně objal kolem ramen.

„Teď na to není čas, Olgo Andrejevno. Tím se oni nespokojí. Budou chtít vyhladit celou rodinu… Musíte zachránit děti. Posílá mě soudruh Martyn. Půjdeme do lesa.“

Petrus jim pomohl. Svázal trochu věcí do rance. Oblékli se Vyšli z chalupy.

Přibili napříč dveří prkno na znamení, že hospodáři nejsou doma.

Když k němu došli, zaslechli za sebou rachot motoru. Petrus se ohlédl: „K zemi!“

Všichni si poslušně lehli na sníh.

K prázdné chalupě přijelo nákladní auto. Seskočili z něho vojáci v černých esesáckých uniformách. Pažbami vyrazili dveře a urvali okenice.

Za chvíli se nad střechou začal vznášet tenoučký sloupek světlého kouře. Potom se v oknech objevilo mihotavé světlo. Hned jasně vyšlehovalo, hned téměř uhasínalo. A po nějaké chvíli se ve večerním soumraku roztančily jasné jazyky plamene.

„Moc nechybělo, a byli byste neodešli,“ tiše řekl Petrus.

„Děkujeme ti,“ sotva pohnula bílými rty Olga Andrejevna.

Mlčky se zvedli a vydali se do lesa.

První šel Petrus s rancem na rameni. Za ním Olga Andrejevna a Nina. Poslední šel Kolja. Teď je jediný muž v domě. V domě. který už neexistuje… Co se nasnil o partyzánském táboře! A teď odchází do noci, otce ztratil a za ním zůstala v plamenech rodná chalupa.

Část druhá

MUŽNOST

NENÁVIST

Kolju probudil křik. Hlas byl neznámý, vysoký a ostrý. Do vědomí mu pronikla pouze poslední dvě slova, vyřčená už tiše.

„Lidi spí…“

Kolja otevřel oči a zamrkal… Nad hlavou má nízký strop z tenkých tyček přiléhajících těsně k sobě. V šeru tyčky vypadaly, jako by byly natřené modrou barvou. Voněl tu kouř a jehličí.

Kolja se posadil a div se neuhodil hlavou o strop. Do tváře mu zavanulo nahořklé teplo.

„Vzbudili ho, darebové,“ zaslechl zase ten neznámý hlas. „Slyšíš, mládenče. Neseď tam. Chytí na tobě šaty.“

Kolja se převrátil a lehl si na břicho, hlavu svěsil dolů Ležel na palandě stlučené z tyček jako strop a pokryté chvojí. Dole pod ním bylo „přízemí“ A ještě níž byla podlaha, udusaná hlína a na ní také položené tyčky, jenže ve větší vzdálenosti od sebe. I stěny byly z tyček. Mezi nimi se černala vlhká, chladná hlína.

Dole. vedle jednoduchých kamínek stojících uprostřed zemljanky seděli bez hnutí tři malí kluci zabalení do šátků. Zvědavě si Kolju prohlíželi. Prostřední měl v ruce tmavou dřevěnou špulku od nití.

Vedle nich se nad kamínky skláněla nějaká žena. Pekla placky. To asi její hlas slyšel Kolja, když se probouzel.

U protější steny se na hromadě starých pokrývek převracela nějaká stařena a vzdychala.

A všude – v koutech, na palandách, na podlaze – se povalovalo domácí haraburdí: rance, polštáře, kožíšky, deky. V šeru se matně leskl samovar.

„Kolik je hodin?“

„Kdopak ví…,“ řekla žena. „My se neřídíme podle hodin všechno je zpřeházené.“

Kolja zabořil hlavu do kožíšku a zavřel oči.

A hned se mu všechno vybavilo: Petrusuv příchod, krátké přípravy na cestu, přepadlý matčin obličej, hořící chalupa, černé stíny fašistů, zasněžené lesní cesty…

Zastřelili tatínka. Zastřelili ho…

Do hrdla mu stoupal hořký, palčivý chomáč. A srdce jako by se mu přestěhovalo do spánků a buši a buší.

Ne, nemůže ležet! Musí něco dělat, křičet, rvát se.

Kolja slezl z palandy. Rychle si oblékl kožíšek.

Sestřička Nina se pohnula a zamumlala něco ze spaní. Jak to, že si jí prve nevšiml?

„Kam jdeš?“

Kolja hned neodpověděl, jenom mávl rukou a strčil do chatrných dveří, plných ledových rampouchů.

Do tváře ho uhodil mrazivý vzduch. Po šeru v zemljance mu kalné šedé nebe připadalo jasné.

Zavřel za sebou dveře a zůstal stát. Napravo i nalevo se táhly sněhové kopečky zemljanek. Mezi nimi se vinuly stezičky vyšlapané ve sněhu. Střežily je osiky se zelenavými kmeny, vysoké žluté borovice a nízké smrčky poprášené modravě bílým sněhem.

Nebyli tu skoro žádní lidé. Nějaká malá holčička nabírala do kbelíku sníh a u sousední zemljanky se pomalu oháněl sekerou stařík ve vatovaném kabátě. Sekera zvučně pronikala do tlustého sukovitého polena. Stařec dlouho funěl a vytahoval ji z nepoddajného dřeva.

Lesní ticho rušily jen údery sekery a ještě jakýsi jiný zvuk, podobný přidušenému sténání. Ten zvuk hned sílil, hned slábl, jako by se to proháněl vítr v zpřetrhaných drátech elektrického vedení.

Kolja potřásl hlavou, aby přestal vnímat ten podivný tlumený zvuk, a zamířil ke staříkovi.

„Ukažte, já vám pomůžu, dědo.“

Stařec se na něj podíval slzícíma světlýma očima a mlčky mu podal sekeru.

Kolja se rozpřáhl a uhodil do polena. Sekera se zasekla hluboko do dřeva, syrové poleno ji pevně sevřelo, ale nerozštíplo se. Kolja zkoušel sekeru vytáhnout, ale nešlo to. A tak ji zvedl i s těžkým polenem, převrátil ji ve vzduchu a vší silou uhodil do klády povalující se vedle. Sekera mu div nevylétla z rukou, ale udržel ji, znovu zvedl a uhodil ještě jednou, dvakrát, třikrát…

Ostří sekery pomalu pronikalo do dřeva, Kolju začalo bolet v kříži.

„Nech toho, synku,“ řekl tiše děda.

Kolja se zarazil, ale sekeru nepustil. Vzdychl.

Má toho nechat? zamračil se. podíval se na obrovské sukovité poleno. A náhle se začal dusit a udělalo se mu horko. Otec štípal takováhle polena jediným úderem přesně na polovičku. Kolja se podíval na dědu a ten se zarazil: tolik zuřivosti a utajené bolesti bylo v chlapcově pohledu.

Kolja znovu zvedl poleno nad hlavu. Uhodil. Poleno nevydrželo a rozskočilo se na dva sukovité kusy. Sekera zazvonila tence a vesele.

Nastalo ticho. Kolja slyšel jen vlastní dech a to nepochopitelné tlumené sténání.

„Ty máš ale tvrdou náturu!“ spokojeně řekl stařec a prohlížel si Kolju „To tys přišel dneska v noci?“

„Hm.“

„Z Jabloňky?“

„Z Volky.“

Děda si vzdychl.

„Všichni jdou do lesa. Tam se nedá žil.“

„Dědo, kdo to naříká?“ zeptal se Kolja.

„Jedna žabka.“

„A proč?“

„Proč? Je ze Zybajly.“

Děda pozval Kolju posunkem a šel s ním pěšinkou kolem zemljanek.

U jedné z nich zůstal stát a otevřel dveře. Sehnuli se a vešli oba dovnitř.

V podzemním obydli bylo dusno. Maličkým okénkem pod stropem prorážel slabý paprsek denního světla. Kamínka kouřila. V koutech, kam se nedostalo teplo, se stříbřila jinovatka.

Několik žen sedělo na palandách a vpravo ode dveří někdo křičel. Ustavičně, chraptivě, křečovitě.

Kolja se podíval Na hromadě pokrývek ležela dívka celá ovázaná bílými hadříky.

„Co je jí?“ tiše se zeptal Kolja.

„Je ze Zybajly… Vypálili vesnici, i lidi upálili zaživa. Jenom ji našli na spáleništi… Jinak všichni uhořeli. Ani nevíme, jak se jmenuje. Partyzáni jí nosí cukr, mlíko, ale ona nejí.“

Kolja se prudce otočil a vyběhl ven provázen dívčiným křikem. Chtělo se mu utéci před tím křikem, byl by chtěl křičet sám, někoho bít, mučit.

Před očima mu kroužily borovice a sníh zrůžověl…

Jako slepý se vrátil Kolja ke své zemljance a sedl si na kládu.

Borovice už zase klidně stály. Sníh byl bílý.

Přišel děda. Mlčky vzal sekeru.

„Dědo, kde je štáb?“

„Štáb je, synku, v jiném táboře. Tohle je rodinný. Tady jsou jen ženské a děti. Partyzáni jsou tři kilometry odtud. Nohy mi neslouží, hrom aby do nich…“

Kolja vstal.

„Kterým směrem?“

„Tudy,“ mávl stařík rukou.

„Půjdu tam.“

„Zabloudíš.“

„Nezabloudím,“ Kolja přistoupil k dědovi. „Zastřelili mi tatínka… A nohy mám úplně zdravé.“

Děda se podíval Koljovi do odhodlané tváře, potom smekl čepici a pokřižoval ho.

„Jestli mě bude maminka hledat, řekněte jí, že jsem šel do tábora,“ poprosil ho Kolja a pustil se po pěšině poprášené sněhem.

Stařec se za ním dlouho díval s čepicí v ruce. Potom si ji nasadil, zaševelil rty a zabrumlal:

„Nohy mi neslouží, hrom aby do nich!“

Ve štábu přivítali Kolju vlídně a nalili mu čaj. Ale do oddílu ho nevzali.

„To je na tebe ještě brzo, abys bojoval,“ řekl komisař. „S fašisty si poradíme i bez tebe, a ty zatím dohlídni na rodinu… Ty jsi teď hlava rodiny.“

Kolja odmítavě zakroutil hlavou.

„V rodinném táboře jsou jenom děti a ženské. A to ještě jenom staré. A ta holka tak křičí, slyšel jste to?“

„Slyšel,“ tiše řekl komisař.

Vstal, udělal několik kroků po zemljance. V zemljance bylo najednou ještě těsněji.

Komisař přiložil do kamínek poleno. Okosem se podíval ze strany na Kolju. Ten seděl se skloněnou hlavou. Mezi staženým obočím se mu položila nedětská vráska. V jeho držení těla, ve skloněné hlavě, v té vrásce nebylo ani trochu pokory, jen umíněnost.

Komisař si vzdychl. Kolik takovýchhle kluků a děvčátek se teď toulá celou zemi! Rodiče jsou zabiti, chalupy spálené, školy… Jaképak teď školy! Když fašisti i děti loví málem se psy a posílají je do otroctví.

Komisař pohladil Kolju po vlasech a nemotorně odtáhl ruku. Sám děti neměl a neuměl s nimi jednat. Ale tenhle kluk s umíněnou vráskou mezi obočím jako by mu přirostl k srdci…

„Poradíme si i bez tebe. Slyšel jsi, jak si stojíme na Volze. Tak vidíš.“

„Posílali mě do Ivacevičů. Plnil jsem úkoly,“ nerudně řekl Kolja.

Komisař se začal zlobit, víc na sebe než na Kolju. Jakými slovy má chlapce přesvědčit? Možná že by měl jasně a tvrdě říci ne!, ale to by se ho jistě dotklo. Určitě by se ho to dotklo… A copak má právo ubližovat člověku, kterému už stejně dost ublížili.

„Podívej, Koljo, dohodneme se takhle. Teď tě do oddílu vzít nemůžeme. Do Ivacevičů tě taky nemůžeme poslat, chytili by tě. A abys šel do boje nebo na průzkum – to už musí člověk něco vydržet a mít sílu.“

„A copak já jsem nějaký padavka?“

Komisař se usmál.

„No připusťme, že sílu máš. Ale to je všechno. A čím budeš bojovat? jenom nenávisti? To by bylo málo. Bojovat se musí, Koljo, se zbraní v ruce. Střílel jsi už někdy ze samopalu?“

„Ne.“

„No tak vidíš!“ zaradoval se komisař. „A co když se ti náhodou nachomýtne těžký kulomet? Budeš z něho umět střílet? Dokážeš to?“

„Ne.“

„A z lehkého kulometu?“

Kolja mlčel.

„Anebo z německého minometu?“ Komisař si s úlevou oddychl. Konečně našel ta pravá slova. Přesvědčil ho. „To víš, kamaráde, bojovat, to není jenom tak. Válka vyžaduje umění. A když voják neumí zacházet se zbraní, to je, jako by byl neozbrojený. Rozumíš? A neozbrojený člověk není voják, ale terč pro nepřítele.“

Komisař si sedl na bobek před kamínky a pohrabáčem vlastnoručně vyrobeným z ohnuté hliníkové trubky prohrábl dříví. Ze dvířek vyrazil na okamžik modravý kouř.

Kolja si nasadil čepici. Komisař se díval na rej jisker vyletujících zpod pohrabáče a neobracel se k němu. Nechtěl vidět jeho roztrpčenou tvář a slzy ve světlých očích.

Škoda že se neobrátil. Kolja neměl v očích slzy. Byl by v nich spatřil jen pevné, nezvratné odhodlání.

„Já se to naučím!“ tiše řekl Kolja.

Komisař přikývl.

„Tak ano, to je správné rozhodnutí.“

Kolja odešel. Komisař ještě chvíli seděl na bobku u kamínek a díval se na jiskry. „Naučíš se to! Jdi ty… To není, kamaráde, tak jednoduché.“ Přes rty mu přelétl teplý úsměv. Vstal a protáhl se, až v něm zapraskalo.

Kolja šel táborem rychle a klidně, jako by se nic nestalo, jako by ho byl komisař právě neodmítl. Šel, neohlížel se, díval se přímo před sebe, aby se nesetkal s pohledy lidí, kteří šli proti němu, a aby se neprozradil, jak ho to bolí a jak mu ublížili.

Naučím se to, naučím… já mu ukážu! opakoval si v duchu a zlobil se na sebe, na komisaře i na svůj neúspěch. A čím rozhodněji si opakoval tato slova, tím rychleji ho opouštěla jistota. Vždyť aby se naučil ovládat zbraň, musel by nějakou mít. Ale kde vezme samopal, kulomet nebo minomet?

Jistota se vytrácela, ale urážka zůstávala, rostla a dusila ho. Už ho začalo štípat v nose a chtělo se mu brečet.

Kolja zahnul na nějakou lesní stezku a skoro utíkal. Jen aby nepotkal někoho ze známých, aby se před někým nerozbrečel.

Pod nohama mu smutně povrzával sníh.

Utíkal, sám nevěděl, jak dlouho, a zůstal stát. Mlčící zasněžený les mu připadal nepřívětivý a lhostejný. A Kolja cítil, jak je maličký, osamělý a ztracený mezi vysokými chladnými stromy.

Padl do kyprého sněhu pod osikou. Ucítil ledový dech země a rozplakal se hořce, prudce, litoval sám sebe a slzy odplavovaly jeho sžíravý smutek.

„Ty nemocný?“ ozvalo se mu znenadání nad hlavou.

Kolja se zachvěl, nadzvedl se na loktech a otočil hlavu. Pro slzy stěží rozeznal člověka, který stál před ním. Zamrkal a zarazil se. Očí mu okamžitě uschly. Na pěšině stál Němec. To bylo nečekané a zlé. Dostat se nepříteli do drápů v lese, blízko tábora! Má křičet? Ale i kdyby ho někdo slyšel, stejně mu nepřijde na pomoc včas. Co má dělat?

Ale Němec se nehýbal. Stál na pěšině a díval se na Kolju. Potom se znovu zeptal:

„Ty nemocný?“

Posmívá se mi, neřád! pomyslil si Kolja. Kdybych tak měl nějakou zbraň. Třeba nůž. Obrátil se, sedl si a zasténal slabosti.

Němec postavil cosi na pěšinu, pokročil ke Koljovi a vztáhl k němu obě ruce.

Teď mě uškrtí, napadlo Kolju, skrčil se, zavřel očí, ale najednou se vymrštil jako pevně sevřené, zkroucené péro a ze všech sil kopl Němce oběma nohama do břicha. Němec vyjekl a padl na záda. Něco cvaklo.

Kolja vyskočil a vrhl se na nepřítele, očima hledal samopal. Ale Němec žádný neměl. Vedle něho ležel jen převrhnutý kbelík a z něho ještě vytékal na sníh zlatavý pramínek.

V tom zápalu si Kolja nevšiml ani vědra, ani jeho obsahu. Tiskl Němci k boku válenku a vykřikl:

„Mandě hoch!“

Němec si klekl, potom vstal a zvedl ruce. Ušanka mu spadla z hlavy a zůstala ležet na sněhu. Chtěl jí zvednout. ale Kolja zase vykřikl:

„Hande hoch!“

Němec znovu zvedl ruce. Obličej měl rozpačitý, udivený.

Kolja ho strčil do zad a nařídil mu, aby šel pěšinou k táboru.

A tak šli. Vpředu Němec s rukama vzhůru a za ním Kolja třesoucí se rozčilením a celý šťastný.

Brzy se pěšina rozdělila na dvě. Když běžel Kolja do lesa, nevšiml si té druhé a teď nevěděl, po které jít.

Němec šel s jistotou vlevo. Mohlo by se zdát, že zná cestu.

Vpředu se ukázal kouř. Kolja si oddechl. Konečně jsou v táboře. Přece jen to není žádná legrace, vzít do zajetí fašistu, a sám nebýt ozbrojen.

Němec šel k zemljance, u níž bylo pečlivě složeno dřevo rozřezané na polena. Dveře zemljanky byly otevřené a vanula z nich teplá, nakyslá vůně zelňačky.

Němec zůstal stát.

„Je tam někdo?“ zavolal Kolja.

Ze zemljanky vyhlédl kdosi v šedivém šátku. Dívčí hlas řekl:

„Kde se tak dlouho couráš? Dej sem honem ty jáhly.“

„Nemám…,“ odpověděl Němec.

Dívčí hlas připadal Koljovi podivuhodně známý. Pokročil kupředu a spatřil Jelenku. Stála ve dveřích zemljanky a zlostně se dívala na Němce.

„Jelenko!“ vykřikl Kolja.

Jelenka se na něj podívala svýma kulatýma udivenýma očima, začervenala se a radostně řekla:

„Koljo!“

„Zajal jsem fašistu,“ řekl Kolja „Holýma rukama.“

„Koljo,“ znovu řekla Jelenka „Ahoj.“ Podala mu ruku, a když ji Kolja stiskl, rychle mu ji vytrhla, jako by se spálila.

„Musím ho odvést do štábu.“

Jelenka se rozhlédla.

„Jakého fašistu?“

„Tady toho.“

„Tuhle toho?… Ale to je Otto, zajatec. Pracuje u nás v kuchyni.“ Otočila se k Němci. „Dej mi ty jáhly.“

„Nemám,“ řekl Otto. Pořád ještě stál s rukama nad hlavou a díval se hned na Kolju, hned na Jelenku.

„Jak to, že nemáš?“ zlostně se zeptala Jelenka.

Otto se podíval na Kolju a nejistě spustil ruce. Kolja mlčel.

„Tam…,“ mávl Otto rukou směrem, odkud přišli. „Jáhly tam… Ten chlapec ležel na sníh. Já ptal ‚Ty nemocný?‘ Chtěl mu pomáhat. On bít moje břicho a křičet: ‚Hande hoch!‘ Velká síla. Jáhly tam… na sníh.“

„Já to přece nevěděl,“ řekl liše Kolja. „Myslel jsem, že mě chce uškrtit. Tak jsem ho srazil.“

Jelenka se rozesmála. Kolja si vzpomněl na kbelík na pěšině, na zlatý pramínek, dovtípil se, že to byly jáhly, a rozběhl se zpátky.

„Já to přinesu…“

Jelenka ho zarazila posunkem a jen s námahou zadržovala smích.

„Počkej… Kde máš čepici, Otto?“

„Tam…“

„Jděte oba pro ty jáhly. A rychle!“

Otto a Kolja se na sebe podívali. Kolja sklopil hlavu a vykročil k lesu. Otto šel pomalu za ním.

Mlčky došli k převrhnutému kbelíku. Otto zvedl svou ušanku a oklepal z ní sníh. Kolja postavil kbelík, sedl si na bobek a začal nabírat jáhly. Otto si sedl na bobek vedle něho. Sypali jáhly do kbelíku i se sněhem a mlčeli.

Potom se Otto najednou zeptal:

„Co je to po rusky u-škr-tit?“

Kolja zvedl hlavu a podíval se na Němce.

„Uškrtit? No uškrtit.“

„Nerozumět.“

„Tohle.“ Kolja si sevřel krk prsty, vyplázl jazyk a zachroptěl.

„Ó, ich verstehe. Rozumět.“ Otto si několikrát hlasitě opakoval nové slovo a potom se zeptal:

„Ty myslet, že já chtít tebe uškrtit?“

Kolja přikývl.

„A ty bil moje břicho?“

„Já myslel, že u sebe máte samopal nebo granáty.“

„Ty odvážný chlapec. Já ne zbabělec, ale já by se bál,“ vážně řekl Otto a vzdychl. „I děti muset bojovat… A to být naše civilizace! Víš, já celý život musel stydět, že já Němec,“ dodal smutně. „Že já dovolil Hitler. Že dovolil vojna, strašná, mizerná vojna. To ne civilizace, to barbarstvo, já mluvil se soudruh Martyn. On chytrý hlava.“

Posbírali jáhly do posledního zrníčka a vrátili se do tábora. Otto šel vpředu a nesl kbelík. Kolja se díval na jeho trochu shrbená záda. Na válenky, z jejichž rozedraných pat čouhaly cípky onucí. A ten jeho kabát ho taky asi moc nehřeje.

„Proč si nezašiješ ty válenky?“

„Já šil… Zase roztrhaly.“

„Tak si opatřete nové.“

„Soudruh Martyn dával novou válenku, já nebral… Já nemůžu brát.“

„Ty blázínku,“ řekl Kolja.

A zase šil mlčky.

Za hodinu už seděl Kolja vedle Jelenky v horké zemljance, která sloužila jako kuchyně.

V kotlech zasazených do velkých cihlových kamen se vařila zelňačka a bublala jáhlová kaše.

Jelenka dala Koljovi najíst a teď ho pozorně poslouchala. Kolja jí nic nezatajoval a pověděl jí, jak u komisaře nepochodil, i o tom, že se chce naučil střílet, ale nemá zbraň, Jelenka se mračila. Potom řekla:

„Až mě vystřídají, půjdeme za Petrusem. Ten nám pomůže.“

Zemljanku, v níž bydlel Petrus, by našel Kolja i sám – zpod silného zasněženého krytu pronikaly do večerního šera tóny harmoniky. Duněly basy a na jejich měkkém pozadí jako by někdo neustále sypal zvonící stříbrné mince.

Jelenka s Koljou stáli chvíli ti dveří. Poslouchali. Potom nesměle a tiše vešli dovnitř.

V této zemljance stejně jako v ostatních se vlevo i vpravo podél stěn táhly palandy z tyček. Jenom strop byl z tlustých otesaných klád. Bydleli tu komsomolci minéři, chlapci odvážní, stateční, připravení jít kdykoli do akce. Postavili si svou zemljanku sami. Sami si přitáhli z ohromné dálky klády na střechu a strop podepřeli dvěma silnými podpěrami.

Přestože partyzáni unikající před silnými nepřátelskými oddíly už počtvrté změnili tábor a nikdo nevěděl, jak dlouho se jim podaří udržet se v tomhle lese, všechno v zemljance minérů bylo uděláno pevně a důkladně – dvě okénka, masivní dveře i velká rozpálená kamna. Jako by se tu byli usadili nadlouho.

Když Jelenka s Koljou vešli do zemljanky, Petrus hrál, hlavu nakloněnou na stranu. Asi deset mládenců sedících kolem nebo ležících na palandách poslouchalo. Mlčky, ale přívětivě pokynuli hostům. Mladík, který seděl blízko kamen, si poposedl a udělal jim místo.

V koutě vedle kožichů a vatovaných kabátů zpozoroval Kolja pěkný stojan z pečlivě otesaných tyček, kde byly ve zvláštních přihradách uloženy samopaly. Měl chuť sáhnout si na jejich teple se lesknoucí hlavně. Ale ovládl se a sedl si opodál na kraj palandy.

Mladík, který jim uvolnil místo, zakroutil hlavou. Jen pojď pěkně blíž. Kolja ho poznal, byl to ten mládenec, co přijel pro Borisevičovy a tak přesvědčivě předstíral opilost. Kolja se na něj usmál, ale nehnul se z místa.

A Petrus pořád hrál se skloněnou hlavou a zavřenýma očima. Melodie střídaly jedna druhou a v zemljance bylo hned volně, hned zase těsno. Hned se zdálo, jako by vítr v poli kolébal bílé hlavičky heřmánku a něžně růžově kuličky jetele a přinášel do zemljanky jejich medovou vůni, z níž se tak sladce svíralo srdce. A hned jako by těsně nad zemí letěla těžká mračna, kupila se a překrývala navzájem, burácelo to v nich a blýskala v nich žhavá ostří blesků – a náhle bylo všem úzko. A pak najednou melodie zněla jako cizí nepřátelský krok, až se jim pěsti svíraly.

Konečně Petrus dohrál. V zemljance bylo ticho, jen v kamnech praskal oheň. Minéři mlčeli, jako by harmonika pořád ještě vyhrávala.

Potom ten mládenec, co přijel pro Borisevičovy, tiše řekl:

„U nás v Lokti teče řeka, jmenuje se Alej. Možná že jste o ní slyšeli.“ Nikdo mu neodpověděl. „Je to taková klidná říčka, tichá. Ale když se na jaře rozvodní, je úplně zběsilá. Strhává mosty, A kolem je step. Kam se oko podívá – širý prostor. A tráva, samá tráva… Kdyby se ta step obdělala, nakrmil by se celý svět. A když půjdete po stepi na východ, tak tam jsou zas hory.

Na světě prý nejsou krásnější. A v horách jsou květiny, jmenují se upolíny, u nás se jim lidově říká plamínky. Opravdu to vypadá, jako by ze zelené trávy šlehaly plamínky.“ Mladík zmlkl.

Potom se najednou obrátil k Jelence: „Vidělas někdy, Jelenko, naše upolíny?“

„Neviděla.“

Chlapec vzdychl, rozepjal kapsu vojenské blůzy, vytáhl uválený zápisník, otevřel ho a řekl:

„To je on, náš altajský plamínek.“

Minéři vstali a nahrnuli se kolem něho. Na tmavé dlani ležel mezi čistými listy zápisníku suchý, jasně oranžový kvítek s bledě zeleným stonkem. A mládencova tvář byla jasnější než ten kvítek. Řekl, jako by se omlouval:

„Takhle ho pořád nosím při sobě.“

„U nás takové nerostou,“ řekl někdo s lítostí.

Mladík zastrčil zápisník nemotorně do kapsy.

„A na hosty jsme zapomněli. Musíme jim nabídnout čaj.“

Kruh lidí se rozestoupil a všichni se podívali na Kolju.

„To je Kolja Gajšik,“ řekla Jelenka. „Jeho tatínka zastřelili s Váňušou v Ivacevičích.“

„To víme,“ ponuře řekl mladík, potom se usmál a dodal: „My už jsme se viděli, že?“

Kolja přikývl.

„Já jsem Míša. Kde máme cukr?“

Světlovlasý pomenší chlapík mu podal na dlani kousek cukru, bylo na něm nalepeno několik lístečků machorky.

„Ukaž, Jaško.“ Míša vzal cukr a přísně řekl: „Podle instrukci má být cukr v křišťálové nádobě, lidově zvané cukřenka, a ne pohromadě s machorkou. Tak račte ke stolu.“ Širokým gestem ukázal na bedničku, kde se jako zázrakem objevily plechové hrnečky a emailový čajník s černými skvrnami na zelených bocích. „Čaj z ostrova Cejlonu zatím nedovezli. V Indickém oceáně řádí pasáty a monzuny. Ale máme klikvu z domácí sklizně“

Kolja se usmál. Bylo mu dobře v prostorné teplé zemljance mezi přáteli. První pocit stísněnosti zmizel. Bez rozpaků si vzal maličký drobek cukru a hrneček s horkou vodou. Hrneček pálil do rtů.

Jelenka si čaj nevzala. Pomalu jim vyprávěla Koljovu příhodu.

„Jen nevěš hlavu,“ řekl Koljovi Petrus. „Až vyrosteš, taky na tebe dojde.“

Kolja dotčeně postavil hrnek na stůl.

„Už ten váš čaj nechci.“

„Pročpak?“ zeptal se Míša.

„Nechci a basta, když jste zajedno s komisařem.“

„To je blázen!“ řekl světlovlasý chlapík, který jím dal cukr… „Oč jde? Chceš se naučit zacházet se zbraní? Prosím… Seznámíme se, ne? Já jsem Jaša.“ Podal Koljovi ruku a ten ji stiskl. „Takovémuhle klukovi se přece nedá říkat, že je malý. Kdyby byl zrovna tenkrát v Ivacevičích. byli by ho zastřelili? Určitě jo. Tak oč tedy jde? Musíme ho naučit střílet. Pak už snad komisař povolí.“

„Správně,“ přidala se Jelenka.

„Dobrá.“ Petrus vstal, odložil harmoniku, šel ke stojanu se zbraněmi a vzal svůj samopal. „Začneme s tímhle, co myslíš, Míšo?“

Míša přikývl.

„Samopal, kulomet, granáty… Ať se to naučí. Jen se neboj, Gajšiku, nedáme ti ubližovat.“

Do dveří se vsunula čísi hlava v kožešinové ušance.

„Je tu velitel?“

„Tady,“ ozval se Míša.

„Rychle do štábu.“

„Už jdu.“

Hlava zmizela. Míša si oblékl kožíšek, narazil si čepici a šel. Minéři mlčky sledovali každý jeho pohyb. V zemljance nastalo ticho.

„On je velitel?“ šeptem se zeptal Kolja Jelenky.

Odpověděl mu Jaša.

„Velitel zvláštní komsomolské diverzní skupiny minérů.“

ZTRÁTY

Kolja zmizel z rodinného tábora, sotva se rozednilo, a vracel se, když už všichni v zemljance, kromě Olgy Andrejevny, spali.

Olga Andrejevna seděla na palandě vedle chladnoucích kamínek a čekala na syna, zlobila se na něj, chystala se, že mu vyhubuje. Ještě mu není patnáct, ale potlouká se od rána do noci bůhvíkde. Možná že má hlad. Mrzne někde v lese. Co když narazí na fašisty? Nebo si zlomí nohu. Nebo ho trefí zbloudilá střela… Copak má matka málo starostí?

Syn vyrůstá, stává se z něho jinoch, muž, na vysokém jasném čele mezi obočím se mu dělá umíněná vráska, jeho pohled je tvrdší, ramena se mu rozšiřují a dlaně hrubnou, nad horním rtem se mu černá chmýří – brzy se začne holit, ale pro matku je pořád ještě dítětem. Jak je to dlouho, co ho houpala v kolíbce? Co ho nosila na rukou a krmila lžičkou, zašívala inu kalhotky, které si roztrhal na sousedově plotě. A bála se o něj, bála se.

Mateřský strach se asi rodí s dítětem a žije do posledního matčina dechu.

Olga Andrejevna slyšela skřípot kroků, dveře se otvíraly, nahrnula se do nich pára a přicházel syn. Nedokázala mu vyhubovat. Kolja měl unavený obličej, očí zarudlé, jako uplakané a neobvykle tvrdý pohled. Seškraboval si sníh z válenek smrkovou větví, sundával si čepici a kožíšek. A dělal to všechno nějak nově, beze spěchu, jako dospělý chlap.

Olga Andrejevna mlčky brala z kamen hliníkovou misku s postní polévkou. Podávala mu dřevěnou lžíci. Kolja jedl s chutí, pomalu. Sni několik lžic, poděkuje a leze na palandu. Na první pohled je vidět, jak je utahaný.

Jednou ho Olga Andrejevna pohladila po světlých vlasech. Najednou se pod tím laskavým dotykem naježil, ztuhl, uhnul a zlostně se podíval na matku:

„Nech toho… Už nejsem malý.“

Copak mohla pochopit, že mu teď nezáleží na její něze, že dnes už není takový jako včera, jeho srdce se zatvrdilo, teď ho ovládaly jen dvě síly – láska a nenávist. Láska k lidem v zemljankách, k popálené dívce, k dědovi, kterému neslouží nohy, k Varvaře a jejím dětem. k stovkám, tisícinu a miliónům lidí a k rodné, mučené zemi. A vedle lásky nenávist. Žhavá, nesmiřitelná nenávist k fašistům.

Jen tyto dva pocity měl teď v srdci.

Když na mraze houževnatě rozbíral a skládal stařičký maxim a prsty se mu lepily na kov, nevnímal bolest. Bylo mu horko, polykal sníh, a přece se nenastydl. S ostatními nosil klády na nové zemljanky. kácel stromy, kopal zmrzlou zem, která zvonila pod úderem lopat jako železo, a nepociťoval únavu. Jen namožená záda ho v noci bolela. A zdálo se mu o chladných pásech kolejí a nepřátelských ešelonech vyletujících do povětří. Střílel ze samopalu do nenáviděného Kozičova obličeje, a Kozič se úlisně usmíval a nechtěl padnout… Kolja skřípal zuby vzteky a urážkou.

Všechno teď vnímal mnohem citlivěji. Každou událost v táboře i mimo něj pociťoval jako něco velkého a významného, co ho zaplavovalo radostí nebo hořem.

Popálená dívka přestala křičet. Zemřela. Stalo se to pozdě večer. Ticho, které náhle nastalo, se bolestně zařezávalo do srdce. Dívka zemřela, ale lidem stále ještě zněl v uších její křik. A nikdo se ani nedozvěděl, jak se jmenovala.

Pochovali ji příští den. V korunách stromů hvízdal vítr a sypal do obličeje veliké, pichlavé vločky sněhu.

Z tábora přišli partyzáni. Mlčky stáli kolem malého čerstvého hrobu se smeknutými čepicemi. Na knírech, plnovousech a na límcích se jim usadila jinovatka.

V smutném mlčení stáli ti lidé, kteří už nejednou viděli smrt, u hrobu neznámé dívky.

Ženy plakaly. Vítr zasypal hrob sněhem.

Mlčel Alexej Čerkov.

Mlčel komisař.

I vítr najednou utichl, jako by se bál rušit to ticho.

Kolja měl dojem, jako by v lehkém šumění sněhu a skřípání borovic slyšel dívčin křik. Kousal se do rtů, aby se nerozplakal.

A za několik dní byl tábor pustý.

O půlnoci vyhlásili poplach. V tu chvíli seděl Kolja v zemljance minérů a – pokolikáté už! – čistil Jašův samopal. Byl by ochoten čistit všechny zbraně v táboře, jen kdyby mu to dovolili. Už jenom dotyk černého chladného kovu hlavně a polévané pažby v něm vyvolával zvláštní, nevýslovně příjemný pocit. Jako by ho přibližoval k těm přísným lidem, připraveným v kteroukoli chvíli, za jakéhokoli počasí vzít do rukou samopaly, pušky, granáty a jít do smrtelného boje.

Bystrý a houževnatý Kolja si rychle osvojil umění rozborky a sborky zbraní. Minéři mu trpělivě odpovídali na všechny jeho otázky. Aniž by se domluvili, jako by si nad ním byli vzali patronát, přijali ho do své malé družné rodiny.

Jen jedno Kolju trápilo – ani jedenkrát se mu nepoštěstilo, aby si vystřelil. Patronami se přísně šetřilo, ty se dobývaly v boji.

„My cizí nepotřebujeme,“ říkával Míša. „Každá kulka musí být při nejbližší příležitosti vrácena původním majitelům.“

Minéři odcházeli s oddílem. Kolja sedel u kamen a mlčky pozoroval jejich přípravy. Nespěchali, ale dělali všechno úžasně rychle.

Jaša složil do brašny od protiplynové masky žluté cihličky tritolu, které přinesl Míša ze skladu.

„To to poneseš takhle?“ poděšeně se zeptal Kolja.

„A co má být?“

„Nevybouchneš i s tím?“

Jaša se zasmál:

„Copak jsem most? Nebo kolona aut?“ Popleskal Kolju po čele.

„Pamatuj si, lekce číslo jedna. Tritol exploduje jenom nárazem. Víš, co je to exploze?“

„Vím.“

Jaša se poškrábal za uchem.

„To je, když něco udělá buch, buch, rozumíš? Když vedle něco vybouchne, tak tím nárazem vybuchne i tritol! A všechno letí do tramtárie,“ doložil spokojeně.

Petrus si strčil do každé kapsy kožíšku dřevěnou krabičku. Kolja viděl, že to jsou protipěchotní miny. Ale jak to? Lidé se bojí, aby nešlápli na minu a nevybudili s ni, a Petrus si je klidně strká do kapes, jako by to byly penály s tužkami.

„Vždyť to jsou miny, Petrusi!“ vykřikl Kolja.

„No to jsou,“ potvrdil Petrus.

„Co na něj tak koukáš?“ řekl Jaša. „V mině je co?“

„Tritol.“

„Správně. Dvacet deka. Ale kde jsou rozbušky?“

„To je pravda, kdepak jsou?“ zeptal se Petrus a rozhlédl se.

„Musíš je mít u sebe,“ řekl Míša.

„Já vím,“ Petrus se znovu rozhlédl, potom šel ke své palandě a zašmátral ve starém kožichu, který užíval místo deky, a vytáhl něco zabaleného do hadru. „Tady jsou.“

„Jsou to rozbušky, Boriseviči!“ zamračil se Míša.

Petrus zrudl.

„Promiňte, soudruhu veliteli.“

Jaša mrkl na Kolju a řekl nahlas:

„Pamatuj, lekce druhá. Neválet rozbušky, kde tě napadne.“

Kolja si vybral okamžik, kdy Míša poodešel stranou, vzal ho za rukáv a tiše řekl:

„Vemte mě taky s sebou.“

Míša se mu podíval do očí:

„To nejde.“

„Můžu se vám hodit.“

„To věřím.“

„Umím střílet, umím se plížit, a…“

„Já vím Ale je ještě jedna věc, bez té se nedá nad nepřítelem zvítězit.“

„Ale já umím…,“ rychle mu skočil do řeči Kolja.

„A ta věc se jmenuje disciplína. A disciplina, to je především bez-pod-mí-neč-né uposlechnutí rozkazu velitele. Až dostaneš rozkaz, tak půjdeš.“

„Tak dej rozkaz.“

Míša se ani neusmál.

„Do oddílu přijímá jen vedení. A já velím jenom skupině minérů. Je to jasné?“

Kolja přikývl a šel stranou. Tvářil se rozpačitě a ukřivděně. Uši měl červené.

Minéři, kteří slyšeli ten tichý rozhovor, dělali, jako by si byli ničeho nevšimli. Když vycházeli ze zemljanky, Petrus poklepal na pouzdro s harmonikou.

„Sbohem, harmoničko! Pokolikáté už se loučíme?“ A otočil se ke Koljovi. „Dohlídni mi tu na ni.“

Jaša plácl Kolju do zad.

„Nevěš hlavu! Já pro tebe ukořistím nějaké patrony. Zastřílíme si na veverky.“

Míša odcházel poslední.

„Víš co, Gajšiku, zůstaň bydlet u nás v zemljance. Top tady. My se pokaždé při akci tak utaháme, a za den zemljanku nevytopíš, když vystydne. Tak buď tak hodný.“

„Tak jo.“

„No, podej mi tlapu. A nezlob se, kamaráde. Disciplina je a prvním místě. To je, jak říká Jaša, lekce číslo tři. Tak buď zdráv.“

Stiskl Koljovi ruku a odešel.

Kolja chtěl také vyběhnout ze zemljanky a vyprovodit minéry. Ale ovládl se. Co naplat. On přece chápe, co je to disciplína. Ale do oddílu se stejně dostane. Půjde třeba přímo k soudruhu Martynovi, ale svého dosáhne!

Těžko se jde po zasněžené pláni. Ti, co jdou vpředu, se boří do sněhových závěji div ne po pás. Kdesi na bažinách. přestože mrzlo, se pod tlustou vrstvou sněhu tajila voda Když se proboříš, stěží vytáhneš nohy ze závěje a válenky se hned potáhnou tvrdou kůrou ledu.

Skupina minérů dostala za úkol vyhodit most na úzkokolejce u Koziků. Na úsvitě tudy měl projet ešelon s velkým trestním oddílem esesáků. Chystali past.

Míša pospíchal. Minérům ubývalo na zasněžené pláni sil, ale nesměli zůstat pozadu za svým oddílem. Proto velitel oddílu minérům nařídil, aby přešli do týlu a šli po cestě prošlapané už dvěma stovkami nohou, aby zbytečně neplýtvali silami.

K úzkokolejce došli za tmy.

Alexej zastavil lidi. Zakopali se do sněhu, aby jim bylo tepleji. Museli dlouho čekat.

„Jste připraveni?“ zeptal se Alexej minérů.

„Připraveni.“

„Anebo je nevyhodíme?“

Míša se podíval na velitele udiveně.

„Bez hluku to přece nedokážeme.“

„Tak co teda?“

„Abychom je nevyplašili.“

„Nevyplašíme. Můžeme ešelon pustit až pod most.“

„To v žádném případě.“ Alexej položil Mísoví ruku na rameno. „Potřebujeme municí. A nějaké zbraně taky přijdou vhod. Vaším úkolem je zastavit ešelon. Zbytek doděláme my. Nemáme udělat zátaras?“

„Ne, ten by byl vidět zdálky,“ namítl Míša. „A my jim most vyhodíme zrovna před nosem. Jen taktak že budou mít čas zabrzdit.“

Alexej mlčel.

„Tak si dej pozor, Michaile. Spoléháme jenom na vás.“

„Nezklameme, nebojí“

Za půl hodiny se už Míša, Jaša a Petrus plazili k mostu. Asi tři sta metrů za nimi se plížili ostatní chlapci z jejich skupiny. Kryli kamarády z týlu a z boků pro případ, že by se znenadání objevil protivník. Minéři mohli klidně dělat svou těžkou a nebezpečnou práci.

Most byl úzký, jednosměrný. Zvedal se nad úzkým průtokem spojujícím dva velké močály. Teď byly močály i průtok tak zavály sněhem, že to vypadalo, jako by most nevisel ve vzduchu, ale stál opřený o závěje.

První vlezl pod most Míša. Lehl si hrudí na sníh, rozrýval ho koleny a rukama a udusal si malou „pracovní“ plošinku. Potom tam za ním vlezl Jaša. Přitáhl k sobě brašnu od protiplynové masky, vytáhl z ni žluté hranolky tritolu a začal je ukládat do škvíry mezi železný pilíř mostu a kolej. Když byl tritol položen, uvolnil Jaša místo Petrusovi. Petrus si sundal rukavice a opatrně vložil do min rozbušky. Potom stejně opatrně, měkkými a lehkými pohyby položil miny na nálož tritolu. Pracoval jenom prsty, jako by hrál na harmoniku. Připevnil k úderníku miny bílou šňůru a opatrně couvaje vylezl zpod mostu zpět ke kamarádům. Šňůra se měkce pokládala na sníh, splývala s ním a nebylo ji vidět.

Petrus věděl, že by stačilo jenom na ni šlápnout nebo za ni trochu zatáhnout, a ozval by se předčasný výbuch; vyrazilo by mu to oči a srazilo by ho to do sněhu navěky. Ale pomalu a klidně se plížil pryč od mostu, jako obvykle popouštěl bílou šňůru prsty mrznoucími ve větru.

Ten klid, rozvahu a přesnost pohybů nezískal snadno. Zkušený velitel Míša cvičil své minéry od rána do večera. Nejednou se Petrus takhle plazil po sněhu se šňůrou v ruce a zlobil se na houževnatost svého velitele, jenže tehdy byla na konci šňůry tenoučká větvička, skoro travička, lehce zapíchnutá do sněhu. Zatáhneš za šňůru a větvička ti spadne. A abys začínal znovu od začátku. Tentokrát však je na konci šňůry smrt.

Petrus se plazil, nevšímal si ničeho kolem, nemyslel na nic kromě bílé šňůry ztrácející se ve sněhu. Napravo i nalevo od něho se plazili kamarádi a pozorně sledovali každý jeho pohyb. Upřímně řečeno, byli povinni čekat na něj v bezpečné vzdálenosti. Ale jak mají nechat kamaráda samotinkého se smrtí!

„Dobrej!“ zaslechl Petrus Míšův hlas vedle sebe, ale nepochopil hned a plazil se ještě dobré dva metry. Potom se zastavil, položil šňůru na sníh, zvedl se na kolena a studenými prsty si utřel z čela lepkavý pot.

„Jsi chlapík!“ řekl Míša.

Všichni tři se na sebe podívali a usmáli se. Teprve teď Petrus cítil, jak má ztuhlé prsty. Foukal si na ně. Hledal v kapse rukavice. Neměl je. Zůstaly pod mostem

„Na, vem si to, harmonikáři,“ řekl Jaša a podal mu svoje kožešinové rukavice, které si sám ušil.

„Nepotřebuji! je.“

„Já ti dám, nepotřebuju. Omrzneš a jak budeš hrát na harmoniku? Nosem?“ Jaša mu strčil rukavice přímo do rukou.

„A co ty?“

„Co já? jsem snad harmonikář? já hlavně abych měl v pořádku jazyk a nohy. A taky kousek hlavy, to se ví. já jsem, bráško, starý komsomolský funkcionář!“ Jaša se usmál. „Abys věděl, já jsem se před válkou vsadil, že zagituju jednu babku, aby vstoupila do Komsomolu.“

„A jak to dopadlo?“ zeptal se Míša.

„Dobře. Za tři dny přišla babka na okresní výbor a přinesla přihlášku.“

Míša a Petrus se zasmáli.

„A přijali ji?“

„Nepřijali. Ale zhodnotili moje agitační vlohy a napálili mi důtku.“

Vítr hnal při zemi sníh.

Petrus si natřel ruce sněhem a navlékl si rukavice. Měkká kožešina vydávala útulné domácké teplo.

„Nepřimrzne?“ zeptal se znenadání Jaša.

Všichni pochopili, že mluví o šňůře.

„Snad ne,“ řekl Miša. „Upaluj k veliteli, Jašo. Podej mu hlášení, že je všechno hotovo.“

„Provedu. Podat hlášení, že je všechno hotovo.“ Jaša vstal, oklepal si z kožíšku sníh a šel po kraji lesa. Zapadal do závějí.

Miša a Petrus zůstali ležet na sněhu. Mezi nimi se táhla šňůra, ve tmě neviditelná.

Oddíl čekal na střetnutí s nepřítelem. Bojovnici se zakopali do sněhu, tiše spolu rozmlouvali. Někteří kouřili, opatrně zakrývajíce ohýnek cigarety. Jiní si trochu zdřímli, přestože mrzlo a foukal pichlavý přízemní vítr.

Nikdo se nedíval do bělavé mlhy, stejně není nic vidět.

Napravo i nalevo podél železničního náspu se rozmístily uši a oči oddílu – Sergejovi rozvědčíci.

Oddíl mohl čekat klidně. Těm nic neujde – ani tiché plesknutí chomáče sněhu, který spadl náhle z větve, ani zapraštění zlomené větvičky, ani závan větru. Sergej si uměl vybírat lidi.

Průzkumníci svému veliteli věřili a měli ho rádi. Energický, veselý, odvážný Sergej se stal dávno miláčkem oddílu, jeho pýchou, měřítkem statečnosti. Mnohé udivovalo, jak přilnul k pomalému, nemluvnému a trochu nemotornému Váňušovi. Byli si tak nepodobní. Sergej si často z kamaráda utahoval. Ale když si chtěl vzít Váňu na mušku někdo jiný, Sergej mu to rázně zatrhl.

Váňuša naopak nedával najevo nějaké zvláštní přátelské city k Sergejovi. Ale v boji byli vždycky vedle sebe, na průzkum chodili spolu a kdovíkolikrát zachránili jeden druhému život. Sami to možná ani nevěděli, protože vzájemná pomoc, to pro ně byla samozřejmá věc.

A pak Váňušu zastřelili.

Sergej chodil zamračený, pohublý. Vždycky náchylný k žertu a k ostrému slovíčku, teď byl nemluvný a nevrlý, jako by se duše mrtvého kamaráda převtělila do něho. Průzkumníci neobtěžovali svého velitele soucitem, každý s ním mlčky prožíval ztrátu kamaráda, střádal nenávist k nepříteli a čekal na setkání s ním.

Sergej seděl vedle Alexeje a komisaře, navenek klidný a lhostejný, jako by se ho nadcházející boj s esesáky netýkal, jen to, jak lehce otáčel hlavu za každým zvukem. prozrazovalo jeho vnitřní napětí.

Odněkud ze tmy se vynořil Jaša. Zeptal se tiše:

„Je tu velitel?“

„Tady.“

„Most je podminován.“

„Dobře. Vyhoďte ho, až ešelon přijede docela blízko. A ať to neselže. Až vyletí, bude to pro nás signál k útoku.“

„Provedeme.“

Jaša tiše zmizel ve tmě, jako by tu vůbec nebyl. Vtom se z druhé strany vynořil jeden ze Sergejových průzkumníků. „jede drezína.“

Alexej přikývl.

„Bojí se překvapení… Jen ať si klidně jede.“

„Nemáme na ni zaútočit? Provedeme to potichu,“ chraptivě se zeptal Sergej.

„Není třeba. Ať si jede. Ešelon bude asi v Kozikách. Čekají na signál z Gičic, že je všechno v pořádku.“

„Jasně,“ řekl Sergej.

„Jen ať si jede,“ opakoval Alexej a Sergej, který mu neviděl do obličeje, poznal, že se velitel usmál.

„Drezínu propustit,“ přikázal Sergej svému průzkumníkovi a ten v okamžiku zmizel.

„Teď už to nebude dlouho trvat,“ řekl komisař.

Ale ešelon přijel, když už obzor zesvětlel a měkké mléčné světlo se začalo rozlévat po zasněžených korunách borovic. Vítr utichl. Mráz zesílil. Tu a tam hlasitě praskaly borovice, jako by les v zimním spánku chrápal.

Malá lokomotiva táhla po úzkokolejce čtyři kryté nákladní vagóny a jeden nekrytý. Nad nimi se zvedal lehký dým. Lokomotiva i vagóny vypadaly jako dětský vláček na klíček, který někdo ztratil v spícím lese. Hlavně tří děl na nekrytém nákladním vagóně vypadaly zdálky jako sirky.

Lokomotiva dojela k levému křídlu partyzánů. Nikdo se ani nepohnul. Vagóny pomalu projely kolem. Kola duněla a spící les jim odpovídal ozvěnou.

Desítky pozorných očí sledovaly ešelon. Dvě stě metru k mostu, sto padesát, sto… Lokomotiva supí. Bílé chomáče páry zůstávají viset ve vzduchu…

Tři minéři zkameněli na sněhu. Petrus si sundal rukavice a sevřel v dlani bílou šňůru. Slyší, jak Jaša vedle něho šeptá:

„Teď!“

Ale Petrus nepospíchá. Jen ať lokomotiva přijede blíž.

Míša položil ruku Petrusovi na rameno, trochu stiskl.

Petrus trhl šňůrou, ucítil její odpor. Výbuch se neozval. Lokomotiva supěla už docela blízko. Padesát metrů, čtyřicet pět, čtyřicet…

Šňůra přece jen přimrzla. Když si to Petrus uvědomil, už se nekryl, vyskočil, a propouštěje šňůru mezi prsty, rozběhl se k mostu.

„Zpátky!“ vykřikl Míša.

Ale Petrus ho neslyšel. Uběhl několik desítek kroků i zase škubl šňůrou.

Obrovský bílý hřib vyrostl před lokomotivou a po lese se rozlehl rachot. Ohlušený Petrus padl do sněhu. Ozvaly se kulomety a samopaly partyzánů.

Lokomotiva prudce zabrzdila, na chvíli zůstala stát v sněžném víru výbuchu a puk se jako obrovský střelený pták pomalu zapíchla nosem do země. Ešelon zůstal stát.

Míša a Jaša přiběhli k Petrusovi a pomohli mu na nohy.

„Jsi živ?“

Petrus vyplivl sníh, kterého měl plnou pusu, a usmál se.

Dveře vagónů se otevřely. Ale už se k nim hnali partyzáni. Vpředu uháněl obrovskými skoky Sergej.

„Hurá-á-á…,“ rozléhalo se v mrazivém vzduchu.

Sergej z rozběhu hodil granát do otevřených dveří vagónu a hned, jak vybuchl, vystřelil dávku ze samopalu. A vtom mu pronikavá bolest projela celým tělem, zatmělo se mu před očima, sehnul se a pomalu se sesul na ruce kamarádů, kteří mu spěchali na pomoc.

Boj byl krátký, ale krutý. Esesáci se nevzdávali, ani jeden z nich se však neprobil z obklíčení.

Průzkumníci položili svého velitele na nosítka, která udělali narychlo ze dvou tyči a kožíšků. Mlčky stáli kolem.

Sergej se probral, víčka se mu zachvěla. Otevřel oči a spatřil tváře přátel.

„Kanónky jste jim sebrali?“

„To víš, že jo,“ odpověděl mu kdosi.

„Ukažte mi je…“

Průzkumníci zvedli nosítka a donesli Sergeje k dělům, která už zatím sundali z vagónů.

„Báječný kanónky.“ Sergej měl dojem, že mluví nahlas, ale ti. co stáli kolem, ho sotva slyšeli. „Skvělý.“ Pokusil se usmát. „Kde… je Alexej?“

Průzkumníci mlčeli. Jenom jeden z nich, mládeneček ve vatovaném kabátě a v staré ušance, si utřel nos rukávem, uhnul očima a řekl:

„Má nějakou práci.“

Nechtěli Sergejovi povědět, že Alexej padl.

Borovice se převrátily. Nebe se překotilo. Sergej opět ztratil vědomí.

Sergej ležel v zemljance sanitního útvaru. Byl zesláblý ztrátou krve a co chvíli upadl do bezvědomí. A když přišel k sobě, skřípal zuby a čelo se mu pokrývalo studeným lepkavým potem, ostrá bolest neustávala. Dostal tři rány do břicha.

Sanitářka Věra se od raněného nehnula ani na krok, utírala mu zvlhlý obličej kapesníkem. Oči měla zarudlé a opuchlé pláčem.

Natálie Zacharenková taky plakala zlostí a bezmocností. Co mohla dělat, aby Sergeje zachránila? Ona, veterinární felčarka. Neměla dostatečné znalosti ani zkušenosti. A tady byla nutná operace, neodkladná, složitá operace. Potřebovali zkušeného chirurga. To věděli všichni, komisař, sedící Sergejovi u nohou, i Petrus, kterého poslali minéři, aby pomohl, bude-li třeba, i průzkumníci, kteří mlčky seděli na kládě u sanitního útvaru.

Průzkumníci chtěli jít k Sergejovi všichni najednou, ale Natálie se na ně podívala tak hrozně, že okamžitě vyšli všichni tiše ze zemljanky a posadili se na kládu. A tak tam mlčky seděli a nedívali se na sebe.

Kolja tam seděl s nimi a kousal se do rtů, aby se nerozbrečel. Měl Sergeje rád, obdivoval ho pro jeho statečnost a důvtipnost. Sergej měl pro něho vždycky dobré slovo. A teď umírá.

Opodál zavrzal sníh. Průzkumníci otočili hlavy jako na povel. K zemljance přicházel Otto. Šel shrbený, ostražitě se díval na průzkumníky, jako by čekal, že ho některý z nich uhodí. Ale průzkumníci se na něho dívali bez hněvu. Němec přišel ke dveřím zemljanky a zaklepal.

„Smím dál?“

„Ano.“

Otto sestoupil dolů do šera a zůstal stát.

„Co chcete?“ zeptal se komisař

„Prosím prominout… Já rozčilený… jak Serjožka?“

Komisař se podíval na bledou Ottovu tvář a pokrčil rameny:

„Je to špatné… Kdybyste byl doktor…“

Otto smutně zakroutil hlavou.

„Já ne doktor.“

„Může ho zachránit jedině okamžitá operace,“ tvrdě řekl komisař.

„Ich verstehe. Tady nutno Doktor Krammer.“

„Kdo?“

„Doktor Krammer,“ opakoval Otto. „To je moc… doktor v lazaret Ivaceviči. Er ist ein grosser Arzt… Veliký doktor.“

Komisař mávl rukou a odvrátil se.

„Poslouchej, Otto, víš, kde bydlí?“ zeptal se Petrus.

„Co?“

„No kde je jeho kvartýr, dům.“

„Wo ist sein Haus?“ přeptal se německy Otto. „Ja, ano… vím.“

„Soudruhu komisaři,“ Petrus se naklonil ke komisaři. „Dovolte, my ho přivezeme.“

„Koho?“

„Toho doktora. Ať udělá tu operaci, nebo ho odstřelím.“

„Prosím tě, máš to v hlavě v pořádku? Ten tak zrovna pojede!“

„Ale my ho přivezeme,“ řekl Petrus. „Uneseme ho třeba…“

„Jdi ty!“

„Opravdu, soudruhu komisaři. Vždyť už jsme brali jazyky. Otto, chceš zachránit Sergejovi život?“

„Ach ano, on můj kamarád… On mě vzal do tábora. Nestřílel na místě. On dobrý člověk.“

„Tak mi pomoz přivézt vašeho doktora.“

Otto se podíval překvapeně.

„Doktor Krammer?“

„No ano…“

„Aber wie? Jak?“

„To ještě nevím. To uvidíme na místě. Pomůžeš mi?“

Otto chvíli mlčel. Potom se zeptal:

„Já mít otázka… Dáte Doktor Krammer život?“

„A k čemu by nám byl jeho život? Ať udělá operaci a pak ať si jde, kam ho nohy ponesou. Ještě mu dáme kus špeku, jak se říká, za návštěvu.“

„To jest slovo partyzána?“

„Slovo partyzána.“

„Tak já budu pomáhat… To ne vojenské vměšování. Takový člověk jako Serjožka nesmět umírat.“

Petrus poklepal Ottovi na rameno.

„Ty jsi správný kluk, Otto, i když jsi fric. Dovolíte tedy, soudruhu komisaři?“

Komisař mlčel. Bylo lákavé získat dobrého chirurga. Ale měli právo vystavovat lidi takovému riziku?

„Vždyť Sergej umírá!“ tiše, přesmoc řekl Petrus.

Komisař zvedl hlavu. Petrus, Otto i obě děvčata se na něho napjatě dívali, čekali na jeho odpověď.

„Dobrá. Povoluje se. Ať jdou dobrovolníci, dva tři.“ Otočil se k Ottovi. „Jste si vědom, že když se to nepovede, nebude mít s vámi Weiner slitování?“

„Jawohl… Já vím.“

„A nebojíte se?“

Otto pokrčil rameny.

„Buďte si vědom, že vás nenutíme. Můžete odmítnout.“

„Rozumím,“ Otto se podíval komisaři přímo do očí. „Vy mít špatná představa o německá duše, Herr komisař. Já pojedu pro doktor Krammer. Já chtěl zachránit život Serjožky. Já jen nechtěl zbraň, střílet Němce.“

„Dobře, Otto, pojedete beze zbraně. Můžete jít.“

Otto se po vojensku otočil a odešel.

„Petrusi, dávej na něj pozor. Pro všechny případy.“

Petrus mlčky přikývl a zamířil ke dveřím, ale komisař ho zarazil.

„Ostatně, ty by ses neměl v Ivacevičích ukazovat. Všichni psi tě tam znají.“

„Já jsem umělec,“ vážně odpověděl Petrus. „Oblíknu si uniformu óbrlajtnanta a budu klít od plic čistou ruštinou! Němci budou jen mrkat. Nebo ne. Budu raněný, zafačuju si palici, že mě vlastní máma nepozná. Ať mě Otto veze do nemocnice a cestou se zastavíme u toho doktora.“

„A na čem pojedete?“

„Nejlepší by bylo autem… třeba nákladním. V krajním případě si vezmem ve vsi koně.“

„A jak se dostanete zpátky?“

„Nějak se dostaneme, soudruhu komisaři, buďte klidný. To podle okolností. Děvčata, dejte mi obvaz.“

Natálie vytáhla zpod palandy pytel, vyndala z něho obvaz a podala ho Petrusovi.

„Tumáš. Jenom koukej, Petrusi, aby si doktor vzal nástroje. Nezapomeň.“

„Milované město může klidně spát,“ zazpíval najednou Petrus, mávl rukou a odešel.

Když vyšel z tmavé zemljanky, sníh ho oslepil. Zůstal stál vedle průzkumníků a mžoural.

„Jak je mu?“

„Mizerně, chlapci.“

Průzkumnici sklonili hlavy.

„Kdo se mnou pojede do Ivacevičů pro doktora?“ zeptal se Petrus.

Všichni vstali jako na povel.

„Potřebuju jednoho člověka.“

Petrus pozorně prohlédl všechny po pořadě. Potom se obrátil k jednomu už staršímu člověku s odulým obličejem pijana.

„Rozumíš německy?“

„Ani slovo.“

„A jak se jmenuješ?“

„Fjodor.“

„Ale jsi od chlastu pěkně zřízenej!“

„Já nevemu do pusy ani kapku,“ zlostně řekl Fjodor. „Jsem špatný na ledviny.“

Petrus se usmál:

„No dobře. Je to riskantní podnik. Půjdeš?“

„Půjdu.“

„To by se nenašel nikdo mladší?“ zabručel mladíček s nosem jako knoflík.

„Na to máš krátkej rozum,“ řekl Petrus. „Kam bych tě, prosím tě, moli s sebou vzít? V německým mundúru, a ještě s takovým nosejčkem? Kdo uvěří, že jsi Němec, když je na tobě na sto honů znát, že jsi Rus. Ale Fjodora trochu nastrojíme a můžeme s ním třeba až k tomu jejich fýrerovi. Řekne si akorát, že přebral a nevyspal se.“

Za hodinu kráčeli už tři Němci lesní pěšinou. První šel óbrlajtnant. Za ním dva vojáci. Jeden z nich, s dlouhými vlasy, neměl zbraň, zato druhý, s odulým obličejem pijáka, měl přes rameno dva samopaly.

Poslední dobou doktor Krammer špatně spal. Buď to bylo z přepracování, nebo věkem… Nikdy dřív se nedíval do zrcadla, ale teď mu to nedá, aby se nepodíval na svůj přepadlý obličej, opuchlý nespavostí. Vzdychne si, spolkne tabletku luminalu, aby usnul, a lehne si na úzkou tvrdou postel. Ale spánek nepřichází. Nepomáhá mu už ani dvojitá dávka luminalu.

I tohoto pozdního večera si prohlížel v zrcadle svůj obličej zbrázděný spoustou vrásek, ohmatal si povadlé tváře… Stáři. Jenom prsty mu nestárnou. Natáhl ruku před sebe. Prsty byly tenké, kostnaté, silné a pružné. Hýbal jimi, svíral je a rozvíral…

Snad má paní Kitzenová pravdu. Není čas na odpočinek? Nemá požádat o dovolenku a odjet domů do Hamburku? Domů… Zřetelně si představil svou ordinaci s třemi dubovými skříněmi, kde se za sklem lesknou chladné chirurgické nástroje. Ložnici s širokou tvrdou postelí a s kostrou v koutě. Salón plný knih a koberců, z kterých se žádným vysavačem nedá vysát prach… Nuda. Ležet na široké tvrdé posteli v prázdném bytě, bez spánku… Šedivé ulice. Mlha. Moře s těžkými olověnými vlnami. K čertu s tím! Krammer vysypal tři tabletky luminalu na jeden papírek. Koňská dávka!

Kdesi se ozvalo krátké zaťukání. Asi na venkovní dveře. Krammer položil papírek s luminalem na stůl. Poslouchal. Klepání se ozvalo znovu.

To by rád věděl, jestli se ten věčně ospalý bavorský sluha probudí.

Opět se ozvalo klepání. To jistě přišli z nemocnice. Někoho přivezli. Krammer vztekle zafuněl a prošel sousední místností do chodby. Cestou zakopl o vědro a povalil ho. Zarachotilo, ale Bavor, který spal v první místnosti, se ani nepohnul.

„Spí, mizera!“ zabručel Krammer a zarachotil závorou.

Do chalupy vešel voják s dlouhými vlasy a zvedl ruku.

„Heil Hitler!“

„Heil,“ mdle odpověděl Krammer.

Vojákova tvář mu byla povědomá. Zřejmě to byl nějaký sanitář z nemocnice. Často se tam střídají. Ano, nevidí toho vlasatce poprvé.

„Co chcete?“

„Pane doktore, pan Weiner vás prosí, abyste okamžitě přišel.“

Krammer sevřel rty.

„Někoho přivezli?“

„Ano. Prý nějaký mimořádný případ.“

Krammer ožil. Šel zpátky do své světnice. Vrátil se s kožichem v rukou.

„Pomozte mi. Můj Bavor chrní.“

Voják mu pomohl do kožichu.

„Pojďme,“ řekl Krammer.

„A nástroje, pane doktore?“

„Nástroje? jsou přece v nemocnici.“

„Nemáme čas zajít do nemocnice,“ důrazně řekl voják a zastoupil Krammerovi cestu ke dveřím.

Krammer údivem pokrčil rameny.

„Dobrá, vezmu si svůj kufřík.“

Vyšli na ulici. Bylo tma, jen sníh matně svítil. U vrátek stály saně.

Kromě vojáka s odulým obličejem, který seděl na saních se svěšenýma nohama a držel opratě, všiml si Krammer ještě člověka ležícího v saních naznak se zafačovanou hlavou.

„To je můj pacient?“

„Ano. Je v bezvědomí.“

„Musí do nemocnice.“

„Nemáme rozkaz,“ řekl voják. „Sedněte si rychle.“ A skoro strčil doktora do saní. „Jeď!“

Voják s odulým obličejem švihl koně bičem. Kůň se rozběhl rychlým klusem. Za chvíli se Krammer zeptal:

„Kam jedeme?“

„Mám rozkaz doprovodit vás,“ poníženě odpověděl vlasatý.

Krammer se sklonil k raněnému a podíval se mu na nárameníky.

„Jak je to dlouho, co byl raněn?“

Voják neodpověděl, zřejmě neslyšel. U strážnice rychle seskočil ze saní a křikl:

„Zvedni závoru! Rychle! Doktor Krammer jede na rozkaz pana velitele.“

Z budky vyběhl voják. Zazářil paprsek baterky, sklouzl po sněhu a vyloupl ze tmy vrásčitý obličejík doktora Krammera.

„Rychle, hni sebou!“ křikl doktor.

Strážný rychle zvedl závoru.

Za chvíli odbočili ze silnice na polní cestu. Zprava i zleva se zakmitaly sotva zřetelné tmavé stíny stromů. Klusem projeli vesnicí.

„No tak, kam to jedeme?“ zeptal se Krammer.

Nikdo mu neodpověděl.

Potom se raněný důstojník najednou posadil a sundal si čepici.

„Ležte,“ řekl mu Krammer.

Otto se obrátil:

„On nerozumí německy, pane doktore.“

„Čert ho vem!“

Krammer se tvářil tak udiveně, že se voják usmál. A raněný si brumlal něco pod nos a rychle si sundával z hlavy obvaz.

Kůň zůstal stát.

„Slezte, doktore,“ pobídl ho Otto, „dál musíme pěšky.“

„Kam?“

„Do tábora, k partyzánům.“

„Cože?“

„Je tam těžce raněný člověk. Do břicha. Potřebuje nutně operaci. Potřebuje dobrého chirurga. Proto jsme pozvali vás.“

„Pozvali?“ sarkasticky řekl Krammer. „Prostě jste mě unesli.“

„Ale řekněte pravdu, vážený pane doktore, kdybychom vás byli požádali, abyste s námi jel dobrovolně, byl byste odmítl, že?“

„Prosím,“ řekl Krammer. „A co když stejně nepůjdu? Zastřelíte mě?“

„Poneseme vás. Pochopte, doktore, tam umírá člověk. Potřebuje operací.“

Krammer zakňoural:

„Tak mi vemte aspoň ten kufřík.“

„S radostí.“ Otto vzal kufřík.

„Co říká?“ zeptal se Petrus, který si už zatím sundal obvaz.

„Herr Doktor říká, že spokojen s taková vycházka.“ Otto se usmál a vykročil po lesní pěšině.

První je potkal Kolja dva kilometry od tábora. Nikdo mu nenařídil, aby jim šel naproti. Ale neměl sílu zůstat v táboře.

Krátký a neklidný spánek mu nepřinesl úlevu. Zdálo se mu o Sergejovi, o tatínkovi, o Váňušovi. Objevovali se a zase se ztráceli. Něco říkali, ale co, na to si Kolja nemohl vzpomenout, když se probudil. Oblékl si kožíšek a potichu vyšel ven. Bylo ještě tma. Přišel k sanitnímu útvaru. Zeptal se průzkumníků, co je nového. Ti řekli, že je Sergejovi hůř a jediná naděje že je doktor.

Kolja se chvíli potloukal po táboře a pak šel lesní pěšinou Petrusovi naproti. Měl pocit, že tím uspíší příchod lékaře.

„Co Sergej?“ zeptal se Petrus.

„Je mu špatně. Pojďte honem.“

Petrus přidal do kroku, ale Kolja se rozběhl napřed a podešve jeho velkých válenek směšně klouzaly po náledí.

Krammer si ohříval ruce u rozpálených kamínek a úkosem pozoroval Natálii, která se točila kolem Sergeje. Sundávala mu obvazy. Sergej slabě sténal.

Komisař a Otto stáli stranou u dveří.

Natálie si zřejmě nepočínala moc obratně, protože doktor Krammer se několikrát nespokojeně zamračil.

A vůbec nic se mu tady nelíbilo. Všechno bylo neobvyklé, podivné. A on si myslel, že už ho v životě nic nepřekvapí.

Natálie sundala obvazy, vzpřímila se a znepokojeně se dívala na maličkého, vrásčitého doktora.

„Plášť,“ řekl Krammer německy, aniž se k někomu obrátil.

„Bílá šaty pro doktor,“ přeložil to Otto.

Natálie se začervenala a podala doktorovi čisté prostěradlo.

Krammer pokrčil rameny a zavrčel:

„Barbaři!“ Nařídil, aby mu prostěradlo uvázali kolem prsou.

Zabalený do prostěradla vypadal ještě menší a vrásčitější.

Potom si myl ruce horkou vodou. Natálie mu je polévala z plechového hrnku.

Na komisaře neudělal Krammer valný dojem. Kdovíco je to zač, ten dědek se scvrklým obličejem a mrtvýma očima! Chová se tak sebevědomé…

Krammer přistoupil k Sergejovi. Chvíli u něho stál, o něčem přemýšlel… zafuněl. Pak si sedl vedle něho na palandu. Tenké kostnaté prsty se dotkly Sergejova břicha, pohybovaly se pomalu, váhavě, jako slepec na neznámé cestě.

Sergej zasténal. Doktorovy prsty se začaly pohybovat rychleji, napravo, nalevo, vracely se zpět…

Konečně Krammer vstal. Zamlaskal.

„Tady už je každá pomoc marná.“

Otto to přeložil.

„Řekněte doktorovi,“ řekl komisař a pomalu a zřetelně pronášel každé slovo, jako by mluvil k hluchému, „řekněte doktorovi, že musí udělat všechno, co se dá, aby; zachránil život raněného.“

Otto to přeložil. Krammer se podíval z podelbí na komisaře a zamračil se.

„Nevěřím na zázraky. Zemře. Když ho budu operovat, může mi umřít pod nožem. Potom mě zastřeli.“

Komisař vyslechl Ottu pozorně, chvíli mlčel a pak se zeptal:

„Kdyby byl před doktorem německý důstojník, jak by postupoval?“

Krammer se usmál:

„Provedl bych operaci ze služební povinnosti. A pak, moji soukmenovci mi věří.“

„My vám taky věříme, doktore,“ tvrdě řekl komisař.

Krammer sevřel rty a podíval se upřeně na komisaře.

„Dobrá. Budu operovat.“

Průzkumníci rychle udělali z pečlivě otesaných tyčí operační stůl. Z celého tábora přinesli petrolejové lampy a zapálili je.

Zatímco připravovali místnost k operaci, Jelenka přinesla na komisařův příkaz kotlík boršče, masové konzervy, chléb, dřevěnou lžíci a tabulku čokolády. Postavila to před Krammera.

Krammer ochutnal boršč, usmál se a podíval se na Ottu:

„Nekrmí vás tu špatně.“

„Ach ne, Herr Doktor. Jím to, co jedí všichni v táboře, postní polévku a jáhlovou kaši. Tohle zřejmě připravili zvlášť pro vás.“

Čtyři a půl hodiny čaroval Krammer nad nehybným Sergejovým tělem. Sanitářka Věra třikrát omdlela. Obličej Natálie, která pomáhala chirurgovi, byl bledší než sníh z únavy a nelidského vypětí. Ottovi se dělalo mdlo, musel sebrat všechny své síly, aby nevyběhl ze zemljanky. Ze zápachu petroleje ho bolela hlava.

Čtyři a půl hodiny hleděl komisař jako očarovaný na Krammerovy ruce, na jejich přesné pohyby, na matný lesk nástrojů, nažloutlý od petrolejových lamp. Ano, Krammer byl vynikající chirurg, to komisař viděl.

Když operace konečně skončila a Sergejovi dali transfúzi, Krammer sundal zakrvavené gumové rukavice, hodil je na hliníkovou misku, na nikoho se nepodíval a bez čepice a bez pláště vyšel ze zemljanky. Mrazivý vzduch mu zavanul do tváře opojnou svěžestí, sníh bolestně oslnil jeho zarudlé oči.

Průzkumníci sedící na kládách před zemljankou vstali a postavili se do pozoru jako před vojevůdcem a zvědavě se dívali na Krammera.

Ten mlčel, dokonce si ani nevšiml tváří obrácených k němu. Ještě nikdy za svou dlouholetou praxi nemusel pracovat v takových nelidských podmínkách, bez Frau Kitzen, bez dobrého světla… No co, udělal, co bylo v jeho silách. Jen zůstane-li pacient naživu… Jen jestli… Už je příliš pozdě…

A najednou se přistihl při nečekané myšlence. Přál si, aby pacient žil. Nebylo mu lhostejné, bude-li žít, nebo umře. To bylo nové a překvapivé. Doktor Krammer za mlaskal jazykem, jako by cucal karamelku. Potom ucítil, jak mu někdo nasazuje čepici a přes ramena přehazuje plášť.

Otočil se.

Vedle něho stáli komisař a Otto.

„Je to velmi vážný případ.“ zabručel doktor Krammer a pomalu, shrbený šel mezi stromy, aby si protáhl unavené nohy.

Po vydatném obědě vyprovodil komisař doktora až k vnějším hlídkám. Dál ho měli vyprovázet Petrus a Otto.

Celou cestu nesl komisař malý balíček v bílém hadříku, pečlivě převázaný provázkem.

Zůstali stál u strážných. Když Krammer spatřil ozbrojené lidi, začal být nervózní.

„Tlumočte doktoru Krammerovi naši vděčnost,“ řekl komisař. „A tohle,“ řekl rozpačitě, zřejmě mu to bylo trapné, „u vás se myslím platí doktorům za návštěvu.“

„Ach ano,“ vykřikl Otto. Vzal od komisaře balíček a podal ho Krammerovi.

„Co to je?“ zeptal se Krammer.

„Špek.“

„Ach!“ řekl celý vyjevený Krammer. „Já myslel, že mě ti mládenci zastřelí. Ale špek nevonní.“

„Proč?“ zeptal se Otto.

„Ne, ne. Já jsem vojenský lékař a nemohu brát honorář za léčení… ehm… nepřítele. Vysvětlete to panu komisaři.“

Otto to přeložil. Komisař se usmál.

„A dodejte,“ řekl Krammer, „že jestli mě budou příště potřebovat, ať se se mnou spojí… civilizovanějším způsobem.“

Krammer vrátil komisaři balíček, zasalutoval a šel.

Petrus a Otto šli za nim. Potom Petrus Krammera předešel.

Chvíli šli mlčky. Jenom tiché povrzávání sněhu pod nohama a lehký šramot větru rušily lesní ticho.

Krammer se zeptal Otty, který šel za ním:

„Vy jste přešel k partyzánům?“

„Ne. Jsem zajatec.“

„Zajatec… Proč jste se zúčastnil téhle komedie s mým únosem?“

„Ten raněný… ten mě vzal do zajetí, když jsem byl nemocný. Byl jsem moc nemocný. Mohl mě zabít.“

„No a co?“

„Vždyť vidíte, jsem živ. Jenže jsem vypadl ze hry.“

„Poslyšte, jak se jmenujete?“

„Otto.“

„Poslyšte, Otto, jste přece Němec. To se vám nechce ke svým?“

„Ne.“

„Už vůbec?“

„Jak bych vám to řekl. Hodně přemýšlím. Mnohé začínám chápat. Miluji svou zem, svůj dům, svůj malý, mně tak drahý svět… Těžko se to vysvětluje.“

Šli zase mlčky. A znovu Krammer přerušil ticho.

„Poslyšte, Otto, vždyť vy jste vlastně zrádce!“

„K čemu taková silná slova?“

„Pojďte, radši klepnem toho mládence po makovici… Jsme dva, a on je sám…“

„Proč?“ Otto se zlostně podíval doktorovi na zátylek. „Zabít ještě jednoho… Co se tím změní?“

Krammer nepovoloval. Veselá nezbedná světýlka mu planula v očích. Ale Otto je neviděl.

„Vy věříte ve vítězství?“

„A vy?“ zeptal se Otto.

„Jak bych vám to řekl…“

„Já vám to povím sám. My už jsme ji prohráli, tu pitomou válku. A teď je důležité jen jedno: jestli v nás Němcích zbylo ještě něco aspoň trochu lidského – kultura, morálka, svědomí, jestli dokážeme začít nový život. To je moc těžké, začínat nový život. Ale budeme muset.“

„Máte na mysli nový revanš?“

„Ale ne, Herr Doktor. To už nikdo nedopustí. A hlavně ne my sami. Ten prokletý kohoutí zvyk hrnout se do každé rvačky přijde všechny moc draho, a nás především, já už jsem teď mohl krmit červy, a vy taky…“

„Hni, hni… Pro vás je opravdu lepší přezimovat v tom lese. Za tyhle nápady by vás Weiner nebo ta svině Stumm pověsili bez velkých cavyků.“

„To tedy jo,“ vesele odpověděl Otto.

„Co chcete dělat dál?“

„Čekat. Jsem neutrál. Nebudu zabíjet. Ani Němce, ani Rusy. Potom, až skončí válka, pojedu domů…“

„No-no,“ neurčitě zahučel Krammer.

Došli k silnici. Krammer podal Ottovi na rozloučenou ruku, Petrusovi nedbale pokynul, vzal si svůj kufříček a šel pomalu po uježděné cestě do Ivacevičů.

„Je to hrdý dědek!“ řekl Petrus.

„To jo… Doktor Krammer je hrdý člověk.“

V dálce se ozval hluk automobilu a oba rychle ustoupili za smrky.

MINÉŘI

Sergej se uzdravoval. Den za dnem mu pomalu přibývalo sil. Mladý organismus se zuřivě bránil smrti.

Průzkumníci opatřili pro svého velitele postel se síti. Ráno přicházeli přísně po pořádku k sanitnímu útvaru, a když byl slunečný den, vynášeli Sergeje i s postelí ven. Aby se poniklované ozdoby na posteli netřpytily, důkladně je natřeli tmavomodrou olejovou barvou, kterou neúnavní průzkumníci sehnali bůhvíkde.

Sergej ležel na svém „přepychovém loži“ bledý, vyhublý, přikrytý dvěma prošívanými přikrývkami a mhouřil oči před sluncem, které k němu pronikalo voňavými zelenými větvemi, poslouchal šumění mladého listí na osikách, štěbetáni ptáků a hovor partyzánů.

Pravidelně za ním přicházel Kolja, který se už mezitím nastěhoval do zemljanky minérů natrvalo. Jednou si Sergejovi postěžoval:

„Pořád mě nechtějí vzít do oddílu. Už jsem byl dvakrát u komisaře. ‚Všechno už ovládám,‘ povídám mu. ‚Samopaly, kulomety i pistole…‘ Ale on se jen usmívá: ‚A z kanónu taky dovedeš střílet?‘ ptá se. Rozzuřil jsem se: ‚A vy to umíte?‘ A on se zase směje: ‚Jakpak ne, já jsem přece dělostřelec.‘ A jak se mám naučit střílet z děla, když máme všeho všudy dvě bedýnky nábojů. Co pak mě nechají vystřelit?“

Sergej ho poslouchal pozorně, nesmál se mu. Rozuměl horoucímu chlapeckému srdci, a kdyby to záleželo na něm, nerozmýšlel by se a vzal by Kolju k sobě do průzkumu. Chlapec má v srdci odvahu i důvtip, a hlavně nenávist k nepříteli. Ten bude věrný a spolehlivý až do konce. Do posledního dechu.

„Vydrž to ještě. Čekají soudruha Martyna. Promluvím s ním…“

Soudruh Martyn přišel do oddílu za týden, v noci. Doprovázelo ho několik neznámých mladíků a nějaký člověk se špičatou bradkou, vyhlížející po městsku.

Kolja se objevil u sanitního útvaru hned po ránu. Posadil se na kládu, pak zase vyskočil a chodil kolem zemljanky. Každou chvíli pootevíral dveře, strkal hlavu do škvíry, s naději se díval do šera a šeptem se ptal:

„Už je vzhůru?“

„Spi,“ zlostně odpovídala sanitářka Věra.

A Kolja tichounce zavíral.

Potom přišla Natálie. Objevili se tři průzkumníci. Mlčky si sedli na kládu. Natálie je naučila pořádku. Až bude čas, zavolají je, ale v sanit nim útvaru nemají co pohledávat.

Kolem utíkal mladý partyzán, na chviličku se zastavil.

„Už jste to slyšeli? Z Moskvy poslali doktora s bradkou. Bude prý chodit po táboře… A my máme v zemljance hotový binec!“ Mávl rukou, zahvízdal a utíkal do své zemljanky.

Konečně vykoukla Natálie.

„Hej, průzkumníci!“

„Tady,“ ozvali se.

„Vidím, nejsem slepá… Přineste sem lampy. Doktor bude prohlížet vašeho velitele.“

Průzkumníci se po sobě podívali a rozběhli se na všechny strany.

„Už je vzhůru?“

„Smí se k němu?“

„Zatím ne.“

„Já jen na vteřinku. Pošeptáni mu do ucha dvě slova a hned půjdu.“

V Koljově vzezření bylo patrně cosi takového, čemu nemohla odolat ani přísná Natálie.

„Tak dobře, pojď.“

Kolja se hlava nehlava hrnul dolů a přihnal se k Sergejovi. „Soudruh Martyn je tu…“

„Já vím.“

„Tak nezapomeň, Serjožo.“

„Jak bych moli zapomenout na kamaráda?“ laskavě řekl Sergej a pročísl tenkými prsty Koljovu čupřinu.

Průzkumníci přinesli lampy. A za půl hodiny přišel do zemljanky soudruh Martyn a ten člověk se špičatou bradkou.

Kolem zemljanky stáli tiše průzkumníci. Čekali, co řekne lékař. Mezi mlčícími lidmi se motal Kolja. Byl rozčilený nejen kvůli svému příteli, ale i kvůli sobě. Vždyť teď možná vypráví Sergej v zemljance soudruhu Martynovi, veliteli svazku, o Koljově trápení. Možná že teď soudruh Martyn rozhoduje o jeho osudu, buď nařídí, aby ho zapsali do oddílu, nebo…

Soudruh Martyn vyšel ze zemljanky s doktorem. Mhouřil oči přeci sluncem a prohlížel si ošlehané tváře průzkumníků.

„Doktor Zimin, nový náčelník sanitní služby našeho oddílu,“ představil jim nového člověka.

„Tohle je, jestli se nemýlím, skupina mého pacienta?“ zeptal se Zimin a náhle se začervenal. Teprve teď si průzkumníci všimli, že je to ještě mladíček, který své mládí zakrývá bradkou. „Jestli máte všichni takovou povahu jako váš velitel, to mi tu bude perně.“

„To je pravda,“ usmál se soudruh Martyn.

„Operace byla provedena výjimečně skvěle. Ten německý doktor je vynikající chirurg. A ošetřeni má taky dobré, správné. Ale přesto ho budeme muset na další léčení dopravit do řádné nemocnice, kde jsou zkušení lékaři a potřebné léky.“

„A vy jste nezkušený?“ zeptal se kdosi.

Zimin zrudl ještě víc.

„Ano, nezkušený. Mohu poskytnout první pomoc, ale léčit těžká zranění v polních podmínkách…“

„Doktor Zimin absolvoval před dvěma týdny lékařskou fakultu,“ přísně řekl soudruh Martyn. „Ale můžu vás ujistit, že jestli jemu bude při vašich povahách trpko, tak vám zas nebude při jeho povaze sladko.“

„A kam ho pošlete?“ zeptal se jeden z průzkumníku.

„Letadlem do Moskvy.“

„A on nechce,“ usmál se Martyn. „Hrozí, že letadlo roztříská. Ale on poletí, jako beránek… Pojďme, soudruhu Zimine, prohlídneme si hospodářství.“

Když odcházeli, soudruh Martyn se několikrát podíval na Kolju, a dokonce se usmál, ale ani slůvkem se nezmínil o té záležitosti. To asi Sergej neměl čas mu o tom povědět nebo na to prostě zapomněl…

Kolja zašel do lesa.

Slunce se dotýkalo jantarových kmenů borovic a odhazovalo stíny na vysychající pěšinky rezavé loňským jehličím.

Ptáci hlasitě pokřikovali.

Ale Kolja nepozoroval krásu lesa. Přemýšlel o svém. Nechtějí, nechtějí pro něj nic udělat! Jaká pomoc… Není maličký a svého dosáhne. Když ho nepřijmou do oddílu, bude bojovat sám. Sám proti všem fašistům. Bude bojovat tak, že Sergej, komisař i soudruh Martyn budou litovat, že nevzali do oddílu takového bojovníka! Jenže nemá zbraň. To se ví, mohl by ji nenápadně sebrat minérům… Ale oni nemají zbytečné samopaly. To by někdo zůstal beze zbraně. A kdyby najednou dostali úkol, co by bez ní dělali? A potom… vzít nenápadně, to je jako ukrást. Ale když chce člověk bojovat s fašisty, musí mít čisté svědomí, to ví každý partyzán. A on je partyzán!

Ale kde vzít zbraň? Třeba jen na první čas. Později si ji může ukořistit v boji.

Když se rozhodl, že se nejdřív s fašisty utká sám, trochu se uklidnil, a dokonce se rozveselil.

Slunce se rychle klonilo k západu. Stíny se dloužily. Podvečerní vánek se dotkl mladého listí a to mu cosi zašeptalo nad hlavou svou nesrozumitelnou řeči.

Kolja odbočil k táboru. Přestože se toulal lesem, aniž dával pozor na cestu, a zahýbal hned vpravo, hned vlevo, už si vypěstoval podivuhodný orientační smysl, jaký mívají lidé žijící v lese; neodchyloval se od správného směru a neomylně dokázal dojít k určenému cíli.

Kolja přišel do tábora poblíž zemljanky, v níž byla táborová kuchyň. Aniž si to uvědomoval, přišel k Jelence. Ji, jenom jí mohou povědět o svém důležitém rozhodnutí a poradit se s ni, pokud jde o zbraň. Ona už mu porozumí.

Jelenka ho přivítala rozzlobeně:

„Kde se touláš celý den? Sergej tě chtěl vidět…“

Kolja se zachvěl.

„Sergej?!“

Jelenka si všimla, jaká radost vzplanula v Koljových očích, a když se chtěl rozběhnout, chytila ho za rukáv.

„Nepospíchej… Odnesli ho hned po obědě…“

„Odnesli?“

„No ano, na letiště. Pěšinkama je to daleko.“

Kolja si představil Sergeje, velkého a bezmocného, vznášejícího se na nosítkách nad svěžím osikovým porostem, nad hrboly na bažině… A najednou si sedl pod strom a dal se do breku. A Jelenka stála vedle něho, žmoulala cípy květovaného šátku, který měla na hlavě, a jenom vzdychala; bylo jí kamaráda líto.

Přišel k nim Otto a starostlivě se zeptal:

„Kolja raněný? Bolí?“

Jelenka se k němu otočila:

„Nerozloučil se s kamarádem, se Sergejem. Sergeje odnesli.“

Otto se zatvářil udiveně.

„O-o, mein Gott! Já vždycky říkat, že ruský duše nedostižný. Koljo, neplakat! Serjožka se brzy vrátit sem. On uletěl nach Moskau. Tam dobrý špitál. Já s ním rozloučit, on mi dávat pro tebe něco…“ A Otto vytáhl z kapsy něco tmavého, neurčitého…

Kolja si utřel uplakané oči a tmavá rozplizlá skvrna na Ottově dlani se proměnila v pistoli. Vzal si ji od Otty a poznal hlaveň černou jako havraní křídlo a rukojeť s rýhou, kterou dal kdysi sám Sergejovi, jak je to už dávno! Na samém začátku války, to už je věčnost!

„On dával mně a povídal. ‚Otto, ty vědět, jak u nás každý milovat zbraň. Jeho ukrást i rodná matka. Tobě já věřit, ty dát ho můj přítel Kolja‘.“ Otto se usmíval, měl radost, že mohl splnit, co mu Sergej uložil.

Kolja hladil černou, lesklou hlaveň pistole. Tady je ta zbraň, po které tak toužil. Teď už má čím zabíjet nepřítele. Ale co by řekl Sergej, kdyby věděl o jeho rozhodnutí, že bude bojovat proti fašistům sám. Co by řekl soudruh Martyn? Ne! Nesmí odejít tajně z tábora. A Kolja řekl tiše Jelence:

„Já půjdu na štáb. Promluvím si s nimi.“

„Bodejť!“ Jelenka pokrčila rameny. „Bude z tebe minér jedna radost. Nebudeš horší než Jaška nebo Petrus. Nejsi přece maličký.“

Kolja jí mlčky stiskl ruku, kývl Ottovi a šel do štábu.

Otto se za ním smutně díval a vzdychl:

„Moc líto, že ten kluk chce, aby ho pustit v boj.“

„A co mu zbývá? Otce mu zabili a dům jim spálili!“ zprudka řekla Jelenka.

Ottovy světlé oči byly ještě smutnější.

Strážný Kolju do štábu nepustil, soudruh Martyn měl poradu s veliteli. Kolja si sedl stranou pod strom a rozhodl se, že bude čekat třeba do zítřka, ale se soudruhem Martynem si promluví.

Nejsi maličký, zněla mu v uších Jelenčina slova.

Pistole se mu v kapse ohřála. Kolja cítil na stehně její tvrdou rukojeť.

Musí povědět soudruhu Martynovi všecko. I to, že chtěl bojovat sám. On to pochopí.

Ze zemljanky začali vycházet velitelé, jen Míša mezi nimi chyběl. Kolja přistoupil ke strážnému.

„Pusťte mě. Mám naléhavou věc.“

Strážný mu pokynul na souhlas.

Kolja si narovnal kabát, sestoupil po schůdcích k zemljance a zaklepal.

„Vstupte!“

„Smím?“ zeptal se Kolja. když otevřel dveře.

„Jen pojď.“ Komisař stál u maličkého okénka. „Jdeš za mnou?“

„Ne, za soudruhem Martynem.“

„Nazdar, Gajšiku,“ soudruh Martyn mu podal ruku. „Tak mám dojem, že jsme se už někde viděli…“

Na štábu byl kromě soudruha Martyna a komisaře ještě nový velitel oddílu Krochin, bývalý velitel první roty, a Míša.

„Tak tě poslouchám, soudruhu Gajšiku,“ řekl Martyn.

Kolja byl rozčilený, ale rozčilení mu nebránilo mluvit ani poslouchat. Bez okolků vyprávěl o svým rozmluvách s komisařem, o přátelství s minéry, o tatínkově smrtí, o vypálené chalupě, o nenávisti, která mu nedopřává klidu, o Sergejovi a o pistoli.

„Mám snad tu pistoli odevzdat?… Už jsem přece dávno partyzán, jenom nejsem zapsaný do oddílu. Kaší mě krmí jako velkého, ale na nějaký úkol, abych šel do akce, na to jsem malý!“ Kolja se zlostně podíval na komisaře a odvrátil se. „Prosím vás, soudruhu Martyne, jako staršího velitele a jako člena strany, nařiďte jim, aby mě přijali do oddílu, já bez oddílu nemůžu být. Zkrátka nemůžu.“

„Jasné.“ Soudruh Martyn ho poslouchal pozorně a ustavičně si potahoval šedivé kníry. „Dej sem tu pistoli.“

„Cože?“

„Dej sem tu pistoli. Vyndej ji z kapsy a polož ji na stůl.“

V Koljovi byla malá dušička. Pomalu vytáhl pistoli a položil ji na stůl.

„Tak jak to rozhodneme, veliteli a komisaři?“

„Já jsem ho přece neodmítl.“ Komisař se usmál. „Nařídil jsem mu, aby se naučil střílet a seznámil se se zbraněmi.“

„Naučil se to?“ zeptal se Martyn.

„Když vám to nebude: líto, tak vám vystřelím i z děla.“

„Tak i z děla?“

Kolja pokrčil rameny.

„Dovedu zbraň rozebrat i složil. Umím střílet z kulometu. ze samopalu a z pušky.“

„Prověřil jsem to,“ vložil se do toho Míša. „I miny umí klást stejně dobře jako kdokoli z nás. Je to houževnatý kluk. už jsem vám podával hlášení.“

„Tebe se nikdo neptá,“ řekl soudruh Martyn. „Tak má někdo k soudruhovi Gajšikovi nějaké výhrady?“

„Měl by ještě trochu vyrůst,“ řekl komisař.

„Počítám, že to časem dokáže,“ řekl soudruh Martyn. „Sergej se za něj taky přimlouval.“

„Přimlouval?“ rozveselen se zeptal Kolja.

„A tuhle naši minéři taky. Tak to pojďme rozhodnout.“

„Já myslím, že nebude v oddíle jíst chleba zadarmo. Je to správný kluk.“ řekl nový velitel oddílu Krochin, který dosud mlčel.

Soudruh Martyn souhlasně přikývl.

„No já nemám námitky,“ řekl komisař, „jenom…“

„Dejte ho do naší skupiny,“ požádal Míša.

„Budiž.“ Soudruh Martyn tichounce klepl dlaní do stolu. „Zapisujeme tě, soudruhu Gajšiku, a přikazujeme tě do zvláštní diverzní skupiny minérů. A koukej, tam jsou chlapíci. Tak ať nezklameš!“

„Nezklamu!“ řekl Kolja, jako by přisahal.

Když byl Kolja malý, rád si hrál jako všichni kluci „na válku“.

Bylo veselé plížit se k „protivníkovi“ s „puškou“ v ruce. Plížit se nenápadně, se zatajeným dechem. Potom se najednou zvednout a postavit se ohromenému „nepříteli“. „Hurá-á-á! Do útoku! Na ně!“ A „mohutné síly nepřítele“ už jsou zahnány na útěk, na lesních pasekách se míhají už jen jeho bosé paty.

To bylo dávno, tak strašně dávno! Válka jim tehdy připadala jako la nejromantičtější věc na světě. Jel na koni, řítit se v tanku, pálit z děla, cítit v dlaních škubající se rozžhavené tělo kulometu! Kolikrát viděl v chlapeckých snech sám sebe hned jako statečného vojáka, hned jako rozvážného vojevůdce…

A led je voják, skutečný voják ve skutečné válce. A romantika je tatam, zůstala jen práce, každodenní úmorná dřina. Zuřivý hvizd nepřátelských střel, z nichž kterákoli může ukončit tvůj život. Bezesné noci, dlouhé pochody, po nichž má člověk nohy jako zdřevěnělé a v kříži ho bolí jako nějakého dědu. Prach skřípe v zubech, hnijící voda bažiny neuhasí žízeň.

Ne, válka není romantická…

Teď leží Kolja u silnice v šedivém zaprášeném maliní. Při sebemenším pohybu padají tmavé přezrálé maliny do zvadlé trávy. Slunce praží. Ani vánek se nepohne.

Napravo od Kolji leží Jaša. Skoro dřímá, zmožený parným polednem.

Nalevo je velitel skupiny Míša. Obočí i rty má šedé prachem. Vyprahlými ústy žvýká suché stéblo.

Petrusova skupina zalehla asi dvě stě metrů od nich.

Leží už třetí hodinu, ale silnice je pustá. Až by se zdálo, že fašisté vycítili nebezpečí, zastavili své vozy a nedojeli k té pasti, kterou jim tu nastražili.

Kolja cítí, jak mu slunce praží přes košili do zad. Kůže ho svědí. Nejradši by vlezl v tu chvíli do řeky nebo aspoň do močálu. Ochladit si tělo, loknout si studené vody.

Ne, válka není romantická…

„Napil bych se kvasu,“ ospale řekl Jaša.

„Drž klapačku!“ okřikl ho Miša.

„Kdyby byl džbánek…“ Jaša zamlaskal. „Moje máma umí dělat kvás jedna báseň. Ze sucharů.“

„Hele, drž klapačku,“ klidně opakoval Míša. „Ticho!“ přerušil je vtom Kolja.

Všichni tří napjatě poslouchali. Někde vlevo zarachotil motor.

„Tak jsme se dočkali…,“ řekl Jaša.

Hluk motoru se blížil a v tom už vyjel z lesa šedivý osobní automobil. Přehnal se kolem Petrusovy skupiny. Kolja ztuhl a napjatě se díval do lesklé kabiny. Vždyť na téhle silnici, po níž jel automobil, položil on, Kolja Gajšik, svou první minu. Vlastníma rukama ji položil. Prvně v životě. A jestli automobil projede? Jestli něco udělal špatně?

Napjatě se díval na šedé lesklé auto. Spatřil, jak najednou nadskočilo, zvedlo mračno prachu a se skřípotem se převrhlo do příkopu, a přitom mu uletělo kolo. Výbuch se slil s táhlým hvizdem. Z příkopu vyskočil hitlerovský důstojník s obličejem zkřiveným hrůzou. Jaša po něm vystřelil ze samopalu. Důstojník se skácel.

Koljovi se vedrem a rozčilením zatočila hlava a ucítil takovou bolest kolem žaludku, že položil hlavu na tvrdou štětinatou trávu. Míša ho poplácal po zádech a rozběhl se k vozu. Jaša utíkal za ním.

Petrusova skupina zůstávala na svém místě pro případ, kdyby se za vozem objevil další.

Kolja namáhavě vstal a pomalu, vrávoravě vyšel na silnici. Ukázalo se, že vůz je štábní. Kromě šoféra v něm byli tři důstojníci a samopalník. Vůz ležel koly vzhůru. Zdeformovaná šedivá karosérie se zaryla do měkké hlíny příkopu. Nad autem se vznášel světlý mrak prachu. Tři kola se ještě točila. Čtvrté ulétlo někam daleko…

Míša s Jašou rychle posbírali zbraně a doklady hitlerovců. Vytáhli jim z kapes plnicí pera a tužky.

Za pět minut odešly obě skupiny do lesa. Na pasece si prohlédly kořist. Mezi dokumenty objevily mapu jednoho z úseků fronty, dva balíčky zapečetěné pečetním voskem, zřejmě nějaké rozkazy. Průkazy totožností, propustky a dopisy.

„Tak.“ Míša se podíval po kamarádech. „Tohle musíme předat do štábu brigády co možná nejdřív. Oni to předají dál. Čertví co je to za mapu a za rozkazy. Půjdeš ty, Jašo, a Kolja, a pěkně plnou parou!“

„A co vy?“

„My budeme dělat svou práci a vy taky svou. Jasno? A ne abyste se pustili s někým do křížku!“ Míša se obrátil na Kolju. „Jak je ti? Dojdeš?“

Kolja přikývl.

„Mně taky takhle bývá, když je vedro. A taky nemůžu zabíjet. Když jsem oddělal prvního fašistu, div jsem neomdlel. Ještě teď mi z toho bejvá nanic. Na zabíjení si asi nikdy nezvyknu.“

Cesta do štábu brigády byla dlouhá – museli jít a jít. Hned sotva zřetelnou lesní pěšinkou, hned přes blátivé hrbolky bažin. Kolem tmavého Pogostského jezera. Kolem malých bezejmenných říček, přes Oginský kanál do Sporovských bažin.

Slunce zapadalo, štědře zalévajíce kraj nachovým zlatem večerních červánků. Noc ještě nenastala, a z lesa už dýchá její chlad a sladký dech usínajícího listí.

„Zdřímneme si?“ ptá se Jaša.

„Ne.“

„Správné. V noci se jde klidněji. Fric v noci do lesa nepoleze. To je jistá věc. Les je náš i ve dne, ale v noci teprv…“ Jaša šel vpředu, opíral se o suchou větev. „Ale přece jen se v noci rád vyspím. To není k ničemu, když v noci nespíš. To ti můžu říct spolehlivě. Z vlastní zkušenosti. Když jsem pracoval na okrese, zamiloval jsem se do jedný krasotinky. Tenkrát jsem skoro měsíc nemoh v noci spát…“

„Prosím tě proč?“

„No vždyť ti to povídám, že jsem byl zamilovaný. Chodil jsem pod jejími okny. Už i psi na mě přestali štěkat. Přiběhnou, očuchají mě a sypou zas pryč.“

„To jsi vůbec nespal celý měsíc?“

„No v noci. Ale ráno přijdu na okresní výbor a oči nemůžu udržet, usínal jsem vstoje, natož vsedě.“

„A co bylo dál?“

„Dostal jsem důtku.“ Jaša vzdychl. „Kdepak, v noci se má spát, to je jistá věc.“

Chvíli šli mlčky. Barvy západu nad krajem houstly, až byly rudé, purpurové a malinové, a pak pohasly. A nebe nad hlavou se jim ztrácelo někde ve výšce, v tom nepředstavitelně nesmírném prostoru.

Najednou se Jaša zastavil.

„Stůj.“

Kolja zůstal stát jako vrytý do země, pozorně poslouchal a díval se tím směrem jako Jaša.

„Vidíš něco?“

„Nic.“

„Nekoukej do křoví. Koukej výš. Na oblohu. Vidíš ty červánky? To jsou barvy! Už se rozplývají. Myslíš, že se ztrácejí jen tak obyčejně? Kdepak! Padají na zem v kapkách. Barvi jahody, maliny i kytky. A taky jeřabiny. Ty jsou trpké, ale barvu mají jako oheň. To je od večerních červánků.“

„Ty blázínku!“ usmál se Kolja. „A odkud je tedy bílá barva?“

„Bílá? Od dobré paměti. V zimě napadne sníh, ten na jaře roztaje a vsákne se do země. Zmizí, ale jaro na jeho památku rozhodí po jabloních a višních bílé květy… Slyšíš? Kukačka. Neptej se jí, jak dlouho budeš živ. Jednomu mému kamarádovi nakukala málem sto let, a druhý den ráno ho zabili… A takovej to byl prima kluk… No pojďme dál. Já tu tlachám…“

Koljovi se na Jašovi líbilo všechno: jeho veselé způsoby, nevyčerpatelná energie a ochota pomoci komukoli, i malá postava, která jako by ho stavěla na roveň Koljovi.

Ale Jaša dělil lidstvo jen na dvě kategorie – na přátele a na nepřátele. Nesmiřitelné, neutuchající nenávisti měl v sobě dost pro všechny nepřátele; a všechny přátele zahrnoval udivující dobrotou. Přátelil se se všemi v oddíle a nedělal žádné rozdíly. Měl v sobě tolik vroucího tepla, že ho stačilo pro všechny vrchovatě.

Kolja cítil to přátelské teplo a tíhl k němu svým mužnějícím srdcem.

Už svítalo, když došli do štábu brigády. A za pět minut už se dva jezdci na koních rozjeli do štábu svazku a odváželi s sebou doklady, které přinesli Kolja s Jašou. Tam přiletí letadlo a dokumenty přepraví do Moskvy do ústředního štábu partyzánského hnutí. A v hlavním stanu podají vrchnímu veliteli hlášení o fašistické mapě a fašistických dokumentech. A s pomocí této mapy vzlétnou z letiště sovětské bombardéry, udeří těžké dělostřelectvo a nejeden fašista najde svou smrt na zemi rozryté výbuchy. Pro tohle stálo za to vynaložit námahu, stálo za to jít v noci po bažinách, narážet ve tmě na kmeny stromů a ani na chviličku si neodpočinout. A nevadí, že na frontě se nikdo nedozví jména chlapců, kteří ukořistili ty cenné dokumenty. Copak na tom záleží?

Jaša s Koljou se vydatně najedli, ale odpočinek odmítli. Rozhodil se, že půjdou ke svému Oddílu. Tím spíš, že to nebylo daleko, pouhých osm kilometrů. Mokré boty ztěžkly. Chtělo se jim spát, lehnout si, natáhnout namožené, bolavé nohy.

Ale šli. A ne přímo do tábora, ale čtyři kilometry před ním znovu zahnuli na bažiny. Byl ještě jeden rozkaz, který měli vyplnit. Nejen že ho měli vyplnit, ale sami ho chtěli splnit, děj se co děj.

Byl to rozkaz nejpodivnější ze všech rozkazů. A vedení oddílu ho vydalo teprve nedávno.

Koncem května, když vyrazila vysoká šťavnatá tráva a mladé listí postříkalo les bujnou zelení, pozvali do štábu oddílu dvě partyzánky. Jedna se jmenovala Nina Georgijevna, druhá Jadviga Sergejevna. Oběma bylo pětatřicet, obě přišly do oddílu na podzim, úplně nalehko, a teď honily vodu ve vybledlých sukních a ve vojenských blůzách. Nina Georgijevna v zimě nastydla, bez ustání kašlala a balila se do starého vatovaného kabátu. Posadili partyzánky ke stolu a dali jim čaj. Potom se velitel podíval na komisaře a řekl:

„Máme pro vás, soudružky, zvláštní úkol. Zcela neobvyklý.“

„A mimořádně důležitý,“ dodal komisař.

„Jsme připraveny,“ odpověděly partyzánky.

„Víte samozřejmě, že v rodinném táboře je spousta drobotiny, školáků i takových, kteří zrovna tak mají čas začít chodit do školy.“

Jadviga Sergejevna přikývla.

„Je třeba děti zorganizovat,“ řekl velitel.

„Jak zorganizovat?“ Nina Georgijevna se rozkašlala. Tváře jí zčervenaly. Do očí jí vstoupily slzy.

Velitel počkal, až záchvat kašle poleví.

„Fašisté zavřeli školy. Věší učitele. Nechtějí, aby se naše děti učily. Otevřeme školu. Tady, v bažinách, Budeme naše děti učit i krasopisu a aritmetice a…,“ velitel se usmál, „a zpěvu. A vy budete učitelky.“

Jadviga se zamračila.

Komisař jí položil ruku na hubené rameno.

„Není proč se zlobit. Je to jednoznačně bojový úkol. Vždyť my s fašismem nebojujeme jenom zbraní, ale i rozhodným stranickým slovem Jejich den skončil, ale náš teprve začíná. Kdo má vychovávat naše děti pro zítřejší den, když ne my?“

„Ne, já se nezlobím. Škola, to je výborný nápad. Jenže… Je to takové neobvyklé… Nemáme místnost ani lavice, ani učebnice. Budou aspoň sešity?“

Komisař vzdychl:

„Ani sešity nebudou.“

„A tužky taky ne,“ dodal komisař.

„Tak vidíte,“ řekla Jadviga Sergejevna.

„Ovšem, není to snadný úkol. Ale kdyby byl snadný, to bychom vás nebrali od partyzánské práce.“ Velitel se pozorně podíval do tváří učitelek.

Zavládlo mlčení. Ale ne tíživé. Prostě všichni čtyři přemýšleli o jednom – o dětech, které už dva roky neslyšely hlas učitele, neotevřely slabikář, nedržely v ruce tužku.

Potom se učitelky zvedly a Nina Georgijevna, potlačujíc zase záchvat kašle, řekla:

„Škola bude… Přijdete na zahájení?“

Komisař se usmál.

„Přijdeme.“

Příští den se učitelky vypravily do rodinného tábora, aby tam vybraly a zapsaly do školy děti – své budoucí žáky.

Potom musely najít „místnost“. Tu našly samy děti. Kilometr od tábora, v močálu zarostlém lesem, byl ostrůvek a na tom ostrůvku paseka s věkovitými duby. Lepší místo pro školu nemohly najít. Sem přivedly děti své učitelky.

„S čím začneme?“ nejistě se zeptala Nina Georgijevna.

„Se zeměpisem,“ řekl kdosi z dětí a všichni se rozesmáli.

„Potřebujeme lavice,“ vážně řekl chlapec ve velikém, strašně roztrhaném vatovaném kabátě.

A za několik dní se ve škole objevily lavice. Udělali si je sami. Porazili několik silnějších bříz, rozřezali je na špalky a každé poleno podélně rozsekli sekerou. Nebyla to lehká práce, ale podélně rozštípnutá polena jim nahradila psací desky. Připevnili je na kůly vražené pod dubem. Odněkud děti přitáhly kus překližky. Byla z ní tabule.

Mohli začít s vyučováním. A nač budou psát a čím? Nemají tužky ani papír. Nemají jedinou učebnici.

Kdosi přinesl starou, už úplně otřepanou a děravou, ještě předválečnou Komsomolskou pravdu, kterou jen zázrakem nespotřebovali na balení machorky. Z každé její řádky vanul ztracený mír a pokojné štěstí. Z těchto novin začala Nina Georgijevna učit prvňáčky čtení.

Starší děti vyřezaly pro nejmenší kamarády azbuku z dubové kůry a udělaly jim dřevěné „tužky“

Těmito tužkami kreslili malí do písku svá první křivá písmena.

I ten písek musel přinést v pytlích zdaleka.

Později se objevily ve škole ještě jiné pomůcky. Na kousek zažloutlé březové kúry pečlivě napsali špačkem inkoustové tužky násobilku a přibili ji na kmen dubu. Polom stejným způsobem udělali tabulku metrických měr a heslo: Smrt německým okupantům.

Každé ráno v šest hodin nakoukl někdo z dětí do zemljanky učitelek a hlasitě se zeptal:

„Už půjdeme do školy?“

Šli v průvodu po bažině, v láptích, bosí, v ošumělých šatech a s poloprázdným žaludkem, ale šťastní, protože šli do školy navzdory fašistům!

Ale přece jen bylo těžké učit bez kousku papíru a bez jediné tužky.

A právě tehdy vydali ten zvláštní rozkaz:

„Všem partyzánům, kteří odcházejí na průzkum nebo do akce, se ukládá ukořistit a přinést do školy papír, tužky a všechno, čím lze psát.“

Velitel přečetl rozkaz při nástupu a nikdo se nepodivil. A čemu se taky divit? Postavili si v lese parní mlýn, prádelnu a lázně. Teď otevřeli školu. To je správné. Dětem se musí pomoci.

Když se blížili ke škole, zavolal na Kolju a na Jašu nějaký zvučný hlas:

„Stůj! Kdo je?“

„Naši.“

„Stůj na místě!“ opakoval kdosi neviditelný v olšovém křoví.

„Stojíme,“ řekl Jaša.

Zavládlo mlčení.

„Budeme tu dlouho stát?“ zeptal se Jaša.

„Já si vás prohlížím,“ ozvalo se z křoví.

„A už sis nás prohlíd?“

„Už jo.“ Zpod nejbližšího keře vylezla maličká postavička v rozedraném vatovaném kabátě oblečeném na nahé tělo. „Kam jdete?“

„Do školy.“

„Průzkumníci?“

„Průzkumníci. A ty jsi strážný?“

„Já – to je tajemství. Dávám pozor ve vzduchu. Hlídám oblohu. Jestli neletí fric.“

„Aha.“

„Hned zavolám velitele čety. On vás tam dovede. Naši – to znamená písknout dvakrát.“ Strčil do pusy ušmudlané prsty a dvakrát pronikavě zapískal.

Jaša se rozchechtal.

„Pověz, vy máte i čety?“

„No jak by ne. Škola je rota. A třídy jsou čety.“

Na pěšině se objevila dívenka – hubená, se špičatými ramínky a s tmavými kruhy pod jasnýma, jako chrpa modrýma očima. Kolem hlavy jí zářil zlatý, pečlivě zapletený cop.

Kluk ve vatýrce se vzpřímil a podal hlášení:

„Soudružko vedoucí čety, přišli k nám dva průzkumníci.“

Dívka přikývla.

„Koukej, ať nepropaseš letadla.“

„Ty máš nápady!“ urazil se chlapec, „jako bych je někdy propás.“

Dívka se ně usmála, jen zase spokojeně přikývla a podívala se na Kolju a na Jasu. – „Pojďte, odvedu vás k Nině Georgijevně.“

Partyzáni vykročili za dívkou a přišli k dubům.

Na písku, nasypaném mezi čtyři klády a politém vodou, psali nejmenší ostrými klacíky křivolaká písmena.

Přímo pod dubem seděly v houfu starší děti kolem učitelky a pozorně poslouchaly, co jim vypráví. Na druhém konci paseky kolem druhé učitelky sedělo na zemi asi patnáct kluků a děvčat. Učitelka držela v ruce heřmánek a něco jim vysvětlovala. To byla zřejmě hodina přírodopisu.

Dívka přivedla Kolju a Jasu k té učitelce, co držela v ruce heřmánek.

Mrňata se za nimi otáčela a „tužky“ jim padaly z rukou. Zvědavě se dívala na partyzány.

Koljovi bylo trapně pod těmi vážnými, zkoumavými pohledy. Vzpomněl si na svou školu, na pěkné lavice ve světlé třídě. Na černou lesklou tabuli.

Jak je to už dávno!

A něco jako závist se mu ozvalo v srdci. On, minér, záviděl těm maličkým, že sedí kolem učitelky a dychtivě poslouchají každé její slovo. I když je to jenom v bažinách, pod širým nebem – přece jen se učí. A on školu nedochodil.

Ale jednou ten den přijde, přijde vítězství a zase budou chodil do školy. Asi to nebude lehké, až si zase sedne do lavice, on, Kolja, už skoro dospělý partyzán, který prošel ohněm i vodou a tyhle bažiny prochodil křižem krážem.

Ale přece se do nich posadí.

A nebude se stydět. Větší hanba by byla, kdyby školu nedodělal.

Jaša se usmíval na děti vesele a upřímně, jako se usmíval na všechny své přátele.

Přišli k učitelce a mlčky jí podali tužky, plnicí pera a čisté listy ze zápisníků různého formátu, které sebrali Němcům.

Nina Georgijevna opatrně vzala do rukou to nepředstavitelné bohatství. Oči se ji leskly, chtěla něco říci, ale rozkašlala se.

A v tom okamžiku známý hlas hlasitě zavolal:

„Nálet!“

A paseka byla v mžiku pusta, jako by vítr odfoukl děti z písečné pláně.

Dívka, která minéry přiveďte, je teď popadla za ruku a velitelsky nařídila:

„Pod strom!“

Podřídili se a schovali se s kašlající učitelkou pod dubem.

Nastalo ticho. Tváře děti byly klidné. Už v táboře si zvykly na letecké poplachy

„Tak takhle my se učíme,“ tiše řekla učitelka.

A najednou vyběhly děti z úkrytů pod stromy, začaty křepčit a mávat rukama a hlasité „hurá!“ rozbilo lesní ticho.

Nízko nad stromy roj za rojem, s hrozivým burácením letěly těžké bombardéry s rudými hvězdami na křídlech. Letěly na jihozápad.

ODPLATA

Erich Weiner měl připravena zavazadla. Pod okny stál černý krytý automobil. Nádrže byly plné benzínu. Šofér spí přímo ve voze. Erich Weiner není zbabělý, ale má tak pocuchané nervy, že se celý rozklepal, když samopalník ve vedlejší místnosti upustil vojenský kotlík Zavrzání okenice mu svírá srdce sžíravým chladem… Partyzáni by se mohli objevit znenadání, v kteroukoliv denní dobu, z kterékoli strany.

Nedávno byl Weiner s hlášením v Berlíně.

Ale návštěva Berlína ho neuklidnila. Vlastně Berlín ani neviděl. Trmácel se z jednoho protileteckého krytu do druhého. A vytí sirén a houkačky sanitek a protipožárních vozů drásaly nervy stejně jako skřípění okenic v běloruské chalupě.

Snad to není začátek konce, konce velikého Německa? Kde je ta nová zbraň, která měla spasit Německo před rozdrcením?

U Orla se teď děje něco nepochopitelného. To město je daleko, ale Weiner slyší skřípot kovu a cítí štiplavý zápach oceli. To hoří tanky, jeho, německé tanky…

Ale ať se děje u Orla cokoli, Weiner musí držet pozice Německa tady, v Bělorusku.

„Vůdce o vás ví, vůdce si váží vašeho úsilí,“ řekli mu v Berlině.

Musí si udržet nervy v pořádku. Musí zastrašit Rusy, potlačit jejich vůli k odporu.

Prašivá služba! Člověk se tu cítí jako na maličkém suchém ostrůvku uprostřed bažin – stačí sebemenší pohyb a země, ujede člověku pod nohama.

Stumma zabil! Weinerovi nebyl Stumm nikdy sympaticky. Špekoun! Tupý dobytek zarostlý sádlem. A přece mu jeho smrt nahnala strach. A ten sžíravý studený strach, který se mu vloudil do srdce hned na Stummově pohřbu, nepřechází. A tolik se chce žít!

Kozič ležel na posteli zabalený do deky, mrazilo ho. V jeho vytřeštěných očích se tajila hrůza.

Varvaře se dělalo špatně už jen z pohledu na jeho scvrklý, Šedivý obličej. Fuj! Snažila se radši na něho nedívat.

A Kozičem lomcovala zimnice. Právě se vrátil od Weinera. Kolik zdrávi ho stojí každá taková návštěva. Div strachy neumře. Stumm v něm vzbuzoval hrůzu. Stumma zaplaťpámbu zabili. Ale Weiner je hroznější. Když k němu člověk vkročí do kanceláře, má pocit, jako by mu něčí neviditelné prsty sevřely hrdlo. A kolena se mu začnou nezadržitelně třást. A ještě dlouho se pak celý třese jako teď.

Weiner mu nařídil, aby šel do Volky. Jemu se to poroučí, když si sedí za ostnatým drátem. Ale co když jsou tam partyzáni?

Kozič se ještě těsněji zabalil do deky a zakňučel.

„Nech toho!“ křikla na něj Varvara. Bylo jí zle z toho nelidského kňučení. To, jak Kozič cvaká zuby, v ní probouzí takovou zuřivost, že se jen stěží ovládá. Nejradši by ho uškrtila, hada jednoho!

„Ty chceš mou smrt!“ zasípal Kozič. „Všichni chcete mou smrt… A co jsem ti udělal? Tvoje haranty jsem krmil. Nebýt mě, byli by pochcípali hlady…“ Kozič zaskřípal zuby. Maličká zlá očka, v nichž ztuhla hrůza, se upřela na Varvaru.

„Jen počkej, brzo přijdou naši a pověsí tě na první větvi,“ ucedila Varvara.

„Ú-ú-ú,“ zavyl Kozič. „Ty zmije jedovatá! Jen počkej, já jim povím, že máš muže v Rudé armádě.“

„To jim neřekneš!“ Varvara se upřeně podívala na Koziče očima zbledlýma nenávistí. „Neřekneš, ty kryso. Budeš se bát. Oddělali by se mnou i tebe.“

Kozič si suchou, třesoucí se rukou přetáhl deku přes hlavu, aby neviděl strašné Varvařiny oči. Kňučení utichlo. Za chvíli znovu vykoukl zpod deky.

„Nezlob se, Varjo,“ řekl vlídně. „Seženu dětem karamelky… Posílají mě do Volky. A vlastně tam chci sám… No chci zajet k ženě. Podívat se na hospodářství. Pak mi tu dohlídni na můj majetek. Nadřel jsem se na něj.“

Potlačovaný, nedobrý úsměv přelétl Varvaře přes rty.

„Ty ses tak nadřel…“

Kozič něco mumlal, jako by Varvaru neslyšel. Potom tichounce vzlykl a zase zalezl pod deku.

„Kdy půjdeš?“ zeptala se Varvara po chvíli.

„Zejtra, až se setmi.“

Půjde domu jako zloděj, pomyslila si Varvara. Bojí se světla…

Zahřmotila v síni kbelíky, vyšla ven tak, jak byla. bez šátku, prostovlasá, a rychle se rozběhla ulicí. Potom zůstala stát, rozhlédla se a zašla do vrátek tety Kátí.

Slunce se rychle sklánělo za vrcholky stromů. Obloha potemněla a rozlila se po ní zlatá záře. Pod nohama praskalo suché chrasti. Omamně voněly smolnaté jehličnaté větve a houby. Kolja. Jaša a Petrus šli přímo přes les, cesta necesta. Prodírali se mlázím, chránili se lokty před větvemi a šli přes čvachtající bažiny.

Partyzáni měli naspěch. Slunce už zapadalo a do Volky bylo ještě dobrých pět kilometrů. Vlastně ani nechtěli do Volky. Lepší by bylo obejít ji. Aby na sebe nepoutali pozornost, kdyby šli přes ves se samopaly.

Rychle se stmívalo. A když konečně vyšli z lesa, poslední proužek červánků pohasl. Nechal po sobě jen modré jiskry hvězd.

Kolja vedl kamarády přes pole, kolem spáleniště. Srdce se mu sevřelo steskem. Nebyl tu od onoho únorového večera, kdy odešel s celou rodinou do lesa a kdy fašisté spálili jejich chalupu. Zastavili se u plotu.

„Tady byla naše chalupa…“

Chvíli tu mlčky postáli. Nad hromadou zuhelnatělých trámů se tyčil do výšky cihlový komín, jako by vypálená chalupa v bolesti lomila rukama.

Jaša poklepal pěsti na plot:

„Za všechno jim zaplatíme!“

„Tak pojďme,“ řekl Kolja.

A tři postavy se rozplynuly ve tmě.

Kozič šel po silnici. Zdálo se mu, že nejde, ale nohy ho samy nesou. Srdce se mu hned prudce rozbušilo, až mu zaléhalo v uších, hned inu přestávalo bít, že se dusil a lačně vdechoval vzduch suchými, zapadlými rty. Bradka podobná chomáči zplstnatělé vlny se mu třásla.

Každý zvuk ho děsil, chvěl se a po zádech mu běhal mráz. Neuklidnila ho ani představa vlastního domu za pevným plotem

V zatáčce se Kozič zastavil, přitiskl si ruce na prsa, aby utišil bušiči srdce, a poslouchal.

Bylo ticho. Ozývali se jen cvrčci v trávě a nějaká žáha, která ještě neusnula, kvákala.

Na obloze se mihotaly hvězdy. Z bažin se zvedla průzračná lehká mlha a visela ve vzduchu v nehybných cárech.

Kozič si vzdychl, pokřižoval se, sešel ze silnice a spěšně zamířil k Volce.

Les u cesty ponuře mlčel. Těsně před vsí se od křoví oddělily tři tmavé postavy.

Kozičovi se zastavilo srdce, ale neměl sílu zůstat stát. Třesoucí se nohy samy udělaly ještě několik kroků.

„Stůj!“ řekla jedna z postav. „Kdo je to?“

Hlas připadal Kozičovi známý.

„Náš… náš…,“ zabreptal.

„Jaký náš?“

„Sovětský, no přece sovětský…“

„A ták, sovětský?“ zlověstně protáhla postava. „Tak to tě teď pěkně vytáhneme na větev.“

„Ach, jasně velmožní páni,“ uskočil Kozič stranou. Nohy třesoucí se jako v zimnici stěží udržely jeho tělo. „To jsem lhal… lhal jsem… Já jsem náš… Heil Hitler!“

„Tak čípak vlastně jsi, Tarasi Ivanoviči?“

Jedna z postav přišla blíž. Kozič poznal Petruse a olízl si suché rty.

„Tak čípak vlastně jsi, Tarasi Ivanoviči?“ zeptal se znovu Petrus.

„Já nic… já… jsem našinec,“ chraptivě zašeptal Kozič. „Já nikdy… A tobě, Petrusi, vždycky jen dobré… Dám ti novou harmoniku.“

„A mně dáte možná novýho tátu, ne?“ zeptal se zvučným chlapeckým hlasem ten menší.

Kozič poznal Kolju a pochopil, že odsud živ neodejde. Nohy se mu podlomily, najednou padl na kolena a zavyl strašlivě jako vlk.

Potom se snažil zalézt do křoví a pořád opakoval:

„Bratři, nezabíjejte mě… Bratři, nezabíjejte mě…“

Suše cvakl závěr pušky.

„Počkej, Jašo,“ řekl Kolja. „Vstaňte, Tarasi Ivanoviči Koziči.“

Kozič najednou ztichl. Naděje se mu vloudila do srdce. Možná že se nad nim smilují.

„Vstaňte,“ opakoval Kolja.

Kozič poslušně vstal.

„My nejsme vrahové.“ Koljův hlas zněl teskně. „Nikdo z nás tří nezabil v životě jediného člověka.“ Petrus a Jaša se postavili vedle něho. „Ale ty nejsi člověk, ty jsi zrádce.“

Kozič mrkal. Pomalu, jako by se prodírala z noční mlhy, pomalu se mu ujasňovala myšlenka: To není slitování, to je soud, to je konec.

„A my tě nezabíjíme, Koziči. Očišťujeme od tebe zem jako od nějaké nakažlivé nemoci.“

„Podle zákona a podle našeho partyzánského svědomí,“ dodal Petrus.

„Jménem sovětské vlády a našeho lidu odsuzujeme tě, Koziči, za velezradu k trestu smrti zastřelením,“ hlasitě řekl Jaša a cvakl závěrem.

„Počkej,“ zarazil ho Petrus. „Možná že chce něco říct.“

Kozič měl sevřené hrdlo. Olízl si svraštělé rty a neřekl nic.

Tu Kolja s Jašou současně zvedli samopaly. Ale Jaša svůj hned zase sklonil a mlčky tak přiznal Koljovi přednostní právo na odplatu. Vždyť Kozič zradil Koljova otce.

Ústí samopalu mířilo na Koziče. Zakryl si tvář rukama a začal křičet. Jeho osamělý křik se rozlehl v korunách stromů. Les mlčel. Křik vylétl až ke hvězdám. Ale hvězdy se lhostejně dívaly dolů.

Ozvala se krátká salva. A zase nastalo ticho. A pak ve vsi zavyl pes.

„Rozsudek byl vykonán,“ přísně řekl Petrus.

A všichni tři se mlčky otočili a zmizeli v lese.

Čas letí nepozorovaně, je-li každá hodina, každá minuta naplněna práci, do niž cele, beze zbytku vkládáš sám sebe. Takovou prací se pro Kolju a pro jeho kamarády stala válka. Noc se změnila v den a den v noc, pomíchaly se rána a večery.

Nad hlavami se jim kupily jarní bouřkové mraky. Rozžhavené červencové slunce pražilo. Smáčely je studené prudké deště, srážející z větvi poslední suché listy. Únorové fujavice jim sypaly za krk pichlavý zmrzlý sníh. Ale minéři neúnavně šlapali po lesních cestách, aby zalehli někde u silnice nebo u železničního mostu, aby zaskočili nepřítele a shodili mu Jeho vlak z náspu. Celé týdny bloudili daleko od tábora, jedli, co se dalo, pili vodu z řek, močálů a louží. Spali zahrabaní v seně nebo vsedě na nějaké mokré hroudě v bažině, opření o strom.

V únoru přijali Kolju do Komsomolu. Byl to jeho dávný sen, stát se komsomolcem jako Míša, Petrus, Jaša a všichni kamarádi ve zbrani. Ale neměl odvahu podat si přihlášku, bránila mu v tom jakási nepřemožitelná nesmělost.

A pokaždé, když si chtěl s někým o svém vstupu do Komsomolu promluvit, převládly v něm pochybnosti. Co když se mu vysmějí, řeknou, že je ještě malý. A taky, co vlastně udělal tak znamenitého, aby ho přijali. Chodil klást miny, střílet na lokomotivy. Ale to nedělal sám, nýbrž společně s ostatními. Tuhle Míša je velitel. Petrus vlákal do lesa trestní oddíl. Jaša je komsomolský funkcionář, před válkou pracoval v okresním výboru…

Pochybnosti mučily Kolju, zvětšovaly jeho vrozenou nesmělost a on odkládal rozmluvu na jindy.

Nakonec se do toho vložil energický Jaša. Jednou večer seděla celá jejích skupina v zemljance a střídavě prohrabávali oheň v kamnech železnou nohou od postele místo pohrabáče. Poslouchali Petruse.

Petrus se lehounce dotýkal kláves harmoniky a zpíval píseň o chlapci, který odešel na průzkum:

Na průzkum šel mládeneček,

bylo mu jen čtrnáct let.

„Jestli máš strach, vrať se radši,“

řekla sestra, když se zved.

„Vrať se dřív, než bude pozdě,

vrať se, jestli mě máš rád.

U roty bych nechtěla

se kvůli tobě červenat.“

Obrátil se mládeneček:

„Marně zkoušíš vtip a um,

já vím dobře, že ses sama

chtěla vydat na průzkum.

Nerad bych já se sestřičkou

při loučení zlou krev měl.

Koho poslat – věděl nejlíp

naší roty velitel.“

Koljovi se ta píseň líbila. Schvaloval chlapcovu ráznou odpověď. Správně. Sám by bez rozpaků odpověděl stejně.

V hloubi lesa na mýtině

jako z mlhy brslen květ.

Na průzkum šel mládeneček,

bylo mu jen čtrnáct let.

Šel a opíral se o hůl,

přes rameno mošnu měl,

v dálkách oranic a luhů

přímou cestu neztrácel.

Což jich málo člověk vidí:

malých dětí bez rodin,

bez příbuzných, blízkých lidí,

sinalých jak žlutý stín.

Pokaždé když Petrus zpíval tuhle písničku, vzpomněl si Kolja na tu malou, bezejmennou popálenou dívku ze Zybajly a slyšel v tom nápěvu její chraptivý, hned sílící, hned zas tichnoucí křik.

Dál se v písni hovořilo o tom, jak fašisté chlapce chytili, jak chtěli, aby zradil své kamarády. Ale chlapec mlčel.

… Ve vesnici, vprostřed návsi

Němec kůly zarazil.

Kdo vypoví, jak se chlapci

krvavý pot z čela lil?

Nezůstal stát, neloudal se,

rozhlédl se v šiř i dál;

při mučení nezaslzel,

teď se ale rozplakal.

A na otázku fašistického důstojníka, proč pláče, odpověděl:

„Pláču při tom pomyšlení,

že u lesních ohníčků

‚Zklamal bratr, nevydržel‘,

napadne mou sestřičku.

Že jí nikdo, ani vítr,

nebude s to povědět,

jak umíral mládeneček,

bylo mu jen čtrnáct let.“

Petrus dozpíval. Položil hlavu na harmoniku a zamyslil se.

„Jak umíral mládeneček, bylo mu jen čtrnáct let,“ opakoval Jaša. „Když mně bylo čtrnáct, taky jsem snil o takovéhle smrti. Aby mě nepřátelé mučili a já abych neprozradil ani slovo. Jako Malčiš Kibalčiš. A abych umřel jako hrdina a pochovali mě na břehu nad řekou. Takové to se mnou bývalo, kamarádi. Ale teď přemýšlím o životě. Jaký bude po válce… Smrti se nebojím, ale chce se mi žít! Na plný pecky! A co ty, Mikolo, taky se ti chce žít?“

„Chce. Po válce půjdu do školy.“

„Všichni se budeme učit. Slyšíte, čumáci!“ Jaša zvýšil hlas. „Kdo se nebude po válce učit, ten nepoznal cenu vlastní krve. Přiznávám se poctivě, že ta formulace není moje. Někde jsem to slyšel…“ A najednou se otočil ke Koljovi. „A vlastně, Mikolo, ty jsi u nás jediné zaostalé individuum, neorganizovaný. Proč nevstoupíš do Komsomolu?“ Kolja zrudl.

„Ale tak… Chystám se… Ale mám strach.“

„Cože?“

„No že mě nepřijmou.“

„Koho? Tebe? Copak tě neznáme? Hele, nech toho, říkám ti to jako starý komsomolský funkcionář. Za pár dní bude schůze. Napiš si přihlášku. Projednáme ji.“ Koljovi se až zatajil dech.

„Kdo může dát Gajšikovi doporučení, ať zvedne ruku.“ řekl Jaša. Všichni zvedli ruce.

„Vidíš?“ triumfoval Jaša. „A ty říkáš, že máš strach. Já se nemejlím, kamaráde. Já mám zkušenosti. Já znám vkus a přání mas. Napiš si tu přihlášku.“

Ale Kolja napsal přihlášku teprve za dva dny. Břitvou si pečlivě uřízl kus šedého balicího papíru, uvelebil se u zledovatělého pařezu přímo na sněhu a pomalu napsal kulatými písmeny krasopisně:

„Přihláška Nikolaje Vasiljeviče Gajšika do první komsomolské organizace partyzánského oddílu Alexeje Čerkova brigády Felixe Dzeržinského…“

Dlouho přemítal nad každým slovem, než ho napsal. Dlouho cucal inkoustovou tužku, až měl rty celé fialové…

Ani jedna zemljanka by nemohla pojmout všechny komsomolce oddílu. Proto se schůze konala v lese. Komsomolci seděli a leželi přímo na sněhu, s puškou po boku pro případ poplachu. Neinformovanému člověku se mohlo zdát, že je to obvyklý odpočinek při pochodu.

Jaša přečetl Koljovu přihlášku. Poslouchali ho pozorně. Nikdo nepoložil obvyklé otázky, Jako například Kdo může být komsomolcem nebo Co je to demokratický centralismus. Nikdo Kolju nevyzval, aby vyprávěl svůj životopis. Proč? Život Nikolaje Vasiljeviče Gajšika měli všichni před sebou jako na dlani.

Mladí partyzáni vstávali, mluvili stručné a věcně. Znali Kolju, věřili mu, byli ochutni rozdělit se s ním o poslední kousek chleba a o poslední náboj.

„Navrhuju, aby byl přijat,“ řekl Petrus.

Kolja spatřil les zvednutých rukou. Jako by odstrčily mráz vzhůru k studenému nebi Koljovi bylo najednou horko. Rozepnul si kožíšek a usmál se radostí. Teď je komsomolec!

Schůze pokračovala podle programu, ale Kolja, zmožený vzrušením, sotva vnímal, o čem se mluví.

Potom si uvědomil, že se všichni obrátili, a podíval se tam. kam se dívali všichni. K smrkovému lesu přicházel soudruh Martyn v doprovodu komisaře oddílu.

Martyn pozdravil a podíval se na komsomolce pozorným, vřelým pohledem.

„Dovolte mi, soudruzi, několik slov.“ Nastalo úplné ticho „Hitlerovy dny jsou sečteny. O výsledku války je už rozhodnuto. Ale fašisté se nechtějí vzdát bez boje. Slaví se na odpor a budou v tom pokračovat. Bude prolito ještě hodně krve, ještě hodně lidí padne v té poslední bitvě. Nemohu vám oznámit přesný den a hodinu, kdy naše vojska zasadí zdrcující úder na běloruské frontě. Ale ta hodina je blízká. I na nás, na národních mstitelích, v mnohém závisí úspěch tohoto úderu. Musíme ochromit hlavní dělostřelecké síly protivníka a přetnout hlavní tepny, po nichž nepřítel dostává na frontu čerstvé posily, munici a zbraně. Musíme vyhazovat koleje, podminovat silnice, vytvářet zátarasy. Pamatujte si, že čím hůře bude fašistům, tím snáz bude našim sovětským vojákům. Sovětský lid a strana vám věří, věří ve vaši statečnost, ve vaše síly a upřímnou oddanost vlasti. Celý svět sleduje náš boj. Budeme se s nepřítelem rvát tak. aby v budoucnu zašla chuť kterémukoli nezvanému hostu lézt do naší země. Přeju vám hodně úspěchů, soudruzi! Vítězství je ve vašich rukou.“

Kolja nikdy nemluvil na schůzi, dokonce si ani nedovedl představit, že by mohl mluvit, kdyby na něj byly upřeny desítky očí. Ale náhle měl v hlavě hromadu pěkných, případných slov, srdce mu bušilo, jako by mu chtělo vyskočit z prsou, a jakási neznámá síla ho zvedla. Mechanicky si oklepal z kožíšku sníh.

„Mluv, Gajšiku,“ řekl komisař.

Desítky tváří se obrátily ke Koljovi, desítky vážných oči se na něj upřeně dívaly.

Kolja vdechl mrazivý vzduch. Ta pěkná a případná slova, která se mu právě honila hlavou, se najednou rozprchla a nechtěla se seřadit do vět. A soudruzi čekali.

Kolja zrudl a řekl to, co měl ukryto nejhlouběji v srdci: „Smrt fašistickým okupantům!“

Po zamračeném dubnovém nebi hnal mrazivý vítr šedé cáry mračen. Celý den a celý večer lilo. Déšť, hned silný a prudký, hned drobný, zůstával visel ve vzduchu jako celistvá kalná clona. V polích stály rezavé temné kaluže. Sníh, který ještě tu a tam ležel v úžlabinách, vypadal jako veliké, plesnivé a pórovité kusy sýra. Půda v loňských brázdách byla bahnitá, změnila se v husté hnědé bláto.

Když se setmělo, vyšlo z mokrého lesa osm partyzánů. Čekalo je to nejtěžší – přejít holé smutné pole a dostat se k železniční trati na určeném místě, v zatáčce tři kilometry západně od Ivacevičů.

Partyzáni šli pomalu, vázli v blátě a s námahou vytahovali boty z bahna.

Konečně se Petrus, velitel skupiny, který šel první, zastavil.

„Konec. Dál už nemůžeme jít všichni společně. Objevili by nás.“ Otočil se ke Koljovi a k Jašovi. „Tak jděte. Kdyby něco, budeme vás krýt. A snažíc se vyhodil ešelon, až bude projíždět roklí. Aby pak fricové museli čistit trať nejmíň tejden.“

Oba partyzáni přikývli, stiskli soudruhům ruce a mlčky šli houstnoucí tmou.

První šel Kolja v zeleném plášti, který mu přesil partyzánský krejčí z německého. Za ním v černém policajtském kabátě šel Jaša.

Kolja měl v jedné kapse dřevěnou krabičku, vypadala jako penál, byla to protipěchotní mina V druhé kapse měl v hadřičku pečlivě zabalenou rozbušku.

Jaša nesl balíček tritolu, bylo ho dvanáct kilo.

Čím víc se Kolja s Jašou blížili k železniční trati, tím šli opatrněji a pomaleji. Konečně se Kolja zastavil a dal znamení rukou. Oba si lehli na mokrou zem a plížili se dál. Studené bláto jim prosakovalo do rukávů pláště. Vpředu se objevil černý pruh – nízké jedlové mlází podél Železniční trati. Doplazili se k němu a zalehli v něm. Oba se skrčili a zůstali nehnutě ležet. Mezi mlázím a tratí chodili odměřeným krokem dva samopalníci – strážní.

Kolja zabořil obličej do mokrého, drsného rukávu pláště. Zavřel oči. A hned si zřetelně představil tento úsek trati: dva pásy kolejí jako by se vřezávaly do země, matně svítily v rokli. Vlevo, asi tři sta metru odtud, je zatáčka a koleje zakrývá svah.

Budou se muset nenápadně spustit dolů ke kolejím. Vyrýt vedle pražce jamku, položit do ní nálož tritolu. Mezi kolejemi a náloží upevnit pěchotní minu s rozbuš koti Kolej se pod tíhou lokomotivy prohne a uvede do chodu jednoduchý mechanismus rozbušky. A tím nárazem exploduje nálož tritolu a všechno vyletí do vzduchu – koleje, pražce, lokomotiva. Jestli vyhodí ešelon do povětří tady v rokli, neobnoví fašisté provoz na železnici hned tak. Místo pro cl i verzi bylo vybráno chytře.

Opodál v zatáčce se vynořil jasný paprsek světla. Reflektor! Paprsek přejel po mlází na druhé straně. Vylovil ze tmy mokrý násep a dva samopalníky.

Panečku, pomyslil si Kolja. Oni hlídají trať z obou stran. A reflektor tu před třemi dny ještě neměli. No, bude to perné.

Dole pod svahem něco zarachotilo na spojích kolejnic. Kolja zvedl hlavu a poslouchal. Jaša se na něho tázavě díval. Kolja zakroutil hlavou: Ještě nic. To není ešelon…

„Drezína,“ zašeptal Jaša.

Kolja přikývl.

Hluk se vzdaloval k Ivacevičům. Opodál se ozvaly kroky. To se vracela hlídka. A znovu přejel po zemi modrý paprsek reflektoru.

Kolja skousl spodní ret. Vždycky se kousal do rtu, když ho něco vzrušilo a musel napjatě přemýšlet.

Čas ubíhal pomalu. Pláště už měli mokré naskrz, co nevidět je roztřese zima. Už jim začínaly cvakat zuby.

Několikrát se pokoušeli vylézt z mlází a dostat se ke kolejím, ale pokaždé se museli rychle vrátit. Hlídka střežila kratičký úsek trati, nějakých sto padesát metrů, a ustavičně chodila sem tam.

Kolja dal Jašovi znamení, aby zůstal na místě, a sám se plazí jedlovým mlázím vpravo. Tam se mu snad spíš podaří dostat se dolů k trati.

Ne. Dalších sto padesát metrů střežila další hlídka. A také chodila ustavičně sem tam.

Kolja se vrátil k Jašovi. Mlčky si lehl vedle něho.

Co budou dělat? Jak fašisty přelstít, jak se dostat ke kolejím a položit nálož? Co nevidět přijede ešelon z Berlína, přímo z brlohu fašistů. Přece ho nepustí na frontu? Teď, když má začít naše ofenzíva! Kolja ucítil na jazyku nasládlou příchuť – kousl se do krve. Olízl si rty. Co udělají? Mají se na samopalníky vrhnout? Hlídky jsou na druhé straně, vlevo i vpravo. Ne, nešli sem přece desítky kilometrů pro životy dvou fašistů. Ale co tedy, mají udělat?… Tam za nimi leží v poli šest kamarádů. Pomohli by jim, to je jisté, ale fašisté by ešelon zadrželi, kdyby došlo k přestřelce. A nepustili by ho dál, dokud by nezkontrolovali celou trať…

Čas plynul. Přestalo pršet.

Hlídka neúnavně přecházela sem tam a upřeně se dívala do tmy. Několikrát zarachotila drezína. Po svazích klouzal studený paprsek reflektoru. A Kolja s Jašou pořád ještě leželi v mlází promoklí na kost a nevěděli, co mají dělat.

Za svítání zachytilo citlivé ucho jakýsi hluk, jako by se někdo ryl přímo v hlubinách země. Kolja poslouchal. Zvuk, zpočátku nejasný, byl stále zřetelnější. Nebylo pochyb, blížil se vlak.

Ze stanice Kossovo-Polesskoje přijížděl ešelon, na který čekali celou tuto dlouhou deštivou noc. A za chviličku projede kolem nich se zhasnutými světly, přežene se s rachotem po kolejích a pak utichnou jeho kola v dálce, na té straně, kde je fronta…

Za každou cenu musejí ešelon zastavit, přetnout mu cestu.

Krev prýštila z prokousnutého rtu, ale Kolja o tom ani nevěděl. Poslouchal celým tělem, jako by každý nerv, každá buňka jeho unaveného těla slyšela ten pravidelný tlukot kol a nalévala se nelidskou zuřivostí.

Ne! Nepustí ho, zůstane tady, v rokli, ten zatracený ešelon ze západu.

„Já to zkusím, Jaško. Kdyby něco, pal to do nich.“ Kolja si vzal od Jašky nálož tritolu.

„Já jdu s tebou.“

„Ne… Dva neprojdeme… Nazdar, Jaško.“

A Kolja se plazil kupředu, těžký balíček táhl za sebou.

Ozývají se kroky hlídky. Pořád blíž a blíž… Kolja se nehybně přitiskl k zemi. Jen aby ho nezpozorovali! Jak jdou pomalu. Už jsou u něho, už…

Před ním se vynořily dvě postavy samopalníků.

Krajního by mohl chytit za nohy. Plesk. Plesk. Plesk.

Koljovi se zdá, že vidí ty hroudy bláta na těžkých okovaných holínkách… Už přešli.

A okamžitě, skoro samopalníkům pod nohama, rozběhl se Kolja kupředu, balík táhl za sebou. A tady už je svalí. Ještě vteřinu a už slézá po mokré, kluzké zemi.

A vlak už duní, duní stále hlasitěji a blíž.

Kolja se rozběhl ke kolejím. Začal rýt v zemi. Ulamoval si nehty, ale bolest necítil. Mokrá země byla nepoddajná. Nestihne to… Ovšem že ne.

Ze zatáčky vylezla obluda s vyhaslým okem. Její těžký rachot se blížil. Je pozdě!

Kolja si hryže zkrvavené rty.

A najednou se mu zřetelně zjevuje tvář zastřeleného otce jako živá. Mračí se. Šedé oči se dívají na syna upřeně a přísně. Potom spatři hořící chalupu, kde mu každé prkno, každý hřebík, každá skvrnka na stěně připomíná dětství. Hoří a štiplavý kouř se vznáší v mrazivém vzduchu.

A skrze plameny najednou Kolja vidí utíkající vojáky. Maličké postavičky se blíží. Vidí rudé hvězdičky na přílbách, na pilotkách a furažkách. Ty postavičky rostou, zvětšují se. Utíkají po rodné zemi a za jejich zády vychází slunce. Něco křičí…

Ne, to křičí to děvče ze Zybajly. Ten křik hned sílí, hned slábne, zní v uších a proplétá se s obludným rachotem vlaku. A už je tu. fašistický ešelon uprostřed černé noci…

Kolja vstal a napřímil se. Teď setkávají tváří v tvář: komsomolec Kolja Gajsik z Volky-Baranovské a černý fašistický ešelon z Berlína.

Kolja tiskne protipěchotní minu k náloži tritolu.

Černé těleso lokomotivy se blíží. Dýchá mu horce do tváře.

Ne! Neprojdeš!

Kolja uvádí do chodu jednoduchý mechanismus rozbušky a vrhá ji pod kola lokomotivy…

Vzdušná vlna Jašu odhodila. Uhodil se do zátylku o tenký kmen jedle. Byl omráčen.

Když přišel k sobě, bylo kolem světlo a horko, jako by v dubnové noci vyšlo letní slunce. Ohnivé jazyky plamenů vyrážely z rokle a zlověstně osvětlovaly čpavý kouř. Dole cosi dunělo, zřejmě vybuchla munice. Po svahu se míhaly postavy vyděšených fašistů. Bylo slyšet křik.

Jaša pohnul rukama a nohama. V pořádku, jenom hlava a krk ho strašně, nesnesitelně bolí.

Ale Kolja… Zůstal tam… Vyletěl do povětří i s ešelonem.

Jaša zabořil obličej do země a rozplakal se…

Weiner ujížděl v černém lesklém voze s rozbitými skly přímo přes pole cesta necesta Vůz nadskakoval ve výmolech. Weiner se třásl jako v horečce.

Za ním na východě plápolala zář ohňů. Strašlivá lavina sovětských vojsk se řítila po celé linii fronty, prorazila ji, smetla a valila se nepříteli v patách.

„Přidej! Přidej!“ křičel Weiner na šoféra.

Automobil vyjel na polní cestu a v prudké jízdě najel největší rychlostí do zátarasu Weinera vyhodil ten náraz z vozu. I s urvanými dvířky odlétl stranou. Vzchopil se a vstal. Vzadu se ozývaly dávky ze samopalů. Weiner znovu upadl a po čtyřech lezl na západ.

Nezadržitelná železná lavina se valila z východu po běloruské zemi Za zády vojáků vycházelo slunce A vstříc se jim zvedal bouří nezlomený, hrdý, nepokořený les.