Robert Emil Kraft

Nobody - muž z Neznáma

NAHÝ JAKO ADAM

„Kdy budeme v New Yorku, kapitáne?“ zeptal se Evžen Salden.

„Asi kolem půlnoci, pane,“ zdvořile odpověděl kapitán parníku Persepolis.

„To se mi hodí. Děkuji vám, kapitáne.“ A Evžen Salden se dál procházel po palubě.

„Tomu snad ještě není ani dvacet,“ soudil muž ze skupiny cestujících, kteří zpovzdáli sledovali Evžena Saldena.

„Cože? Tomu že ještě není dvacet?“ udiveně zvolal suchý Američan. „To jste se pěkně zmýlil. Tomu je nejmíň čtyřicet!“

„Ale kdež, tomu je nejvýš osmnáct. Vsadím se s vámi, oč chcete, že ten člověk nedovršil ještě dvacítku.“

„A já zas tvrdím, že už překročil čtyřicítku.“

„Vsaďme se! O co? O dvacet dolarů?“

„Platí.“

Sázka byla uzavřena. Nato jeden z Američanů přistoupil k muži procházejícímu se nevšímavě po palubě a začal s ním všední rozhovor… Ale pořád se jaksi nemohl odhodlat, aby se přímo zeptal na jeho věk. Jakmile se přichystal dát mu tu všetečnou otázku, pohlédl na něho onen záhadný muž poněkud ostřeji a zvědavec byl uveden do rozpaků. Slova, která měl užuž na jazyku, nechtěla najednou ze rtů.

„To je směšné,“ prohlásil suchý Američan, když se jeho druh vrátil s nepořízenou. „Proč se ostýcháte?“ A vypravil se za tajemným cestujícím sám. Ani on však nepořídil.

Muž, jehož stevard oslovoval „Mr1 Salden“, odpovídal Američanovi jednoslabičně. A když se v rozhovoru naskytla příležitost k otázce pro sázku tak důležité, pohlédl cizinec na tazatele tak zvláštním způsobem, že ten se rázem octl v rozpacích. Nakonec pocítil, že jeho společnost je neznámému muži obtížná, a s úlevou se chopil první příležitosti, aby se od něho vzdálil.

A tak sázka nebyla rozhodnuta a oběma přátelům navždy zůstalo hádankou, proč pocítili při rozhovoru s Mr Saldenem nerozhodnost a rozpaky.

Po celou plavbu ze Southamptonu do New Yorku se ani jedinému cestujícímu nepodařilo vyzvědět věk, zaměstnání nebo společenské postavení zajímavého spolucestující ho.

„Připadá mi jako krotitel šelem,“ prohlásila o něm jedna plavovlasá Švédka.

„Ach ne, Lucy, vždyť má tak krásné něžné oči!“ namítala její mladší přítelkyně.

„No, to bych zrovna neřekl,“ ozval se starší pátí, „Vždyť se na člověka dívá jako Belzebub!“

Na palubě se nedohadovali jen o Saldenových očích.

„Vypadá inteligentně a mužně!“ říkali jedni.

„Mužně? Vždyť má tváře jako panenka!“ tvrdili druzí. „Vypadá zženštile.“

Zatímco se o něho všichni zajímali, muž, který byl předmětem jejich zvědavosti, si nikoho nevšímal. Mlčky a sám se procházel po palubě a tiše sedával u společného stolu.

Dnes poprvé za celou dobu plavby přerušil svou procházku po palubě a přistoupil k zavalitému muži, který rovněž cestoval první třídou a v seznamu cestujících byl zapsán jako Mr Cunning, velkoobchodník s tabákem z Londýna. Posádka Persepole Mr Cunninga dobře znala, neboť už několikrát se v posledních letech plavil na téže lodi do Ameriky za obchodem.

„Byl byste tak laskav, pane, a šel se mnou na chvíli do mé kajuty?“ oslovil ho zdvořile Evžen Salden. „Je to důležité.“

Tlustý obchodník s tabákem byl poněkud udiven.

„Promiňte, pane, ale neznám vás!“ namítl.

„Jmenuji se Salden.“

„Cunning. James Cunning je mé jméno. Oč se jedná?“

„Prosím, pojďte se mnou do mé kajuty, tady nemůžeme volně hovořit.“

Nato Evžen Salden odvedl tlustého Angličana do své kajuty. Obchodník usedl na pohovku a Salden se posadil proti němu.

„Oč tedy jde, pane? O obchod?“

„Milý pane, nemám právě dost peněz…“

„Ach!“ povzdechl si Angličan a zpola se zvedl. „Proč jste přišel právě za mnou? Neznám vás, neměl jsem čest.“

„Můžete udělat znamenitý obchod. Jste přece klenotník, že?“

Tlouštík se znovu vymrštil, jako by ho byl Salden urazil.

„Klenotník? Já? Ale co vás napadá! Jsem londýnský obchodník. Kupuji a prodávám tabák. Všude mě dobře znají. Uvidíte v přístavu, jak mě všichni celníci pozdraví. U čerta, kde jste to sebral, že jsem – klenotník?“

„Protože máte dutou hůl, která je vyplněna diamanty!“

Tlustý muž dopadl zpátky na pohovku, jako by byl zasažen bleskem. Kolena pod ním poklesla.

Evžen Salden nelhal. V tlouštíkově holi vskutku byly diamanty, ačkoli Mr Gunning nebyl klenotník ani podloudník. Bylo to poprvé, co se pokusil pašovat diamanty do Ameriky.

Mr Cunning byl řádný obchodník. Z Ameriky vyvážel tabák a z Holandska dovážel hotové doutníky. Podloudnictvím se dosud nezabýval, až nyní.

Přišel k tomu takhle: Nedávno se setkal se starým přítelem, holandským obchodníkem s diamanty.

„Stále cestuješ sem a tam, všichni američtí celníci tě dobře znají, naplatil ses již dost cla a nikdo by se neodvážil podezřívat tě… A tak si zahrajem na pašeráky.“

Po krátkém zaváhání Mr Gunning podlehl pokušení, považoval za znamenité vydělat v desíti dnech velmi slušnou částku. Na cestách s sebou vždy vozil tlustou hůl, kterou celníci v New Yorku dobře znali. Žádný z nich ji důkladněji neprohlížel, a proto nevěděli, že je dutá. Byla v ní ukryta dlouhá dýka. A tak když se tentokrát Persepolis blížila k americkému břehu, Cunning dýku vytáhl a dutinu hole vyplnil broušenými drahými kamínky. Vešlo se jich tam téměř za půl miliónu.

„Detektiv! Jsem ztracen!“ vzdychl Mr Cunning zoufale.

„Musím vám bohužel odporovat,“ odvětil Salden s úsměvem. „Nejsem detektiv a nikdy jsem jím nebyl. Proto se vzmužte, vážený pane. Nemusíte se mě vůbec bát. Pro mě a za mě pašujte si diamanty v jakémkoli množství, když se vám to líbí. Nikdo na lodi netuší, co se ukrývá ve vaší holi.“

Zavalitý pán se trochu vzpamatoval, pohlížel však na Saldena stále ještě nedůvěřivě.

„Ano, ale… ale… jak víte, že…“

„Jak to vím? Když jsem vás na lodí poprvé spatřil s holí, hned jsem viděl, že jste na ni zvyklý. To bylo zcela v pořádku. Mám zvyk všeho si podrobně všímat. Vycházel jste s holí často a zvuk jejího úderu o palubu jsem dobře zachytil. Včera jsem však postřehl, že její ťukot o palubu zní jinak než v minulých dnech. Řekl jsem si, že v ní byla dříve dýka, kterou jste vyňal. A co jiného by se vešlo do tak malé dutiny než drahokamy?“

Tvář Mr Cunninga vyjadřovala nesmírný úžas. Ale stále ještě se nezbavil pocitu strachu před tímto mužem, jemuž nic neuniklo.

„Přestaňte mi, prosím, nedůvěřovat,“ uklidňoval Salden tlouštíka. „Znovu vás ujišťuji, že nikdo nemá ani potuchy o vašem konání, a já vám rozhodně nezpůsobím nepříjemnosti. Na lodi je sice detektiv celního úřadu…“

„Detektiv?“

„V první kajutě. Je to ten plešatý stevard…“

„Ale jděte, toho už dávno znám!“

„To je možné, ale přesto vám pravím, že ten stevard je detektiv! Nikdo mi to sice neřekl, avšak poznal jsem to na první pohled. Kromě toho vás ujišťuji, že nemá dni tušení o vaší holi.“

Mr Cunning se pomalu uklidnil.

„Jestli mluvíte pravdu, Mr Saldene, pak byste si svou pozorovací schopností mohl vydělat spoustu peněz,“ vypravil ze sebe konečně s námahou.

„Samozřejmě že vás nechci vydírat. Kdybyste byl přisvědčil, že jste klenotník, a ne obchodník s tabákem, nebyl bych hovořil o diamantech. Nějak jsem ale o obchodu začít musel.“

„O jakém obchodu mluvíte?“

Mr Salden si rozepjal elegantní sako a z kapsy u vesty vytáhl krásné zlaté hodinky.

„Tyhle hodinky jsem si koupil teprve nedávno ve Švýcarsku. Stály pět tisíc franků.“

Angličan na ně pohlédl.

„Rád věřím. Jsou skvostné.“

„Dáte mi za ně padesát dolarů? Bude to dobrý obchod, ne?“

„Opravdu je chcete prodat tak levně?“

„Řetízek k nim vám prodám za čtyřicet dolarů.“

„Koupím je.“

Potom Salden vytáhl z kravaty nádhernou jehlici, pravé umělecké dílo, podal ji tlouštíkovi a řekl:

„Opravdu nevím, jakou cenu má tahle hračka. Kdysi mi bylo za ni nabízeno tisíc dolarů…“

„Tisíc dolarů? To je slušná suma.“

Byla to překrásná diamantová jehlice. Drahé kameny v ní zářily jako duha. Takový klenot mohl mít jen velmi zámožný člověk. Avšak nynější cizincovo chování svědčilo o opaku. Octl se snad v peněžní tísni? Že diamanty na jehlici byly pravé, to obchodník poznal velmi dobře.

Jen poznenáhlu se tlustý Angličan vzpamatovával ze svého úžasu.

„Ale vážený pane,“ vysoukal ze sebe konečně, „vždyť snad nemusíte najednou prodat všechny své cenné věci? Jestli jste náhodou v tísni, rád vám vypomohu… nabízel nezištně.“

„Ne, ne, děkuji vám, pane. Kdysi jsem byl bohatý, teď ale jedu do Ameriky za prací a dělník nepotřebuje. šperky. Dáte mi za tu jehlici pět set dolarů?“

„Hm! Má ale mnohem větší cenu.“

„Prosím,“ přerušil ho Evžen Salden, „nerad smlouvám. Dáte mi za ni pět set dolarů, nebo ne?“

Obchodník byl ovšem srozuměn.

Evžen Salden pak vyňal z náprsenky své sněhobílé košile ještě tři briliantové knoflíky a dva z manžet a všechny je nabídl Mr Cunningovi za tisíc dolarů.

Tlouštík by byl ochotně zaplatil i víc, neboť mu bylo víc než zřejmě, že udělá výtečný obchod. A protože měl u sebe dost peněz, vyndal z tobolky patnáct set devadesát dolarů a vyplatil je Saldenovi.

Když Cunning opouštěl kajutu, nevěděl, co si má myslet o tom podivném mladém muži a o tom neobvyklém, obchodu, který mu spadl do klina…

Mezitím se setmělo. Brzo zazní zvon svolávající k poslední večeři na lodi před příjezdem do největší americké metropole.

Evžen Salden vyšel z kajuty, pomalu prošel chodbami a zamířil do podpalubí.

Bylo tam natěsnáno mnoho chudých Irčanů s ženami a dětmi. Vystěhovalci, kteří doufali, že v Americe dostanou práci či kousek volné země, která by jim poskytla živobytí.

Salden pohovořil s nejstarším vystěhovalcem, a jejich rozmluva trvala kupodivu dlouho. Potom vtiskl překvapenému muži do rukou několik bankovek. Nejen ty, které dostal za své klenoty od anglického obchodníka, ale ještě další. Pro chudého Irčana to byla závratně vysoká částka – téměř tři tisíce dolarů. Z podivného chování Evžena Saldena bylo tedy zřejmé, že měl dost peněz a že vůbec nepotřeboval prodávat své klenoty!

V první chvíli nemohli ubožáci ani uvěřit, že dostali od cizince najednou tolik peněz, které jim velmi usnadní krušné začátky v nové vlasti. Také přítomní lodní zaměstnanci se tomu nadmíru divili, neboť něco takového se na Persepoli ještě nestalo. Jejich údiv byl však ještě.

Vetší, když i mezi ně ten záhadný cizinec rozdělil spropitné, o jakém se jim ani nesnilo.

V jídelně se zatím večeřelo. Nikdo samozřejmě nevěděl o prodeji Saldenových klenotů, avšak zpráva, že rozdal v podpalubí několik tisíc dolarů, a dokonce i své elegantní šatstvo daroval jednomu zchátralému emigrantovi, se bleskově rozšířila.

A když pak Evžen Salden v jídelně usedl k společnému stolu, upřely se na něj všechny oči. Ale ani teď se nikdo neodvážil obtěžovat ho otázkami…

Moře ožívalo. Kolem dokola se vynořovala světla a jejích počet stále vzrůstal. Persepolis byla od newyorského přístavu vzdálena už jen několik hodin.

Byla vlahá, velmi temná letní noc.

Asi hodinu před půlnocí se na záď lodi vplížil jakýsi muž. V těchto místech, právě nad lodním šroubem, je záložní kormidlo. Cestujícím je zakázáno pobývat v této části lodi.

Muž se obezřetně rozhlížel.

Na sobě měl jen košili, spodky a lehké domácí střevíce. Když se přiblížil k místu, pod nímž voda zvířená šroubem prudce syčí a šumí, ještě jednou se pozorně rozhlédl. Nikoho nespatřil. Tu vyňal náprsní tašku, vytáhl z ní několik listin, roztrhal je na kousky a hodil do moře. Pak odhodil i náprsní tašku.

„A teď už nikdo nezná mé pravé jméno,“ zašeptal s úsměvem. „Zbývám jen já sám.“

Zvedl pravou nohu nad zábradlí a naklonil se přes ně, Jako by chtěl pozorovat víření vody pod lodní zádí. Ale dlouho ták nesetrval. Náhle se vyšvihl na zábradlí a střemhlav se vrhl do moře.

Když se po chvíli opět vynořil, byl již z dosahu šroubu. Viděl, že Persepolis, záříc sty svítících očí, pluje nezmenšenou rychlostí k přístavu.

Jeho skok do hlubin nikdo nezpozoroval. Obvyklé zvoláni „Muž přes palubu!“ se neozvalo…

„Zdravím tě, milé moře!“ radostně zazněl hlas muže z šumících vln. „Znáš mě ještě? Tvůj nenasytný žaludek mě dosud nestrávil. Máš snad dnes jiné úmysly? Kdo z nás bude silnější?“

Položil se naznak, levou rukou se udržoval nad vodou, druhou si uvolnil spodky a strhl je ze sebe. Pak se mocným trhnutím zbavil i košile, kterou vlny ihned odplavily.

Muž byl znamenitý plavec. Každým tempem se dostal o dva metry dopředu.

Moře světel, kterému se loď zatím stále více blížila, zanechal plavec vlevo a zamířil k malému shluku ozářených oken, jež osaměle hleděla do temné noci.

„To bude pravděpodobně Manhattan,“ říkal si plavec, „a pokud vím, je tam osamělý hotel. A zde by právě narozené miminko mohlo být položeno do kolébky.“

Plaval ještě asi půlhodinu, až posléze ucítil pod nohama písek pláže. Postavil se, udělal pár kroků a zanedlouho mu voda sahala jen po kolena. Pojednou sebou trhl, zastavil se, zvedl nohu a vyňal z ní ostrý předmět.

„Špendlík! Namouduši, zavírací špendlík! Nebe mi dalo do nového života první dar!“

Podržel špendlík v ruce a brzy vstoupil nahý jak Adam na suchý písek. Stálo zde několik pěkných kabin, dobře uzamčených. Poblíž jedné z nich spatřil na ztemnělém pobřeží cosi bílého. Zvedl to – byl to kus amerických novin.

„Znamenitě! Tady mám svůj fíkový list!“ zaradoval se. „Budou-li mi i nadále nebesa tak milostivá, pak vstoupím do zdejšího hotelu jako švihák. Ještě štěstí, že jsem ten zavírací špendlík nezahodil. Člověk musí být za všech okolností šetrný a nic nesmí zbytečně zahazovat – ani špendlíček. Ustrojím se!“

Tělo mu již oschlo, a tak si tedy ovinul boky kusem novin, jejž sešpendlil.

V tomto zvláštním úboru pak směle kráčel k otevřeným dveřím hotelu. U recepce postávalo několik lidí, ale to ho však naprosto nevzrušilo.

Byl to přímořský hotel. V létě byl obsazen stálými hosty. Nyní, ve dvě hodiny v noci, byl ovšem již v celém domě klid. Jen služebnictvo, muži i ženy, okounělo ještě u vrátného.

„Dobrý večer,“ řekl muž zvučně, sotva vstoupil do osvětlené haly.

Na chvíli zavládlo ticho, ženy zavřeštěly a zmizely.

Jen vrátný a ostatní muži zůstali na svých místech a s úžasem hleděli na to zvláštní zjevení.

„Co… co… co si přejete?“

Podivný muž zdvihl obočí a na nikoho se nedívaje stručně řekl:

„Prosím pokoj… v prvním poschodí… v přední části… se salónem a koupelnou!“

To vše pronesl velitelsky, hlasem, v němž se projevoval zřejmý zvyk poroučet.

V každé jiné zemi by hned telefonovali na policii a dali naháče dopravit do blázince – nikoli však v Americe.

Hotelový personál viděl štíhlou mužskou postavu, na níž byl každý sval jako vytesaný, spatřil pečlivě pěstěné ruce a nohy nočního hosta – a hned mu bylo vše jasné: jistě je to člen Klubu atletů, nejvznešenějšího klubu v New Yorku, nějaký sportovec z řad milionářů, u nichž podobné chování nebylo neobvyklé.

„Jde asi o sázku,“ zahučel vrátný, napomínaje pohledem ostatní, aby přemohli smích. A tak se všichni v mžiku s nejvážnějšími tvářemi točili kolem toho podivného hosta, neboť doufali, že obdrží znamenité spropitné, až tato fraška skončí.

„Jak si přejete, pane! Pokoje jsou připraveny. Račte si snad přát ještě občerstvení, než půjdete spát?“

„Hm, něco k jídlu by neškodilo… do mého pokoje… vinný lístek… karty… a noční košili!“

„K službám, pane!“

Pozdní host, jehož garderobou byl zavírací špendlík a kus novin, byl uveden do nejlepší ložnice hotelu a číšník mu ihned přinesl hedvábnou noční košili. Když ji host oblékl, vzal do ruky vinný lístek a objednal si láhev šampaňského. Po chvíli mu přinesli i znamenitou večeři. Na zvláštní misce ležela nová karetní hra.

„Budete si ještě něco přát, pane?“

„Zatím ne. Ráno mi přineste všechny noviny.“

Číšník popřál hostu dobrou noc a s mnohými úklonami zmizel. Neznámý se posadil ke stolu. S chutí povečeřel a popíjel pak šampaňské. Po večeři ulehl do postele a zakrátko usnul.

Spal tvrdě, ale přesto se probudil hned, jakmile se ráno ozvalo první zaklepání.

„Dále!“ zvolal.

Vešel číšník.

„Zde jsou noviny, pane. New York Herald, Times, World, Sporting News…“

„Podejte mi je!“

„Přeje si pán snídani?“

„Ovšem a něco vydatnějšího. A také mi přineste holení, mýdlo a hřeben.“

Číšník vše přinesl. Muž zatím četl v posteli noviny.

„Počkejte,“ zavolal za odcházejícím číšníkem, „komu patří tenhle hotel?“

„Mr Ephramovi, pane.“

„Mohl bych s ním mluvit?“

„Jistě, pane, přijde za hodinu.“

„Dobrá, řekněte mu, že s ním chci mluvit. Počkejte – znáte Venuši zrozenou z mořské pěny zvanou též Afrodita?“

Číšník se zamyslel, ale pak zavrtěl hlavou.

„Prosím za prominutí, ale o té dámě jsem jakživ neslyšel.“

„Škoda. Jsem totiž její bratr. Můžete jit. A nezapomeňte požádat pana hoteliéra, aby za mnou přišel. Musím s ním mluvit, dřív než zde nadělám ještě víc dluhů.“

Číšník vyšel z pokoje a v jeho uších dlouho zaznívala zmínka o dluzích.

Majitel hotelu vskutku přišel za necelou hodinu. Vyslechl zprávu svých zaměstnanců o podivném hostu a byl na něj velmi zvědavý.

Záhadný návštěvník jeho hotelu zatím vstal z postele a odbyl si svou ranní toaletu. Majitele hotelu však přivítal neoblečen. Měl na sobě jediný svůj oděv, noční košili.

„Přál jste si se mnou hovořit, pane. Jsem majitel zdejšího hotelu, Ephram.“

Muž v košili pokynul hlavou.

„Těší mě. Jmenuji se Nobody2.“

Majitel hotelu byl poněkud vyveden z míry. Doufal, že uslyší některé populární jméno, že vyslechne zajímavou sportovní historku některého známého milionáře, a zatím mu jméno jeho hosta neřeklo vůbec nic.

„Nepochybuji, že jste už slyšel,“ pravil host, „za jakých okolností jsem dnes v noci přišel do vašeho hotelu. Jsem vám dlužen za pokoj, za dobrou večeři, za průměrné šampaňské a ještě za různé jiné věci. Než mi poskytnete další služby, musím vám po pravdě sdělit, že nemám ani vindru. Jsem úplně bez peněz. Přitom vás však naprosto vážně ujišťuji, že nejsem podvodník.“

Hoteliér byl zaražen ještě víc než prve, ale v duchu uznával, že skutečný podvodník by takto nehovořil. A pak – cizincův pohled ho poutal něčím neobyčejným.

„Kdo vlastně jste, pane? Kde máte zavazadla, šatstvo? A vůbec, jak jste se dostal do této neobyčejné situace?“

Muž, jenž se prve nazval Nobody, vzal ze stolu výtisk zvláštního vydání New York Heraldu, podržel jej hoteliérovi před očima a ukázal na jedno místo.

„Četl jste tuhle zprávu?“

Majitel hotelu se zadíval na označené místo. Zpráva zněla takto:

PODIVNÝ PŘÍPAD NA PALUBĚ PERSEPOLE

Když dnes po půlnoci dorazila Persepolis do přístavu, přišli na palubu reportéři různých časopisů, aby vyzvěděli, zda se cestou nestalo na lodi něco mimořádného.

Tentokrát nebyli zklamáni. Dozvěděli se, že jeden z cestujících poslední noci zmizel – patrně spáchal sebevraždu.

Časně zrána se na loď dostavili celnici, aby prohlédli zavazadla cestujících. Při pasové kontrole bylo zjištěno, že chybí jakýsi Mr Evžen Salden. Jeden ze stevardů se ihned vydal do kajuty Mr Saldena, Když nedostal odpověď na zaklepání, bez vyzváni vešel. Kajuta byla prázdná. Na stole našel stevard list, na němž bylo napsáno velkým písmem: „Já, jenž se nazýval Evžen Salden, odcházím. Dnes v noci v jedenáct hodin už nebudu existovat.“

Údaje cestujících i lodního personálu o záhadném cestujícím se rozcházely. „Byl hladce oholen to bylo jediné, co všichni svorně tvrdili.“ – „Ještě mu nebylo ani dvacet let.“ – „Bylo mu nejmíň čtyřicet.“ – „Byl malý.“ – „Mně se zdálo, že byl velmi vysoký.“ – „Choval se arogantně.“ – „Měl vybrané chování…“ A tak to šlo dále.

Zmizelý muž, dříve než spáchal sebevraždu skokem do moře, rozdal všechen svůj majetek. Bylo zjištěno, že v mezipalubí daroval chudým rodinám vystěhovalců několik tisíc dolarů. Londýnský obchodník Mr Cunning nám vyprávěl o klenotech; které mu onen muž prodal. Zavazadla, která se zbytkem svých věcí sebevrah daroval stevardovi, byla otevřena. Každá maličkost v nich svědčila o vytříbeném vkusu bývalého majitele. Ale nikde nebylo jeho jméno, ba ani na prádle neměl monogramy. Proto se lze domnívat, že jméno Salden nebylo pravým jménem onoho záhadného cestujícího.

„Jistě byl nešťastně zamilovaný,“ ozvala se za námi něžným hlasem jedna z mladých pasažérek z Persepole. A dodala: „Hned jsem to na něm poznala, vypadal tak smutně.“ – „Ale kdež! Ten člověk snad neměl srdce, ke všem byl lhostejný,“ vykládala nám tělnatá dáma.

Mnoho se hovořilo o tom, proč asi záhadný cizinec spáchal sebevraždu teprve před New Yorkem. Možná že oddaloval svůj zoufalý čin, k němuž se mu nedostávalo odvahy. Někteří cestující však tvrdili, že nikdy neviděli rozvážnějšího a odvážnějšího muže, než byl domnělý Mr Salden.

„Ano, už jsem tu zprávu četl,“ přisvědčil majitel hotelu, ukazuje na noviny. „Ale proboha, snad nechcete tvrdit, že oním záhadným cestujícím jste vy, pane?“

„Ovšemže jsem to já. Nejmenuji se ale Salden. To jméno jsem užíval jen na lodi. Jsem Nobody – jsem Nikdo! Chtěl jsem se dostat do Ameriky tak, jak mě bůh stvořil…“

„Vida, tedy přece jde o sázku!“ radostně zvolal Mr Ephram.

„No dobrá, myslete si třeba, že šlo o sázku. Teď ale jde o něco jiného. Náhoda mě přivedla právě do vašeho hotelu. Měl jsem hlad a žízeň a byl jsem, upřímně řečeno, dost unavený. Objednal jsem si, co jsem potřeboval, aniž jsem komu řekl, že nemohu zaplatit. Bohužel, nemohu tak učinit ani nyní. Mým jediným majetkem je tamten kus novin a zavírací špendlík. Našel jsem je na pobřeží. Nuže, co tomu říkáte? Vydáte mě policii?“

„Pane,“ přerušil záhadného hosta hoteliér, „co si o mně myslíte? V novinách stojí, že jste ubožákům v podpalubí rozdal několik tisíc dolarů, a já bych…“

„Oh, to na věci nic nemění! Ale dobře činíte, že mi důvěřujete. Jde skutečně o sázku, kterou jsem ovšem uzavřel jen sám se sebou. Chci, aby se nikdo nedozvěděl, kdo jsem a co jsem – a přece mám v úmyslu zajistit si již první den, tedy ještě dnes, roční příjem ve výši nejméně jednoho sta tisíce dolarů.“

„Kolik?“

„Sto tisíc dolarů.“

Američan, ač byl zvyklý na leccos, se přesto zatvářil poněkud nedůvěřivě. Uvažoval, zda nemá před sebou blázna.

„Nejprve vám dokáži,“ pokračoval budoucí boháč ve vypůjčené noční košili, „že mi skutečně může každý bez nejmenších obav poskytnout úvěr. Patrně víte, že jsem si dal přinést karty?“

Majitel hotelu přisvědčil.

„Pohleďte,“ řekl Nobody, „mám v ruce jednu z těch karet. Chci vás ale ještě předem upozornit, že nevládnu nadpřirozenými silami, opravdu ne, a že tu jde jen o zcela prosté věci.“

Pak si vyhrnul pravý rukáv noční košile až k rameni – a majitel hotelu spatřil svalnatou páži, jakou ještě v životě neviděl.

„Dívejte se na mou ruku, nic v ní nemám.“

A těsně před hoteliérovýma očima Nobody obracel pozdviženou dlaň s roztaženými prsty sem a tam. Hostova ruka byla krásná a pěstěná a měla ušlechtilý a dokonalý tvar.

„Nuže, mám ruku prázdnou?“

„Ano, pane.“

„Kterou kartu mám vzít ze vzduchu?“

„Pikové eso.“

Nobody sáhl do vzduchu a žádaná karta mu před Američanovýma očima trčela z dlaně.

Hoteliér strnul údivem. Viděl už mnoho takových kousků, ale nikdy tak zblízka. Byl by odpřísáhl, že jeho host opravdu chytil kartu ze vzduchu.

„Jak to děláte? Odkud jste vzal tu kartu?“ smál se.

„Všechno záleží na rychlosti a šikovnosti,“ řekl Nobody. „Jmenujte jinou kartu!“

„Srdcová dáma.“

V mžiku byla tu. A ať udivený hoteliér jmenoval kteroukoli další kartu, jeho host jí chytil ze vzduchu, nebo ji vytáhl Mr Ephramovi z kolena, nebo z brady – a vždycky přímo před jeho očima. Hoteliér nemohl pochopit, odkud je Nobody bere a jak se mu dostávají do ruky.

„Prozraďte mí přece, jak to děláte?“ naléhal Američan, který – ač viděl již hodně podobných triků – něco tak dokonalého a z tak bezprostřední blízkosti dosud nespatřil. „Kde máte ty karty schované? Když mi svůj trik nevysvětlíte, budu nucen věřit tomu, že jde o kouzlo.“

„Věřte si čemu chcete, ale já vám opakuji, že všecko je docela přirozené. To ovšem bohužel nejde, abych vám prozradil svůj trik. Pak by vás to už nebavilo. Ale na něco se vás zeptám: Myslíte, že bych mohl dostat zaměstnání v některém zábavním podniku? Umím ještě jiné věci.“

„Docela určitě!“ zvolal hoteliér. „Jste úžasný. Myslím, že jen za takovou hračku s kartami dostanete padesát dolarů, a možná i víc. Obraťte se na Mr Lewise. Znám se s ním osobně, je to můj přítel. Ostatně, může sem přijít, pošlu pro něj, pozvu ho.“

„Kdo je pan Lewis?“

„Vy to nevíte? Přece umělecký ředitel Atlantic Gardenu. Vy neznáte ani Atlantic Garden? To je největší zábavní podnik v New Yorku – s osmi tisíci sedadly. Ale ne, vaše kouzla s kartami by v tak velkém sále nepůsobila. Měl byste spíš vystupovat v klubech, kde dostanete sto dolarů za představení. Jde jen o to, prosadit se, ale o to se postarám sám, jestli chcete. Můžete vystupovat každý večer a ručím vám za to, že kluby se budou předstihovat…“

„Počkejte, budu přece jen raději vystupovat v Atlantic Gardenu, a to již dnes večer, nikoli však za padesát, nýbrž za dvě stě padesát dolarů. Už jsem vám říkal, že umím ještě jiné věci, které v Americe dosud nikdo neviděl. Teď však bych vás chtěl poprosit, abyste ke mně poslal zpravodaje některého velikého listu.“

„Vidíte, to jsem vám chtěl zrovna navrhnout,“ pospíšil si hoteliér s odpovědí. „Je to jednoduché. Mr Law, zpravodaj New York Heraldu, bydlí právě v hotelu…“

„Dopisovatel černé kroniky?“

„Oh, co si myslíte! Ten nezaznamenává zlomené nohy. Mr Law je stálým korespondentem listu. Cestuje po světě a posílá listu nejzajímavější články o významných událostech a osobnostech. Neměl by to vlastně ani zapotřebí, neboť se oženil s jedinou dcerou majitele listu. Znáte přece starého H. P. Worlda?“

„Neznám. Kdo je to?“

„No přece největší vydavatel v New Yorku a v celé Americe, mnohonásobný milionář.“

„Co vydává?“

„Noviny, časopisy, knihy – vlastně všecko, co se čte. Celá jeho rodina je teď u mě na letním bytě.“

„Dobrá, požádejte prosím Mr Lawa, aby mě navštívil.“

Hoteliér odešel.

Jako vždycky mám štěstí, zachmuřil se Nobody, když osaměl. Pak sáhl pod pravou paži a vytáhl z tohoto úkrytu karty, jež opovržlivě odhodil.

Čekal dosti dlouho.

Konečně se Mr Ephram vrátil a s ním přišel i Mr Law, ještě mladý muž, doprovázený starším pánem, kterého představil jako svého tchána. Mr World – tak se jmenoval tento ctihodný muž – se velmi zajímal o člověka, který, jak slyšel, bude největší událostí tohoto dne.

Pánové si nejprve řekli obvyklé zdvořilosti a pak se posadili. Zasedl s nimi i hoteliér.

Žurnalista vytáhl profesionálním pohybem zápisník a zeptal se:

„Vaše jméno, pane?“

„To zůstane tajemstvím, dovolíte-li.“

„Oho! Takhle se mi bude velmi těžko psát interview,“ zavrčel Mr Law.

„Je mi velmi líto, ale nemohu hovořit o minulosti. Mám k tomu osobní důvod. Má minulost je pohřbena, utopena v moři, jsem nově zrozeným člověkem.“

„Spáchal jste nějaký zločin?“ zeptal se americký novinář tak klidně, jako by se ptal, obchoduje-li Nobody s uhlím nebo s moukou.

„Ne,“ odvětil muž v noční košili právě tak klidně, „neprovedl jsem naprosto nic, co by mohlo vzbudit zájem policie. Důvod, abych pomlčel o své minulosti, je zcela jiný.“

„Pocházíte z bohaté nebo vznešené rodiny a chcete, aby vás považovala za mrtvého?“

„Jste velmi bystrý. Mám-li být zcela upřímný, pak ano, tak nějak.“

„Z šlechtické rodiny?“

„Ano.“

„Z knížecí rodiny?“

„Ano.“

„Z panujícího rodu?“

„Dost, dost…, o podrobnostech už nechci mluvit.“

„Jste Angličan?“

„Ne, ano, ne, ano, ne. Vyberte si podle libosti.“

„Tedy dovolte, abych vás označil za příslušníka anglosaské rasy.“

„Podle čeho tak soudíte?“

„Máte zřejmé severské rysy.“

„Myslíte?“

Nobody vstal, vzal ručník a obratně si jej uvázal kolem hlavy. Obrácen zády k návštěvníkům přistoupil k zrcadlu, chvíli si třel rukama tváře, pak usedl.

Odiv všech byl nesmírný. Zpočátku nemohli ani promluvit. Ten podivný muž zcela změnil svou tvář:

„To je neuvěřitelné, vždyť je to Mongol!“ vykřikl posléze Mr World.

Šikmé oči, dlouhá tvář s vystupujícími lícními kostmi, úzké rty, ploský nos – ano, byla to tvář pravého Mongola. Pokrývka hlavy skryla plavé vlasy, takže nerušily dojem.

„Člověče, prozraďte nám, jak tohle děláte.“

Mongol si přejel rukama po tváři. Návštěvníci viděli, jak prsty vyrovnal záhyby kůže. Pak odhodil ručník – a zase před nimi seděl muž, kterého viděli předtím.

„To je úžasné! Opravdu jste velký umělec.“

„Ale ne z povolání. Je to zvláštní dar přírody, že mohu přesunovat svalstvo své tváře. Nejsem profesionál a dosud nikdy jsem veřejně nevystupoval. Vyprávěl vám Mr Ephram o kouscích, které jsem mu ukázal?“

„Ano, a prosíme vás, abyste nám je také předvedl.“

„Ukážu vám zcela jiné věci, ale především vás na něco upozorním. Řekli jsme si, že pocházím ze vznešeného, známého rodu…“

„Řekli jsme: z knížecího,“ doplnil reportér.

„No dobrá. Od svého útlého mládí jsem se potuloval světem – a nikdy mě netrápit nedostatek peněz. Byl jsem i trochu rozmařilý. Několikrát jsem měl v rukou opravdu veliký majetek.“

„Dědictví?“

„To jsem neřekl. Posledně to bylo asi dvacet miliónů a ty jsem utratil během dvou let.“

„Dvacet miliónů franků?“ tázal se záludně reportér.

Ale muž v noční košili nevlezl do nastražené pasti.

„Napište jen dvacet miliónů. Utratí-li někdo za dva roky dvacet miliónů, pak je lhostejné, zda je to dost peněz.“

„Jste zvláštní člověk.“

„Dobrodruh. Rozený, nepolepšitelný dobrodruh. Dobrodruzi a herci mají velmi podobné vlastností, a proto jsem také něco jako herec. Hraji ovšem jen pro své vlastní potěšení. Jen zřídka vystupuji ve své pravé podobě, většinou v různých maskách… Kdybych vám vyprávěl, jaká dobrodružství Jsem zažil a jak jsem balamutil celý svět, stejně byste mi nevěřili. Proto o tom raději pomlčím. Pohřbil jsem svou minulost a jako nově zrozený člověk jsem vstoupil do Nového světa. Na cestu do Států jsem měl čtyři tisíce dolarů, poslední zbytek svého velikého jmění. Co to pro mne znamenalo? Nic! Rozdal jsem je. Neboť právě narozený člověk nikdy nemá peníze, nemám pravdu?“

„Tvrdil jste panu Ephramovi,“ pravil novinář, „že ještě dnes si zajistíte roční příjem sto tisíc dolarů. Rád bych věděl, jak to uděláte? Chcete snad veřejně vystupovat?“

„Nejen to. Mám ještě jiné záměry. Jsem sice zcela neznámý člověk a nemám ani cent, ale přesto se ještě dnes stanu společníkem miliónového podniku.“

Pánové se zdvořile usmáli.

„Zde v Americe?“

„Ano, zde!“

„V New Yorku?“

„Ano.“

„Máte již na mysli nějaký konkrétní podnik, kde se chcete stát společníkem?“

„Ano,“

„No prosím! Prozraďte nám, o který podnik jde, jak se jmenuje jeho vlastník?“

„Znáte ten podnik i jeho vlastníka velmi dobře. Je to vydavatelství pana H. P. Worlda.“

Tři Američané na sebe pohlédli, jako by se dorozumívali, mají-li se vysmát smělosti tohoto muže.

„Ale, ale!“ vypravil konečně ze sebe Mr Law.

„No tohle!“ vykřikl jeho tchán a tvářil se, jako by prve nevěřil svým uším.

„Ale ovšem, stanu se vaším společníkem, Mr Worlde,“ klidně prohlásil usmívající se Nobody. „Zcela jistě s tím budete souhlasit. Poznal jsem vás již dobře za těch několik minut a nikdy se v lidech nemýlím. Tvrdím, že dnes do půlnoci budete srozuměn s mým návrhem. Založíme spolu časopis, který začneme vydávat s velmi malým kapitálem a jen s jediným redaktorem. Náš nový časopis nám dá milión dolarů čistého zisku hned v prvním roce.“

Snad to bylo zvláštním způsobem cizincovy řeči či jeho smělým pohledem, jenž provázel jeho slova, že ani tak zkušení lidé, Jakými byli Mr World a jeho zeť Mr Law, nevypukli v smích. Naopak oba náhle projevili živý zájem.

„Jaký to bude časopis?“ zvolali novinář i vydavatel skoro současně.

„Bude to časopis, jaký dosud Amerika neviděla!“

Rozmluvu přerušil číšník, který hlásil, že přišel umělecký ředitel Atlantic Gardenu Mr Lewis. Když byl uveden, představili mu Nobodyho, který na jeho vyzvání předvedl několik svých triků s kartami. Dělal totéž, co předtím viděl hoteliér. Varietní ředitel se chvíli díval a pak podotkl, že něco takového již viděl často, ale že dosud tyto triky nikdo neprováděl tak dokonale.

„Odkud bere ty karty?“ zvolal Mr World. „Prozraďte nám to přece! Vy to jistě víte, Mr Lewisi.“

„Nevím,“ zasmál se ředitel. „To je růžné. Každý umělec má svá tajemství a neprozradí je. Ale pro můj podnik se to nehodí,“ dodal, obraceje se k Nobodymu.

„Dobrá, ukážu vám jiné věci. Půjčil by mi někdo z vás i malý předmět, který bych mohl snadno ukrýt v dlani?“

„Prosím, zde je můj pečetní prsten,“ pravil ředitel Atlantic Gardenu.

Nobody měl stále ještě pravý rukáv košile vykasaný. Při další produkci, právě tak jako předtím s kartami, dbal, aby nikdo nestál za ním nebo po jeho boku. Všichni čtyři diváci museli být čelem proti němu.

Natáhl pravou ruku k řediteli a položil si na dlaň prsten.

„Vidíte jej?“

„Ano.“

Nobody Sevřel dlaň a pomalu ji obrátil.

„Teď uchopte mou pěst.“

Mr Lewis tak učinil.

„Mám prsten stale v hrsti, je tedy ještě mezi vašima rukama?“

„Nepochybně.“

„Možná že je tomu také jinak. Mohl jsem jej upustit?“

„Ne, to není možné.“

„Tak? Ale já tvrdím, že mi prsten zmizel z dlaně silou mé vůle.“

„To je vyloučeno!“

„Vsadíme se?“

„Ach, to ne. Jste přece kouzelník, i když v tomto případě mi připadá neuvěřitelné, že by se vám podařilo nějakým způsobem dostat prsten z pěsti.“

„Rozevřete mi ji tedy.“

Ředitel Atlantic Gardenu opatrně, velmi opatrně a pomaloučku rozevíral Nobodymu prst za prstem, přičemž ho druhou rukou držel za zápěstí. Konečně ruku rozevřel a – prsten byl v ní!

„Tady je! Říkal jsem to!“ zvolal vítězně Mr Lewis.

Nobody se usmál:

„Ještě jednou tedy. Musím lépe soustředit svou vůli. Jen tak se mi podaří dostat prsten z ruky.“

Všecko se opakovalo stejně jako předtím. Ředitel Lewis pevně svíral Nobodyho pěst.

„Držím stále ještě prsten?“ ptal se Nobody.

„No ovšem,“ přisvědčil ředitel.

„Nevsadíte se ani teď, že už nemám prsten v dlani?“

„Teď se vsadím třeba o hlavu,“ zasmál se ředitel, „a ještě k tomu o tisíc dolarů.“

„O tisíc dolarů ne, ale o té hlavě si ještě promluvíme! Rozevřete mi ruku!“

Ředitel znovu opatrně rozevíral Nobodymu ruku a…

„To není možné!“ vykřikl udiveně ředitel Lewis.

Prsten zmizel. A nikdo ze čtyř přítomných si nedovedl vysvětlit, jak se to stalo.

„Jak vidíte, mám ruku prázdnou,“ pokračoval Nobody, obraceje prázdnou dlaň před jejich očima, a pomalu! zavřel zase ruku v pěst – Mr Lewis ji hned sevřel oběma rukama.

„Věříte, že mám prsten opět v ruce?“

„Ne! Tomu rozhodně nevěříme!“

Nobody rozevřel pěst – a prsten měl znovu v ruce.

Opakoval to ještě několikrát. Diváci chtěli přijít na ten zvláštní trik, ale nikdo se mu nedostal na kloub.

Ředitel varieté dobře věděl, že všecko záleží na obratnosti. Ale ať sledoval každé Nobodyho hnuti sebepozorněji, nebyl s to postřehnout okamžik, kdy prsten vypouští z ruky a kdy jej tam naopak dává.

„To je úžasné! Prozraďte nám, jak to děláte?“

Místo vysvětlení vzal Nobody opět prsten do ruky a zeptal se:

„Chcete nyní všichni držet mou pěst, aby z ní prsten nemohl vyklouznout?“

Přisvědčili a osm dlaní se sevřelo kolem Nobodyho

„Jste si jisti, že mám prsten pořád v ruce?“

Kdyby se nebyli již předtím přesvědčili, jak prsten vždy zmizel a opět se objevil, byli by se vsadili o všecko možné. Ale Mr Lewis už prohrál svou hlavu a nechtěl prohrát ještě něco důležitějšího.

„Teď uchopím tuhle sklenici…“

Nobody stál dost daleko od stolu, takže se musel hodně nahnout, aby levicí mohl uchopit sklenku. Přitom nabádal své hosty:

„Držte mou pěst pokud možno klidně. Chci postavit sklenici na hřbet ruky, která spočívá na mé pěsti.“

Učinil tak a levici skryl za zády. Pak začal pomalu počítat:

„Jedna – dvě – tři!“

Crnk! Blyštivý předmět sletěl od stropu do sklenice – byl to ředitelův prsten! Když Nobodymu rozevřeli pravici, byla samozřejmě prázdná.

„Tomu už ale vůbec nerozumím,“ zabručel Mr Lewis.

„Poslyšte, pane,“ zvolal vydavatel, „vy musíte rozhodně vystupovat v klubech! Zahrnou vás tam zlatem!“

Tajemný muž se klidně usmíval.

„A nyní vám předvedu zvláštní kousek, který se salónním kouzelnictvím nemá naprosto nic společného. Doufám, že žádný z vás, pánové, nevěří na duchy?“

„Já ano, jsem spiritista,“ prohlásil Mr World.

„Oh, pak tedy promiňte! Chtěl jsem říci: Je-li některý z pánů spiritista, pak jistě ani on neuvěří, že tyhle kousky provádím s pomocí duchů, nebo že vládnu nadpřirozenými silami. Nebo tomu snad někdo věří?“

„Ne, ani dost málo,“ pravil suše vydavatel Mr World.

„Výborně! Trochu se ale vyznám ve spiritismu a dovedu vyvolat různé jevy. Kdo není charakterově pevný, mohl by tímto zvláštním nadáním, způsobit mezi lidmi mnoho neštěstí. Pánové jistě rozumějí, co tím míním. Měl bych o sobě tvrdit, že jsem znamenitým médiem. Přiveďte sem nejbystřejší pozorovatele, ať mě svážou a vstrčí mi do úst roubík, ať mě obklopí všemi možnými kontrolními přístroji – a já jim přece předvedu věci, že jim vstanou vlasy na hlavě, pokud je tam mají, a budou pak volat do celého světa: Zázrak! Ale já se jím vysměji, neboť to všecko bude jen klam!“

„Prosím,“ přerušil novinář Nobodyho, „mohl byste nám předem prozradit, kde jste získal tyto vědomosti? Měl jste patrně v tomto oboru nějakého učitele?“

„Ovšem. Něco vám o tom povím. Vždycky jsem měl veliké nadání k provádění různých eskamotérských kousků. K jejich dokonalosti jsem však dospěl teprve v době, kdy jsem byl osm let vězněn.“

„Proč jste byl uvězněn?“

„Nebojte se, nespáchal jsem žádný zločin. Znal jsem jen tajemství které na mně chtěli vylákat.“

„Co to má společného s vašimi kouzly? Těm vás mohl naučit jen nějaký fakír.“

„Myslete si, co chcete, ale pravda je, že jsem byl na rozkaz jednoho asijského vládce osm let vězněn ještě s jedním mužem a od něho jsem se leccos naučil – víc neřeknu Mr Ephrame, buďte tak laskav a půjčte mi kulečníkovou kouli ze slonoviny, pokud možno novou.“ Hoteliér zazvonil a poručil číšníkovi přinést novou kulečníkovou kouli. Nobody ji pak vzal do pravé ruky, a obraceje se k Američanům, pravil:

„A nyní vám ukážu něco, co jste dosud neviděli. Bude to v jistém smyslu má vizitka.“

„Ta koule je úplně nová, nikdo s ní ještě nehrál,“ prohlásil Mr Ephram vida, že ji Nobody prohlíží.

„Rád věřím, je to slonovina z klu afrického slona, tedy nejlepší jakosti. Nuže, pánové,“ pokračoval Nobody, když číšník odešel, „zajisté není třeba, abyste tuto kouli prohlíželi. Doufám, že nepodezíráte pana hoteliéra ze spolupráce se mnou. Ostatně provedl bych svůj kousek s každou kulečníkovou koulí, kterou mi dáte. Tedy pozor!“

Vložil kouli do levé ruky, pravici sevřel v pěst, učinil několik pohybů pažemi, zvedl ruce, jako by chtěl létat. Přitom bylo vidět, jak se mu prsa stále prudčeji dmou, až konečně pravicí udeřil do kulečníkové koule. Ale jak udeřil! Bylo to, jako by do ní sjel blesk. Bílý prach zavířil pokojem a koule zmizela – byla rozdrcena na prášek.

„Prosím – to je má vizitka!“

Čtyři mužové zděšeně vykřikli. S úžasem hleděli na muže, který jediným úderem pěsti rozdrtil kouli ze slonoviny, jejíž příslovečná tvrdost je známá.

První se vzpamatoval Mr Lewis.

„Slyšel jsem o muži, jenž prý dovedl totéž,“ řekl.

„Kdo to byl?“ zeptal se Nobody.

„Ital Bosco.“

„Správně – Bartolomeo Bosco – ten to rovněž uměl.“

„Teď už vím, kde jste byl uvězněn!“ zvolal vzrušeně novinář.

„Nuže?“

„V Číně! Učil jste se u čínských kouzelníků nebo u čínského zubaře. Vidím vám to na rukou!“

Čínský zubař! To působilo na všechny přítomné oživujícím dojmem. Nyní bezpečně věděli, že tento muž vládne skutečně jen lidskými silami.

V Americe žije mnoho Číňanů. V New Yorku je velká čínská čtvrť, kde je možno pozorovat život „synů nebes“. A je velmi zajímavé navštívit čínského zubaře a podívat se na jeho práci.

Pacient se posadí na židli, copatý zubař mu nahlédne do úst, položí levici na čelo, palcem a ukazovákem pravé ruky sáhne do ústní dutiny, zachytí zub, malé trhnutí – a kdyby to byla ta nejpevnější stolička, kterou by evropský doktor tahal kleštěmi, třeba naněkolikrát – Číňan ji zdánlivě bez námahy vytáhne holými prsty! Může to být i kořen z dásně sotva vyčnívající, a přece se mu podaří zachytit jej palcem a ukazovákem.

Jak je to možné? Vždyť každý Číňan je takový malý a slabý človíček, a přece to dokáže. Nuže, je to výsledek dlouholetého cviku. Zubařina patří v Číně ke kejklířským povoláním. Nejstarší syn zpravidla dědí otcovo povoláni. Už v nejútlejším věku bývá takový hošík posazen před prkno, do něhož jsou zasazeny menší i větší kolíčky. Místo hry je musí vytahovat. Nechce-li děcko tahat kolíčky, nedostane jíst. Tu pochopí, co od něho rodiče žádají. Dítě roste a stane se z něho trpělivý chlapec, který od rána do večera vytahuje dřevěné kolíčky zaražené do prkna. A kolíčky jsou zaráženy stále pevněji a pevněji a mezery mezi nimi jsou stále menší a menší, takže když Číňan vyroste v dospělého muže, dovede vytáhnout vše, co může zachytit palcem a ukazováčkem;

Pravou ruku má čínský zubař velmi nápadnou. Palec i ukazováček jsou svalnaté, takže ostatní prsty, i když jsou zcela normální, vyhlížejí proti nim nepřirozeně malé.

Mr Law si hned podrobně zapsal, co viděl a slyšel. Inkoust z jeho plnicího pera ještě na papíru zcela neoschl, když zpráva byla již dodána do tiskárny New York Heraldu.

Velké americké noviny vycházejí šestkrát denně a někdy i Častěji. Každá důležitá zpráva je důvodem pro zvláštní vydání. Nejdůležitější a nejzajímavější zprávy ze zvláštních vydáni, která jsou prodávána jen ve městech, shrnuje redakce v týdeníky a ty jdou pak na venkov a do celého světa.

A tak za několik hodin už občané New Yorku věděli, že tajemný cestující z lodi Persepolis žije, že dosáhl pevniny v Adamově rouše, a dozvěděli se i všecko ostatní, co novinář uviděl a uslyšel.

SIN-HEIOVY PERLY

V hale paláce Atlantic Garden, která pojme až osm tisíc lidí, z nichž každý nalezne místo u stolu, byla toho večera dost slabá návštěva. Asi tisíc diváků se tísnilo co nejblíže k jevišti. Pozadí sálu zelo prázdnotou.

U jednoho ze zadních stolků seděl host, který na sebe nepříjemně upozorňoval. Byl to starý muž s dlouhou bílou bradou a s tvářemi zapadlými a vrásčitými. Ustavičně hlasitě kašlal. Z vystupujících umělců a girls se mu nikdo nelíbil, a tak to nahlas dával najevo.

„To je hrůza! Hnusí Opičárna!“

Tak pokřikoval hezky dlouho, a kdyby náhodou poblíž sedící Američané neměli v úctě stáří, byl by protivný divák již dávno vyveden na čerstvý vzduch.

„K ďasu, tak to jděte udělat líp!“ zvolal na něho konečně jeden ze sousedů.

Stařík dal nepříliš vybraně najevo, že je k tomu odhodlán. V Atlantic Gardenu jsou takové improvizované výstupy dovoleny a nikdo nemusí žádat ředitele o svolení, chce-li přispět k obveselení obecenstva.

O přestávce kulhal tedy kašlající stařec, opíraje se o hůl, sálem, a pobízen několika diváky, vystoupil na jeviště. Tam řekl něco kapelníkovi a začal zpívat starou známou píseň z americké války za nezávislost. Pro starého veterána se to hodilo.

Kdyby tu píseň zpíval někdo jiný, bylo by celé hlediště zpívalo s ním. Ale obecenstvo náhle projevilo napjatou pozornost, pak úplně strnulo, neboť starcův mohutný bas zněl stále mocněji a mocněji, zabíral do šíře, až se vzduch zachvíval – ano, takhle zde tuto píseň ještě nikdy nikdo nezpíval!

Dříve než píseň dozněla, stál již za starcem ředitel podniku, a když doburácel bouřlivý potlesk, zeptal se ho, jestli snad neumí ještě něco jiného, co by pobavilo obecenstvo. Stařec prohlásil, že umí ještě jiné věci.

Pomalu si zul veliké přezůvky a pak náhle s překvapující zručností si vyhrnul kalhoty až ke kolenům a to vše tak rychle, že nikdo ani nezpozoroval, kdy se pod ohavnými přezůvkami najednou objevily pěkné střevíčky. Nato shodil kabát, strhl si bílou bradu, z jedné kapsy kalhot vytáhl černou vlásenku, z druhé kus rudého hedvábí, který si mrštně ovinul kolem boků. Z hlediště se ozvalo obdivné „ach“ – neboť na pódiu místo starce stála půvabná Španělka! Sladkým altem zazpívala jihoamerickou romanci a zakončila ji vášnivým bolerem.

To bylo něco pro Američany! Obecenstvo bouřilo nadšením. Tisíc amerických diváků dovede způsobit už pořádný rámus. To však byl jen počátek představení mistra v převlékání.

Umělec sňal vlásenku, pravicí sáhl do jedné z kapes kabátu, přetřel si tvář, a již tu stál mladý černoch.

Naklonil se nad orchestr, vypůjčil si od jednoho z hudebníků bendžo, a sám se doprovázeje, zazpíval několik černošských songů, po nichž vždy následoval svižný step. Převlek tak stíhal převlek, a obecenstvo nepřestávalo šílet nadšením.

Kdo ale byl ten skvělý umělec? Na programu o něm nebyla ani zmínka. Druhý den už o něm mluvil celý New York. Postaraly se o to ovšem noviny, které tvrdily, že onen báječný umělec je prý onen tajemný cestující z lodi Persepolis, jenž vystoupil na americkou pevninu, jak ho bůh stvořil.

„Byli jste již v Atlantic Gardenu?“ ptali se účastníci představení svých známých. „Cože, vy jste ještě neviděli Nobodyho?“

Atlantic Garden změnil ráz. Stoly byly odstraněny a nyní se konala jen drahá představení, při nichž byla sedadla prodávána až za sto dolarů.

Denně měl Mr Nobody jiný program, a obecenstvo se vždy skvěle bavilo. Nový miláček publika napodoboval slavné divadelní a filmové hvězdy a všichni, kdo to viděli, byli by přísahali, že tu opravdu vystupují jejich oblíbenci ze stříbrného plátna.

Ředitel Atlantic Gardenu uzavřel s Nobodym smlouvu jen na osm večerů. Na více představení nechtěl Nobody zatím přistoupit, ačkoli mu byl nabízen skvělý honorář. Stačilo mu, že splnil to, co si předsevzal: už první den si zajistí roční příjem nejméně jednoho sta tisíce dolarů.

Nobody přitom zřejmě sledoval jiné plány. Když uplynul týden, pozval vydavatele Worlda a jeho zetě, aby s nimi dojednal smlouvu o vydávání nového týdeníku. Když se pánové pohodlně posadili v Nobodyho přepychovém hotelovém pokoji, rozložil před nimi na stole různé výstřižky z novin.

„Jsou to výstřižky z New York Heraldu za poslední tři dny,“ vysvětloval. „Prosím, mějte malou chvilku strpení a vyslechněte, co vám přečtu. Většinu zpráv jistě už dobře znáte.“

Bral výstřižek za výstřižkem a četl stručné zprávy z černé kroniky:

„V Cordobě ve Španělsku byla na ulici nalezena ženská ruka. Podle prstů lze soudit, že náležela bohaté ženě. Pátráni policie bylo dosud bezvýsledné…

Ve Vídni budí opět pozornost případy, kdy vysoce postaveným politickým osobnostem jsou posílány otrávené cukrovinky. Odesílatel nebyl zjištěn, ačkoliv na jeho dopadení byla vypsána značná odměna…

Na Jávě létají strašidelné kameny. Jeden okres je tak postižen, že odtamtud prchají nejen pověrčiví domorodci, nýbrž i jinak velmi klidní Holanďané. Madurský guvernér, který dlí se svou rodinou ve vládní budově, byl ve své úřadovně, jejíž okna i dveře byly uzavřeny, pojednou udeřen velikým kamenem, spadlým zdánlivě ze stropu. Záhadný kámen mu vyrazil z ruky šálek kávy…

A dnešní zpráva z Jávy: V posádce v Mandžpatu panuje zděšení. Vojáci stojící osaměle v noci na stráži bývají ráno nalezeni mrtvi, vždy s hlubokou ránou na hrdle, která vypadá, jako by byla způsobena ohromným drápem. Vrah nebyl dosud vypátrán. Jsou-li na stráži dva vojáci, nebo pozoruje-li tajně někdo osamělou stráž, nic se nestane. Odvážlivci, kteří chtěli tajemství objasnit a sami se vydali na noční stráž, byli druhého dne ráno nalezeni mrtvi.

V Londýně již delší dobu kolovala zpráva, že starý muž jménem Powlen věznil ve sklepě svého domu na White Chapelu muže urozeného původu, začež prý měsíčně dostával poštou deset liber. Policie si těchto zpráv nevšímala. Když však před několika dny vznikl na půdě Powlenova domu požár, vnikli hasiči do domu a našli Powlena mrtvého. Ze sklepa bylo slyšet sténání. V ohavné sklepní díře objevili asi dvacetiletého na kost vyhublého muže, který ale neumí vůbec mluvit, protože, jak se zdá, se dosud nesetkal s člověkem. Policie již zahájila rozsáhlé pátrání, kdo je onen záhadný ubožák…“

Takový byl obsah několika zpráv.

„To je jen pár tajemných případů z poslední doby,“ řekl Nobody, odkládaje výstřižky. „Zprávy o nich jsou ve všech amerických i anglických novinách, takže je četla nejširší veřejnost. Co říkáte myšlence vydávat list, jenž by takové zprávy objasňoval,– zkoumal a odděloval lež od pravdy? Půjde-li o skutečnou záhadu, rozluští ji. Vybereme zvláště zajímavý a tajemný případ a zjistíme, zda se skutečně udál. Potvrdí-li se zpráva, vydám se jako detektiv na ono místo a…“

Starý vydavatel, jenž byl jinak zcela chladné povahy, pojednou vyskočil a začal přecházet po místnosti.

„To skutečně není špatná myšlenka!“ brumlal.

„Opravdu?“ otázal se Nobody s tichým posměškem.

„Opravdu ne. Ano… zdá se mi…, že je to vskutku Kolumbovo vejce!“

„Omyl,“ pravil suše Nobody, „to není Kolumbovo vejce, nýbrž Nobodyho, já sám jsem je nakladl a vyseděli Mr World už tedy chápe, co mám na mysli. Vyberme si jeden případ! Třeba létající kameny na Jávě. Bez rozmyšlení bych se vsadil o cokoli, že tuto hádanku rozluštím, neboť se na Jávě dobře vyznám.“

„Viďte, zde jde o duchy!“ živě zvolal starý vydavatel.

„Myslíte? Nu já bych ty duchy již nějak klepl přes prsty. Mám tušení, co za tím vězí, ale nechme toho. Představme si spíš, jaký úspěch by měl náš list, kdyby jeho reportér tu záhadu rozluštil. Samozřejmě že nelze začít barnumsky. Nelze napsat: Posíláme Mr Nobodyho tam a tam, aby vypátral původ strašidelných létajících kamenů. Jsem jen člověk, a tak by se mohlo stát, že by se má výprava nezdařila, a pak bychom se blamovali. Ne, takhle to nelze provést. Teprve až se věc podaří, pak bychom uveřejnili celý případ. Podmínkou je: žádné lži. žádné novinářské kachny. Kdo vezme Worldův list do ruky, musí říci: To je Worldův týdeník, a co je v něm napsáno, na to se můžeme spolehnout.“

„A v případě, že se vám nepodaří některou záhadu objasnit?“ ptal se opatrný Mr World. „Z čeho pak zaplatíme cestovní výdaje?“

„I na to jsem myslel. Neztratím čas ani peníze, i když se pravý účel mé cesty někdy nezdaří. Všude se denně něco děje. A tak když budu právě na nějakém místě, kde policie pátrá po záhadě, hned se budu snažit předejít ji, a to – jak věřím – se mi jistě často podaří.“

Oba Nobodyho posluchači nic nevěděli o tom, jak jejich společník objevil na lodi diamanty v holi anglického obchodníka, a přece – kupodivu – ani trochu nezapochybovali, že má mimořádné schopnosti pátrat po zločincích.

Mr World pohlédl na svého zetě: „Nuže?“

Mr Law nepromluvil. Přivřel jen oči a přikývl.

Nobody se usmál:

„Věděl jsem, že na to přistoupíte! Čtvrté číslo bude mít náklad přes milión výtisků.“

New Yorku je velká čínská čtvrť. Spojené státy jsou s Čínou v čilém obchodním spojení, a tak má čínský konzul v New Yorku stále plné ruce práce.

V paláci čínského konzulátu seděl v kanceláři muž, který zcela vyhlížel jako moderní americký džentlmen; byl to čínský konzul. Rozmlouval právě se svým tajemníkem, když byl vyrušen kavasem.

Kavas – to je vlastně jméno tureckého policisty, ale skoro všichni sluhové orientálních legací v cizině jsou takto nazýváni.

„Co je?“

Číňan ze sebe nejprve vychrlil řadu titulů, náležejících konzulovi, a pak konečně řekl, proč vstoupil.

Od dnešního rána čekal v předsíni čínský kuli, jenž chtěl konzulovi svěřit tajemství. Kavas zná toho otrhaného chlapíka. Byl půl roku zavřen v Sing Singu pro krádež, a to byl pro něho velmi těžký trest, neboť je vášnivý kuřák opia. V žaláři nemohl holdovat své vášni, a proto je z toho nyní celý nemocný. Kavas ho vyhodil, avšak kuli Lan-ču usedl na schodiště a stále opakoval, že chce konzulovi svěřit tajemství. Několik zámožných Číňanů mu dalo almužnu, takže by si už mohl koupit dýmku oblažujícího opia, ale on přece nechce. odejít.

„A nyní ti, zářící hvězdo nebeské říše, posílá Lan-ču tento dopis,“

S těmito slovy podával kavas svému pánovi špinavý smotek.

Konzul s opovržením odmítl přijmout podivnou zásilku.

„Co je v tem?“

„Lan-ču zamotal do hadru popsaný lístek.“

„Rozbal jej!“

Kavas smotek rozbalil.

Uvnitř byl skutečně papírek. Konzul jej nevzal do ruky, příliš se ho štítil, nýbrž do nůžek. Pak teprve četl:

„Výrobce perel, který před dvěma lety uprchl z Hankeu, ještě žije. Lan-ču ví, kde je.“

O toto sdělení se konzul zřejmě začal zajímat. Vyňal papírek z nůžek a rychle s ním zmizel ve své soukromé kanceláří…

Znal dobře celý ten případ.

Před desíti lety vzbudilo pozornost obchodníků s klenoty, že v Hankeu, hlavním městě stejnojmenné provincie v Číně, se vyskytlo mnoho překrásných pravých perel nadprůměrné velikosti, jaké nelze najít v čínských vodách. Tyto perly byly nabízeny za neobyčejně nízkou cenu. Obchodníci zjistili, že perly prodává Číňan jménem Sin-hei, muž z opovrhované třídy kejklířů, který však v mládí dosáhl vysokých poct, neboť býval kouzelníkem na císařském dvoře.

Ještě dříve než upadl u dvora v nemilost a měl být popraven, před čímž se zachránil útěkem, zabýval se kejklíř pokusy přinutit perlorodky, aby vydávaly více perel.

To je známá věc. Zvláště v Číně dosáhli v kultivaci perel značného úspěchu. Vloží do rozevřené lastury malý předmět, třeba zrnko písku; podrážděná sliznice začne vylučovat látku, která ostrý předmět obaluje. A tak se utváří perla.

Tento postup se ovšem snadno popisuje, ale ve skutečnosti není tak snadný. Je podmíněn příslovečnou čínskou trpělivostí. Takto vyrobená perla nikdy však nedosáhne krásy perly pravé. Dosud není přesně známo, jak se vlastně utváří pravá perla. Zřejmě k tomu není ani zapotřebí předmětu dráždícího sliznici perlorodky, neboť většina perel nemá žádné jádro.

Obchodníci se dovtípili, že starý kejklíř objevil správný způsob výroby perel. Taotai neboli starosta města Hankeu ho za to dal ihned zavřít. Kejklíř Sin-hei měl však společníka, mladého světlovlasého Evropana. A tak úřední orgány uvrhly do vězení i jeho.

Podle čínského zvyku mohli věznitelé oba zatčené mučením donutit, aby prozradili své tajemství. Ale oba muži raději hned doznali, že umějí vyrábět „umělé“ perly. Dovedou prý přinutit perlorodky, aby vydávaly „zmrzlé kapky rosy“, ale tento proces trvá prý dlouho a není v jejich moci jej urychlit, neboť to závisí na okolnostech.

Vykládali věznitelům, že po tři léta vyráběli perly, které před zatčením prodali, ale několik bylo u nich ještě nalezeno, a to tak krásných, že od pravých je nebylo možno rozeznat. Pracovali prý na opuštěném ostrově, odkud je však vyhnali piráti.

Zatčení tedy znali tajemství umělého chovu perlorodek, a to bylo zjištění nesmírně cenné. Perly Jsou prodávány do ciziny za velké částky. A proto mohl perlový monopol vynést čínské říši značné příjmy.

Z Hankeu šlo hlášení do Pekingu. Na císařův rozkaz měl být vězňům darován život pod podmínkou, že budou pro něho vyrábět perly. Oba vězňové chtěli pracovat na osamělém ostrově; to jim však nebylo dovoleno z obavy, že by se při první vhodné příležitosti dali na útěk. A tak byli tedy dopraveni na ostrov v zálivu u Hankeu, na němž stála pevnost. Zde byli zavřeni a přísně hlídáni.

Jinak ovšem dostali vše, co si vyžádali. K chovu perlorodek potřebovali stále čerstvou mořskou vodu. Proto byly zřízeny nádrže, do nichž vtékala mořská voda. Trvalo to rok, než byly vykonány tyto přípravy.

Téměř osm let nacházeli uvěznění vždy nové a nové výmluvy, aby vysvětlili, proč se chov nedaří. Neztráceli však naději, že výsledek se dostaví.

Když čínským pánům docházela trpělivost a oba odvážní muži byli už skutečně v nebezpečí, že ztratí hlavy, tu pečlivě prohledali nádrže a vždycky našli nejméně jednu škebli s nádhernou, velikou perlou. Ta byla poslána k císařskému dvoru a opět byl na nějakou dobu pokoj. Nechali oba muže pracovat dál a všichni se obrnili trpělivostí.

Po čase zas vězni upadli v podezření, že ukryli několik perel, z nichž nyní po jedné vydávají. Byli proto podrobeni důkladné prohlídce, ale nic se nenalezlo.

Musili jim důvěřovat a čekat.

Po osmi letech Sin-hei zemřel stářím. Jeho společník, Bílý ďábel, jak v Číně nazývají všechny Evropany, se opět octl v nebezpečí, že zahyne rukou katovou. Páni již byli syti ustavičného čekání.

Ale chytrý Bílý ďábel si přece ještě vymohl lhůtu. Namluvil věznitelům, že starý muž ho donutil, aby neprozradil tajemství pěstování perel. Nyní však je volný a do čtyř neděl dodá mnoho perel. Lhůta mu byla povolena.

Uplynuly tří neděle a jednoho jitra našli strážcové vězení prázdné. S údivem pohlíželi na úžasné dílo. Uprchlík prokopal ve skále tunel dlouhý čtyřicet metrů, který vedl k moři, do něhož pak musel skočit z nesmírné výšky.

Na tunelu pracovali oba vězňové po celých osm let. Starý kejklíř však zemřel těsně před dokončením.

Věznitelé také nyní poznali, jakým způsobem se lastury chované v nádrži „množily“. Vězňové házeli do nádrží kámen vylámaný ve skalním tunelu a navrch pak pokládali vrstvu lastur.

Strážci se ale dlouho divit nemohli, neboť ještě téhož dne skončili všichni na popravišti.

Nikdo nevěřil, že uprchlík je Ještě naživu, když skočil do moře z takové výše. Jeho tělo však nalezeno nebylo…

Tento příběh konzul znal. A nyní tu byl někdo, kdo tvrdil, že uprchlík žije a že zná místo jeho pobytu.

Do konzulovy soukromé kanceláře byl přiveden vyzáblý chlapík. Když kavas odešel, konzul vyzval příchozího, aby mu pověděl, co ví o tajemném případu.

Lan-ču vyprávěl, že tehdy byl v Hankeu, když starý kejklíř a jeho společník byli zatčeni. Dnes, po deseti letech, je zaměstnán jako čistič oken v Atlantic Gardenu a tam prý spatřil Bílého ďábla. Bílý ďábel si nyní říká Nobody.

„Víš to zcela určitě?“ tázal se konzul přísně.

Lan-ču ho ujistil, že mluví pravdu.

Pan World začínal být neobyčejně rád na světě. Myšlenka, kterou přinesl Nobody, roznítila jeho podnikavou mysl. Worldův týdeník, Worldův týdeník – ta dvě slova mu neustále probíhala hlavou;

Myslím, že jsem konečně poznal opravdického dobrodruha! říkal si pan World a přecházel zvolna kuřáckým salónem.

Vtom vešli jeho zeť a dcera, oba ve večerních šatech.

„Jdeme se podívat na Nobodyho. Jeho program plní Atlantic Garden.“

„Ano. Chci ho konečně poznat na vlastní oči,“ pravila paní Lawová. „Neustále o něm slyším vyprávět. Prý je to zajímavý muž.“

Starý World přitakal a spokojeně se usmál.

Náhle se všichni tři překvapeně obrátili ke dveřím, neboť odtud zazněl hlas:

„Neradím vám, abyste dnes chodili do Atlantic Gardenu!“ pravil muž, jenž stál na prahu. Byl to starý ošklivý Číňan se šikmýma očima.

„Kde se tu vzal ten Číňan? Co tu chce? Jak se dostal až sem?“ zvolal Mr World a sahal po zvonci.

„Prosím, nepřivolávejte služebnictvo!“ pronesl Číňan klidně a přistoupil blíže. „Nechci, abyste přivolával služebnictvo – ostatně nikdo ze služebnictva za nic nemůže!“

„Kdo jsi? Co tu chceš?“ obořil se Worldův zeť, žurnalista Law, na Číňana a postavil se před svou ženu.

Číňan se uklonil a pokorně prohlásil:

„Jsem Lan-ču, čistič oken v Atlantic Gardenu. Dnes jsem zradil pana Nobodyho zdejšímu čínskému konzulovi.“

„Co je nám po tom?“ vykřikl Mr Law. „Chceme vědět, proč jsi sem přišel!“

„Přišel jsem vás upozornit, abyste nechodili do Atlantic Gardenu. Nobody dnes nevystoupí.“

„Nevystoupí?“ žasl Mr Law.

„Ten Číňan lže!“ řekl krátce World. „Zavolej služebnictvo, Lawe, a dej toho chlapíka vyvést. Bude dobře odevzdat ho policii, když umí tak chytře vnikat do cizích bytů.“

„Snad si to ještě rozmyslíte, pane! Zbytečně byste toho litoval. Mrs3. Lawová prohlásila, že chce poznat Nobodyho na vlastní oči. Mohu ji posloužit něčím podobným. Do Atlantic Gardenu by šla zbytečně. Nobody nevystoupí. Mezi diváky je na dvacet Číňanů, z nichž každý má ostrou dýku. Nobody by se dnes k svému vystoupení ani nedostal. A Worldův týdeník by přišel o svého vyprávěče dříve, než. by časopis začal vycházet. Ostatně, mám pro vás, Mr Worlde, zajímavou věc.“ –

„Co ty víš o mém týdeníku?“ zamračil se Mr World.

Číňan Lan-ču se opět velmi zdvořile uklonil a ukázal na křesla, jež stála nedaleko krbu.

„Prosím, posaďte se – nebudete toho litovat. Povím vám jeden příběh z Nobodyho života!“

„Ven!“ podrážděně vykřikl Mr World.

Ale Mr Law se na okamžik zahleděl na Číňana a pojednou si na něco vzpomněl. Zarazil svého tchána:

„Počkejme! Ten muž mluví jistě pravdu. Sám Nobody nám přece řekl, že byl osm let vězněn, poněvadž zná jisté tajemství.“

„Ó pane!“ klaněl se Lan-ču. „Nobody zná mnohé tajemství. A mé vyprávění je opravdu zajímavé. Ujišťují vás, Le nebudete zklamáni.“

Mr Law bezděky usedl do křesla u krbu a zpytavě Lan-čua pozoroval.

Také Mrs Lawová usedla a hleděla na Číňana plna zvědavostí.

„Mé vyprávění má název: Bílý ďábel.“

„Ďábel Vás vem i s tím vaším vyprávěním!“ zařval Mr World, přiskočil ke zvonci a prudce zazvonil. Číňan pokrčil rameny:

„Je to opravdu divné, Mr Worlde. Chcete vydávat senzační týdeník, a přitom opovrhujete lidmi jen proto, že se dovedou do domu dostat takovým způsobem jako já!“

V mžiku se objevil sluha v livreji.

„Johne…,“ řekl Mr World.

A Mr Law spěšně dodal:

„Johne, přineste víno a zákusky! Zůstaneme zde. A nikoho sem nepouštějte!“

Sluha se uklonil a zmizel.

Mr World stál s otevřenými ústy… Nemohl dopovědět svůj rozkaz, neboť když chtěl sluhovi ukázat na Číňana, aby ho vyhodil, stál tam místo syna nebes usmívající se Nobody.

„Konečně!“ zvolal záhadný muž a vděčně, pohlédl na žurnalistu. Pak přistoupil ke kulatému stolu a řekl: „Dovolte, abych strávil dnešní večer ve vaší společnosti. V Atlantic Gardenu mi opravdu hrozí velké nebezpečí. Ne, nemyslete si, že před ním prchám. Ale vystavovat se mu by bylo zbytečné. A tak vám raději budu vyprávět příběh pro Worldův týdeník. Jmenuje se: Bílý ďábel.“

BÍLÝ ĎÁBEL

Temnými uličkami čtvrti domorodců v Tchien-ťinu kráčel v pozdních hodinách muž v čínském oděvu. Jak je tu zvykem, měl ruce zastrčeny v rukávech modré kazajky. Hlavu nakláněl v hlubokém zamyšlení trochu na stranu. Zdálo se, že dobře zná cestu, kterou se ubírá.

Ulice byly liduprázdné. V bídných domcích však bylo ještě nezvykle živo, jako by v nich vládl podivný, tajemný nepokoj. Pojednou – jako na dané znamení – se z několika dveří vyhrnuly mužské postavy a mlčky spěchaly ulicí. Zmizely za rohem a tam se shromáždily před jedním z domků.

Osamělý chodec se zeptal výrostků spěchajících za muži, co ten shon znamená. Místo odpovědi se jeden z nich shýbl pro kámen, mrštil jím do nejbližšího okna a pronikavě zaječel:

„Kuejidzu! Kuejidzu! – Cizinec! Cizinec!“

Zástup před domkem řval jako šílený. Na stavení se snášel déšť kamenů a na střechu hořící otepi tak dlouho, až se vzňala – ale z domku nikdo nevyšel. Snad tam ani nikdo nebyl. Až se vrátí jeho majitelé, najdou místo domu spáleniště.

Muž, jenž se předtím tázal, co se tu děje, se nepřipojil k dílu zkázy. Odbočil do jedné z postranních ulic. Náhle se na chvíli zarazil, jako by se rozmýšlel, ale pak spěchal ještě rychleji vpřed. Zaslechl volání o pomoc, temný pád – a – potom hlasité, vítězné: „Kuejidzu!“

Vtom uslyšel výkřik ženy, po několika krocích se octl z druhé strany před hořícím domkem. Tam spatřil na zemi ležící tělo a vedle něho mladou ženu, již nožem ohrožoval jeden z Číňanů, kteří se kupili i zde. Vše bylo zalito rudou září požáru.

„Vrahu!“ zvolala žena a vrhla se na útočníka. Zapotácela se však, neboť byla zasažena do levého ramene. Číňan znovu napřáhl dýku, ale nebodl. Náhlý úder pěsti ho srazil k zemi.

Muž zůstal chvilku ležet, pak se ale vzchopil a zmizel za rohem, zatímco ostatní se vrhli na ochránce ohrožené ženy. Se zuřivým křikem obklíčili své oběti.

Ohrožený neměl jinou zbraň než své pěsti a těch nemohl nyní dobře použít, protože mladá žena se ho pevně držela.

Byli ztraceni.

Užuž se proti nim napřahovalo tucet rukou, když tu – jako zázrakem – vztažené paže klesly a vzteklý křik zmlkl.

Tu proměnu způsobil velitelský hlas. Uprostřed rozzuřeného davu stál vysoký. Číňan úctyhodného vzezření. Promluvil několik slov, rozhlédl se a shluk, se rozptýlil. Někteří odcházeli pomalu, jiní utíkali a volali:

„Muž s ďábelskýma očima!“

Ulice byla prázdná, dřív než ohrožení lidé pochopili, že jsou zachráněni.

Vysoký muž se sklonil k tělu ležícímu na zemi a položil mu ruku na prsa. Pak je zvedl a odnesl dál od spáleniště. Po chvíli se vrátil k oběma zachráněným a spatřil, že dívka omdlela.

Pokynul muži, aby šel za ním, přistoupil k jedněm z blízkých dveří, třikrát na ně zaklepal a čekal. Když slyšel, Že se závora odsunula, zašeptal:. „Je jen jedno slunce!“

„Ale mnoho hvězd!“ zaznělo tiše v odpověď a dveře se otevřely.

Vstoupili do tmavé chodby, přišli ke dveřím a ty se otevřely. Stařičký Číňan s tváří scvrklou jako mumie uvítal vysokého muže hlubokou úklonou, vyměnil s ním několik tichých slov a pak zatleskal rukama.

Vešla služka, aby se postarala o omdlelé děvče, a stařec pak s ženami odešel.

Oba muži na sebe chvíli pohlíželi, avšak mladší brzy sklopil oči. Nemohl snést pronikavý pohled vysokého muže. Lidé o něm právem tvrdili, že má ďábelské oči.

„Jste Angličan?“ tázal se vysoký muž správnou angličtinou, ač se zdálo, že sám je synem říše nebes.

Druhý muž, jenž rovněž vypadal jako pravý Číňan, odvětil bez váhání:

„Ano.“

„Jmenujete se Jack Barby a jste velitelem čínské celní lodi Ha-no-ši?“

„Jsem, pane!“

„Znáte mě?“

„Zaslechl jsem předtím vaše jméno. Jste Muž s ďábelskýma očima.“

„Tak mi říkají Číňané, já se ale jmenuji jinak.“

„Jste ten, jemuž říkají – Bílý ďábel,“ řekl Jack Barby.

„Ano. A kdybych vás dnes nebyl náhodou potkal, byl bych vás zítra vyhledal.“

„Mě? Vždyť jste mě jakživ neviděli“

Muž s ďábelskýma očima se usmál, ukázal rukou na židli, sám též usedl a nabídl hostu cigaretu. Potom při kouření pokračovali v rozmluvě.

„Nedaří se vám příliš dobře, že?“ řekl vysoký muž. „Chtěl byste si vydělat pět tisíc liber? Mohl byste mne provázet na mé cestě do vnitrozemí.“

„A za to bych dostal pět tisíc liber?“

„Ano. Co tomu říkáte?“

Jack Barby se v té chvíli netvářil příliš chytře.

„Nerozumím vám!“ vypravil konečně stísněně.

Bílý ďábel sáhl pod svůj modrý hedvábný kabátec a vytáhl černou hůl, asi loket dlouhou. Hůl byla celá popsaná čínskými znaky. „Co je to?“ zeptal se svého hosta.

Barby nevěděl.

„Slyšel jste už někdy o třech Starcích z Hory?“

„Ovšem že jsem o nich slyšel. Byli to nejvyšší církevní hodnostáři, kteří žili v Tibetu v lámaistickém klášteře. Pověrčiví Číňané věří, že vládnou nadpřirozenými silami,“ řekl Barby.

„Zcela správně. Tou dobou jsou jen dva Starci z Hory, třetí zmizel. Já však mám jeho hůl!“

Angličan se bojácně rozhlédl.

„Buďte bez starosti!“ uklidňoval ho Bílý ďábel. „Zatím ještě nikdo neví, že toto znamení moci je v mých rukou. Víte, proč mne nazývají Mužem s ďábelskýma očima?“

„Prý umíte jediným pohledem každého člověka zhypnotizovat!“

Vysoký muž se zasmál.

„Co je hypnóza? – Pohleďte sem!“

Vzal ze stolku láhev s vodou, naplnil sklenici až po okraj a zapálil svíčku.

„Dávejte pozor! Pozorujte mě a potom mi řekněte, co jste viděli“

Pak nechal dopadnout kapku vosku na vodu. Vosk plul po hladině. Potom Bílý ďábel počítal pomalu do dvaceti. Zatím mizela voda ve sklenici, až byla nádoba úplně prázdná.

„Přesvědčte se, že ve sklenici není teď ani trocha vody, ale nedotýkejte se jí! Tak! – A nyní dejte pozor!“

Bílý ďábel znovu počítal do dvaceti a voda se pomalu objevovala, až byla sklenice plná a nahoře plula kapka vosku.

„Prosím, teď si sklenici prohlédněte!“

Barby prohlížej sklenici, ale nenašel nic, co by mu vysvětlilo tajemné zmizení i objevení vody.

„Jak tohle dokážete?“ divil se Barby.

„To, že voda zmizela, se vám jen zdálo. Ve skutečnosti ze sklenice vůbec nezmizela… Ale promluvme si teď o naší záležitosti. Podle mínění lidí vládnu prý nadpřirozenými schopnostmi; těm mne naučil buddhistický kněz, s nímž jsem se setkal na Cejloně. Mohl mě ovšem zasvětit jen do části buddhistických tajemství. Abych poznal více, poslal mě do Kalifornie k jednomu čínskému obchodníkovi, jenž byl zasvěcen do tajemství sekty, která podléhá moci tří Starců z Hory. Po dlouhém hledáni jsem ho našel a za každé slovo, jež mi prozradil, jsem mu zaplatil libru šterlinku. Ukázal mi cestu, kterou bych se měl ubírat, abych získal obšírné znalosti o tajemstvích rádu. Tato cesta mne zavedla do Montevidea a odtud do Sydney. Tam se mi konečně podařilo zmocnit se hole. Náležela zmizelému třetímu Starci z Hory. Nemohu vyprávět, co znamenají tajemné nápisy na holi. Nejvyšší tajemství však v nich není ještě obsaženo. Mohu se je dovědět jen v horách v lámaistickém klášteře. Chtěl bych, abyste mne doprovázel, protože již dlouho žijete v Číně, dobře mluvíte čínsky, znáte národní zvyky a jste zvyklý na čínský oděv. Já také nemohu cestovat sám.“

Jack Barby se kdysi marně snažil získat ve vlasti místo kapitána, a proto odcestoval do Číny, kde již dlouhá léta byl velitelem celní lodi. Pomalu si na zdejší život zvykl. Byl by ovšem mnohem raději velel na vlastní lodi, neměl však peněz, aby si ji mohl opatřit.

„A kdybych šel s vámi, dostal bych pět tisíc liber šterlinků? Nebude to asi příliš bezpečná cesta, když za pouhý doprovod nabízíte tak značnou částku.“

„Ovšem že to nebude procházka. Půjde o život,“ usmál se Bílý ďábel. „Bude-li náš podvod odhalen, jsme ztraceni.“

„Hned vás poznají podle vašich očí! Pověst o vás jistě pronikla až do Tibetu!“

Muž s ďábelskýma očima mlčky vytáhl z kapsy velké brýle, nasadil si je a pohlédl na Jacka Barbyho. Angličan pojednou nevěřil svým očím. Spatřil tvář starého, vážného Číňana. Ale brýle již byly opět v kapse.

„Tak co?“ usmál se. „Jste nyní spokojen? Pocestuji v úloze velekněze buddhistického chrámu v Hankeu – právě jste starého pána viděl – a vy budete mým písařem.“

„Chcete nasadit život jenom proto, abyste vypátral tajemství toho řádu? Stojí to vůbec za to?“

„Jistě. Buďme struční! Chcete jít se mnou?“ Barby uvažoval.

„Hm! Co mi bude plátno pět tisíc liber, když se asi živ nevrátím!“

„V tom případě připadnou peníze vašim dědicům!“

„Dostanu je tedy předem?“

Muž neodpověděl, vytáhl z kapsy šekovou knížku, vyplnil šek, vytrhl jej a podal Angličanovi. Šek zněl na pět tisíc liber.

Jack Barby seděl chvílí jako omráčen a hlavou se mu honily divoké myšlenky. S touto částkou by se mohl vrátit do vlasti a buď až do smrti klidně žít z úroků, nebo si koupit pěknou loď.

„Není to vlastně… není to příliš mnoho?“ zakoktal po chvíli.

„Vydal jsem na tento účel již víc než dvacet tisíc liber, jen hůl mě stála deset tisíc,“ pravil jeho nový patron. „Ale pevně věřím, že na tom podniku ještě něco vydělám!“

Jack Barby se konečně rozhodl.

„Dobrá, jsem připraven,“ řekl. „Často už jsem dal život v sázku pro nic. Není ostatně tak jisté, že budeme poznáni. Kdy odcestujeme?“

„Včas vám to oznámím. Teď jděte, a převlékněte se do oděvu, který je tu pro vás připraven. Slibte mi však, že o našem ujednání s nikým nepromluvíte.“

„Dávám vám na to slovo!“

„Dobrá.“

„A dívka, kterou jsem přinesl do tohoto domu?“ tázal se Barby.

„Dám ji dopravit k jejímu švagrovi do Šanghaje,“ řekl klidně Bílý ďábel.

„Jakže? Vy Ji znáte?“

„Ano. Je to dcera anglického misionáře Wooda. Znal jsem ho. Sbohem a šťastnou cestu!“

Vystrčil Angličana lehce ze dveří, a ten kráčel jako ve snách k domovu. Cestou několikrát sáhl do vnitřní kapsy kabátu, aby se přesvědčil, zda neztratil šek.

Pojednou se mu zdálo, že jde někdo za ním.

Ohlédl se.

Skutečně, nějaký Číňan.

Barby se zastavil, muž také. Zahnul do postranní ulice a Číňan šel opět za ním. Sledoval ho ze vzdálenosti padesáti kroků.

Barby se již o něho nestaral. Neznal bázně. Blízko jeho obydlí byl dřevěný plot s úzkou brankou.

Jack Barby se ohlédl, rychle branku otevřel a zmizel. O chvíli později přešel mimo Číňan, ale kráčel dál. Pak se vrátil a šel opačným směrem. Tu Jack vyběhl z úkrytu a bez obtíží se dostal do svého bytu, kde se svlékl, ulehl do postele a zakrátko usnul.

Pojednou se probudil a měl nepříjemný pocit, že v místnosti není sám.

Skutečně, u jeho postele seděl Číňan.

Překvapený Jack se posadil a pravicí sáhl pod polštář. Hledal revolver, ale ten zmizel. Neznámý ho bezpochyby odstranil.

„Co tu chceš?“

„Pojď se mnou k tomu, s nímž jsi před dvěma hodinami hovořil!“ odvětil vetřelec a vstal. „Očekává tě!“

„Už?“ tázal se udiveně Jack, ale oblékl se a vyšel s Číňanem na ulici.

Angličan usedl do připraveného palankinu. Nosiči pozvedli nosítka a asi půl hodiny s nimi kráčeli.

Ve dvoře neznámé budovy Jack Barby vystoupil a malý kuli ho vedl do domu. Šli tmavou chodbou, kde nebylo slyšet nic než jejich kročeje.

Pojednou Jack pocítil, že ho kdosi zezadu chytil za hrdlo. Chtěl vykřiknout, ale do úst mu někdo dal roubík, zatímco neviditelné ruce mu vázaly paže dozadu. V příštím okamžiku ho vstrčili do jasně osvětlené místnosti, kde seděli tři žlutě odění Číňané s velkými brýlemi.

Vyňali mu z úst roubík.

„Jak se vám daří?“ tázal se prostřední z Číňanů přívětivě, jako by se předtím nebylo nic stalo. Jack, který se uměl dobře ovládat, klidně odpověděl, že se mu daří dosti dobře.

„Jaký obchod jste sjednal s Bílým ďáblem?“

To byla nepříjemná otázka. Angličan uvažoval, zda byl jejich plán vyzrazen dřív, než došlo k jeho uskutečnění.

„Kdo je to Bílý ďábel?“ zeptal se naoko zvědavě.

„Muž, kterého jste dnes v noci navštívit! O čem jste s ním hovořil?“

„Chceme obchodovat s čínským hedvábím!“ pravil Jack Barby. „Ale ten muž se jmenuje jinak.“

„To je leží“

„Ne. Je to pravda.“

Na pokyn prostředního Číňana přinesl kuli silné řetězy a rdousící špalek s otvorem uprostřed. Barby teď věděl, co ho čeká. Znal čínská mučidla. Často je již viděl a nyní měl okusit jejich účinek na vlastním těle.

„Co víte o svém společníkovi?“ tázal se opět prostřední Číňan.

Angličan neodpověděl.

Nový pokyn – kuli špalek rozevřel, přiložil Jackovi kolem krku a lehce sevřel.

Pak zezadu někdo strhl Angličana k zemi. Oba díly špalku byly šroubem utahovány těsněji a těsněji. Jack namáhavě oddychoval.

Znova se ho tázali – neodpověděl.

„Co víte o Bílém ďáblu?“

Mučený Angličan naznačil slabým hnutím hlavy, pokud mu to mučidlo vůbec dovolovalo, že nic neví. Ani šeptat nemohl, jak měl sevřené hrdlo.

Číňan, jenž se ho předtím vyptával, se nyní nad ním sklonil a uvolnil mučidlo i pouta.

„Vstaňte, Mr Barby!“ řekl.

„Cože? To je…,“ zakoktal Barby, hledě na Číňana, jehož tvář se zcela změnila.

„Ano, jsem to já,“ usmál se Bílý ďábel. „Musil jsem se přesvědčit, zda dovedete mlčet. Ve zkoušce jste obstál. Doufám, že vám neuškodila. Ne? To je dobře, za několik hodin vyjedeme.“

Druhého dne časně zrána vyrazila z Tchien-ťinu malá kavalkáda. Vpředu jel starší, velmi důstojný Číňan v nádherném oděvu. Na prsou a na zádech měl vyšity odznaky velekněze a na čepici mu zářil knoflík zvláštního tvaru. Za veleknězem, udržuje stále vzdálenost několik metrů, jel druhý Číňan, oděný méně bohatě, ale též vznešeně. Následoval je kuli s nákladními zvířaty.

Mlčky ujížděli písečnou pouští, jíž vede cesta z Tchien– ťinu do Pekingu. Teprve po delší době se druhý Číňan přiblížil k prvému jezdci.

„Rád bych se vás na něco zeptal.“

„Prosím.“

„Jste veleknězem buddhistického chrámu v Hankeu. Toho muže jistě kdekdo zná.“

„Můžete se spolehnout, že se mu zcela podobám.“

„O to mi nejde. Ale řekl jste mi, že se nejdřív musíme vydat do lámaistického kláštera v Pekingu, kde se dovíte heslo, jež nám otevře bránu tibetského kláštera. V Pekingu očekávají velekněze.“

„Dobrá! Vždyť je již na cestě,“ odvětil jeho společník.

„Což jestli přijede hned za námi?“

„Nepřijede. Dostane se nejvýš do Tchien-ťinu. Odtamtud podnikne malou projížďku po moří a vrátí se z výletu teprve tehdy, až my dosáhneme svého cíle.“

„Veleknězovo zmizení vzbudí rozruch. Budou po něm pátrat.“

„Proč? Vždyť jsem tu já. Nebudou mít ani tušení, že velekněz zmizel, protože já ho zastupuji.“

„A víte všecko, co musí znát buddhistický kněz?“ zeptal se ještě Jack Barby. Bílý ďábel však na něj pohlédl s úsměvem tak podivným, že Angličan zmlkl.

Večer přijeli cestující k zájezdnímu hostinci, kde se ubytovali. Majitel je uvítal před domem nesmírně uctivě. Hned byli obklopeni hloučkem žebráků. Obdarovali je a žebráci odešli. Jen jeden z nich byl velmi dotěrný a žádal víc. Velekněz pokynul a kuliové se chopili drzého žebráka a na dvoře ho zmlátili. Teprve pak muž odešel, spílaje a vyhrožuje.

Té noci nemohl Jack usnout a převaloval se pln neklidu na rohožích. Konečně vstal a procházel se úzkou jizbou.

Pojednou zaslechl v chodbě tiché kroky. Pootevřel dveře, opatrně vyhlédl a spatřil muže lezoucího po čtyřech těsně podle zdi. Jack tiše vyběhl a chopil vetřelce železnou pěstí právě ve chvíli, když muž chtěl vklouznout do pokoje Bílého ďábla. Chlapík byl nahý a celé tělo měl natřeno olejem, takže bylo velmi nesnadné udržet ho. Konečně se však Angličanovi podařilo povalit ho a kleknout mu na prsa. Ale to už vysel Bílý ďábel z pokoje a posvítil si na oba muže.

„Vida!“ pravil. „Chlapík se chtěl pomstít za výprask, který dostal?“

Byl to skutečně onen drzý žebrák. Hostinský chtěl žebráka spoutat a poslat do vězení, ale Bílý ďábel tomu zabránil. Zadíval se na žebráka a poručil mu:

„Otevři ústa!“

Žebrák uposlechl.

„Za trest už je nezavřeš! Zkus to!“

V žebrákově tváři se zračil nesmírný strach, když se marně pokoušel ústa opět zavřít. Číňané se s uctivým obdivem zahleděli na svatého muže, jenž tak mocně vládl tajemnými silami.

„Zavři oči!“ poručil velekněz. „Teď jsi slepý, hluchý a němý!“

Žebrák se vrhl k nohám Bílého ďábla, chtěl prosit o milost, ale z hrdla se mu draly jen nesrozumitelné skřeky. Diváků se zmocnila hrůza.

„Vstaň, ničemo!“ pravil velekněz. „Chtěl jsi mě zavraždit, já tě však ušetřím. Opět vidíš a slyšíš, můžeš již mluvit, ale chraň se! Jakmile bys čin svůj opakoval, oslepneš a ohluchneš! Jdi a naprav se!“

Žebrák upaloval, co mu nohy stačily. Velekněz se usmíval a pomalu odcházel do své jizby. Cestou ještě zašeptal Angličanovi:

„Děkuji vám, příteli! Příležitostně se vám odměním!“

Před východem slunce všichni vstali a po snídani stoupili další cestu. Kolem čtvrté hodiny odpoledne se před nimi vynořily zdi Pekingu.

Zanedlouho vjeli do staré čtvrti. Bílý ďábel tam najal vůdce, který je měl doprovodit k domu, v němž chtěli zůstat přes noc. Proplétali se úzkými uličkami, až konečně seskočili z koní a zaklepali na dveře jednoho domu. Přes práh vyšel obrovský Číňan.

„Co si přejete?“

„To, co jediné může dát mír,“ odvětil velekněz.

Muž se uklonil až k zemi.

„Dlouho už očekáváme Vaši Svatost. Dopřejte mému chudobnému domu vysoké cti a vstupte pod jeho bídnou střechu. Vše, co skýtá můj dům, patří vám!“ Hostitel s mnohými poklonami doprovodil své vznešené hosty do dvou spojených pokojů, kde je ponechal samotě. Sám se vydal obstarat večeři.

Bílý ďábel zde ještě jednou opakoval Barbymu, jak se má chovat. Když pojedli, ulehli k spánku.

Časně zrána se shromáždila před domem skupina jezdců i pěších, kteří chtěli doprovodit svatého muže k lámaistickému klášteru.

Tímto dnem nastupovali Bílý ďábel a Jack Barby velmi nebezpečnou cestu. Číňané nesmírně nenávidí Evropany. V městech, kde jsou nuceni žít s bílými, se ovšem naučili potlačovat svou zášť. Těžko však je lze volat k odpovědnosti nebo trestat, když dopadnou ve svých klášterech a chrámech převlečené cizince a umučí je za to k smrtí; Kdyby nepravý velekněz dal najevo sebemenší nedostatek ve znalosti buddhismu, byl by ztracen se svým průvodcem.

Velekněz vážně kráčel řadou klečících Číňanů k nosítkám, vsedl do nich a dal znamení, aby vyrazili. Jack Barby jel za nosítky na koní. Jejich nejbližším cílem byl lámaistický klášter, do něhož Evropané ovšem nemají přistup.

Klášter byl v mohutné kamenné budově, jež působila podivným dojmem Stála v širé krajině jako bez života. Kuliové dlouho klepali, než se konečně zevnitř ozval hlas, který se ptal, co si příchozí přejí.

Odpověď jednoho člena veleknězovy družiny nestačila. Teprve když vystoupil z nosítek sám velekněz a pronesl tlumeným hlasem několik slov, rozlétla se křídla mohutné brány.

Za ni stál klášterní sluha, jenž se ani neodvažoval pozvednout oči k svatému muži.

Bílý ďábel hodil čínským průvodcům hrst mincí a vešel s Jackem Barbym do velké dvorany. Stála v ní asi dvoumetrová Socha Buddhy, vyřezaná ze dřeva. Velebný Buddha držel v rukou květy lotosu. Všude zářilo zlato, stříbro a drahokamy. Příchozí prošli dvoranou a byli zavedeni do dvou klášterních cel ležících vedle sebe. Po celý den tam byli ponecháni o samotě. Jen sluha jim přinášel pokrmy.

Příštího jitra byli probuzeni zvukem gongu. Oblékli se a čekali, že budou pozváni k představenému kláštera.

Konečně byli uvedeni do rozlehlé síně. Sotva do ní vstoupili, objevili se na schodišti dva mladí mnichové, přivádějící asi osmdesátiletého starce. Všichni byli oděni tógami z hrubé látky a hlavy měli oholeny. Starce zdobila dlouhá sněhobílá bradka. Mhouře oči, jako by špatně viděl, tázal se třaslavým vysokým hlasem:

„Proč jste ši vyžádali naše pohostinství?“

„Jsem velekněz Buddhova chrámu v Hankeu,“ odpověděl Bílý ďábel. „Proč jsem přišel, vědí jen ti, kdož mě povolali.“

„Podle čeho tě poznám?“

„Když zajde měsíc, září hvězdy!“

„Tak jest, ale svítání je zbaví záře. Jsi-li tím, jehož po tři týdny očekáváme, vykážeš se ještě něčím jiným.“

Tu vyňal Bílý ďábel z vnitřní kapsy nádherně vyšívaného kabátce hůlku se zlatým písmem. Sotva ji stařec spatřil a dotkl se jí, padl na kolena a pokorně líbal lem veleknězova oděvu.

„Nyní vím, že Tvá Svatost je jedním z pánů nad životem a smrtí. Považuj klášter a vše, co je v něm, za své vlastnictví! jsme tvými sluhy, ó pane!“

Stařec povstal a byl oběma mnichy odveden. Bílý ďábel se vrátil se svým společníkem do cel.

„Podařilo se!“ šeptal vítězně. „Zítra mi ještě prozradí heslo, jež mi zjedná vstup do kláštera Starců z Hory.“

Jack Barby si poněkud oddychl. Stále ještě nechápal, proč se jeho společník vydává v takové nebezpečí a jakou cenu má tajemství, po němž baží. V hloubi své duše se kapitán stále bál, že budou odhaleni. Aby se trochu rozptýlil, procházel se klášterními chodbami, až přišel do velkého sálu, kde několik set mnichů trávilo svůj volný čas. Jack Barby se chtěl vrátit do cely, ale nakonec mu to nedalo a posadil se k jedné skupině. Dal se s mnichy do řeči. Mniši se ho vyptávali na poměry v Hankeu a domnělý veleknězův písař ochotně vyprávěl.

Pojednou zpozoroval, že jeden z mnichů si ho nedůvěřivě změřil zvláštním pohledem. Také si ho nenápadně prohlédl a tu si ke svému zděšeni uvědomil, že toho mnicha už dříve někde viděl.

Jacka se náhle zmocnila nevolnost, omluvil se ostatním a chtěl kvapně odejít. Bohužel strach ho tak popletl, že klopýtl a téměř upadl.

Mnich, jenž mu prve věnoval tolik pozornosti, k němu přiskočil, a jako by mu chtěl pomoci, uchopil ho za levé zápěstí, Jack vyskočil a pospíšil do cely Bílého ďábla.

„Jsme prozrazeni!“ zašeptal vzrušeně, sotva překročil práh. „Jeden z mnichů mě poznal!“

Bílý ďábel klidně vzhlédl.

„Vyprávějte!“ pravil.

„Když jsem bydlil v Šanghaji,“ udýchaně vyprávěl Jack, „pokusili se vloupat jedné noci ke mně zloději. Chytil jsem jednoho z nich, zápasil jsem s ním a on mne bodl do levého zápěstí. Pak uprchl. Dodnes mám jizvu, kterou právě před chvílí u mne mnich spatřil. Ten mnich… ano, on byl ten zloději“

„To je opravdu zlé,“ řekl Barbyho společník zamyšleně. „Ten člověk jistě poví o svém objevu představenému kláštera a on vám prohlédne zápěstí. Najde-li jizvu, budeme ztraceni.“

„Pojďme odtud! Uprchněme, dokud je čas!“ zvolal Barby.

„Nesmysl, stejně by nás brzo dohonili. Ostatně neodejdu odtud dřív, dokud se nedovím heslo tibetského kláštera.“

„Umučí nás tu k smrtil“

Bílý ďábel se usmál.

„Ovšem, pokud si nějak nepomůžeme. Ke zkoumání vašeho zápěstí dojde jistě až zítra ráno. Zbývá nám tedy celá noc. Bojíte se zůstat tu sám? Ne? To Je dobře. Nevycházejte z cely. Na shledanou!“

A jíž byl tentam…

Jack Barby zůstal se svými chmurami v cele sám. Čas se mu líně vlekl, nemohl usnout. Již se rozednívalo, když zaslechl tiché kroky. Byli to snad již poslové představeného kláštera?

Ne! oddychl si Jack, sotvaže spatřil Bílého ďábla.

Přiváděl jakéhosi cizího Číňana, a neztráceje ani chvilku, vyzval Angličana, aby si s cizincem vyměnil oděv. Potom oběma nařídil, aby si vedle sebe klekli. Pomocí líčidel pak hbitě měnil Číňanovu tvář. Za pět minut nebylo možno rozeznat oba klečící muže – tak si byli dokonale podobni.

Kde sehnal Číňana? Později, to Bílý ďábel Jackovi objasnil. V noci přelezl klášterní zeď v místě, kde z druhé strany rostl strom. Po něm se spustil k zemi, spěchal do Pekingu a běžel k domu Laoyuna, kterého dobře znal. Laoyun nebyl doma, ale pak ho přece našel v opiovém doupěti. Ačkoli byl muž zpola omámen, odtáhl ho s sebou. Když se Laoyun trochu probral z opojení, Bílý ďábel mu slíbil pět set liber, jestliže udělá, co mu přikáže.

Po rozednění svolával gong mnichy do velkého sálu. Jack Barby, v nenápadném Laoyunově šatě, se vmísil do skupiny žebráků u brány.

Představený kláštera usedl na vyvýšené místo vedle Bílého ďábla. Předstoupil žalobce a škodolibě učinil výpověď o veleknězově domnělém písaři.

Bílý ďábel povstal.

„Lháři!“ zvolal. „Zlomyslně podezříváš mého věrného sluhu. Prohlašuji, že tě za to stihne trest! Taotse, přistup blíže!“

Tak nazýval velekněz svého písaře před ostatním služebnictvem. Laoyun, nemaskovaný jako Barby, předstoupil a hluboce se uklonil představenému. Mnich přednesl svou žalobu ještě jednou.

Stařec povstal, pohlédl na obžalovaného a poručil:

„Ukaž mi své levé zápěstí!“

Laoyun poslechl a stařec mu bedlivě prohlížel ruku, nejprve levou, pak i pravou. Nato prohlásil:

„Ten člověk je nevinen.“ A obraceje se k veleknězi, dodal: „Nechť Tvá Svatost odsoudí muže, jenž křivě obvinil tvého písaře!“

Bílý ďábel pomalu vstal. „Předstup před svého soudce!“

Mnich, nesmírně udiven výsledkem vyšetřování, se rozpačitě rozhlédl, ale nakonec poslechl.

„Sám jsi zde vyprávěl, že jsi vnikl v Šanghaji do cizího příbytku. Co na tom, že to byl příslušník nenáviděného bílého plemene. Chtěl jsi krást! A teď bys byl málem způsobil smrt mého oddaného písaře. Zasluhuješ velký trest. Zemři!“

Bílý ďábel pronikavě hleděl na mnicha stojícího před ním. Poslední slovo své řeči pronesl tak sugestivně, že se všichni posluchači až zachvěli. A udavač sám vyrazil tlumený výkřik a jako bleskem zasažen, padl k zemi.

Zástup mnichů pohlížel na svatého muže naplněn posvátnou hrůzou.

„Je mrtev!“ řekl po chvíli Bílý ďábel. „Ale zítra ráno se opět probudí a dál se povleče bídným životem, v stálém strachu před pomstou bohů.“

Dav padl na kolena. Představený kláštera pak povstal a zvolal:

„Tys vpravdě ten, jehož jsme očekávali! Dej rozkazy svému služebníkovi, a ten tě ve všem poslechne!“

„Promluvíme si spolu o samotě!“ odvětil tiše Bílý ďábel. Pak vyšel se starcem ze sálu.

Zatímco se zástup mnichů rozcházel, vrátil se Laoyun do cely Jacka Barbyho; ten se tam zanedlouho rovněž vplížil. Vyměnil si s Číňanem oděv, a Laoyun, když se odlíčil a přijal odměnu, rychle odešel.

Asi za hodinu vstoupil do Jackovy cely Bílý ďábel.

„Zítra ráno vyrazíme!“ řekl hned ve dveřích.

„A znáte už…?“

„Heslo? Ovšem, a také cestu do kláštera Starců z Hory.“

Sotva se rozednilo, opustil Bílý ďábel se svým průvodcem lámaistický klášter. Za nimi v dostatečné vzdálenosti, aby nemohli slyšet, o čem velekněz s písařem rozmlouvá – jel hlouček sluhů s nákladními zvířaty.

Bílý ďábel měl výtečnou náladu, ale přesto ani jedenkrát nevybočil z úlohy, kterou hrál skutečně mistrně.

Třetího dne přijela výprava do hor. Ve vesnicích, jimiž předtím projížděli, projevovalo obyvatelstvo veleknězi náležitou úctu. Noci trávili v karavanních ubytovnách. Teprve večer čtvrtého dne se museli uchýlit do malého horského kláštera, který kromě představeného obývalo jen pět mnichů. Ti doprovodili velekněze a jeho písaře do pokoje pro hosty, který se nacházel ve vedlejší budově. Odtud bylo možno přehlédnout celý klášterní dvůr.

Po večeří si velekněz s písařem zapálili dýmky a usedli k oknu. Chvíli nato přijeli do kláštera dva Číňané na koních. Ve dvoře seskočili z koní a jeden z nich zahlédl v okně velekněze. Hned odvrátil tvář a snažil se, aby nebyl spatřen. Tím ovšem vzbudil veleknězovu pozornost.

Bílý ďábel neřekl svému společníkovi nic, a když se setmělo, ulehl k spánku. Sotva však zaslechl Angličanovo pravidelné oddychování, vytratil se z pokoje.

„Je to tak,“ zamumlal, opatrně nahlédnuv do přízemního okna, z něhož pronikala slabá zář.

V místnosti ležel na rohoži Číňan, který vzbudil jeho podezření. Nyní ho poznal. Byl to jeden z Laoyunových sluhů. Bílý ďábel ho spatřil v noci, když vyběhl z lámaistického kláštera, aby vyhledal Laoyuna. jel snad teď sluha za nimi proto, aby je při vhodné příležitosti zradil? To nebylo pravděpodobné, neboť dosud nikdo nepoznal, že velekněz je vlastně kuejidzu, cizinec.

Bílý ďábel se chtěl právě vrátit do svého pokoje – umiňuje si v duchu, že si dá dobrý pozor na podezřelého muže –, když do místností vstoupil druhý Číňan a usedl na rohož.

„Měli jsme štěstí,“ pravil Číňan dosti hlasitě, „že jsme je našli, nepodezřívají nás. Zítra večer se setkáme s Minjanem z kláštera Starců z Hory a odevzdáme mu dopis. Až se vrátíme, dostaneme skvělou odměnu.“

„Ale hůl, nemáme hůl!“ zavzdychal druhý. „Vrátíme-li se bez hole do Pekingu, neujdeme trestu!“

„I hole se zmocníme! A pak nás čekají vysoké pocty. Zato cizí ďáblové budou umučeni k smrti!“

„Rád bych viděl, jak je budou mučit.“

„Nepřej si to! V klášteře prý znají muka, o nichž se nám ani nesnilo. Ostatně nedostaneme se dovnitř, neboť neznáme heslo. Však je dost na tom, že Laoyun doznal, k čemu ho kuejidzuové svedli. Jistě budou odsouzeni k smrti.“

„Kde najdeme Min-jana?“

„Nebuď zvědavý. Nestačí, že to vím já?“

„To jistě stačí, ale bylo by lepší, kdybych to věděl i já. Mohl bys ho přehlédnout Vždyť čtyři oči vidí víc než dvě.“

„Dobrá, tak ti to povím. Setkáme se s ním u brodu říčky v horách!“

„A podle čeho poznáme, že je to posel z kláštera?“

„Pojede na velbloudu s červeným, stříbrem vyšívaným sedlem. Má jen jednu paži, levou, a přes čelo se mu táhne široká jizva.“

„Čeká jen na nás?“

„Ne. Každý měsíc přijíždí z Hory, aby přijal dopisy a zprávy pro své představené. Právě zítra je jeho den. Dostane od nás poselství.“

Přitom Číňan vyňal z kabátce svitek papírů, ukázal jej kamarádovi a opět jej skryl.

„Teď ale musíme spát, abychom zítra byli svěží.“

Lampa zhasla a Bílý ďábel se tiše vzdálil. Odplížil se do svého pokoje, tam ulehl a klidně spal po celou noc. Li. Ani ráno, když se chystali na cestu, nezmínil se kapitánovi ani slůvkem o tom, co vyslechl na dvoře pod oknem.

V časných dopoledních hodinách vnikla skupina veleknězových jezdců do pohoří. V poledne přibyli ke karavanseráji, kde poobědvali, ale hned zas jeli dál. Sotva však byl karavanseráj z dohledu, obrátil se Bílý ďábel ke svému společníku a řekl:

„Vlevo od této cesty je vesnice. Pojedu tam. Později vám povím proč. Vy pokračujte klidně v cestě, až přijedete k řece. Na jejím břehu se zastavíte a počkáte, dokud nepřijede muž na velbloudu s červeným sedlem stříbrem vyšívaným. Je to posel z kláštera, do kterého se ubíráme. Dáte mu tento dopis a tuto částku peněz. Počkáte, až vám zmizí z očí, a pak pojedete za ním. Najdete-li cestou vhodné tábořiště, počkáte tam na mě. Šťastnou cestu!“

Bílý ďábel odcválal a Jack Barby si marně lámal hlavu, hledaje vysvětlení pro jeho zvláštní chování. Protože nenašel uspokojivou odpověď, rozhodl se, že vykoná vše tak, jak mu bylo nařízeno, aniž o tom bude dál uvažovat.

Když přijel k řece, nařídil kuliům, aby zůstali za skalním výběžkem a sám se utábořil na břehu.

Již po půlhodině spatřil jezdce přijíždějícího na velbloudu na druhé straně řeky. Bez váhání přebrodil řeku, na druhém břehu seskočil z koně, přiblížil se k jednorukému jezdci a pozdravil ho.

„Očekávám posla z kláštera z Hory,“ pravil. „Jsi ten, jehož hledám?“

„Kdo tě posílá?“ zazněla místo odpovědi otázka.

„Kněz z lámaistického kláštera v Pekingu. Přináším důležitý dopis.“

„Dej ho sem!“

Jack mu podal dopis. Posel zkoumal pečeť a spokojeně přikývl.

„Všechno je v pořádku. Musím tu ale počkat až do noci.“

„Poselství je velmi důležité. Mám ti dát tyto peníze, abys dopis co nejrychleji dovezl do kláštera!“

Jednoruký byl udiven. Vzal peníze, ale opakoval:

„Přesto tu ale musím počkat. Odjedu až v noci.“

Protože Jack Barby neměl ani tušení o hrozícím nebezpečí, nepokoušel se posla přemlouvat a klidně se natáhl na břehu.

Slunce zapadalo, až konečně zmizelo za vysokými horami, na jejichž vrcholcích se třpytil sníh. Nikdo nepřicházel, a jednoruký se konečně vyhoupl do sedla.

„Nechceš jet se mnou?“ tázal se Jacka.

„Musím počkat na svého pána.“

Posel odjel.

Jeden z čínských sluhů, který sháněl palivo na oheň, přišel upozornit Jacka Barbyho, že kousek dál za řekou je roklina, jež by se dobře hodila k nočnímu táboření. Byla stranou cesty, a tak Jack souhlasil, aby tam zajeli. Zatímco kuliové připravovali večeří, čekal kapitán u řeky na Bílého ďábla. Jak se lekl, když se ze tmy opět vynořil jednoruký posel na velbloudu.

Jack se neskrýval. Klidně čekal, až muž k němu dojede.

„Za vámi je několik velikých balvanů!“ řekl jednoruký; hlasem Bílého ďábla. „Schovejte se za nimi a připravte si revolver. Když uvidíte, že potřebuji pomoci, vyběhněte z úkrytu; dřív ale ne!“

„To jste vy?“ zvolal Jack udiveně. „Co to všechno znamená? Tím předešlým jezdcem jste byl taky vy?“

„Ne, ten byl pravý!“ zašeptal Bílý ďábel. „Teď však nemáme kdy na bavení. Skryjte se za balvany, jak jsem vám řekl.“

Jack poslechl a připravil si revolver. Jeho společník jel dále k vodě.

Na druhé straně řeky se objevily dvě temné postavy. Přebrodily řeku a jedna z nich přistoupila k jezdci na velbloudu.

„Proč jdete pěšky?“ ptal se domnělý jednoruký.

„Koně nám cestou onemocněli. Neviděl jsi skupinu jezdců?“

„Ano, viděl. Zbloudila asi v horách. Ptali se mě na cestu, ale já jsem jim označil nesprávný směr.“

„Kolik jich bylo?“

„Pět. Ďáblové sídlící v roklinách je stáhnou k sobě dolů! Ale… kdo jste vy?“

„Přijíždíme z Pekingu s dopisy od představeného lámaistického kláštera pro Starce z Hory. Dva ďáblové ze Západu, kteří zavraždili velekněze z Hankeu, se vloudili do kláštera a jeden z nich se vydává za velekněze. Byli to ti mužové, které jsi potkal?“

Jednoruký se nenávistně zasmál:

„Nedojedou daleko… Máte mi něco vyřídit?“

Číňan vyňal svitek papíru a podal jej poslovi.

„Tady je všechno napsáno.“

„Dobrá – odevzdám to. Teď však opusťte tato místa, neboť duchové z roklin a strží vycházejí za nocí, a kdo je spatří, musí zemřít!“

Bílý ďábel v úloze jednorukého, posla obrátil velblouda, a Číňané pospíšili zpátky přes řeku. Brzy zmizeli v temnotě. Jack Barby vyšel z úkrytu.

Spatřil Bílého ďábla.

„Co to má všechno znamenat?“ zvolal. „Cožpak jsme byli opět zrazeni?“

„Ano! S tím bylo nutno počítat. Celý případ nám však vlastně prospěl, neboť nyní si všichni myslí, že je po nás veta.“

„A pravý posel z kláštera z Hory?“

„Dostal od vás list, v němž je ohlášen Starcům z Hory příchod zbožného a Vysoce učeného velekněze z Hankeu. Zrádný dopis mám já. Můžete si jej později přečíst.“

Potom krátce vyprávěl, jak vyslechl v noci rozmluvu Číňanů a jaká hned učinil opatření. Koně poslů otrávil jedem, jenž účinkuje pomalu, ale jistě. Neměli dosti peněz, aby si mohli opatřit jiné. Ve vesnicí pak koupil velblouda a získal i stříbrem vyšité sedlo. Věděl, že zrádci nedojdou k řece dříve než po západu slunce. V té době tam mohl být i on.

Vyprávěl všechno tak klidně, jako by šlo o nějakou zcela bezvýznamnou událost, a ne o jejich život či smrt.

Pak se Bílý ďábel s Jackem Barbym vrátili do rokliny, kde zatím kuliové připravili večeři, pojedli a spali až do rána. První sluneční paprsky je opět zastihly na cestě. Pronikali stále hlouběji do nehostinného pohoří, kde zima už byla citelnější. Toho dne je překvapila sněhová bouře, takže pomalu ani nevěděli, kde vlastně jsou.

Tři dny bloudili v skalní pustině, a když se čtvrtého dne poněkud vyjasnilo, pochovali do sněhu posledního ze svých kuliů. Ubožáci zmrzli a jejích koně též.

Bílý ďábel s Jackem Barbym pokračovali v cestě sami. Bezvýsledně hledali ztracenou stezku. Nenašli ji. Uplynuly další dva dny, plné nevýslovných útrap. Ale ani jeden, ani druhý nepomyslili na návrat. Chtěli dosáhnout svého cíle stůj co stůj.

Hladoví a promrzlí až na kost zvedli se šestého dne ze sněhu, když se opětně na východě rozbřesklo. Neměli již nic k jídlu a věděli, že nenajdou-li klášter dnes, bude všechna jejich námaha marná.

„Barby, poslyšte,“ pravil Bílý ďábel s trpkým smíchem, „myslím, že bychom byli oba spokojeni, kdybychom nyní dostali trochu rýže třeba i z nejšpinavější čínské hospody. K čertu, proč musí být člověk otrokem svého žaludku?“

Oba šli zahaleni do houní, jež sňali z padlých koní. Ač okolní krajina byla velmi nehostinná, přece vynikala zvláštní krásou. Oba Evropané již byli vysoko v horách, a přesto se jim stále zdálo, že jsou teprve na úpatí horských obrů, neboť vysoko nad nimi trčely mohutné skály, pokryté svítícími ledovci. Hluboko dole pod sebou zanechali pásmo rostlinstva. Vůkol byly jen kamenité pláně, pokryté věčným sněhem. Neustále obklíčeni skálami, neměli na své cestě valný rozhled. Často je zahalovaly mraky válející se po úbočích, takže neviděli ani dolů a mohli upírat zraky jen vzhůru, k čnícím velikánům k nelítostné obloze, z níž se co chvíli sypal sníh…

Konečně, když zase zlezli jednu z příkrých skal, radostně vykřikli. Před sebou spatřili klášter!

Majestátně se tyčil na vysoké hoře. Mezí klášterem a oběma muži se rozvíralo hluboké údolí. Žádná stezka nevedla dolů – všude byly jen strašlivě příkré skalní srázy. Jak se dostanou k cíli, od něhož jsou vzdáleni sotva na dostřel?

„Teď by měl přiletět pták noh a odnést nás na druhou stranu,“ povzdechl si Jack. „Milý Barby, tady nepomůže nic jiného, než že musíme slézt dolů. Do údolí se musíme dostat za každou cenu. Ostatně, z kláštera nás již jistě spatřili. Vysmáli by se nám, kdybychom tu stáli nečinně.“

A tak se po značně vysilujícím a nebezpečném slézání nakonec přece jenom dostali do údolí. Ruce jim krvácely, když přistoupili ke skále, na jejímž vrcholu stál obrovský klášter. Hledali cestu dovnitř, ale nenacházeli ji. Stěna byla tak strmá, že se po ní nemohla vyšplhat ani kočka, natož člověk.

„Kdo jste a co hledáte v našem skalním sídle?“ zazněl vtom odněkud hlas, jenž se podivně rozléhal údolím.

„Jsem ten, jehož příchod vám byl ohlášen,“ odvětil bez váhání Bílý ďábel.

„Jděte pod skalní výběžek vlevo a čekejte!“

Uposlechli, ačkoli nevěděli, kdo s nimi mluvil. Marně se rozhlíželi po živé bytosti. Teprve po chvíli se před nimi vynořil jakýsi človíček, mrzák s velikou hlavou.

„Pojďte za mnou!“ vybídl je a ukázal do skalní rozsedliny, kterou oba muži spatřili teprve nyní. Následovali ho mlčky a dostali se do prostorné jeskyně ozářené pochodněmi. V jejich rudém světle uzřeli ještě víc takových mužíků, jako byl jejich průvodce. Z jeskyně vedlo vzhůru příkré schodiště nejméně s tisíci stupni vtesanými do skály. Výstup kamenným schodištěm jim trval nekonečně dlouho. Konečně dospěli k mohutným železným dveřím. Mužík na ně zaklepal a dveře se otevřely.

Kráčeli dále, pak zase šli schodištěm, jež končilo v prostorné jeskyni, asi padesát metrů vysoké. Z ní bylo možno vyjít na volnou skalní plošinu.

Zatímco ostatní zůstali na schodišti, zavedl drobný průvodce Bílého ďábla a Jacka Barbyho na plošinu a řekl jim, aby tam počkali. Odkudsi k nim zaléhal tichý zpěv a hudba. Pak se vlevo i vpravo otevřely dosud neviditelné dveře a vyšla skupina černě oděných postav s kápěmi staženými přes tváře, s rukama skrytýma v širokých rukávech. Tajemné postavy se vrhly na zem.

Uplynulo víc než čtvrt hodiny, než se mnichové zase zvedli a odešli.

Bílý ďábel se rozhlédl. I jejich průvodce, onen malý mužik, zmizel. Byli sami.

„To bylo divné uvítání,“ zašeptal.

„Brr! Nejsem tu ve své kůži,“ odvětil Jack Barby.

„Tiše! Někdo přichází!“

Závěs na třetích dveřích se rozhrnul. Objevil se zakuklený muž, který pokynul cekajícím, aby ho následovali. Kráčeli dlouhou chodbou s celami po obou stranách a posléze se dostali do místnosti, jejíž úzká okna se podobala střílnám. Patrně měla být jejich obydlím po dobu pobytu v klášteře.

Průvodce odešel, aniž slůvko promluvil.

„Tak jsme konečně tu,“ vítězně řekl Bílý ďábel.

„Raději bych byl zas venku,“ zabručel Jack.

Jeho přítel se usmál a ponořil se do myšlenek, z nichž ho Barby nevytrhoval, neboť se položil a usnul jako špalek. Byl nesmírně vyčerpaný namáhavou cestou.

Za několik hodin ho jeho druh vzbudil. Byla již tma, místnost byla ozářena světlem jediné pochodně a na stole stála mísa s řídkou polévkou.

„Nedali nám bohužel lžíce,“ pravil Bílý ďábel a vytáhl z kapsy skládací pohárek, dvakrát jej naplnil a vypil. „Bídné pohoštění,“ povzdechl si. „O důvod víc, abychom tu rychle vykonali svou práci a odešli.“

Sotva domluvil, objevil se na prahu místnosti muž v čínském oděvu. V pravici držel hořící pochodeň.

„Pojďte,“ pravil. „Starci z Hory vás očekávají.“

Opět je vedl mnohými chodbami a schodišti do velkého sálu, jehož vchod střežil mnich.

Zase museli čekat. Konečně byli uvedeni do prázdné komnaty, v níž stála jen dvě vysoká křesla a v nich seděly dvě shrbené, v množství šatů zahalené postavy.

Jack Barby stanul u dveří, Bílý ďábel pokročil až ke křeslům, uklonil se a čekal.

„Kdo jsi a proč nás vyrušuješ v naší samotě?“ ozvala se jedna z tajemných postav tichým hlasem.

„Jsem ten, jehož očekáváš z Hankeu.“

„Můžeš to prokázat?“

„Dostal jsi list od představeného lámaistického kláštera. A zde pohled na mou hůl!“

„Co od nás žádáš?“

„Nejvyšší tajemství, jež střežíte.“

„Dobře!“ pravil stařec a zmlkl.

Tu se však ozval druhý:

„Jsi připraven na vše, co tě očekává?“

„Ano.“

„Neznáš bázně?“

„Ne.“

„Jsi zasvěcen?“

„Ano. Dosud však neznám nejvyšší tajemství.“

„Zítřejší noci budeš podroben zkoušce.“

Opět přišel mnich a odvedl Bílého ďábla i Jacka Barbyho do jejich cely.

Angličan by se byl rád otázal svého druha, zda je dostatečně připraven na zkoušku, ale sotva vešli do místnosti, Bílý ďábel ulehl a pevně usnul. Ani druhý den ráno nepodal svému společníkovi vysvětlení.

Nebezpečná noc se přiblížila. Co chvíli mohl vejit posel od Starců z Hory.

A přišel krátce před půlnocí.

Byl to trpaslík, jenž je uvedl do kláštera. Tentokrát je vedl spletitými chodbami, jež vytvářely pravý labyrint. Konečně ukázal na otvor v zemi, do něhož vedl žebřík. Bílý ďábel musel sestoupit dolů a trpaslík se soukal za ním.

Jackovi bylo pokynem nařízeno, aby zůstal nahoře. Zanechali ho tam bez pochodně, bez světla. Stál v hluboké tmě a naplněn obavami napjatě poslouchal – marně. Nepronikl k němu ani sebemenší zvuk.

Hodina míjela za hodinou a jeho druh se nevracel. Čekání v nejistotě bylo pro Jacka strašlivým utrpením. Nakonec se rozhodl, že sleze dolů do tmy po žebříku. Tápal rukama v otvoru, avšak žebřík byl pryč, zmizel…

Pojednou zazářilo v hloubi světélko, blížilo se víc a víc, žebřík byl přistaven a Bílý ďábel po něm vystupoval s klidnou, nepohnutou tváří. Za ním opět lezl trpaslík. Nic neprozrazovalo, zda se zkouška podařila či zda je vše ztraceno.

Oba muži se mlčky vrátili do cely.

„Jacku,“ pravil Bílý ďábel, když osaměli „nemohu vám vyprávět, co jsem zažil. Doufám však, že už mě nečeká nic horšího!“

„Osvědčil jste se?“

„Zítra budu slavnostně prohlášen za třetího Starce z Hory,“ odpověděl Bílý ďábel, těžce dopadl na lůžko a hned vyčerpáním usnul.

Když se ráno vzbudil, nedotkl se jídla, nemluvil, jen – jak se zdálo – přemýšlel. V poledne přišel trpaslík a odvedl oba muže do velké dvorany, z níž bylo možno vystoupit na volnou plošinu.

Obrovská místnost byla teď osvětlena nesčetnými pochodněmi. V pozadí stála tři křesla…

Zazněla tichá hudba a zpěv. Vešel průvod mnichů a všichni se vrhli tvářemi k zemi. Postranní dveře, jimiž prošli další mniši, se otevřely a jimi vcházeli kněží s dlouhými šedými bradami. Konečně vešli i oba Starci z Hory a usedli do křesel.

Slavnost začala.

Obrovskou jeskyní zavanula zvláštní vůně. Po krátké modlitbě, při níž všichni mniši i kněží leželi tváří k zemi, pokynul jeden ze Starců z Hory Bílému ďáblovi, aby k němu přistoupil.

Bílý ďábel se postavil před jeho křeslo, stařec mu vzal hlavu do dlaní a přitom mumlal:

„Nezemřeš, budeš žít dál a převtělíš se v bytost vyšší…“

Pojednou se v pozadí síně strhl šum – na chvilku byla slavnost přerušena. Dva mniši uvedli do dvorany vyčerpaného muže, který se vrhl před trůny na kolena.

„Zadržte!“ zvolal.

Jeden ze Starců beze slova pokynul, aby ho odvedli. Dva muži se chopili cizince, ten však se jim vyrval a hlasitě zvolal:

„Jsem velekněz Buddhova chrámu v Hankeu!“

Bílý ďábel bezděky o krok ustoupil. Jack Barby smrtelně zbledl. V poslední chvíli – jak se zdálo – přijde úder a vše bude ztraceno.

„Velekněz chrámu z Hankeu stojí zde,“ pravil jeden ze Starců z Hory a ukázal na Bílého ďábla.

„Ne! Nel To je kuejidzu, cizinec!“

„Šílenče, proč se odvažuješ rušit svaté obřady?“

„Vyslechněte mne! Tento muž je podvodník a vloudil se k vám jen proto, aby poznal vaše tajemství! Jeho vinou jsem byl unesen na loď, ale podařilo se mi uprchnout. Pospíšil jsem do Pekingu, tam jsem se dozvěděl, co se stalo, a s vypětím posledních sil jsem se dostal až sem. Víte, kdo je tento člověk? Je to Muž s ďábelskýma očima, je to Bílý ďábel!“

Nastal zmatek, neboť tato přezdívka, jak se zdálo, byla známa i v klášteře.

„Lže,“ chladně pravil Bílý ďábel. „Buď lže, nebo má nemocný rozum. Poslal jsem vám list od představeného kláštera. Jsem ten, jenž měl přijít. Zde je hůl na důkaz mé hodnosti!“

„I já mám dopis od představeného kláštera,“ zvolal pravý velekněz a podal list Starcům.

Jeden z nich jej přečetl a oznámil obsah druhému. Ten pak zavrtěl hlavou, povstal a vyzval Bílého ďábla, aby se hájil proti nařčení. Dobrodruh nehnul ani brvou.

„Zkoušeli jste mne,“ řekl, „a uznalí jste, že jsem hoden, abych byl přijat mezi vás. Může kuejidzu vědět, co vím já? Může učinit, co jsem já učinil před vašima očima?“

„Jsi-li Buddhův velekněz, pak jistě dobře znáš jeho chrám. Nuže řekni, jaký nápis je na zlatě desce na zdi vstupní síně?“

„Bohové řídí cesty lidí a oni sami vědí, co jest jim prospěšno!“ jistotou řekl Bílý ďábel.

Stařec přikývl.

Jack Barby si oddechl.

„Mluv, jaká slova jsou vytesána do stupňů vedoucích k chrámu?“

Bílý ďábel hrdě pohlédl na Starce.

„Proč se tážeš mne, a nikoli druhého muže? Věříš mu víc než mně?“

Stařec z Hory sklonil hlavu.

„Ano, ty hovoříš jako pravý velekněz. Nevím, kterému z vás mám věřit, brzy to však poznám. I pro druhého muže mám připraveny otázky, a běda, nezodpoví-li je! Nyní jsem se však tázal tebe a žádám tě, abys odpověděl. Jaká slova jsou vytesána do stupňů vedoucích k chrámu?“

„Mír budiž s tebou!“ odvětil Bílý ďábel bez váhání.

Stařec se mírně usmál.

„Nyní vím, kdo z vás je pravý velekněz,“ pravil. „Ty jím nejsi! K Buddhově chrámu v Hankeu nevedou žádné stupně! Odveďte ty podvodníky! Dobře je hlídejte! Zítra ráno bude nad nimi vynesen rozsudek!“

Bílý ďábel mlčky odcházel z dvorany provázen čtyřmi silnými mnichy. Za ním šel Jack Barby, rovněž v doprovodu mnichů.

Hra byla skončena, odvážní muži ji prohráli. Na útěk nebylo ani pomyšlení…

Avšak ani v této strašlivé situaci nepozbyl Bílý ďábel rozvahy. V Jeho tváři se nepohnul ani sval, a nikdo nepoznal, zda se poddal osudu nebo zda ještě doufá v záchranu.

Uplynula noc – poslední noc, jež jim zbývala. Bylo jisté, že ráno je čeká smrt.

Ještě před východem slunce přišli mniši, aby odvedli odsouzence, kteří nevěděli, jakou smrtí zahynou.

Brzy se to dověděli.

Vyvedli je na skalní plošinu. Ledový vzduch hor jim zavanul vstříc. Zář vycházejícího slunce nad sněhovými vrcholky je na okamžik oslepila. Poznali, že stojí na skalním výběžku. Pod nimi zela temná propast. U jejího okraje stáli Starci z Hory s veleknězem z Hankeu.

„Jste zasvěceni této hlubině,“ slavnostně prohlásil jeden ze Starců. „Chtěli jste se dopátrat nejvyššího tajemství. Svou přítomností jste znesvětili náš klášter. Svůj zločin zaplatíte životem. Chcete ještě něco říci?“

Bílý ďábel zavrtěl hlavou.

Jack Barby mlčel.

„Připravte se na smrt! Zemřete společně s jiným zločincem, jenž se rovněž těžce provinil.“

Dveře se znovu otevřely a hlouček mnichů vtáhl na skalní výběžek odsouzence, jenž měl být popraven dřív než oba kuejidzuové.

Neznatelným pohybem obrátil Bílý ďábel hlavu ve chvíli, kdy odsouzenec byl předváděn. Přesvědčil se, že dveře vedoucí na plošinu nebyly zavřeny, a významně pohlédl na Barbyho.

Ten porozuměl.

Jejich životy byly v sázce. Teď všecko záleželo na posledním pokusu. Nezdaří-li se, pak zbývala ještě možnost bránit se do posledního dechu a zemřít v bojí. Vše bylo lepší než smrt pádem do hlubiny, smrt, proti níž nebylo obrany. Nebyli spoutáni, neboť nikdo to nepovažoval za nutné. Každý byl přesvědčen, že útěk z kláštera je nemožný.

Odsouzenec, zřejmě provinivší se mnich, stál před svými soudci. Oči všech se nyní upíraly k němu. Této chvíle mohl Bílý ďábel využít k útěku. Ale neučinil to.

„Zavraždil jsi svého bratra,“ pravil Stařec z Hory ke sklíčenému muži třesoucímu se po celém těle. Hlas velekněze zněl dutě, jako by vycházel z hrobu. „Můžeš ještě teď něco říci na omluvu svého zločinu?“

Místo odpovědi se nešťastník vrhl s křikem k zemi.

Mniši k němu přiskočili a zvedali ho.

A protože pozornost všech byla teď obrácena k vrahovi a jeho soudcům, Bílý ďábel se obrátil a několika dlouhými skoky proběhl dveřmi do chodby. Těsně za ním byl Barby.

Byl to pokus nesmírně odvážný, o němž vůbec nevěděli, jak skončí. Věděli jen, že musí proběhnout celým klášterem, v němž je všichni znali a v němž každý ví, že jsou odsouzeni na smrt. I kdyby je nikdo nezadržel, nebylo ještě jisté, zda najdou cestu vedoucí k východu.

Mniši shromáždění na skalní plošině byli v první chvíli tak ohromeni, že nebyli schopni pohybu. Pak se ale všichni s křikem vrhli do chodby, kde si vzájemně překáželi.

Bílý ďábel proběhl jeskyní, nechal proklouznout svého společníka a potom s nesmírným vypětím všech sil přirazil obě křídla železných vrat vedoucích do kláštera. Nato rychle zastrčil těžkou závoru.

„Tak!“ řekl spokojeně. „Teď ať si rozbiji lebky o vrata!“

„Pospěšme, utíkejme dál!“ naléhal Jack Barby. „Ještě nejsme na svobodě!“

„Nesmysl! Právě nyní nesmíme utíkat, neboť tím bychom vzbudili podezření všech, s nimiž se náhodou v chodbě setkáme. Půjdeme-li zcela klidně, pak si budou myslet, že jsme byli osvobozeni.“

Nahoře bušili mniši na uzavřená vrata, avšak tento hluk daleko nedoléhal. Oba uprchlíci zatím sestoupili po schodech a kráčeli chodbou, v níž byly cely. Aniž někoho potkali, došli do velké dvorany.

„Teď utíkejme!“ zašeptal Bílý ďábel.

„A co stráž?“

„O tu se postarám sám.“

Běželi po strmých schodech dolů. Na každém kroku jim hrozilo, že se zřítí.

U brány srazil Bílý ďábel strážce pěstí. Vyrval mu klíče, otevřel bránu a opět ji za sebou zamkl.

Cesta na svobodu byla volná. Po chvíli se dostali do rozsedliny, která tvořila vchod do klášterního území.

Bílý ďábel se rozhlédl po skalních stěnách, jež se vypínaly po obou stranách.

„Nahoru!“ vykřikl a již lezl vzhůru jako kočka skalním komínem.

Jack Barby ho odvážně následoval. Vskutku se jim podařilo dostat se nahoru bez úhony. Tam kleslí za veliký balvan, jenž jim byl dosti bezpečným úkrytem. Leželi tak asi hodinu.

„Přicházejí!“ zašeptal pojednou Bílý ďábel.

Dole se ozvaly kroky a hlasy pronásledovatelů. Hlouček mnichů běžel pod jejich úkrytem.

Opět uplynula dosti dlouhá doba v napjatém očekávání. Chvěli se zimou, ale necítili ji. Srdce jim prudce bila, když se mniši vraceli. Avšak ani tentokráte je nezpozorovali.

Ještě chvíli zůstali ležet bez hnutí, pak Bílý ďábel povstal.

„Jdeme!“ řekl stručně. A divoký útěk pokračoval.

Jack Barby byl smrtelně vyčerpán, když prošli dlouhým údolím. Na jeho konci se vypínala strmá skála, na níž museli vyšplhat. Jack usedl na zem.

„To nejde, příteli,“ horlil Bílý ďábel. „Když vám selhaly tělesné síly, musí vám pomoci silná vůle. Řekněte si pevně: Chci!“

A skutečně, Jack se vzchopil a vydrápal se na skálu.

Nahoře oba ulehli a Jack usnul. Jeho druh bděl.

Zatím se snesla noc, nic nerušilo ticho samoty. A přece pojednou Bílý ďábel zacloumal svým společníkem.

„Probuďte se! Psi!“

Víc neřekl – a to taky úplně stačilo. Oba muži dobře znalí horské psy, velká a nebezpečná zvířata, víc podobná vlkům než psům. V každém horském klášteře je chovají. Mniši je asi poslali po stopě uprchlíků. Jednomu dvěma psům se lze ubránit bez střelné zbraně, nikoli však celé smečce.

Byla to strašlivá cesta temnotou. Utíkali, padali přes balvany, zvedali se, běželi dále, naslouchali – štěkot se stával zřetelnější, blížil se, blížil…

„Voda! Bohudíky, voda!“ zasípal Bílý ďábel.

Ano, voda! To byla jediná možnost, jak svést psy ze stopy. Na úpatí hory tekla řeka. Uprchlíci se nerozmýšleli a vrhli se do ní. Podivili se, že voda není ledová, nýbrž vlažná. Patrně tryskal ze dna řečiště horký pramen, což není v těchto krajích zvláštností.

Proud unášel oba muže. Než psi doběhli k řece a než přišli mniši za nimi, byli již uprchlíci daleko.

Rozednilo se.

Slunce ozářilo bledé tváře obou plavců. Včera v tuto dobu hleděli vstříc smrti, ale i dnešního jitra byla jejich budoucnost ještě velmi nejistá.

„Ke břehu!“ zvolal Bílý ďábel. „Ke břehu! Pozor na vodopád!“

Nyní zaslechl Jack Barby hukot a řev valících se vod. Marně však bojoval proti dravým vlnám. Nezadržitelně ho strhávaly. Již jen několik metrů jej dělilo od propasti, když spatřil před sebou trčící skalisko.

Silou, již dodává jen zoufalství, zachytil se kluzkého skaliska a celým tělem k němu přilnul. Po chvíli již na něm stál uprostřed valících se vln.

Bílý ďábel se zatím dostal na břeh. Teď kynul oběma pažemi. Pak uchopil bouří vyvrácený strom, přitáhl ku břehu a vhodil do řeky. Jack Barby porozuměl.

Jestli se Bílému ďáblu podaří zachytit plovoucí kmen tak, aby jej mohl zapřít o skalisko, pak jedním koncem dosáhne na břeh.

Jack se sklonil, aby zachytil kmen, který plul po proudu, točil se ve víru, na chvíli se postavil skoro kolmo, ale který byl stržen vlnami a řítil se do vodopádu.

Bílý ďábel se však nevzdal. Přitáhl jiný kmen, spustil jej na vodu – a tentokráte se to podařilo. Kmen se zapřel o skalisko, na něž byl tlačen dorážejícími vlnami, a vytvořil dosti pevný most.

Jack se pomalu spustil ze skaliska, obkročmo usedl na kmen a opatrně se po něm soukal ke břehu.

Tam stál Bílý ďábel a podával mu dlouhou větev. Barby se jí chopil a skokem se dostal na břeh. Tam se zhroutil jako podťatý kmen…

O tři týdny později přistoupil primář anglické nemocnice v Šanghaji k lůžku nemocného, o němž mu bylo hlášeno, že již nabyl vědomí. Tím nemocným byl Jack Barby.

„Kde jsem?“

„U nás na návštěvě,“ zasmál se lékař. „Bohudík, jste již z nejhoršího venku.“

Pak lékař vyprávěl Jackovi, jak ho jeho dobrý přítel dopravil do nemocnice.

„Kde je?“

Lékař pokrčil rameny.

„To nevím. Ale zanechal vám zde dopis. Prosím, přečtěte si jej.“

List zněl:

Milý Jacku,

byla to těžká práce dopravil vás pustinou až do nemocnice v Šanghaji. Vidíte však, že se to podařilo. Nemohl jsem Čekat, až se zotavíte. Ač nerad, musím opustit říši nebes. Potřebují mne jinde. Učiníte dobře, když se vrátíte do Evropy – prsty Starců z Hory dosáhnou daleko. Na shledanou! Snad se opět při nějakém dobrodružství sejdeme!

Váš Nobody

Jack Barby však už neměl chuť stát se společníkem Bílého ďábla, nebo toho, jenž se nyní podepsal Nobody. Vrátil se do Anglie a koupil si pěknou loď – přesně takovou, o jaké dávno snil…

PAN WORLD CHCE SENZACI

Mr World dobře rozuměl americkým čtenářům. Neříkal, že by se mu vyprávění o Bílém ďáblu nelíbilo, ale myslel si, že Nobody by neměl začít s příběhem, který zni tak neuvěřitelně, třebaže byl pravdivý. Vždyť střízliví Američané jsou lidé, kteří o každém jen trochu podivném zážitku jsou schopni tvrdit, že je vymyšlený. Chtěl, aby Nobody přinesl senzaci, kterou mohou čtenáři přímo ohmatávat očima a chutnat na jazyku.

Od onoho večera, kdy Nobody vyprávěl o Bílém ďáblu, Mr World věřil, že jeho týdeník půjde na odbyt a že bude vycházet pravidelně.

Ale dny utíkaly – a Nobody senzace nepřinášel.

Utíkaly dokonce týdny – a Nobody stále mlčel. Po tři týdny Mr World marně doufal, že Nobody začne konečně pracovat.

Hned zpočátku přinutil Nobody starého Worlda, aby k dosavadním zásobám papíru přikoupil ještě, další papír; tato zásoba měla být upotřebena, až se nový časopis v miliónech výtisků rozletí do světa.

A právě tato zásoba starého pána dlouho trápila.

„Mr Nobody, musíme konečně začít! Vždyť já mám tolik papíru…“

„Ještě ne, Mr Worlde, dosud nenadešla vhodná chvíle. Musíme najít případ zcela mimořádný. První číslo našeho časopisu musí rázem zaujmout čtenáře.“

„V San Francisku došlo k loupežné vraždě…“

„Vrah už byl dopaden.“

„V Ženevě zemřelo sto dvaačtyřicet lidí na otravu švýcarským sýrem, všechny noviny o tom píší.“

„Nezačneme přece vydávání svého listu povídáním o sýru!“

„V Honolulu dávají už i malým dětem kouřit doutníky. Nobody, o tom byste se měl přesvědčit.“

„Mr Worlde, přece nepojedu do Honolulu kvůli několika klukům, kteří si z rozpustilosti zapálili doutník!“

„Ale k čertu!“ vykřikl Mr World. „Nějak se musím zbavit té spousty papíru…“

„Tu starost ponechte laskavě mně. Prosím, počkejte! Teď není vhodná doba, nic se neděje, ale ujišťuji vás, že naše první číslo nám získá víc než milión stálých předplatitelů.“

Tak to šlo po tři týdny. Stále nový a nový odklad. Nobody se zatím potloukal po New Yorku a dobře se bavil. To věděl Mr World s určitostí, neboť Nobody si v jeho pokladně vybral tisícidolarovou zálohu. Pak přišel ještě jednou a požádal o pět tisíc dolarů, prý na cestovní vydání – a pak ho již Mr World vůbec neviděl. V hotelu, kde Nobody bydlel, zanechal zprávu, že na týden odcestoval.

Mr World mohl ovšem nakoupený papír ve svých podnicích spotřebovat jinak, ale Nobodyho zdánlivá lhostejnost ho nesmírně dráždila.

„Ne, Arture, ne,“ pravil vydavatel svému zeti, jenž ho navštívil v kanceláři, „takhle to dál nepůjde…“

„Ale uklidni se, počkej ještě! Věřím, že Nobody něco dokáže!“

Starý pán rozčileně přecházel pracovnou.

„Nepřerušuj mě! Říkám ti, že je to lotr! Kde je deset tisíc dolarů, které mu vyplatil Lewis? Utratil je! Za čtrnáct dní je utratili A já mu dal šest tisíc jako zálohu!“

„Však on opět přijde!“

„Arture, nech mě domluvit!“ ohradil se starý pán. „Za týden se měl vrátit, týden je pryč a on také. A přitom je tu ten skvělý případ z Brazílie s tou bohatou dámou, myslím, že se jmenovala Inéz da Cosla. Znáš ten případ?“

Mr Law o tom nic nevěděl, a hněv starého pána proto znovu propukl.

„Nevíš, to se rozumí, že nevíš! A to jsi novinář? Styď se už jednou přece! Já to mám vědět! Tedy, ta bohatá doňa žila v Brazílii úplně osaměle se svým psem. Když zemřela, otevřeli závěť a v té bylo ustanoveno, že celé jmění připadne tomu příbuznému, který se až do smrti bude starat o jejího psa. Nevím, zda do psí smrti, nebo do jeho smrti. Ale pes zatím utekl a nikdo neví, kde je. Dědicové jsou zoufalí. Chci tam poslat Nobodyho. Kde je? Vidíš, když ho potřebuji, tak tu není! A byl by to pro náš časopis skvělý úspěch, kdybychom mohli napsat, že náš reportér psa našel!“

„Ale otče,“ usmál se Mr Law, „to snad není tak důležitý případ?“

„Cože?“ vykřikl starý pán. „Říkám ti, že celý svět volá: Kde je pes? Všechny noviny o tom píší!“

Zeť mlčel.

„Jsem pevně rozhodnut,“ pokračoval Mr World, „donutit Nobodyho, aby konečně dokázal, co umí. Musí do Brazílie. Měl být za týden zpátky. Týden je pryč a on nikde. Napíšu dopis a pošlu mu jej po Paddym, jestli je v hotelu, pak ať hned jede do Brazílie a hledá psa! Dosti už jsem řekl!“

Starý pán otevřel dveře do vedlejší kanceláře, zavolal stenotypistku a nadiktoval jí stručný dopis.– Písařka odešla a za chvíli přinesla přepsané psaní.

Starý pán dopis překontroloval.

Nobody, hledejte ihned v Brazílii, kde je pes World.

„No, to jste to pěkně napsala!“ rozkřikl se na písařku. „Copak nevíte, kam patří můj podpis? Sem, dolů! Oddělte jej od textu!“

Konečně byl dopis správně napsán a podepsán.

„Paddy!“ zavolal Mr World.

Vešel zrzavý Irčan.

„Ploším, čo ši pšejete?“

Paddy šišlal. Byl však velmi spolehlivý posel, a to bylo nejdůležitěji.

„Tenhle dopis doručíte do hotelu Kalifornia panu Nobodymu. Nebude-li pan Nobody v hotelu, zanecháte list v recepci a přinesete potvrzenku, že list přijali. Rozuměl jste?“

„Ploším.“

Křivonohý posel odešel. – Za čtvrt hodiny se vrátil. Mr Law byl stále ještě v kanceláři se starým pánem.

„Mištl Nobody byl doma a dopiš hned pšečetl.“

„Proč hned nepřišel!“

„Mám vám vyžídit odpověď.“

„Jakou odpověď? Co řekl?“ živě se tázal Mr World.

„Máte še plý šám podívat, kde je ten peš.“

„Cože? Takovou drzost se odvážil mi vzkázat?“

A starý World dal průchod zlosti, která se v něm nahromadila za poslední tři týdny.

„Ten lotr, ten uličník, já mu dám, tolik pap…“

Zlověstné slovo mu zůstalo vězet v hrdle, neboť jeho pohled padl na Paddyho. A tu spatřil něco neobyčejného.

Jeho zrzavý zaměstnanec totiž klidně sáhl do krabice s doutníky, vybral si jeden a bez ostychu si jej zapálil v šéfově přítomnosti.

„Člověče, zbláznil jste se? Nebo jste snad opilý?“

„Ani jedno, ani druhé,“ jadrně odpověděl Irčan, „sám jsem přišel, abych vám řekl, že do Brazílie nepojedu a že si vůbec nedám poroučet. Nejsem váš zaměstnanec, nýbrž společník!“

„To je Nobody!“ vykřikli oba muži udiveně.

Nebylo to poprvé, co Nobody přišel k Mr Worldovi v přestrojení. Pokaždé přicházel v jiné masce, jednou jako starý pán, který prosí o podporu, podruhé jako mladá žena, která vyznala Mr Worldovi lásku, a když si dosti se starým pánem zažertoval, dal se konečně poznat.

Došlo to již tak daleko, že Mr World si nikdy nebyl jist, navštívil-li ho opravdu někdo cizí. Vždycky měl zpočátku podezření, že je to Nobody a že se mu po chvíli dá poznat.

„To snad není ani možně!“ divil se Mr World. „Nobody, jste to opravdu vy, nebo se mi to jen zdá?“

„Jsem to já.“

„Ale kde je Paddy, můj Irčan? Máte přece jeho šaty?“

„To je docela jednoduché. Přiměl jsem Paddyho, aby mi půjčil své šaty, a rezavou vlásenku mám už dávno. Přicházím, abychom si promluvili o našich obchodních věcech.“

Mr World se vzpřímil. Teď, nebo nikdy! Tak často si již umiňoval, že si konečně se svým takzvaným společníkem pořádně promluví. Bylo ale zvláštní, že v Nobodyho přítomnosti se nikdy neodvážil pronést to, co si předtím umínil. Tentokrát však nebyl Mr World sám, měl u sebe svého zetě a to mu dodalo odvahy.

„Nuže, pane?“

„Mr Worlde, přicházím k vám s jistým přáním. Po zralé úvaze jsem došel k přesvědčení, že v zájmu nás obou musím mít rychlou jachtu, nejméně o výtlaku pěti set tun, s dvanácti námořníky a topiči. Ta jachta musí předhonit i nejrychlejší parník. Nestojí mnoho, asi čtvrt miliónu dolarů, tedy pro vás pouhou maličkost…“

Mr Law se kousl do rtů, když pohlédl na svého tchána. Tvář starého pána jevila nezměrný úžas.

„Vy žertujete!“ vypravil konečně ze sebe Mr World.

„Nikdy jsem nemluvil vážněji.“

Mr World pohlédl znovu na svého zetě. Ten na něho kývl, a starý pán si myslel, že mu tím dodává odvahy.

„S jachtou ještě počkejme,“ zavrčel starý muž. „Naposledy se vás ptám, kdy už konečně začneme…“

„Naposledy?“ přerušil ho Nobody. „Ale vždyť jste se mě ještě vůbec neptal! Konečně je dobře, že se o tom zmiňujete. Vidím, že jste mi dobře nerozuměl. Chcete vydat první číslo s hloupou povídačkou o ztraceném psovi. Mám za lubem něco docela jiného. Dejte nyní pozor. Hned sestavím obsah prvního čísla a z toho poznáte, jak si časopis představuji. Každou zprávu přineseme teprve tehdy, až si budu jist výsledkem. Tím se nám nemůže stát, že bychom v případě nezdaru byli uvedení v posměch. Budu diktovat. Mr Lawe, napsal byste laskavě stenogram?“

Novinář vyňal tužku a blok, a Nobody, přecházeje místností, diktoval.

„Nejprve několik senzačních titulků. Tedy: Ve státní bance ve Washingtoně padělají bankovky. Máte to?“

„Nono!“ zvolal Mr World.

„Podtitulek: Sto miliónů falešných papírových dolarů!“

„Máte neobyčejnou fantazii,“ suše podotkl starý pán.

„Mr Worlde,“ obrátil se k němu Nobody, „nemáme teď čas na soukromou rozmluvu, neboť zítra ráno musí vyjít první číslo časopisu s touto zprávou, a to nejméně v pěti stech tisících výtisků.“

Oba muži na něj udiveně pohlédli.

„Aha, vy si myslíte, že blouzním? Zde…,“ rozepjal Paddyho kabát, pod nímž měl vlastní vestu a z její kapsy vytáhl dva velké svazky bankovek. „Zde jsou dva svazky tisícidolarových bankovek, v každém z nich je jich pět set. Je to tedy milión dolarů. Nelze je rozeznat od pravých, neboť byly vytištěny ve washingtonské bance ze stejných desek. A je jich vyrobeno ještě devětadevadesátkrát víc! Nuže, pokračujme!“

A Nobody diktoval senzační článek s ohromujícími podrobnostmi.

Druhý den ráno se v ulicích prodávalo první číslo Worldova týdeníku a pak nastala v celé Americe panika.

Zpráva byla skutečně pravdivá. Vysoký státní úředník, který si list koupil, se za několik minut zastřelil. Zakrátko spáchali další dva úředníci ve Washingtonu sebevraždu. Skoro všichni zaměstnanci banky byli zatčeni.

Ukázalo se, že vysoce postavení úředníci byli ve spojení se zločinci. Jen ještě několik dní, a bankovky by byly dány do oběhu. Stát by byl utrpěl nesmírnou škodu.

Nobody, jenž zachytil nitku chystaného podvodu, si opatřil místo pomocného dělníka ve státní tiskárně ve Washingtonu a tak se dostal věci na kloub.

Když se starý vydavatel po skvělém úspěchu svého týdeníku opět sešel s Nobodym, vyhrkl dojatě:

„Odpusťte, Mr Nobody, že jsem vám nedůvěřoval! Rád, opravdu rád odčiním spáchanou křivdu! Žádejte ode mne cokoli… třeba… třeba… chcete snad doutník?“

„Vždyť je dobře,“ smál se Nobody a zapálil si, „ale od nynějška mi věřte. Naše práce bude mít úspěch, uvidíte! Ale teď o něčem jiném. Rád bych si s vámi promluvil o té jachtě.“

Starý pán se ošíval. Zrovna o tomhle se mu příliš nechtělo hovořit.

„Nu, vždyť nemusíte zaplatit hned celý čtvrtmilion,“ pokračoval Nobody. „Žertoval jsem, když jsem váš žádal, abyste mi koupil jachtu. Když budu něco potřebovat, koupím si to sám.“

„Rád vám něco přidám na zakoupení jachty,“ ozval se Mr World.

„Děkuji, ale to není třeba. Úspěchem našeho časopisu se můj týdenní příjem zdvojnásobil. Nejpozději do roka jachtu splatím. Hotově ji ovšem zaplatit nemohu.“

„Vyhlédl jste si už nějakou loď, nebo si snad dáte postavit novou?“

„Právě o tom chci s vámi hovořit. V loděnici je k máni jachta, kterou si objednal Mr Orphy. Znáte toho bohatého podivína?“

„Bohatého? Nesmysli Před čtrnácti dny na něj byl uvalen konkurs.“

„To je právě ono! A teď mají vlastníci loděnice zpola hotovou jachtu, na niž se stěží najde kupec. Orphy si ji dal postavit podle vlastních návrhů, hodně neobvyklých. Běžný kupec o ni nemá zájem, ale mně by se hodila. Dal bych do ní skvělý stroj a pak by to byla nejrychlejší loď na světě. Nikdo ale nesmí vědět, že touto lodi cestuji já.“

„Aha, už vím, nač ji potřebujete. Chcete na ní podniknout svá pátrání a výzkumné cesty!“

„Správně. Jméno té lodi bude jednou světoznámé.“

„Jak ji nazvete?“

„Letící šíp.“

Mr World zakýval spokojeně hlavou. „Mno… je to od vás hezké, Nobody, že si chcete koupit loď, kterou budete potřebovat k svému povolání. Jiný člověk na vašem místě by se především snažil sehnat něco, co by bylo výlučně pro něho… Například… ehm… plnicí pero nebo psací stroj nebo podobné hloupostí ale vy, všechna čest, myslíte na své řemeslo. To je chvályhodné.“

Nobody se této ironii usmál:

„Totiž – tu jachtu jsem koupil opravdu pro svoje povolání, jak vy říkáte, ale kromě toho jsem se rozhodl, že také musím někde bydlet, aby lidé znali mou adresu.“

„Hm,“ ošíval se Mr World, „hotel vám nestačí? No dobrá! Budiž, najmete si nějakou garsoniéru…“

„To ne!“ řekl Nobody krátce. „Můj vigvam musí být pěkný a účelný.“

Mr World vyvalil oči:

„Člověče, snad nechcete dokonce dvoupokojový byt? Vždyť by to byla zbytečnost. Jeden člověk, a dvoupokojový byt!“

„Ale, Mr Worlde, vy jste vdovec a jste taky na světě sám, a přece musíte mít celý dům, vilu v Palm Beach a ještě jednu vilu s farmou a…“

„Dosti“ vykřikl Mr World. „Dobrá, dobrá, pořídíte si tedy pěkný jednopokojový… ne… dvoupokojový… také ne? Proč stále vrtíte hlavou, Nobody? Snad nechcete dokonce celou vilu?“

Nobody se rozesmát: „Abyste věděl – koupím si krásný hrad, ve kterém straší!“

ČERVENÝ HRÁDEK

Domníval-li se Mr World, že Nobody jen žertoval, když ho překvapil zprávou, že si kromě jachty chce koupit i strašidelný hrad, tedy se mýlil. Tento nápad nevzal Nobody jen tak ze vzduchu, jak se zdálo.

Když totiž vyšlo první číslo Worldova týdeníku, které vzbudilo takovou senzací, hrnuly se do vydavatelství dopisy ze všech stran. Rázem kdekdo věděl o jméně NOBODY a mnoho lidí se písemně obracelo na redakci nového úspěšného časopisu, aby se Mr Nobody laskavě ujal také jejich případu a odhalil nějaké tajemství, jako se mu to podařilo v případu padělaných bankovek.

Nobody prohlížel hromadu došlých dopisů, většinu jich zahodil, ale některé si přece jen dal stranou. A mezi dopisy, které si ponechal, byl také delší list, psaný těžkou ženskou rukou a prabídnou angličtinou:

Vysoce vážený pane Nobody!

Můj neboštík muž před vosmi léty koupil Červenou farmu u Trury v Cornwallu a dal za ni sedům tisíc liber. Byl do ní blázen, protože k farmě patří taky Červený hrádek a ten má cenu sedům tisíc liber. Ale to jsme se napálili! Jsme totiž s Irska, nic sme nevěděly a honem sme to koupily. Farma byla laciná a patřil k ní ještě krásný a náramně veliký hrad. Ale abyste věděl, v tom hradě straší a nikdo tam nechce jít, a nikdo ho nechce koupit, ani na bouračku né, protože kamení je tady dost.

Žil tady jeden lord, menoval se Douglas. Ten byl posledním majitelem hradu a děti neměl. Byl to hroznej člověk, jen tak pro ukrácení dlouhý chvíle lákal do zámku pocestný a tam je pak zavřel a nechal zemřít hlady. Vlastní ženu taky utrápil a zavíral sedláky, aby na nich vyzkoušel, jak dlouho vydržejí bez jídla.

Teď nemá v hrobě pokoj a řádí v Červeném hrádku. Když tam někdo vejde, tak za jeho zády duch přirazí dvéře a zamkne je. Ten, kdo je uvnitř, musí umřít hlady. Dvoum lidem se podařilo odtamtud utéct, ale to už je moc dávno. A ti potom říkali, že prej tam viděly duchy. A tak nechce hrad nikdo koupit.

Milý pane Nobody, já vím, že byste v tom moh něco udělat, a tak vás prosím, udělejte to, abych se konečně zbavila duchů a mohla Červený hrádek prodat. Budu vám moc vděčná a zaplatím vám.

Hodně jsem již o vás četla. Moje neteř žije v Americe a včera k nám přijela a přivezla mně tři kila lisovaných povidel, který byly zabalený v novinách, a ty noviny byly Worldův týdeník. Moc se mi to čtení líbilo a hned jsem si ho objednala.

Četla jsem, jak jste dokázal, že i veliký páni fixlujou, a tak si myslím, že už si s tím lordem Douglasem poradíte. Bylo by nejlíp, kdybyste sem přijel. A kdybyste potřeboval na cestu, tak já vám pošlu, jen mi napište.

Joke Mitchellová

Červená farma u Trury,

hrabství Cornwall

Anglie.

Tenhle dopis přivedl Nobodyho na zvláštní myšlenku: opatří si obydlí, ve kterém řádí strašidla. Nějakou dobu o tom uvažoval a pak si řekl:

Namouduši, rád bych poznal Mrs Joke Mitchellovou. V Anglii mě ještě neznají a tato žena se se mnou seznámila vlastně díky povidlům zabaleným do mého časopisu. Hned ke mně pojala důvěru a noviny si předplatila. Za to bych ji měl odměnit!

„Hawskene, slyšel jste již něco o Červeném hrádku?“ zeptal se redakčního tajemníka.

Hawsken byl sice rozený Angličan, ale o Červeném i hrádku neměl ani tušení…

„Poloostrov Cornwall, hm,“ pokračoval Nobody zamyšleně, „vždycky jsem si přál podívat se tam – a opravdu rád bych té hodné ženě prokázal nějakou službu. Třeba bych ten její začarovaný hrad odkoupil. Jistě nebude drahý. Nechápu ale, že ho dosud nemohla prodat. Vždycky se přece najde nějaký člověk, který není pověrčivý.“

Ukázalo se, že tajemník jedl vtipnou kaši, a tak mohl i Nobodyho poučit.

„Ovšem, ale žádný z nových majitelů by nesehnal služebnictvo, alespoň v Cornwallu ne. A cizí služebníci by se stejně od místních lidí hned všechno dověděli, nakazili by se jejich pověrčivostí a utekli by.“

„To máte pravdu. Ale zrovna něco takového se mi líbí. No dobrá, podívám se tam. Kde leží Trura? Jak se tam dostanu?“

Z mapy a jízdního řádu se brzy o všem poučil. Nebylo ještě devět hodin. Ráno odjíždí loď do Evropy. Bude to dlouhá cesta. Do Trury Nobody dorazí až za týden. Byl však už pevně rozhodnut. Sáhl po dopisu a ještě jednou si jej přečetl.

„Moc se těším na ducha, co práská dveřmi,“ smál se.

Netušil, že v starém hradě zažije dobrodružství, při němž mu zajde smích…

Již ve vlaku se Nobody vyptával lidí, kteří přistupovali v hrabství Cornwallu, na tajemný Červený hrádek.

Jeden z cestujících mu vyprávěl, že četl o posledním zámeckém pánovi v kronice. Bylo tam o něm napsáno, že „lord John Douglas z Cornwallu byl pán učený, avšak zlý, lidu poddanému příkoří činící a jej utlačující“.

Mnoho prý cestoval. Byl v Skandinávii a ve Svaté zemi. Nakonec se usadil na Red Castlu – na Červeném hrádku –, kde žil samotářsky a zabýval se jakýmsi tajným ďábelským uměním – patrně alchymií. Jeho žena prý zemřela na souchotiny…

Nobody jel samozřejmě do Anglie inkognito. Napohled vypadal jako básník, který hledá inspiraci.

Konečně se před jeho zraky rozevřelo krásné údolí, v němž ze zeleně vystupovaly budovy Červené farmy.

Nobody se ihned vydal na statek, kde se ptal po statkářce. Služebná ho odvedla do velké světnice a odběhla pro hospodyni.

Přišla za chvíli. Když spatřila dlouhovlasého básníka, zarazila se a řekla zklamaně.

„Ach, já jsem si myslela, že přišel Mr Nobody!“

„Lituji, Mrs Mitchellová, že nejsem ten, koho jste očekávala,“ usmál se příchozí, „jmenuji se Ferrol. Očekáváte Nobodyho? Znám ho z Ameriky.“

„Nu ovšem! Psala jsem mu, aby sem přijel! Vždyť já mu ráda zaplatím, když se mu podaří zahnat ducha. Jinak totiž Červený hrádek neprodám.“

„Vy jej chcete prodat?“ tázal se básník jakoby mile překvapen.

„Inu ovšem! Chcete jej snad koupit?“

„Možná, nebo pronajmout, musím si ho prohlédnout.“

Statkářka se pojednou zatvářila nedůvěřivě.

„Pronajmout? Na co?“

„Nu, chci tam bydlet. Pohodlně bych si jej zařídil.“

Ženina nedůvěra vzrůstala.

„Copak nevíte, co se na hradě děje?“

„Prý tam straší.“

„Prý?! Straší tam doopravdy a pořádně! A víte taky, jak tam straší?“

„Starý lord Douglas prý chodí po hradě a každého, kdo tam vstoupí, zamkne, takže ubožák zahyne hladem. Mimoto se tam prý zjevují ohniví rytíři.“

„Tak vy to víte! A přece byste chtěl v hradě bydlet?“

„Ovšem. Nevěřím těm povídačkám, ani co se za nehet vejde!“

„Tak! Vy nevěříte? Zato my všichni jsme o tom přesvědčeni! Copak jste vlastně zač?“

„Spisovatel.“

„A co píšete?“

„Povídky. Jistě i vy odebíráte nějaké noviny, v nichž vám chytří vydavatelé podávají dlouhou povídku po kouskách a na konci, když vás to nejvíc zajímá, napíšou: Pokračování příště.“

„Aha, už rozumím!“ zvolala selka.

„To jsem rád. Občas také píši verše. Jsem básník.“

„Básník! Milý pane, to jste mi měl říci hned! Náš pan farář: má synovce a to je taky takový kvítko. Píše rýmovačky a povídačky. Když jednou byl u našeho pana faráře na návštěvě, křičel už ve tři ráno, že chce čaj s rumem, ale víc rumu než čaje, a náš pan farář povídal, že takhle to prý dělají všichni básníci. Jestli jste taky takový, pak se už nedivím, že chcete bydlet na hradě.“

„Jsem rád, že jste mi porozuměla. Možná že se mi podaří najít na hradě námět pro strašidelnou povídku, co myslíte?“

„Tam nenajdete žádný námět, tam není nic jiného než smetí a krysy.“

„No dobrá, ale teď si, Mrs Mitchellová, promluvme o něčem jiném. Hrad si prohlédnu, a když se mi bude líbit, najmu jej a budu tam bydlet. Možná že ho později koupím. Jste srozuměna?“

Farmářka byla srozuměna.

„Kolik mi za něj dáte, až ho koupíte?“

„Nejdřív si jej prohlédnu. Kolik byste chtěla za pronájem?“

„Dal byste – dal byste – pět liber?“

„Za celý rok?“ ptal se Nobody opatrně.

„Kdyby vám to bylo moc, já slevím…“

Nobodymu to vyhovovalo. Pomyslil si, že hrad bude asi levně na prodej.

Čtvrthodinku se rozmýšlel a potom za hrad nabídl tisíc liber. Farmářka myslela, že si z ní dělá legraci. Kde by básník vzal tolik peněz? Farářův synovec je přece taky básník a dělá všude dluhy, a tady je básník, který nabízí tisíc liber za strašidelný hrad!

Když ale domnělý básník ukázal selce peníze a vybídl ji, aby zavolala svědky, že sepíší kupní smlouvu, tu již neváhala.

Poslala pro dva sousedy, Přišli celí vyjevení, že nějaký blázen chce koupit Červený hrádek.

Smlouva byla napsána, podepsána, Nobody zaplatil, a farmářka přinesla láhev staré whisky, jíž smlouvu zapili.

Když dopíjeli, vešel muž s Nobodyho zavazadlem. Nobody mu zaplatil a pak se obrátil k selce.

„Milá paní, teď buďte tak hodná a připravte mi několik pořádných krajíců chleba, dva kusy studeného rostbíftu a láhev dobrého vína. A kdybyste mi taky mohla půjčit dvě přikrývky, pak bych se hned do hradu odstěhoval.“

Žena zděšeně zakvílela.

„Přece tam nepůjdete už dnes večer?“

„Ale ovšem. Ještě tuto noc chci strávit v začarovaném hradě.“

Selka zalomila rukama.

„Proboha, to bude vaše smrti“

„Pročpak?“

„Strašidelný lord vás zamkne a vy tam zahynete hlady!“

„Milá paní, to bude přece docela jednoduché: zítra ráno tam přijďte a uvidíte. Když uslyšíte, že volám o pomoc, odstrčte závoru u dveří. Do té doby budu mít jídla dost;“

„Já? Nešla bych tam ani zanic na světě!“

„Tak tedy pošlete někoho jiného.“

„Koho? Do hradu nikdo nepůjde, protože by se víckrát nevrátil.“

„Byl tam už vůbec někdo z vesnice?“

„Dva a ti taky viděli ohnivé rytíře.“

„Rád bych ty rytíře poznal.“

„Pane, když už chcete do hradu, tak tam, prosím vás, jděte jindy, jenom ne dnes. Byl slunný den a máme novoluní, bude tedy úplně temná noc. A zrovna v takovéto noci straší na hradě nejvíc.“

Marné však byly statkářčiny výstrahy. Domnělý básník trval na svém rozhodnutí, že tuto noc stráví na hradě. Farmářka mu nemohla poručit, aby tam nešel, neboť již byl majitelem staré zříceniny. A tak odešla, aby se postarala o přikrývky, víno a jídlo.

Nobody zatím přemýšlel o všem, co slyšel.

Zdálo se mu nejpravděpodobnější, že v osamělém hradě se usídlila nějaká zlodějská tlupa nebo banda podloudníků, protože budova stála poblíž mořského břehu.

Ničemové asi sami rozšiřovali strašidelné povídačky, aby se nikdo neodvážil vejít do hradu.

Ale od této domněnky Nobody brzy upustil. Pověst o strašidle kolovala mezi lidem již příliš dlouho. Kdyby hrad byl útulkem lupičské bandy, bylo by to dříve nebo později vyšlo najevo. Případem by se byla zabývala policie a hrad by byl podroben prohlídce. K něčemu podobnému však dosud nedošlo.

To vše Nobody zvážil a teď přemýšlel o něčem docela jiném. Jak to, že statkářka tvrdí, že v zámku straší nejvíc, když po slunném dni nastane temná noc?

Touto otázkou se Nobody zabýval a usoudil, že by na věci něco mohlo být. Měl na mysli přírodní jevy, snad působení slunečních paprsků na hmotu, pomýšlel na…

Z dumání ho vyrušila selka nesoucí přikrývky a jídlo.

„Je na hradě studna?“ zeptal se Nobody.

„Je, ale už dlouho nepoužívaná. Na úpatí vrchu teče potok. Půjdete přes něj.“

„Dobrá. Musím mít průvodce?“

„Nikdo by tam s vámi nešel. Ale není to daleko. Odtud půjdete stále rovně až k vršku. Zabloudit nemůžete.“

„Brána není zamčená?“

„Je dokořán.“

„Nu, pak tedy sbohem a zítra ráno na shledanou! Buďte bez obav, budu opatrný, a všechny dveře, které by kdo mohl zamknout, vyzdvihnu z pantů.“

„To nepůjde, jsou příliš těžké a tak podivně uzpůsobené, že se vám to rozhodně nepodaří.“

„Tak si pomohu jinak, a spolehněte se, že se zavřít nedám,“ usmál se Nobody a podal ženě ruku na rozloučenou. Pak si přehodil přikrývky přes rameno, vzal své zavazadlo a vydal se označenou cestou, která ho nejprve zavedla do údolí.

V myšlenkách se nezabýval starým hradem, který mu nyní na chvíli zmizel z očí, ale vzpomínal na selku a smál se, až se to v údolí rozléhalo.

Nikdy už nepojedu na venkov v masce básníka, mají tu o nich velice špatné mínění.

Tu se nad ním vynořil velký hrad. Byl postaven z porfyru, z něhož byly i zdejší útesy, a byl ozdoben věžičkami a cimbuřím.

Nobody přešel zurčící potok a stoupal do vrchu. Za deset minut byl nahoře, zastavil se a obdivoval stavbu. Pak vkročil do nádvoří.

Bylo tu pusto a všude zela prázdnota. Ale nevyhlíželo to zde neupraveně, protože nádvoří bylo dlážděné. Všechno bylo holé, jen tu a tam ve spárech mezi kameny bylo trochu uschlé travičky a plevele.

Brány, které vedly do nádvoří, i dveře do hradu byly dokořán, skoro všechny byly železné, nebo alespoň železem pobité, sice poněkud zrezivělé, ale dosud pevné.

Nobody klidně vešel dovnitř a nic nedbal na ducha, jenž by podle pověry za ním měl zavřít. Ani by se to nikomu nepodařilo, neboť všechny závory byly na vnitřních stranách dveří.

Novopečený majitel hradu prošel síněmi a sály v přízemí, v prvním i ve druhém poschodí. Všude jen holý kámen, v některých místnostech kamenné lavičky.

Nobody hledal studnu a dostal se na západní stranu hradu.

Když kráčel opět jednou místností, paprsky zapadajícího slunce se odrážely od bílých mramorových tabulek, jimiž byly stěny vyloženy, tak silně, Že Nobodyho na chvíli oslepily. Paprsky nedopadaly do síně přímo, ale odrážely se od moře, jehož vlny se tříštily o nedalekou portýrovou skálu.

To je nádhera! pomyslel si oslněný Nobody. To bude skvělý hrad pro Nobodyho! Hrad u moře! Je odtud vzdáleno nejvýš kilometr. Mohl bych prorazit skálou podzemní tunel, a u moře zřídit přístav pro jachtu.

Stál v dlouhé síni, jejíž jednu stěnu tvořila vysoká okna, mezi nimiž byly tak úzké pruhy zdi, že vyhlížely jako sloupy. Hrad byl velmi vzdušný, a slunce mohlo svítit dovnitř mnoha okny.

Slunný den a po něm hodně tmavá noc, pak na hradě straší nejvíc. Souvisí to snad s celou stavbou, která byla vytvořena tak, aby do ní vnikalo co nejvíce slunce? Nu, uvidíme. Zdá se, že jsem si vybral správný den, přemítal Nobody.

Už tedy uvěřil, že pověrčivý lid nepodlehl jenom vlastní obrazotvornosti, ale že zde na hradě snad doopravdy objeví něco tajemného.

Studnu objevil v klenutém přízemí, jehož podlahu tvořila skála. I zde bylo vidět, že celá stavba je velmi stará, neboť vedle studny stálo mohutné, červotočem rozežrané šlapací kolo. Když se Nobody kola dotkl, rozpadlo se v prach. Vytáhl kapesní svítilnu a posvítil si dolů. Viděl však jen rudé zdivo, nic víc.

Zabalil tedy minci do kousku papíru, který polil benzínem ze zapalovače, papír zapálil a vhodil do studny. Pak počítal vteřiny, až uslyšel zasyčení vody…

Nejméně sto dvacet metrů. To se tedy váleční zajatci a služebníci starého rytíře pořádně nadřeli! Nobody se vrátil do místnosti, kde zanechal své zavazadlo. Byla tam u zdi kamenná lavice a na ní se chtěl vyspat. Už byla skoro tma.

Kolikpak je vlastně hodin? Teprve šest. Nu ovšem, vždyť je ještě zima.

Pojedl a napil se z láhve vína. Pak ulehl na lavici a zabalil se do přikrývky. Pod hlavu si dal své zavazadlo.

O půlnoci vstanu, abych užil hodiny duchů, přikazoval si.

To byla pro dnešek jeho poslední slova. Za chvíli jíž klidně spal, nestaraje se, zda ho strašidlo v místnosti zamkne či ne.

Nebylo to ani možné. Z každé místnost! totiž vedlo nezasklené okno do jiné síně, takže o nějakém uvěznění v komnatě nemohlo být řeči.

Vítr dul a hvízdal kolem starého zdiva, sýček se naříkavě ozýval, ale nic nevyrušilo spáče – kdyby se však bylo něco hnulo, co nepatřilo k těmto nočním zvukům, určitě by se byl vzbudil.

A přece! To, co se nyní kolem něho dělo, Nobody nezpozoroval, neboť všechno se dělo beze zvuku…

Hodiny na kostelní věži odbíjely půlnoc…

Je dosti lidí, kteří se probudí v dobu, kterou si předem určili. Nobody si umínil, že se probudí ve dvanáct, hodin – ale tentokrát se na kamenné lavici ani nepohnul.

Minuty ubíhaly a muž, jenž vynikal tak silnou vůlí, spal tvrdě dále.

Měl k tomu právo, neboť věžní hodiny šly napřed.

Ve chvíli, kdy Nobodyho kapesní hodinky ukazovaly dvanáct, posadil se s otevřenýma očima na svém loži a s výkřikem se přitiskl zády ke zdi. Vytřeštěnýma očima zíral na postavu stojící před nim.

Byl to rytíř v nadživotní velikosti a v plné zbroji. V pravici držel válečnou sekyru pozvednutou k úderu. Nevyhlížel jako pozemský zjev. Linulo se z něho slabé bílé světlo…

Kolem byla hluboká noc.

Nobody nikdy nebýval týrán děsivými sny. Když se probudil, hned byl vždy při plném vědomí. A tak i nyní věděl, že nesní. Nevěřil v duchy a strašidla. Jeho pochybovačný rozum to nepřipouštěl. Teď však viděl opravdu ducha.

Zmocnil se ho děs. Cítil, že mu na čele vyráží studený pot.

Trvalo to však jen chvíli. Pak se napřímil, rozmáchl se a chtěl se vrhnout na tajemnou postavu, ale… byl zasažen ranou do hlavy tak, že v bezvědomí padl k zemi…

Když se vzpamatoval, byl už bílý den a opět velmi slunný. Měl jasné vědomí, jen hlava ho nesnesitelně bolela. Podíval se na hodinky a poznal, že byl osm hodin a dvaačtyřicet minut v bezvědomí.

Zavazadlo však bylo tu, nic nechybělo. Nobody si sáhl na hlavu a vzadu na lebce nahmatal sedlou krev…

Pozorně prohlížel zeď nad kamennou lavičkou a našel na ní krvavou skvrnu, na níž ulpělo několik jeho vlasů. Nobody tiše hvízdl a usmál se.

Byla to jen má hloupá domněnka, řekl si po chvíli, že jsem byl zasažen sekyrou. Je to jednoduché. Když jsem se probudil a prudce se posadil na lavičce, praštil jsem se o zeď. Tím jsem nabyl dojmu, že mě rytíř sekl. Ale to, že přede mnou stál bíle zářící rytíř v brněni, vím určitě. To domněnka nebyla.

Ani chvíli nepomyslil Nobody na to, že strašidlo mohlo člověkem, a proto se ani nepokoušel hledat jeho stopu.

Dnes je opět slunný den po novolunní noci, mohu tedy doufat, že strašidlo přijde zas. Tentokrát si na ně počkám a neusnu. Jsem majitelem zámku a patří mi tedy i strašidlo. Tak uvažoval Nobody při snídani.

Mám dost zásob, abych tu vydržel až do zítřejšího rána. Nepůjdu do vesnice. Důkladně si hrad prohlédnu, nakreslím si plánek a pak už uvidím, co se zde dá dělat.

Po snídani sestoupil Nobody do sklepa plného chodeb a komor: V prvním sklepení objevil okénka podobná střílnám. Ze sklepa vedly schody do ještě větší hloubky, kde již žádná okénka nebyla. Tam schody končily.

Nobody prošel sklepením a posvítil si do všech komor, z nichž jen některé byly opatřeny Železnými dveřmi. Zjistil, že odtud nevede žádná chodba k moři. Kobky byly ještě příliš vysoko ve skále. Vrátil se tedy nahoru, aby podrobil budovu důkladné prohlídce.

V kufru měl pásový metr a dlouhý provaz. Změřil si všechny místnosti a do zápisníku si poznamenal jejich rozměry. Pak si nakreslil plánek hradu.

Odpoledne ve tři hodiny byl Nobody se vším hotov. Trochu pojedl a potom šel změřit sklepy.

Zaujat prací skoro nepozoroval, že zatím uběhlo několik hodin. A tak teprve když vystoupil z druhého sklepení do prvého, kde byla okna, poznal, že se zatím setmělo. Pohlédl na hodinky.

Sedm! Honem nahoru, abych vykonal přípravy k uvítání svého podnájemníka. Ten chlap mi zaplatí za byt, nebo ho shodím ze schodů!.

Když se Nobody vracel ze sklepa, přišel nejprve do místnosti se studnou, pak prošel ještě několika komorami a otevřel dveře do velké síně, jejíž stěny byly vykládány mramorem a – v temné jizbě stála před ním bílá lidská kostra, hrozící mu pěstí…

Protože tentokrát nebyl Nobody rozespalý, klidně si posvítil na kostru – a ta okamžitě zmizela.

Posvítil si do jiného kouta – a kostra byla opět na svém místě. Pod světelnými paprsky opět zmizela a objevila se vždy jen ve tmě. Nemohla tedy snést světlo – jako vůbec všichni duchové a strašidla – a nikdy se ani nepohnula…

Nobody pomalu svítil odshora dolů – a ze tmy poslušně vystupovala šklebící se lebka, po ní hrudník a ostatní kosti, až do chvíle, kdy zase pomalu mizely působením světla jeho svítilny.

Nobody držel svítilnu stranou, přistoupil ke kostře a plochou dlaní ji udeřil do prsou, či lépe řečeno pleskl na holou zeď. Namouduši, fosforeskující kresby! Teď tomu rozumím! Proto se tedy strašidla zjevují zvláště po slunném dni za temné noci.

Nobody soudil správně.

Na mramorové tabuli byly nakresleny čirou chemickou sloučeninou různé postavy, které za noci fosforeskovaly.

Kostlivec tu však nebyl sám. Když Nobody vešel do vedlejší síně, cenilo na něj zuby příšerné zvíře, jemuž na hřbetě seděl čert. V dalším sále byly stěny přeplněny kresbami, na které právě dnes sluneční paprsky obzvlášť účinkovaly. Ze všech stran se tumuly obludy.

Starý podivín sir Douglas si asi se svými kresbami užil mnoho zábavy. Lid ho jistě považoval za kouzelníka, jenž je ve spojení s ďáblem.

Ale vždyť i dnes lidé ještě věří, že lord Douglas byl čaroděj! Je divné, jak dlouho se taková hloupá pověst udrží.

Starý lord toto podivné dílo jistě nevytvořil sám, nepochybně zaměstnával umělce. A pak zřejmě neměl chuť nechat je odejít, protože znali jeho tajemství. Nejspíše je odstranil způsobem, jakým se tehdejší rytíři zbavovali lidí, kteří jim byli nepohodlní. Pravděpodobně ubožáky uvěznil a nechal je zahynout hladem. Kusá zvěst o tomto zlém činu se přece jen dostala mezi lidi a dala vzniknout další pověsti, že hradní strašidlo zavře za vetřelci hradní Vrata a oni že tu zemřou hladem.

Nobody prohlížel ještě jednou všechny sály, neboť mezi postavami objevil též nápisy, z větší části moudrá přísloví, psaná jednak starou angličtinou, jednak arabštinou.

Tak se dostal až do přízemního sálu, kde nyní svítil velký nápis, od něhož se po zdí táhla bílá čára. Nápis zněl:

Jdi směrem, kam ukazuje bílý pruh, a stiskni zeď tam, kde pruh končí.

Nobody uposlechl tohoto pokynu a došel na konec čáry. Tam místo pečlivě prozkoumal. Nikde však neobjevil ani důlek, ani vypuklinu, pod nimiž by mohlo být skryto tajné péro.

Nicméně stiskl zeď v naznačeném místě jednou, dvakrát… nic se nehnulo. Hmatal kolem dokola, mačkal zeď centimetr za centimetrem, až náhle uslyšel za sebou tiché zaskřípění.

Když se obrátil a posvítil si na protější zeď, spatřil čtyřhranný otvor, asi metr široký a metr vysoký. Byl to vchod na kamenné schodiště vedoucí dolů.

Nobody opatrně kráčel po schodech a na každý stupeň si pečlivě posvítil. Zároveň po každém kroku zkoumal, zda mu půda nepovoluje pod nohama.

Napočítal sto třicet dva stupně. Byly velmi vysoké. Sestoupil již více než třicet metrů do hloubky. Teď už byl nepochybně v podzemí. Dosud však bylo vše z parfyru.

Schodiště ústilo do úzké chodby. Nobody šel obezřetně dál. Žádné dveře, žádné výklenky – jen nahrubo proražená chodba. Posléze došel k železným dveřím, na nichž byla velká klika.

Dveře se daly snadno otevřít směrem do chodby a zůstaly stát svou váhou, jak je Nobody rozevřel nebo přivřel. Světlo svítilny dopadlo do temné místnosti. Co nyní Nobody spatřil, by bylo otřáslo i mužem sebesilnějších nervů. Uprostřed klenuté místnosti bez oken stála kamenná rakev, na jejímž víku byl vytesán rytíř v životní. Taková rakev nebyla v hrobkách anglických rytířů nic neobvyklého – ale kolem ní rozházené lidské kosti rozhodně do hrobky nepatřily, právě tak jako stará bota, válející se mezi těmi úděsnými věcmi.

Nobody opatrně přistoupil k rakvi.

Tu se za ním ozvala hromová rána. Uskočil zpět – ale už bylo pozdě! Dveře za ním zapadly do zámku a zevnitř nebyla klika.

Vetřelec se dlouho nerozmýšlel. Položil svítilnu na rakev, rozběhl se a plnou silou vrazil do dveří – ty se však ani nepohnuly…

„Jsem tedy uvězněn. Tak se to přece jen duchovi podařilo!“ mumlal si pro sebe.

Důkladně prohlížel dveře – rozhodně nebylo možné je otevřít. Viděl, že veškerá jeho námaha je marná, a tak si začal prohlížet kamennou rakev.

Trochu odsunul víko a posvítil si dovnitř. V rakvi byla jen lidská kostra, žádné poklady.

„Divný patron!“ zahučel Nobody. To rozhodně on vymyslil tohle zařízení. A zdá se, že tu už zahynuli dva lidé! Zvedl ze země holenní kost, pak botu a obojí si prohlížel.

Ti ubožáci jsou už dlouho mrtví. Bota je z minulého století. Lidé tedy měli pravdu. Starý lord John Douglas ještě dnes zavádí lidi do pastí a potom za nimi přibouchne dveře. Ti dva tu zřejmě zahynuli hlady. A to že by se mělo stát taky mně? To teda ne! Dostal jsem se sem, dostanu se i ven. Jsem přece ve vlastním domě.

Rozhlédl se po místnosti. Byla klenutá, ale ve stropě zela široká trhlina. Odtamtud přicházel čerstvý vzduch.

Nobody vystoupil na rakev a tak se mu podařilo vyšplhat se do rozsedliny; ale po chvíli se rozsedlina zúžila a otvorem neviděl nic jiného než černou tmu.

Sestoupil tedy opět do hrobky a počal hledat mechanismus, kterým se dveře samočinně uzavřely. Nenašel nic, zařízení bylo umístěno zvenčí…

Uvažoval. Statkářka se jistě podiví, že nový majitel hradu nedává o sobě vědět. V každém případě bude pohřešován a hledán; to věděl docela určitě.

Byla jen otázka, kdy ho začnou hledat. A zda v té době budou ještě otevřeny i druhé tajné dveře, aby hledajícím ukázaly cestu? O tom Nobody velmi pochyboval. Věru, tahle past na lidi byla velmi dokonalá, a starý lord se jistě postaral, aby se všechny dveře za příchozími, zavítaly. Ne, ne, nemohl čekat, až ho najdou! Tady ležely kosti těch, kteří také čekali…

Ještě jednou důkladně prohlížel železné dveře a proklepával je.

Měl u sebe pilku z hodinového péra, ale nemohl ji nikde nasadit. Vytáhl z kapsy nebozízek, jehož hrot v záři svítilny zasvítil – byl to vrtáček s diamantem.

Nasadil diamant proti dveřím, hrudí se opřel o nebozez a vrtal. Po čtyřech hodinách svítilna zhasla, ale Nobody ve tmě vrtal dále. Navrtával díru vedle díry a části mezi otvory přepiloval.

Mrs joke Mitchellová pohlížela k hradu. Také všichni venkované z okolí hleděli ustrašeně tím směrem.

„Co se asi stalo s ubohým Mr Ferrolem?“

Dlouho o něm uvažovali. Když ani třetího dne nepřišel, odhodlali se k činu. Ozbrojili se vidlemi a táhli k úpatí vrchu. Tam se dlouho radili, při tom vypili tři láhve whisky a pak udatně postoupili až k branám hradu… Dál se však neodvážili.

„Nemá to smysl jít dál. Beztak už je dávno mrtvý.“

„Ach ano, ten už je dávno mrtvý.“

A tak se udatný hlouček vrátil zas domů. Ve vesnici si rychtář nasadil brýle a písemně ohlásil celý případ do Trury.

Po dvou dnech přišel strážmistr se dvěma četníky.

Hned se odebrali na hrad. Našli zavazadlo; ale po jeho majiteli nebylo nikde ani stopy. Prohledali všechny místnosti a sešli také do sklepů. Dostali se až k železným dveřím, kde strážmistr zaslechl zvláštní zvuk.

„Pozor, tady se něco děje!“ varoval četníky.

Namířili světla svých lampiček a revolvery na dveře, za nimiž se ozval hlas:

„Taky jsem se nemusel tolik dřít, kdybych věděl, že přijdete.“

A po těch slovech vypadl kus železných dveří. V otvoru se objevila hlava a ruce. Četníci ani nebyli příliš překvapeni.

„Mr Ferrol?“ ptal se strážmistr.

„Ano,“ odpověděl Nobody a soukal se otvorem z vězeni.

„Odkud jdete?“ ptal se strážmistr.

„Z návštěvy u bývalého majitele zámku.“

„Vypadáte hrozně,“ podotkl strážmistr, „tu máte, napijte se!“

Podal Nobodymu polní láhev s vínem. Básník si důkladně přihnul, vrátil láhev a řekl:

„Děkuji. To mě osvěžilo. Pojďme nahoru,“

„Jak dlouho jste tu byl?“ vyptával se strážmistr.

„Čtyři dny a pět nocí. Pořád jsem vrtal otvor vedle otvoru.“

„A to jste vůbec nespal?“

„Ale ano, Chvílemi jsem si zdříml. Prosím vás, až budete jednou v takové pasti, uvidíte, co člověk dokáže!“

Když kráčeli do vsi, Nobody, jenž byl pokryt potem a prachem, se v potůčku umyl.

Pak zašel s četníky ke statkářce, od níž hrad koupil, a tam se důkladně najedl a převlékl. Selka ho nemohla poznat, neboť vlásenka, v niž představoval básníka, zůstala v hrobce.

Zatímco hltavě jedl, odvedl strážmistr selku stranou a znovu se jí vyptával na Mr Ferrola. Bylo mu podezřelé, že měl diamantový vrták a jemnou pilku. S takovými nástroji pracují zpravidla zloději…

Žena strážmistra ujišťovala, že jí básník dobře zaplatil, ale to vlastně četníkovo podezření ještě zvětšilo.

Proto, když se Nobody najedl, zcela úředně ho požádal; aby předložil své dokumenty.

„To je správné, strážmistře,“ usmál se Nobody. „Je vidět, že jste muž dbalý svých povinností. Nemějte ale obavy, nejsem zloděj. Tady jsou mé doklady.“

Strážmistr do nich nahlédl a pak řekl oběma četníkům:

„A hleďme, to je Mr Nobody!“

„Cože, Mr Nobody?“ spráskla ruce selka. „Tak přece přijel. A já myslila, že je to básník…“

Mr World lítal po kanceláři a lamentoval.

„Člověče, Hawkensi, tohle je největší newyorská blamáž – na to abychom vydali druhé číslo Worldova týdeníku! A nápis přes celou stránku: World, chytrý World, podveden nějakým Nobodym, takovým… ehm!“

„Ale pane šéfe…?“

„Neříkejte mi šéfe, jsem ubohý, zničený člověk! A vy, Hawkensi, jste tajemník největšího hlupáka pod sluncem. A vlastně, abych to řekl správně, vy sám jste největší hlupák a já jsem vaše babička! Jak vás mohlo napadnout pustit ho do Evropy? Proč jste mi neřekl, že odjede?“

„Řekl, že chce koupit nějaký hrad nebo zámek…!“

„Zámek! On sám patří pod zámek! Lump! Ničemný podvodník! Zmizí si, a druhé číslo Worldova týdeníku může vzít čert! Chápete, člověče, že jsme týdeník, a že musíme vycházet každý týden, a ne jak si nějaký Nobody usmyslí. Ale co bych o tom vůbec mluvil? Všechno jsou zbytečné řeči… V pátek má vyjít druhé číslo! Hawkensi, člověče, vy také nalítnete každému dobrodruhovi. V pátek by mělo vyjít číslo a co je dnes?“

„Dnes je středa,“ řekl Hawkens.

„Aha! Středa! A Nobody nikde. Kdepak jsou ty jeho sliby. V pátek číslo nevyšlo. V pátek číslo nevyjde. Mr Nobody kupuje v Evropě hrad a druhé číslo Worldova týdeníku nevychází. Jak si to představuje? Co si vlastně myslí?“

Mr Hawkens zvedl ruku s kouskem papíru. Ten papír už ždímal v ruce od chvíle, kdy sem vrazil rozčilený Mr World. Teď konečně už byl vydavatel zlostí tak zadýchaný, že ho ani nenapadala slova, která by měl proslovit nad rakví svého týdeníku. Toho využil Hawkens a podal mu onen papír.

„Hleďte, pane,“ řekl, „Nobody poslal telegram.“

Mr World se chytil za srdce:

„Kupuje staré hrady a posílá telegramy! To… to už je přespříliš! Vodu!“

Starý pán omdlel při přečtení telegramu, kde stálo černě na bílém:

Zřídil jsem v Londýně filiálku – Nobody.

Čtrnáct dní Worldův týdeník nevyšel a Nobody si klidně kupuje staré hrady, zřizuje v Evropě filiálku a toulá se po světě! Mr World za posledních čtrnáct dní napočítal na své hlavě o šedesát bílých vlasů víc.

„Kéž bych byl aspoň holohlavý, aby mi vlasy už nešedivěly!“ hořekoval.

A tajemník Hawkens se jen zdvořile usmíval.

Namouduši, Nobody přece jenom byl člověk spravedlivý. Nedopustil, aby starému pánovi zbělely další vlasy, a konečně se nad ním přece smiloval.

Jednoho dne, když ho Hawkens nejméně čekal, vpadl do redakce, hodil na stůl haldu rukopisů a řekl:

„To je na druhé číslo. A musí být do večera hotovo. Sbohem. Nemám ani chvilku čas, musím hned do Londýna. Řekněte starému, že jedu se svou jachtou přes louži. Možná že další číslo vyjde současně v Londýně, tak na to buďte připraveni.“

A zmizel…

Tajemník Hawkens stál s otevřenými ústy jen chvilku, pak zaklel, vyskočil, popadl Nobodyho rukopis a běžel do sazárny.

Ještě týž večer měl New York v ruce druhé senzační číslo Worldova týdeníku. Byla v něm vypsána záhada Rudého škorpióna.

A Mr World, který si druhé číslo svého týdeníku koupil na ulici, když vstupoval do svého automobilu, spokojeně luskl prsty a zabručel:

„Čertovský chlapík! Přece jen nezapomněl, že je dnes pátek!“

A pustil se do čtení svého listu…

RUDÝ ŠKORPION

Jméno Erasma Sörensena znal před časem každý starožitník. Zvláště dobrý zvuk mělo mezi sběrateli starých mincí. Sörensen, bývalý továrník, byl, ačkoli měl skandinávské jméno, rodilý Američan, který nikdy neopustil město Filadelfii.

Byl velikým znalcem starých řeckých a římských mincí, a jeho nádherný dům byl často navštěvován učenci ze všech koutů světa. Kromě mincí měl Mr Sörensen dalšího koníčka: inkarnáty. Měl jich malou, ale velmi cennou sbírku.

Inkarnátem se nazývá kus jantaru, v němž uvízl nějaký hmyz nebo malinká rostlinka. Před mnoha staletími byl jantar pryskyřicí vytékající ze stromu. Obalil hmyz, který seděl na stromové kůře a takto jej uchoval na věčné časy.

Jednoho mlhavého listopadového večera dlel Mr Erasmus Sörensen kolem osmé hodiny ve své pracovně. Malý vyzáblý mužíček neklidně přecházel místností a neustále pohlížel na hodiny. Někoho očekával.

Konečně se ozval pronikavý zvuk elektrického zvonku. Sörensen se zastavil a pln napjatého očekávání hleděl na dveře. Brzy se otevřely a starý sluha přinesl navštívenku.

„Uved pána!“ zvolal Mr Sörensen dříve, než na navštívenku pohlédl. Sluha se zatvářil udiveně.

„Není tam žádný pán, ale dáma, pane.“

Nyní si domácí pán řádně prohlédl lístek, na němž četl:

Mrs E. A. Timminsová, New York

„Tu dámu neznám! Co chce? Nemám čas!“

„Je to stará dáma. Připsala něco na navštívenku.“

Sörensen obrátil lístek. Opravdu!

Přesně v určenou hodinu, zněla slova, napsaná ženským písmem.

Vrásčitá tvář starého sběratele prozrazovala na chvíli údiv. Ale rychle se opanoval.

„Ano, již se pamatuji. Uveďte dámu ke mně.“

Po chvíli vešla starší dáma, oděná trochu staromódně. Opírala se o vyrudlý deštník. – Pravý typ anglické staré panny.

Chytré oči, hledící ze scvrklé, ale přívětivé tváře, se pátravě rozhlédly pokojem a pak spočinuly na starém sběrateli.

„Račte být Mr Sörensen?“ ozval se pisklavý hlásek. „Objednal jste mě, a proto jsem zde přesně.“

Sluha odešel, a starý Sörensen se nemohl již ovládat.

„To je… to není možné!“ podivil se. „Jste skutečně Mr Nobody?“

„Ano. Velice obratně a nenápadně jste sdělil Mr Worldovi své přání sejít se se mnou. Bezpochyby mě z doslechu znáte, ale nevíte, že je mým zvykem přicházet vždy v jiném přestrojení.“

„Děkuji vám, Mr Nobody, že jste vyhověl mému přání. Prosím, usedněte! Mr World mi řekl, že jste někde v Anglii. Neměl jsem ani tušení, že jste právě v New Yorku. Ani jsem nedoufal, že vás již uvidím. Ale v poledne jsem dostal váš telegram.“

Nobody – převlečený za starou pannu – se posadil k psacímu stolu a opět se rozhlížel po místnosti.

„Nebudeme zde rušeni?“

„Naprosto ne! Dovolte mi ale nejdřív otázku: Měla – měl jste určitý důvod přijít ke mně v přestrojeni?“

„Bylo naprosto lhostejné, v jaké masce přijdu. Ale nemohl jsem se přece u vás ohlásit jako Mr Nobody. Myslím, že ani vám by to nebylo příjemné. A konečně, já jsem pořád na válečné stezce, stále musím bojovat s neviditelnými nepřátelí, a nesmím být jimi poznán. Zatím mám však dost volného času a jsem vám zcela k službám. Oč tedy jde, Mr Sörensene?“

Nobody totiž nevěděl, proč s ním chce Mr Sörensen hovořit.

„Před… ehm… asi před týdnem bylo z mého domu něco ukradeno.“

„Co?“

„To… bych vám vlastně, kdyby to nějak šlo, nejraději zamlčel,“ pravil starý muž stísněně.

Nobody na něho vyvalil oči.

„Cože? Vy mi nechcete. prozradit, co vám bylo ukradeno?“

„Hm. Alespoň ne víc, než že to byl veliký diamant. Kdyby vám to… Ne, opravdu nevím, jak z těch rozpaků.“

Starý pán byl skutečně nesmírně rozpačitý. Nobody si ho pátravě prohlížel.

„Dovedete si představit,“ pokračoval Mr Sörensen, „že mám zcela zvláštní důvod, abych o krádeži neuvědomil policii.“

„Mr Sörensene,“ řekl Nobody, „slyšel jsem už o vás, a než jsem se vydal na cestu, vyptal jsem se na vás. Kromě toho mám zvláštní vlastnost. Vidím-li člověka, hned vím, co v něm vězí. Vás považuji za muže, který není schopen zločinu. Prosím, jen se mi se vším klidně svěřte. Kdybyste potřeboval mou pomoc k nějakému hanebnému činu, pak nejen že bych vám Ji neposkytl, ale sám bych proti vám zakročil. Vím však, že u vás nejde o nic takového. Nuže?“

„Ano, ale…“

„Jste sběratel,“ vpadl Nobody Mr Sörensenovi do řeči, „a sběratel je pro svou vášeň schopen všeho. Já ale věřím, ano, a vím docela určitě, že byste nic nevzal z cizí sbírky. Snad byste mohl být přechovávačem něčeho, co vám nepatří…“

Starý muž vyskočil, jako by ho něco píchlo, a vytřeštil na Nobodyho oči.

„Odkud víte…?“

„Vida, tak jsem se nemýlil!“ usmál se Nobody. „Prostě jsem přemýšlel a logikou jsem došel k určitému závěru. Netušil jsem však, že Jsem uhodil hřebíček na hlavičku. Je to náhoda. Nejste tedy zloděj, jste jen přechovávačem ukradeného předmětu. Klidně se mi svěřte. Jsem přesvědčen, že jste se nedopustil takového činu, který byste nemohl alespoň částečně napravit.“

„Máte pravdu, máte úplně pravdu,“ zamumlal stísněně Mr Sörensen a pak prohlásil, že za jistých podmínek je ochoten odhalit své tajemství.

„Povězte mi své podmínky.“

„Uveřejňujete každé své dobrodružství ve Worldově týdeníku?“

„Ano. Pokud však jde o záležitosti, do nichž veřejnosti nic není, dovedu o nich pomlčet.“

„To jsem chtěl slyšet. Poslyšte, Mr Nobody! Jsem starý osamělý muž. Brzy jsem ovdověl. Měl jsem dvě děti, které zahynuly při katastrofě. Tu se mé staré srdce přiklonilo k mrtvým věcem. A teď mi byla ukradena nejmilejší věc, jakou jsem měl. Nebyla však mým vlastnictvím. Svůj čin jsem se snažil všemožně ospravedlnit. Dal jsem za ni náhradu. Vraťte mi zpátky můj nejkrásnější poklad. Vím, že už brzo umřu. Dejte mi slovo, že dokud vše nevypátráte, neprozradíte nikomu ani slovíčka z toho, co vám nyní povím. Teprve pak můžete tajemství prozradit veřejnosti. Tolik vám věřím, že mi stačí vaše slovo…“

„Dávám vám je,“ pravil Nobody a podal Sörensenovi ruku v háčkované dámské rukavičce.

„Poslouchejte tedy! Víte něco o Rudém škorpiónu, zvaném též Portugalský zázrak?“

Nobody cosi o Rudém škorpiónu věděl, chtěl však starého pána přimět k vypravování, a proto zavrtěl hlavou.

„Odnepaměti býval ozdobou portugalské královské klenotnice rudě zbarvený diamant velikosti lískového oříšku. Jako drahý kámen neměl valnou cenu. Rudé diamanty, vůbec nejsou příliš ceněny, protože jejich ‚oheň‘ je chabý. Kdo není znalcem, považuje je za rubíny. A tento portugalský diamant kromě toho nebyl dobře vybroušen a měl vzduchové bublinky, které znehodnocují každý diamant. Obchodník s drahými kameny by za něj nezaplatil víc než pět tisíc franků. Jako zvláštní hříčka přírody byl však kámen nedocenitelný.“ Starý muž povzdechl a setřel si pot z čela. Hovorem o svém oblíbeném předmětu se velmi rozrušil. Po chvíli však pokračoval: „Jak jsem už řekl, mívají diamanty vzduchové bublinky, které často bývají vyplněny černou hmotou. Bližším zkoumáním se zjistí, že je to uhlí nebo tuha. V Portugalském zázraku byla taky taková bublinka a v ní – úplný přírodní div – bylo vidět malého škorpióna. Hlava, obě klepeta, článkovaný ocas i jedovaté žihadlo, vše bylo dobře zřetelné. V poměru k diamantu nebyl škorpión ani příliš malý, byl asi tak dlouhý, jako nehet malíčku.

Dříve se nevědělo, že diamanty nejsou nic jiného než uhlík. Věřilo se, že diamanty jsou zkamenělými slzami, které andělé vyplakali nad lidskými hříchy a které skanuly na zem. Jedna z nich dopadla prý na malého škorpióna. Ve skutečnosti však ani tak malí škorpioni neexistují. Jak jsem vám už řekl, je celý diamant přírodní hříčkou a uhlík ve vzduchové bublince má jen tvar tohoto zvířátka. To však činilo Portugalský zázrak tím cennější.

V sedmnáctém století potřebovalo Portugalsko peníze, a proto byl Rudý škorpión zastaven ve Francii. Odtud se již nikdy nevrátil. Po dvě století zaujímal Portugalský zázrak čestné místo v klenotnici v Tuileriích – až do roku 1848, kdy vypukla revoluce. Tuilerie byly vydrancovány a mimo jiné drahocennosti zmizel i Rudý škorpión. Od té doby už nikdo neslyšel o Portugalském zázraku. Říkalo se, že byl asi rozřezán na víc kousků, protože jinak by se nebylo zloději podařilo prodat tento drahý kámen, ve světě tak proslulý.“ Sörensen si odkašlal a chystal se vyprávět nejdůležitější věc. „Je tomu pět let,“ hovořil přidušeným hlasem, „když jednoho dne mne navštívil Francouz, který mluvil velice špatně anglicky. Vypadal jako dělník a vyprávěl mi, že slyšel, že jsem sběratelem jantaru, v nichž jsou uzavřeny rostliny nebo brouci, krátce a dobře, měl na myslí inkarnáty. Ptal se mě, zda se tyto zvláštnosti vyskytují jen v jantaru, nebo také v jiných kamenech, třeba v diamantech. Potřeboval jsem mnoho výmluvnosti, než jsem muže přiměl, aby mluvil otevřeně. Pak jsem se konečně dozvěděl, že muž, který se teprve před rokem přistěhoval do Ameriky a od té doby byl stále zaměstnán v New Yorku, má v kapse Portugalský zázrak. Jeho předek ukradl kámen v Tuileriích a teprve z novin se dověděl, jakou cenu má jeho úlovek. Prodat jej nemohl a zahodit nechtěl, a tak kámen po něm ve vší tajnosti zdědil syn a zároveň s ním i tajemství, jak se Rudý škorpión dostal do rodiny.

Pravnuk onoho zloděje se v New Yorku doslechl o mně… Musel jsem mu přísahat, že jeho jméno nikdy neprozradím, a pak jsem získal Rudého škorpióna za dva tisíce pět set dolarů. Pro mě to byla směšná částka, ale pro onoho muže znamenala nesmírné bohatství.“

Starý muž na chvíli zmlkl. Planoucím zrakem se zahleděl do světla lampy. Bylo vidět, jak jím zmítají různorodě pocity. Sběratelství je vášeň, která se příliš neliší od mamonářství.

„Portugalský zázrak, tato jedinečná zvláštnost, se stal mým vlastnictvím,“ opakoval stařec hlasem, jenž se chvěl rozčilením. „Byl jen můj a nikdo neznal jeho tajemství. Zloděj i jeho potomci z bázně před trestem je pečlivě tajili. Druhý den jsem četl v novinách, že z delavarských vod byl vytažen mrtvý muž. Zřejmě šlo o loupežnou vraždu.“

„A to byl váš Francouz,“ doložil Nobody. „Dovolíte? Toto koření má lákavou vůni.“

Na psacím stole stála krabička s doutníky, a Nobody si jeden vzal, odkousl špičku a zapálil si. Stará panna s doutníkem v ústech vyhlížela skutečně podivně.

Ale Mr Sörertsen ani nezpozoroval směšnost výjevu a stále rozčileně pokračoval:

„Ano, byl to ten Francouz, který mi prodal Rudého škorpióna. Tím tedy zmizel ze světa jediný člověk, který znal tajemství zvláštního diamantu. Řeknu vám upřímně, že jsem byl nešťasten! Ale měl jsem právo ponechat si kámen? Nebo jsem jej měl poslat zpátky do Paříže?“

„Hm,“ zamumlala stará panna, vyfukujíc mohutné kotouče dýmu. „To je právnická otázka a nelze ji tak snadno zodpovědět. A tak ji zatím ponechme stranou. Já bych byl jednal jen podle svého svědomí. Co jste ale učinil vy?“

„I já jsem jednal podle svého svědomí. Sepsal jsem závěť, v níž jsem odkázal celou svou cennou sbírku i s Rudým škorpiónem pařížskému muzeu. Samozřejmě; že dosud nikdo neví o obsahu mé závěti.“

„A vaše svědomí se tím uklidnilo?“

„Ano, úplně,“ povzdechl stařec. „Ale před čtrnáctí dny – čí jsou to už tří neděle? – byl mi Rudý škorpión ukraden… Mr Nobly! Vraťte mi zpátky Rudého škorpióna! Byl jediným štěstím mého opuštěného stáří! Nejste sběratel jako já, a proto nevíte, co jsem prožíval, když jsem každého večera usedl ve své pracovně s diamantem v ruce. Opájel jsem se jeho jedinečným kouzlem, Vždy znovu jsem žasl nad zázrakem, který vytvořil rozmar přírody a měl jsem radost, že ten poklad je můj, jenom můj! Najdete-li jej, nemůže si pařížské muzeum činit nárok na Rudého škorpióna. Nechť je tedy spokojeno, dostane-li jej po mé smrti. Najděte diamant a vraťte mi jej, abych se s ním mohl těšit po dny, co mi ještě zbývají!“

„Jak jste přišel na myšlenku obrátit se v této záležitosti na mě, vlastně na Mr Worlda?“

„Když jsem tenkrát ráno vstoupil do místnosti, kde mám své sbírky, a spatřil jsem, že ocelová skříň byla otevřena a diamant ukraden, tu jako blesk mi hlavou projela vzpomínka na váš první případ, jímž jste se rázem stal slavný. Vzpomněl jsem si na to, že jste dovedl – najít zloděje v místech, kde by ho nikdo nebyl ani tušil…“

„No dobrá,“ vpadl mu Nobody do řeči. „Vaše důvěra mě těší. Věnuji vašemu případu plnou pozornost. Prosím, vyprávějte mi klidně, co se potom přihodilo.“

Mr Sörensen se opět posadil a vyprávěl.

Ač byl bezdětný a vdovec, přece měl dost velikou domácnost. Zaměstnával mnoho služebnictva, muže i ženy, ale jen osvědčené a oddané lidi. Avšak lety bylo nutno tu a tam přibrat novou sílu, neboť některý ze starých sluhů buď odešel, nebo zemřel.

Tak před půl rokem přijal nového sluhu, hlavně proto, aby čistil okna rozsáhlého domu. Byl to mladý muž a jmenoval se Lewis Higgen. Do té doby byl zaměstnán jako zřízenec v hotelu Royal ve Filadelfii. Toužil prý po klidném místě v soukromém domě, kde by s ním bylo slušně zacházeno.

V Americe hraje velikou úlohu ústní doporučení posledního zaměstnavatele. Mr Sörensen, jenž byl velmi opatrný ve volbě služebnictva, se na Lewise Higgena informoval u majitele hotelu. Slyšel o mladém muži samou chválu. Byl prý vždy věrný a dobře konal své povinnosti.

A tak nového sluhu přijal. Půl roku šlo všechno znamenitě. Mladý muž pečlivě pracoval a slušně se chovali

„Den před krádeží mě odpoledne požádal o třídenní dovolenou,“ vykládal rozechvělý stařík. „Dostal prý psaní, že jeho sestra, která žila v městečku vzdáleném asi dvě hodiny jízdy vlakem, se v nejbližších dnech vdává. Prosil, aby směl odcestovat ve čtyři hodiny ráno. Byl jsem s tím srozuměn. Chápete, Mr Nobody, jak rafinovaný byl ten chlapík?“

„Ne, zatím ne,“ zněla chladná odpověď.

„Nuže, Lewis hledal příležitost, kdy by mohl nepozorovaně v noci zmizet z domu. Nebo ještě lépe, využil vhodné příležitosti, aby provedl dávno chystaný záměr. Protože směl už ve tři hodiny v noci odejít z domu, získal tím náskok nejméně pěti hodin. Nevstávám totiž před osmou hodinou. Také nejdu hned do místnosti se sbírkami. Tak se stalo, že jsem teprve druhý den ráno kolem deváté hodiny zpozoroval, že v noci byla jedna ze skříní otevřena a vyloupena. Darebák mimo jiné ukradl též Rudého škorpióna.“

„Co ještě bylo ve skříni?“

„Staré španělské zlaté mince, dvě stě padesát čtyři kusy,“

„Těmi se přece zloděj velmi rychle prozradí.“

„Mince tohoto druhu jsou z valné části ještě v oběhu. Kromě toho by je snadno mohl prodat soukromému sběrateli. V mém domě se často hovoří o takových koupích, a Higgen jistě již ví, ke komu by se měl obrátit. Takový vášnivý sběratel má… má… myslím totiž, že někdy má…“

„Dosti široké svědomí a neostýchá se koupit kradené věci, i když je to jinak počestný muž,“ dokončil Nobody větu za koktajícího starého pána.

Mr Sörensen byl trochu v rozpacích. Sám se přece zachoval podobně v případě s Rudým škorpiónem. „Pro sběratele mají tyto španělské zlaté mince poměrně malou cenu,“ spěšně vysvětloval stařík. „Ukryl jsem Rudého škorpióna v tajné zásuvce pancéřové skříně. Navrchu jsem nechal zlaťáky. Řekl jsem si: Když se zloděj vloupá do skříně a uvidí hromadu zlata, bude s kořistí spokojen a už nebude pátrat po tajné zásuvce. Ve vedlejší skříni jsou staré měděné mince, které mají pro sběratele ohromnou cenu, ale obyčejného zloděje by nezlákaly. Avšak Lewis našel i tajnou zásuvku. Byla to tedy předem připravená loupež. Ničema si počínal velmi vychytrale. Dovedl v tichosti zneškodnit i všechna bezpečnostní opatření, která jsem si pořídil, abych znemožnil vloupání!“

„Jaká bezpečnostní opatření? Ukažte mi, prosím, tu místnost!“

Šli do vedlejšího pokoje.

Mr Sörensen Nobodymu popisoval bezpečnostní systém. Všechny dveře vedoucí k místnosti, v níž stálo pět pancéřových skříní, byly opatřeny elektrickými zvonky, které zvonily, jakmile někdo zevnitř nebo zvenčí otevřel. Nebyly vůbec poškozeny a ozvaly se i nyní. Pak Mr Sörensen ukázal Nobodymu vyloupenou pancéřovou skříň, které byla zařízena jako všechny ostatní. K otevření bylo třeba hlavního klíče a ještě dvou vedlejších, pak musely být zvláštní pákou zneškodněny dva nabité samostříly. Tajná zásuvka, která nyní obsahuje jen pouzdro, v němž býval Rudý škorpión, byla sestrojena neobyčejně důmyslně. Nobody nepřerušil Sörensenovo vysvětlování ani slůvkem, vlastnoručně však vyzkoušel všechna bezpečnostní opatření.

„Když jste toho dne ráno krádež objevil, byla skříň otevřena?“ ptal se.

„Nebyla. Zloděj ji zas zavřel. Bezpochyby doufal, že tím ještě víc zdrží odhalení loupeže. I zvonky byly v pořádku – a vůbec všechno.“

Mr Sörensen nezpozoroval, že „stará panna“ za jeho zády často podivně zavrtěla hlavou. – „V noci jste nepozoroval nic podezřelého?“

„Vůbec nic, spím ve vedlejší místnosti a mám velmi lehké spaní.“

„Máte rezervní klíče pro případ, že byste tento svazek ztratil?“

„Ano, ale ty jsou uschovány v bezpečnostní schránce zdejší banky. Hned ráno jsem se samozřejmě přesvědčil, zda tam ještě jsou. Byly tam. Říkám vám, že tenhle lupič provozuje své nekalé řemeslo velmi obratně. Vždyť se mu podařilo odstranit všechny nástrahy, paklíčem skříň otevřít a opět ji zavřít. Možná že sem vnikl tajně, vzal si voskový otisk zámků a podle toho si zhotovil klíče?“

Nobody upřeně pohlížel na starce, vzal mu z ruky svazek klíčů, prohlédl si je a opět se zadíval zvláštním strnulým pohledem na Sörensena.

„Myslíte tedy,“ pravil pak pomalu, „že je naprosto vyloučeno, aby lupič použil těchto klíčů?“

Mr Sörensen ho ujistil, že je to zhola nemožné. Klíče ležely v noci pod jeho polštářem a žádná cizí ruka je tedy nemohla vzít.

„Ale vaši sluhové přece vědí, jak je možno zabránit výstřelům ze samostřílů a jistě též znají tajnou zásuvku v pancéřové skříni?“

„To ne, to nikdo nevěděl! Do téhle místnosti nevstoupila již po třicet let cizí noha. Sám si zde uklízím. Jen sluha Lewis Higgen čistil každý týden zvenčí okna, a to jsem se vždy zdržoval v této místnosti.“

Nobody stále upřeně hleděl na starého pána.

„Mr Sörensene, vy jste měl dříve továrnu?“ zeptal se pojednou.

„Ano, továrnu na šaty pro loutky,“ odpověděl starý pán, poněkud zaražen touto nenadálou otázkou.

„Šaty pro loutky!“ opakoval Nobody pomalu. „Hm, to je zajímavé! Vida, jak různým způsobem lze na světě vydělávat peníze.“

„Byla to jen továrníčka, ale skutečný zlatý důl. Patřila mé manželce a musel jsem ji převzít, ačkoliv jsem zpočátku výrobě ani za mák nerozuměl.“

„Jaké zaměstnání jste měl předtím?“

„Žil jsem z malé renty a cele jsem se věnoval studiu mincí až do té doby, než jsem se seznámil se svou ženou.“

„Šaty pro loutky a studium mincí,“ opakoval Nobody a pak se zeptal: „Myslíte, že je možné vzít od zámku pancéřové skříně voskový otisk a podle něho zhotovit klíče? To by měli lupiči snadnou práci! Nemuseli by již navrtávat a roztahovat ocelové desky a tahat se s kyslíkovými bombami. A že by mladý muž, který byl rok zřízencem v hotelu a potom půl roku čističem oken u vás, dovedl zabránit výstřelům samostřílů a vypátrat úžasně složitý mechanismus tajné zásuvky? Ale kdepak, milý pane! Jste na velkém omylu. Tady jde o něco jiného! Vůbec nevěřím, že mladý sluha byl lupičem!“

Táto slova byla pronesena naprosto přesvědčivě.

Starý pán byl zmaten.

„Ale… ale… Lewis Higgen přece uprchli“

„Uprchl? Jak to myslíte? Vždyť skutečně dostal psaní a mohl tedy zcela klidně odcestovat ke své sestře.“

„To právě neudělali“ vítězoslavně zvolal Mr Sörensen. „Zanechal tu sice adresu své sestry, ale už jsem tam několikrát telegrafoval, naposledy dnes odpoledne kolem páté se zaplacenou zpáteční odpovědí. Odpověď došlá a zněla, že Lewis stále ještě nepřijel! Ano, mladík byl pozván, ale využil této příležitosti k útěku z mého domu.“

Nobody byl sdělením Mr Sörensena poněkud zaražen, avšak jeho prvotní domněnka tím přece nebyla otřesena.

„Připusťme, že byl ve spojení se skutečnými zloději. Celá záležitost ale není tak jednoduchá, jak si to představujete. Kdy jste naposledy otevřel pancéřovou skříň a díval se na Rudého škorpióna?“

„Den před krádeží. Večer v sedm jsem ho měl naposledy v ruce. Potom přišla návštěva.“

„Jaká návštěva?“

„Nějaký pan Dechardes z Paříže. Předem se písemně ohlásil. Chtěl slyšet můj úsudek o staré římské minci. Odpověděl jsem mu, že mě může navštívit odpoledne mezi čtvrtou a osmou hodinou. Ohlásil se na sedmou a opravdu přišel. Žádám vás však, Mr Nobody, abyste tohoto pána neuváděl ve spojitost s krádeží. Přijal jsem ho v pracovně, kde jsem s ním hovořil jen asi deset minut. Prohlédl jsem minci, řekl jsem mu, že je padělaná, a on odešel.“

„A diamant jste předtím ukryl ve skříni a opět jste zajistil všechna bezpečnostní opatření?“

„Samozřejmě! Střežil jsem jej jako oko v hlavě!“

„Hm,“ zamumlal zamyšleně Nobody. „Jste zcela zdráv, Sire Sörensene?“

„Jsem tak zdráv, jak to lze u starého člověka očekávat.“

„Spíte dobře?“

Při této otázce pohlédl Nobody upřeně na starého pána a ten se trochu usmál.

„Snad si, proboha, nemyslíte, že jsem si diamant a zlaté mince ukradl sám? Anebo se snad domníváte, že jsem náměsíčný. Četl jsem totiž kdysi takovou povídku…“

Mr Sörensen zmlkl a zarazil se. Nobody totiž dlouze hvízdl.

„Aha! Už jsem na to přišel! Mr Sörensene, byl jste už někdy hypnotizován?“

„Hypnotizován? Já? Něčemu takovému vůbec nevěřím. To všecko jsou jen dohady,“ zněla udivená odpověď.

„No vida, tady to máme! A já vám říkám: Vy jste byl – v hypnóze obrněn proti hypnóze.“

„Já?“ tázal se užaslý stařec.

„Ano, byl jste hypnotizován a v hypnóze vám byl dán rozkaz, abyste se nikdy už nedal zhypnotizovat. Bylo vám řečeno, že už nejste přístupný hypnotickému vlivu. Odkud to vím? Chtěl jsem vás právě hypnotizovat, a to se mi nepodařilo. Ovládá vás rozkaz jiného hypnotizéra. Mně se totiž podaří zhypnotizovat každého člověka jediným pohledem. Ale váš hypnotizér se přepočítal. Znám způsob, kterým lze i takto ovládnutou oběť znovu hypnotizovat. Pojďme zpátky do vaší pracovny.“

S otevřenými ústy kráčel Mr Erasmus Sörensen za Nobodym do vedlejší místnosti.

„Docela určitě jste obětí hypnotické sugesce,“ začal Nobody přednášku, které Mr Sörensen ani dost málo nerozuměl, protože se o hypnózu nezajímal a ani jí nevěřil. Neposlouchal tedy vůbec a slyšel až závěr.

„Nevěříte, že každý člověk podlehne hypnotické sugesci?“ tázal se nakonec Nobody.

„Ne. Vyzkoušejte to na mně a uvidíte.“

„Nevěříte snad, že každý člověk podlehne vlivu alkoholu?“

„Ale ovšem, tomu věřím! U někoho to trvá déle, jiný je velmi brzy opilý.“

„Nuže, a právě tak je tomu s hypnózou. Velmi dobře se může srovnávat s opilostí. Nejsnáze lze hypnotizovat opilého člověka. Mr Sörensene, nedá se nic dělat, musíte se opít, abych mohl zmařit vliv cizího hypnotizéra, a to hned.“

Přemluvit staříka k tomu, aby se opil, stálo Nobodyho mnoho námahy. Sörensen byl totiž zapřisáhlým abstinentem a ke všemu vůbec nechápal, co vlastně Nobody od něho žádá. Nakonec ale přece jenom zařídil vše, co si jeho návštěvník přál.

Starý sluha byl u vyjevení, když dostal rozkaz, aby z nejbližší restaurace přinesl několik lahví vína a koňak.

V kuchyni se pak dlouho hovořilo o tom, co to musí být za ďáblici ta stará panna, která přinutila jejich vzorného starého pána k pití, a s hrůzou potom služebnictvo naslouchalo veselému zpěvu váženého pána domu.

Nobody pozorně studoval následky alkoholu projevující se u starého muže, jenž po celý život neokusil ani kapku vína. Bylo to doopravdy nesmírně směšné. Stařec by se byl nejraději postavil na hlavu. V této chvílí ho vůbec netrápila ztráta Rudého škorpióna.

Pitka netrvala dlouho, neboť Nobody nalil starci několikrát do vína koňak. Sörensen jíž těžce hovořil, zrak se mu zkalil, radostná nálada se proměnila v světobol a nakonec se chtěl úctyhodný stařec poprat se svým společníkem. Konečně těžce dopadl do křesla, zavřel oči a hned usnul. Nobody ještě chvíli čekal a pak začal zvláštním způsobem masírovat spánky opilého. Posléze ho pevně uchopil za šiji.

„Otevřte oči, poroučím vám to!“

Pomalu, se zřejmou námahou se zvedla starcova víčka. Bylo vidět jen bělmo, neboť zřítelnice byly stočeny vzhůru. To bylo neklamným znamením, že přirozený spánek se změnil v spánek hypnotický…

Za dveřmi čekali sluhové úzkostlivě na výsledek noční návštěvy staré dámy, která jejich pána svedla k pitce. Jejich obavy se stupňovaly.

Hluk a zpěv již dávno utichly. Co se asi v místnosti dělo? Cožpak oba usnuli?

Jeden ze sluhů se odvážil připlížit ke klíčové dírce, ale nic nezahlédl. Přiložil tedy ucho na dveře a zaslechl tlumené hlasy.

To ho uklidnilo, vrátil se k ostatním a řekl jím, že jejich pán se stále ještě baví s onou cizí dámou. Nemohli pochopit, jak je možné, že po tak divoké pitce oba opět klidně hovoří.

Návštěva přišla v osm hodin a bylo již jedenáct, když se konečně otevřely dveře pracovny a v nich se objevil pán domu.

Sluhové očekávali, že ho uvidí opilého. Ale starý pán vyhlížel právě tak úctyhodně jako kdy jindy.

Nařídil sluhovi, aby otevřel dámě domovní vrata. Vyprovodil návštěvu až na schodiště, kde se s ní rozloučil.

„Na shledanou, Mrs Timminsová! Doufám, že se dostanete bezpečně do svého hotelu!“

„Dobrou noc, milý Mr Sörensene,“ zapípal tenký hlásek a stará dáma vyšla do noci.

Bezpochyby byl její hotel nedaleko, a proto odmítla jet drožkou.

Mrs Timminsová kráčela jasně osvětlenou třídou. Když došla k parku, ohlédla se – spatřila jen opodál stát strážníka – a zmizela v křoví. Tam se svlékla, neboť pod ženskými šaty měla mužský oděv. Z kapsy vyňala gumovou kabelu, kterou nafoukla a byl z ní docela slušný vak.

Nobody nacpal do vaku ženskou garderobu, dokonce i deštník – a neuplynuly ani tři minuty, a z křoví vyšel mladý muž, který vypadal jako obchodní cestující s kufříčkem vzorků.

Po chvíli vešel Nobody do nejbližšího hotelu, najal si pokoj a za okamžik již v klidu uvažoval o všem, co se předtím dozvěděl.

Erasmus Sörensen se stal obětí hypnotizéra, a aniž co tušil, sám se oloupil. Nobodymu byl celý případ jasný.

Pravým zlodějem diamantu byl monsieur Dechardes, který navštívil onoho večera starého numizmatika, aby si dal posoudit starou minci. Byl přijat pánem domu v jeho pracovně. Po několika úvodních slovech vzal Mr Sörensen podanou minci do ruky a prohlížel ji lupou.

Pak se vyjádřil, že mince je hrubou napodobeninou a podal hostu výklad o pravých římských mincích. Francouz mu poděkoval za vysvětlení a odešel. Celá rozmluva trvala nejvýše deset minut.

Tak to vyprávěl Mr Sörensen Nobodymu! Když jej ale Nobody zhypnotizoval, řekl mu něco docela jiného.

Každému, kdo se zajímá o hypnózu, je známo, že zhypnotizovaný člověk se probudí ze spánku bez nejmenší vzpomínky na to, co činil a mluvil v hypnóze. Je-li však podruhé zhypnotizován, vzpomene si na všecko, co dělal v předchozím spánku, a taky to sdělí hypnotizérovi. Tuto vzpomínku nesmaže ani rozkaz daný v předešlé hypnóze, aby na vše zapomněl.

Chce-li se zločinný hypnotizér zajistit před odhalením, může dát své oběti rozkaz, aby se nedala žádným člověkem už uspat, s výjimkou prvního hypnotizéra.

A právě tak se zachoval monsieur Dechardes. Ale Nobody znal prostředek, kterým se mu podařilo oběť přece jen znovu uspat.

Nyní mohl tedy Mr Sörensen, na nějž Nobody útočil obratnými otázkami, vyprávět vše, co se událo mezi ním a cizím návštěvníkem. Nevěděl ovšem, kdy byl uspán – právě tak, jako nikdo nemůže usnout při plném vědomí, nebo se přesně rozpomenout na počátek a konec snu.

„Máš ve své sbírce rudý diamant, v němž je uzavřen škorpión? Jmenuje se tento kámen Portugalský zázrak?“

To byly první otázky, které Francouz položil zhypnotizovanému, když mu předtím vsugeroval naprostou poslušnost. Zbaven své vůle, vydal Erasmus Sörensen své nejhlubší tajemství cizinci.

„Ukaž mi diamant!“

A zhypnotizovaný kráčel poslušně do vedlejší místnosti, vytáhl z kapsy svazek klíčů, otevřel pancéřovou skříň, zabránil samočinným výstřelům v činnosti a ukázal tajnou zásuvku.

„Věnuj mi diamant!“

Byl to skutečně ďábelský hypnotizér. Neukradl diamant, nýbrž dal si jej darovat.

Francouz ještě požádal o dovolení, aby si mohl vzít španělské mince. Na další rozkaz Mr Sörensen skříň opět zavřel a zapojil Všechna bezpečnostní opatření.

„Zachováš se podle mého rozkazu a už nikdy se nedáš hypnotizovat,“ dolehlo jistě k Sörensenově sluchu, ale vzápětí věděl, že opět sedí v lenošce před svým psacím stolem.

„Uposlechnu rozkazu,“ musel ještě ujistit hypnotizéra.

„Nikdy už nesmíš přijít do stavu, v jakém jsi nyní! Jen já tě mohu hypnotizovat a ty hned usneš, jakmile pronesu slovo ‚Sardanapal‘.“

Toto slovo se v běžném hovoru vyskytne málokdy, ď i kdyby je byl někdo vyslovil, měl by Mr Sörensen jen nepříjemný pocit rozechvění. A samozřejmě že největší moc nad ním měl muž, jenž mu toto slovo vsugeroval.

„Jak zní slovo, po kterém podléháš hypnóze?“

„Sardanapal,“ zamumlal Erasmus Sörensen. A pojednou opět seděl v křesle za psacím stolem, věřil, že se z tohoto místa ani na chvíli nevzdálil, držel v ruce falešnou minci a vykládal cizímu návštěvníkovi, jak vypadá pravá římská mince. Na všecko, co Se s ním dělo v hypnóze, rázem úplně zapomněl. Celá akce se odbyla v několika minutách, takže časový rozdíl byl příliš malý, než aby mu byl nápadný…

Kdo ale byl oním hypnotizérem, tak znamenitě ovládajícím toto umění a používajícím je k zločinu? Mr Sörensen jen věděl, že onen muž se představil jako Alfons Dechardes, že byl elegantně oblečen, že byl vzdělaný a že měl černé vlasy a do špičky zastřiženou bradku.

Tento Alfons Dechardes nejprve napsal Mr Sörensenovi, že učinil důležitý nález v oboru numizmatiky, jejž by si rád dal ověřit znalcem. Minci mu chtěl ukázat jen osobně. Sběratelovo zklamání bylo jistě veliké, když návštěvník vytáhl z kapsy padělek, a ještě velmi neodborně zhotovený. Starý Erasmus Sörensen byl však velmi zdvořilý pán, nedal na sobě nic znát. Podal patřičné vysvětlení a vyprovodil návštěvníka až ke dveřím – netuše, jak se mu v této chvíli darebák vysmívá.

Jak ale přišel onen tajemný muž na to, že Mr Erasmus Sörensen z Filadelfie má diamant, jenž před tolika desítkami let zmizel z Tuilerií a od té doby byl nezvěstný? Nobody pevně věřil, že Mr Sörensen neprozradil o Rudém Škorpiónu nikomu ani slůvko.

Ale dělníka, jenž mu diamant prodal, vytáhli příštího dne mrtvého z Delavaru. Snad nešťastník přece předtím prozradil tajemství? A nyní, po pěti letech, se to projevilo?

Byl Lewis Higgen ve spojení s cizincem?

Nobody dál neuvažoval. Ulehl a za chvíli usnul.

Druhý den ráno byl Nobody již časně na ulici. Pekařské obchody byly ještě zavřeny. Viděl, že na projednání záležitosti, kterou se dnes hodlal zabývat, je příliš brzo.

Ale Nobody věděl, jak účelně využít čas. Nebyl ve Filadelfii poprvé a dobře znal hospůdku, kde se scházívali strážníci, když jim skončila služba. Obvykle tu na ně čekali novináři, aby se od strážníků za malou odměnu dověděli, co se událo v noci. Stálo je to jen několik sklenek whisky.

Nobody tam zašel a své novinářské soupeře brzy zatlačil do pozadí. Získal strážmistra policejního ředitelství, který mu za tepla pověděl vše, co se stalo ve Filadelfii za posledních čtrnáct dní.

Pisatelé černých kronik byli rozzlobeni. Nemohli poskytnout strážmistrovi tolik jako Nobody. Zvláště, když žíznivý ochránce spravedlnosti po dvanácté sklence whisky jí teprve přicházel na chuť.

Nobody strážmistra opatrně oťukával. Nakonec uspěl! Lewis Higgen byl hlášen policii jako nezvěstný. Jeho sestra telegrafovala, že bratr, který měl již dávno přijet, se dosud nedostavil, a prosila, aby jí bylo sděleno, zda skutečně onoho dne ve čtyři hodiny ráno z Filadelfie odjel.

Když byly otevřeny veřejné knihovny, vešel Nobody do jedné z nich a vyžádal si dílo Edvarda Knorra O slavných a historických drahých kamenech. Vyhledal v knize místo, které pojednávalo o Rudém škorpiónu, jenž tu byl popsán pod jménem Portugalský zázrak.

Mnoho se z knihy nedověděl. Ale přesto ho upoutala jedna věc, kterou dosud neznal, a to původ Rudého škorpióna. Do Portugalska jej přivezl Vasco da Gama, proslulý námořní plavec patnáctého století. Dostal prý jej v Kočinčíně od jednoho mahárádži.

Hm, mumlal Nobody nedůvěřivě. Že by byl indický kníže daroval tuto jedinečnou vzácnost? Tomu nevěřím, ačkoli prý mu Vasco da Gama prokázal neocenitelné služby. Myslím spíš, že Portugalec kámen na indickém knížeti nějak vymámil.

Hodiny ve veřejné knihovně ukazovaly deset, když Nobody vyšel, aby vyhledal několik lidí.

Mr Sörensen mu řekl, že ve Filadelfii jsou ještě čtyři muži, kteří se zabývají sbíráním inkarnátů. Dal mu jejich adresy a na jeho žádost mu též půjčil drahocenný jantar, v němž byl uzavřen mravenec. Nebyl to obyčejný mravenec, nýbrž exemplář, který se dnes jíž nevyskytuje. Mravenec měl na zádech malou vypouklinu, jež vypadala jako hrb. A s tímto hrbatým jantarovém mravencem v kapse odebral se Nobody k prvnímu sběrateli inkarnátů, k Mr Beecherovi. Byl to sonkromník jako Mr Sörensen a sběratelství bylo jeho koníčkem. Ačkoliv byl Mr Beecher velmi bohatý, žil velmi skromně a domácnost mu obstarávala hospodyně. U jeho prostého domu Nobody zazvonil. Otevřela mu stará žena a zeptala se, co si přeje.

„Mr Beecher sbírá inkarnáty, že ano?“

Hospodyně přisvědčila, ale přitom se zatvářila úzkostlivě.

„Mám na prodej vzácný jantar.“

„Bože, bože, jen jestli je to doopravdy něco pěkného,“ povzdychla si ta stará žena. „Před čtrnáctí dny tu byl nějaký člověk a tvrdil, že by prodal vzácný inkarnát. Chtěl však mluvit s Mr Beecherem důvěrně. Dělal takové cavyky a pak vytáhl kus pryskyřice, v níž byla obyčejná moucha. To bylo něco hrozného! Můj pán se tak rozčilil, že nemohl několik nocí ani oka zamhouřit. Víte, je velmi zlostný. Řekněte mi tedy upřímně, jestli máte opravdu něco zvláštního, co mu chcete ukázat?“

„Moucha to sice není, ale mravenec, který má jen pět noh a na zádech hrb…“

Nobody nedomluvil, neboť dveře se prudce otevřely a na prahu stál velký silný muž, jehož brunátná tvář prozrazovala rozčilení. Bezpochyby již něco zaslechl.

„Co chcete?“ rozkřikl se na Nobodyho. „Hrbatý mravenec s pěti nohama? Děláte si ze mě legraci? To byl asi tenkrát váš kumpán, co? Táhněte odtud!“

„Ale pane, já jsem …“

„Jděte k čertu, ale honem!“

Rozhněvaný muž se sápal na Nobodyho, jemuž nezbylo než rychle vzít do zaječích.

S výsledkem návštěvy však byl spokojen. Nedověděl se sice jméno onoho návštěvníka, nepochyboval však, že to byl monsieur Dechardes. Uvedl se právě tak jako u Sörensena. Chtěl s ním rovněž mluvit důvěrně, a protože Mr Beecher sbíral jen inkarnáty, ukázal mu ještě horší napodobeninu, než byla římská mince. Není proto divu, že prchlivý muž dal dnes Nobodymu pocítit své rozhořčení.

Nobody se rozhodl, že navštíví dalšího sběratele, aby si byl svou věcí naprosto jist. Tentokrát šlo o proslulého advokáta. S ním mohl hovořit jen v kanceláři.

Čekárna byla plná klientů. Když k Nobodymu přišel sluha, řekl mu, že chce ukázat panu doktorovi vzácný jantar.

Sluha odešel a již za chvilku se vrátil. Uvedl Nobodyho k advokátovi. Bylo vidět, že právník je vášnivým sběratelem, neboť nechal všechny klienty čekat, jen aby co nejdříve spatřil vzácný inkarnát.

„Jmenuji se Graves,“ představil se Nobody. Pak hned vyňal z náprsní kapsy pečlivě zabalený jantar a nabídl jej advokátovi ke koupi.

Právník byl nadšen. Nemohl odtrhnout oko, ozbrojené lupou, od krásného inkarnátů. Byl však dost opatrný, a proto nejdříve podrobil inkarnát důkladné prohlídce. Mohla to být i skvělá napodobenina, jakou již advokát také viděl. Předmět bývá do hmoty vpraven uměle, a to tak dokonale, že je od pravého Inkarnátů téměř k nerozeznání. Zkušený sběratel měl však v rohu své kanceláře malou laboratoř, kde se mohl přesvědčit, zda inkarnát není falešný.

Byl to však pravý inkarnát, nebyl slepen ze dvou kusů.

„Co za něj chcete?“ zeptal se opatrně.

„Nejdříve mi dovolte otázku. Nebyl u vás předešlý týden muž, který vám rovněž nabízel Inkarnát?“

Advokátovy bystré oči se zkoumavě zahleděly na tazatele.

„Ano. Mr Dechardes. Vlastně monsieur Dechardes, neboť je Francouz. Jste s tímto pánem v obchodním spojení?“

„Ne, právě naopak. Chtěl jsem vás před ním varovat, protože se snaží prodávat falešné inkarnáty a nepravé starožitné mince.“

„Děkuji za upozornění, ale mě nenapálí. Nabízel mi nejhorší napodobeninu, jakou jsem kdy viděl. Měl jsem skutečně chuť dát toho chlapíka zavřít. Choval se dotěrně a tajemně. Nejdřív mi napsal dlouhé psaní plné záhadných narážek, ve kterém mi oznamoval, že by se mnou chtěl v soukromí hovořit. Ten člověk mi ukázal dva slepené kousky pryskyřice s obyčejnou mouchou! Chtěl mi drze namluvit, že je to pravý inkarnát.“

Toto advokátovo sdělení Nobodymu stačilo. Když se na právníka předtím zahleděl, advokát pohled opětoval, ale znova se ukázalo, jakou mocí vládl onen tajemný muž jménem Dechardes! Hypnotická síla Nobodyho zraku nepůsobila – advokát byl tedy pod vlivem cizího hypnotizéra právě tak jako Mr Sörensen.

Nobody pohlédl skleněnou přepážkou na množství advokátových zaměstnanců a zmocnil se ho skutečný údiv.

V těsném sousedství tolika lidí, v kanceláři, kam mohl co chvíli někdo vstoupit, odvážil se francouzský hypnotizér uspat velice inteligentního a energického právníka, aby se ho mohl zeptat, má-li ve své sbírce indický diamant!

To byla smělost přesahující všechny meze!

Kdo byl ten muž?

Nobody se rozhodl, že ho musí poznat. Byl by tak teď učinil, i kdyby mu Mr Sörensen nebyl slíbil velikou odměnu za vypátrání diamantu.

„Nuže, kolik žádáte za jantar?“

„Deset tisíc dolarů.“

„Kolik?“ tázal se užasle právník.

„Sto tisíc dolarů,“ chladnokrevně zvýšil svůj požadavek Nobody. Žádal proto tak velkou částku, aby advokát nemohl přistoupit na jeho nabídku.

Právník mu inkarnát vrátil

„Uznávám, že máte právo žádat hodně peněz za tuto vzácnost, ale mám dojem, že to přece jen přeháníte.

Zkuste své štěstí u jiných sběratelů, potom se však vraťte ke mně. Dám vám o sto dolarů víc, než vám nabídnou ostatní. Poroučím se.“

Nobody odešel. Zbývající dva sběratele už nenavštívil, neboť si byl jist, že i u nich byl monsieur Dechardes.

Nobody se rozhodl odcestovat hned do New Yorku. Protože vlak odjížděl teprve za hodinu, navštívil ještě Mr Sörensena a všecko mu vyprávěl.

„Co si o tom všem myslíte, Mr Nobody?“ tázal se Erasmus Sörensen.

„Mohu vám říci jen své dohady. Před pěti sty lety odvezl Vasco da Gama Rudého škorpióna z Indie. Dnes je lhostejné, zda jej dostal nebo odcizil. Dědicové tehdejšího indického knížete ještě nezapomněli na kámen se škorpiónem, který byl majetkem jejich rodu. Kámen byl zřejmě rodinnou památkou. Každá z příštích generací se snažila získat drahokam zpět. Dlouho se v Indii o drahokamu nevědělo, že se dostal do Paříže a že byl z Tuilerií ukraden. Dnes jsou ale jiné časy. Indové studují, dokonce i na evropských školách: Někteří z nich slyšeli o Portugalském zázraku a poznali, že jde o majetek indických knížat. V tichosti pátrali, kde asi nyní je, a dospěli k přesvědčení, že drahokam je v rukou některého sběratele vzácností.

Kdybyste znal Indy tak, jako já,“ pokračoval Nobody, „věděl byste, že nebylo pro ně těžké přijít na tento nápad. Plán muže, hledajícího Rudého škorpióna, byl brzy hotov. Protože bezpochyby vládne značným jměním, měl možnost najmout do svých služeb několik dobrodruhů, kterých je v Indii dostatek. Zejména v Kočinčíně žije mnoho Francouzů, inteligentních a smělých mužů, ochotných pomáhat za slušnou odměnu při různých tajných posláních. Indie je kolébkou okultních věd a má velmi mnoho znamenitých hypnotizérů. Jedním z nich bylo asi několik francouzských dobrodruhů zasvěceno do tohoto uměni, a pak byli vysláni do všech koutů světa. Jejich úkolem bylo navštěvovat sběratele, hypnotizovat je a vyzvědět od nich, zda nevlastní Rudého škorpióna. Jeden z nich přišel také k vám…

Nevěříte? Myslíte si, že když ve vašem sběratelském adresáři jsou jen v Americe uvedeny tři tisíce adres, že není možné navštívit všechny za pouhý rok? Kdoví kolik let hledali, než se jim podařilo vypátrat nynějšího vlastníka diamantu. Kdoví kolik lidí bylo z Indie posláno do Evropy a Ameriky, aby pátrali po Rudém škorpiónu. Jak jsem již řekl, Mr Sörensene, říkám vám jen své dohady. Znám ale Indy a jejich úžasnou trpělivost. Dovedou tkát jediný hedvábný šáteček po celý život. Ovšem že je to pak věc naprosto dokonalá. Zkrátka: Jsem přesvědčen, že Mr Dechardes je jen malým šroubkem obrovské mašinérie, která byla uvedena do pohybu. Musím tomu však přijít na kloub! Mr Sörensene, na shledanou! Uslyšíte o mně teprve tehdy, až se budu moci vykázat naprostým úspěchem!“

Na zpáteční cestě do New Yorku seděl Nobody v rychlíku naproti muži, v němž ihned poznal Inda, ačkoli měl evropský oděv a jeho pleť nebyla příliš snědá. Zřejmě náležel k vyšší kastě, neboť rysy tváře měl velmi ušlechtilé.

Cizinec si chtěl zapálit cigaretu, avšak shledal, že stříbrné pouzdro, v němž míval zápalky, je prázdné. Nobody mu pohotově připálil zapalovačem.

Zavedl hovor na indické diamanty, počínaje pověstným Koh-i-noorem. Konečně se zeptal, zda Ind náhodou neví, kam se poděl diamant známý pod jménem Rudý škorpión, později zvaný Portugalský zázrak, který Vasco da Gama dostal v Kočinčíně od jednoho mahárádži.

Ind o něm však nikdy neslyšel. Nevěděl ani, že kdysi byl v jeho zemi diamant, v němž byl uzavřen škorpión. Nobody poznal na první pohled, že muž mluví pravdu. Přesvědčil se tak, že v Indii nekoluje o diamantu žádná pověst.

New Yorku se Nobody vydal nejprve k muži, který se zabývá též sběratelstvím, ale sběratelstvím docela jiného druhu.

Mr Speak byl povoláním heraldik. Inzeroval v novinách, že každý může poznat a získat svůj rodový znak. A tak, poslal-li mu kdokoli dvacet pět centů, dostal za ně nádherně namalovaný znak a ujištění, že právě tenhle znak je odnepaměti jeho rodovým znamením.

I když se taková tvrzení v každém případě neshodovala s pravdou, přesto byl Mr Speak ve skutečnosti znamenitým znalcem znaků všech evropských šlechtických rodů, A nejen to, znal dokonce všechny totemy a tajné znaky divokých národů amerických, afrických a australských. Na těchto znalostech vytvořil Mr Speak zcela novou vědu.

Nobody vstoupil do velmi chudobného Speakova příbytku. Ve světničce napěchované knihami seděl starší muž nezdravého vzhledu a pilně maloval pro některého zákazníka pestrý znak.

„Mr Speaku, chcete si v pěti minutách vydělat deset dolarů?“ pravil s úsměvem Nobody.

„S radostí! To je lehčí výdělek než celé malování,“ zamžoural očima neduživec. „Doufám, že se mí podaří vám vyhovět. Co si přejete, prosím?“

„Máte ve své knihovně něco o škorpiónu?“

„O škorpiónu? Mám dojem, že ano. Hned se přesvědčíme.“

Nejprve však vzal do ruky malou knížečku, kde měl přesný abecední seznam svých knih. Pak sáhl do regálu, v němž stála řada velkých svazků vázaných ve vepřovici. V jedné z nich začal horlivě listovat.

V knize bylo mnoho obrázků, ponejvíce barevných. Zvířata, arabesky, podivné nestvůry a znaky a pod nimi pak byla písemná vysvětlení. Listy byly z nejlepšího pergamenu.

„Neprodal byste tyto knihy?“ poznamenal Nobody hledící Speakovi přes rameno.

„Dokud žiji, nejsou na prodej.“

„Každý vědecký ústav by vám za ně zaplatil slušnou částku. Vy opravdu nemáte zapotřebí malovat ty hloupé znaky, když v těchto knihách je celé jmění!“

„Vím to. A mé děti budou po mé smrti zajištěny. Dokud ale žiji, chci být jediným člověkem na světě, který vlastní tyto folianty… Zde je škorpión. Tři jej mají ve znaku. Například v Africe kmen Daloasů. Každý bojovník má na štítě škorpióna, a dokonce jej uctívají.“

„Africký kmen mě nezajímá. Dále!“

„Škorpión byl také znakem tajného spolku, jenž se utvořil v sedmnáctém století ve Španělsku a bojoval proti inkvizici. Tu je!“

„To taky není nic pro mě. A tenhle třetí?“

„To je škorpión, který si vráží vlastní jedovaté žihadlo do zad. Byla to pečeť, kterou před dvaceti lety vlastnil anglický klub sebevrahů. Každoročně musel jeden z členů klubu dobrovolně zemřít.“

„O takovéhle blázny se nestarám. Jinak nevíte o škorpiónovi nic?“

„Jinak škorpión na erbech není.“

„Není snad v Indii něco takového?“

Pro Indii měl sběratel zvláštní svazek. Byly v něm znaky všech indických knížecích rodů, známé i tajné znaky spolků, politických i náboženských sekt. Že zvířecích podob se nejčastěji vyskytoval had, ale škorpión ani jednou.

„Pak jsem vás zbytečně obtěžoval. Zde je deset dolarů, doufám, že se mi v nejbližší době podaří přidat k vaší sbírce znak se škorpiónem. Věnuji vám jej. Sbohem.“

Od jisté doby se v New Yorku zdržoval indický kníže, lahorský rádža, který se obvykle nazýval princem Ukhan Lahem. Navštívil již se svým obrovským doprovodem všechna hlavní města Evropy a nyní hodlal poznat též Ameriku. Američané, horující pro všechny staré zvučné tituly, by Jej byli rádi přijali s knížecí nádherou a pompou. Nic z toho ale nebylo, neboť kníže se nechtěl s nikým stýkat. Museli se tedy spokojit s tím, že ho obdivovali na jeho vyjížďkách. Nebyl už mlád, ale měl skvělou postavu a ušlechtilou tvář, z níž zářily obrovské černé oči. Vždy byl oděn do svého národního šatu, posetého diamanty, a v jeho průvodu cválali na koních přebohatě odění sluhové.

V New Yorku obýval rádža palác, který si pronajal V nejvznešenější čtvrti. Ve dne v noci stála před domem rádžova stráž. Jednou dopoledne se k strážci nesměle připlížil chudičce oděný Ind.

„Co chceš?“ zahřměl na něj obrovitý Sikh, bojovník z himálajského pohoří.

Chudobný Ind se hluboce poklonil před vyšňořeným strážcem.

„Nehleď tak hněvivě na ubohého sudru,– ó lve pohoří,“ počal chudý Ind svou dlouhou řeč, jejíž krátký smysl byl ten, že by chtěl hovořit s rádžou z Lahore.

„Co mu chceš?“

„Něco jsem našel.“

„Cos našel?“ chtěl vědět strážce.

„Něco, co mohu ukázat jen rádžovi.“

Strážce zavolal indického sluhu.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se sluha přísně.

„Ras Tagal. Už sedm let peru v městě bílým sáhibům jejich černé prádlo,“ odvětil hindsky Ind, jímž nebyl nikdo jiný než Nobody.

Pravý Ind si ho důkladně prohlédl a potom řekl:

„Počkej tady, zeptám se, zda rádža dovolí, abys předstoupil před jeho tvář.“

K návštěvě rádži byl bezpochyby nejvyšší čas, neboť na všech stranách bylo vidět přípravy k odjezdu. Indičtí pomocníci svinovali ze schodiště koberce a kolem pobíhali sluhové se zavazadly. Tu se vrátil sluha, který se předtím Nobodyho vyptával.

„Pojď za mnou.“

Nobody sňal červené sandály z nohou a bosky šel po schodišti za sluhou.

Rádža ho přijal v malé komnatce přeplněné orientální nádherou. Kníže byl velký silný muž a byl oděn v černý hedvábný kaftan. Kolem hlavy měl ovinutý bílý turban. Stál u stolku, na němž byla nádoba s vodou a v ústech držel špičku vodní dýmky. Za opaskem měl spoustu různých zbraní, které na ulici nenosil.

„Co chceš? Co jsi našel?“ zeptal se hlubokým hlasem.

Chudičký Ind zkřížil paže přes prsa a vrhl se k zemi, dotýkaje se jí čelem.

„Vznešený rádžo, tvá moudrost a moc září od vrcholů Hindúkuše až do nejvzdálenější…“

„Vstaň!“ byl ubožák pánovitě přerušen, „a stručně pověz, cos našel?“

Nobody poslechl, avšak paže nechal zkřížené. Sklonil hlavu, ale zpod víček bystře hleděl na knížete.

„Před dvěma dny časně ráno, slunce teprve vycházelo, jsem nesl plný koš prádla na Cowstreet. Má cesta vedla Adelaidyným parkem, který tvá moudrost jistě zná. Potkal jsem několik lidí. Tu jsem zahlédl, jak se v mokré trávě něco blyští – šlehaly z toho rudé plamínky –, a když jsem se, mocný rádžo, shýbl, tu spatřil můj oslněný zrak.“

„Nu, cos spatřil?“

Nobody nechtěl dlouho otálet, protože mu záleželo na tom, aby v rádžově tváři spatřil výraz překvapení.

„Velký rudý diamant, v němž byl uzavřen škorpión.“

„Diamant, v němž byl uzavřen škorpión? To se ti asi zdálo! Kde je ten zázrak?“

„Pochybuješ o pravdivosti mých slov? Zde…“ Nobody vytáhl špinavý cár, na němž byl uvázán uzel. „Nikdo jiný není hoden,“ pravil, rozvazuje uzel, „vlastnit tak nádherný kámen, než… u Maji, co je to?“

Ano, Maja, indická bohyně klamu, učinila zázrak a proměnila rudý diamant v Indově, šátku v docela obyčejný oblázek.

„Ó ten bídák Just!“ křičel Ind. „Ukradl diamant…“

Dále se Nobody nedostal. Rádža se na něho vrhl a zařval: „Bídný pse!“ A srazil Nobodyho k zemí. A než se vzpamatoval, klečeli na něm tři obrovští Sikhové, předtím asi ukrytí ve vedlejší místnosti. „Spoutejte ho!“

Proti takové přesile nebylo možné se ubránit, a tak se Nobody bez odporu nechal svázat koženými řemeny.

„Odejděte!“ poručil Sikhům rádža.

Sluhové zmizeli za závěsem.

Rádža se sklonil nad zajatcem a černé oči mu hrozivě zasvítily.

„Pse, vyzvědačský pse!“ syčel zbledlými rty, a jeho temná tvář zpopelavěla. „Přišel jsi pátrat, zda mám Rudého škorpióna? Co o něm víš?“

Nobody s úžasem naslouchal. Poprvé se stalo, že mu takto přišla náhoda na pomoc! Chtěl jen slyšet, co ví rádža o rudém diamantu, a tu se ukázalo, že jej bezpochyby sám dal ukrást!

Nobody se choval tak, jak mu to jeho úloha předpisovala: Byl polomrtvý strachem a zapřísahal se, že je nevinen.

„Při Krišnovi, hlasateli pravdy,“ naříkal, „měl jsem rudý diamant v šátku, chtěl jsem ti jej přinést, ale vyprávěl jsem o tom Jusufovi a…“

„Mlč, čubčí synu!“ vzkřikl rádža a uštědřil mu kopanec. „Lži ti nepomohou! Žádný diamant jsi nenašel! Řekni, kdo je tvým pánem! Kdo tě sem poslal?“

A aniž rádža vyčkal zajatcovy odpovědi, zatleskal a hned se objevil sluha.

„Je Alfons doma?“

„Ano, vznešený rádžo.“

„Ať sem hned přijde!“

Po chvíli vstoupil do místnosti muž v černém evropském obleku, s hladce vyholenou tváří a modročernými vlasy.

Nobody si o něm ihned pomyslel, že je to asi monsieur Dechardes, tentokrát však bez černé bradky. A opravdu, tušení ho nezklamalo.

„Jak je to možné, Alfonsi,“ obrátil se k vstupujícímu rádža, ukazuje na zajatce, „že tvé umění selhalo? Nebo jsi byl neopatrný! Jsme prozrazeni!“

Dechardes zbledl.

„Prozrazeni?“ vyrazil zděšeně.

„Ano, tenhle bídák ví, že mám rudý diamant se škorpiónem!“

„To není možně, rádžo!“

„Řekl. že před dvěma dny našel v Adelaidině parku rudý diamant se škorpiónem a že mi jej přináší. Přitom jsem dobře viděl, jak na mě stále upřeně hledí a pátrá po účinku svých slov. Podařilo se mi ovládnout se. Ptal jsem se ho, kde má diamant. Vytáhl šátek, v němž měl v cípku zavázaný oblázek – a tvářil se nesmírně zděšeně, když zjistil, že mu pravý kámen byl ukraden! Tu jsem se již déle neovládl, srazil jsem chlapa k zemi a pak jsem ho dal spoutat.“

S úžasem a přece s nedůvěrou pohlížel Dechardes na zajatce. Pak k němu přistoupil.

„Kdo jsi?“ zeptal se.

„Jsem ubohý dělník z prádelny,“ pokoušel se ještě jednou Nobody o lest. Byl však přerušen rádžou.

„Nenamáhej se zbytečně, Alfonsi, můžeš se přece snadno od něho dovědět pravdu. Použij svého umění, kterému ses od nás přiučil a jež jsi ještě zdokonalil.“

Nobody věděl, co se bude dít. Dechardes ho zdvihl ze země a posadil na pohovku.

„Jak se jmenuješ?“

„Ras Tagal a jsem…“

„Pohlédni na mě, Rase Tagale, i když se tak ve skutečnosti nejmenuješ, brzy se dovím tvé pravé jméno. Upřeně na mě pohlédni!“

Nobody pohlédl do očí černých jako noc. Byl sice zcela obrněn proti hypnóze, ale přesto zpozoroval, že z muže vyzařuje zvláštní síla. Usmyslel si, že bude jednat, jako by byl v hypnotickém spánku. A již zkroutil zřítelnice vzhůru, takže z očí bylo vidět pouze bělmo. Hluboce povzdechl, jako každý uspaný člověk. Ten tep krve si nemohl samovolně zmírnit, ale Dechardes jej naštěstí nezkoumal.

„Musíš mě bezvýhradně poslouchat,“ důrazně pravil hypnotizér, „a mluvit čistou pravdu! Rozumíš?“

„Rozumím,“ zněla odpověď, zamumlaná ztěžklým jazykem.

„Jak se jmenuješ?“

„Guzar Khan,“ následovala odpověď.

„Čím jsi?“

„Zvědem ve službách newyorské policie,“ ozvalo se ztěžka.

„Proklatě!“ vyhrkl rádža po této odpovědi.

„Přišel jsi sám na domněnku, že rádža má Rudého škorpióna, jenž patří sběrateli?“ pokračoval hypnotizér.

„Ne.“

„Kdo tě sem poslal?“

„Mr… Gregory.“

„Kdo je Mr Gregory?“

„Šéf… druhého… kriminálního… oddělení.“

„Co ti nařídil?“

„Mám se… obratně vyptat… lahorského rádži, zda něco ví o rudém diamantu se škorpiónem.“

„Víš, komu dosud diamant patřil?“

„Ano.“

„Komu?“

„Patřil nějakému Erasmu Sörensenovi z Filadelfie.“

„Co o tom ještě víš?“

„Diamant… mu byl před několika dny… ukraden.“

„Ukraden? Jak?“

„Čistič oken… obratně otevřel pancéřovou skříň… a uprchl.“

„Jaká báječná náhoda.“ slyšel Nobody, jak hypnotizér oslovil rádžu. „Právě len večer zmizel z domu jeden ze Sörensenových sluhů.“

„Co mi to pomůže?“ zavrčel vznešený Ind. „Podezření padlo přece na mě. Vypátrej, jak se to stalo!“

„Jak vzniklo podezření, že diamant má lahorský rádža?“

„To nevím.“

Od té chvíle Nobody, ať se ho tázali na cokoli, říkal, že je jen policejním zvědem, kterého jeho představení používají hlavně při pátrání v opiových doupatech. Tentokrát že ale dostal větší úlohu. Šéf kriminálního oddělení ho dal zavolat k sobě a řekl mu, že z Filadelfie došlo hlášení o velké krádeži v domě známého sběratele Erasma Sörensena. Diamant prý pochází z Indie a je to prastarý dědičný předmět indické knížecí rodiny. Zvěd měl tedy jit k lahorskému rádžovi a vypátrat, co je mu známo o Rudém škorpiónu.

To vše Nobody vypověděl hypnotizérovi.

„Vidíte, vždycky jsem vám radil, abyste nevystupoval jako indický rádža, protože tím na sebe upoutáváte pozornost,“ slyšel Nobody, jak Dechardes vyčítá knížeti. „Měl jste cestovat jako prostý cizinec.“

„Dobrá, dobrá, ale jak vzniklo podezření, že diamant mám já?“ mumlal stísněně rádža.

„Bylo to zřejmě jen podezření a měl jste být sledován právě tak, jako budou nyní sledováni všichni vznešení Indové. Vy jste mu prozradil, že máte diamant?“ zeptal se hypnotizér rádži.

Tahle otázka byla zbytečná. Kníže se skutečně zachoval velmi neprozřetelně.

„Ví policie, že jsi teď tady?“ obrátil se hypnotizér opět k domnělému policejnímu zvědovi.

Nyní si musel dát Nobody pozor! Rádža by jistě s klidným svědomím odstranil z cesty každého, kdo by znal jeho nebezpečné tajemství. Jediná rána dýkou by to spravila.

„Ano.“

„Až splníš svůj úkol, máš se hned vrátit na policii?“

„Ano.“

„Jsem ztracen!“ zasykl rádža.

Nu ovšem, nemohli nyní zvěda tak lehko odpravit.

„Jen klid,“ těšil Dechardes knížete, „ještě nejste ztracen. Musíte ovšem s diamantem uprchnout, pokud chcete, aby vám zůstal. A tenhle chlapík vám nebude při útěku překážet, Dám mu posthypnotický rozkaz. Ale nejdřív se podívám, kdy odjíždí parník, který byste mohl použít.“ Dechardes chvíli listoval v zápisníku. „Teď je jedenáct hodin – v jednu pluje osobní parník do Janova. To se výtečně hodí. Jistě ještě dostanete kajutu. Ovšem, na palubu vstoupíte pod cizím jménem. Jako Ital, to bude nejlepší. Sluhové přijedou za vámi zítra. Nebude to nikterak nápadné, protože jsme se již beztak připravovali k odjezdu. Toho chlapíka si zde z opatrnosti ještě necháme. Pohostíme jej a dříve než dojde na policii, vaše loď vypluje na moře Policejnímu náčelníkovi bude vyprávět, že podezření vržené na vás, se ukázalo klamně. O to se už postarám.“

Rádža věděl, oč jde, a byl se vším srozuměn.

„Ale vy pojedete se mnou, Alfonsi,“ dodal ještě.

Rychle se tedy dohodli, že pojedou spolu a ostatní že pak přijedou za nimi.

„Teď ale rychle, nemůžeme ztrácet čas.“

„Půjdu se zatím převléknout,“ prohlásil rádža.

„Ne, musíte zůstat zde a ve svém orientálním oblečení. Víte proč? Ihned to pochopíte.“

Monsieur Dechardes byl skutečným mistrem ve svém umění. Nyní provedl velmi těžký kousek, takzvaný posthypnotický rozkaz, jenž spočíval v tom, že hypnotizovaný zapomněl z minulosti všecko, co mu hypnotizér přikázal.

Dechardes nakázal zvědovi, aby zapomněl na vše, co se odehrálo od chvíle, kdy se rádža na něho vrhl. Neví tedy nic o tom, že rádža je vlastníkem diamantu, neviděl jeho společníka, ba neslyšel ani nadávky, které mu rádža uštědřil, ani nebyl spoután.

„Probudíš se bez vzpomínky na předchozí událost!“ zakončil hypnotizér rozkazy.

„Probudím se bez vzpomínky!“ mumlal Nobody.

Položili ho na zem a zbavili pout.

Rádža ještě dostal od hypnotizéra přesné pokyny. Pak se Dechardes skryl za závěsem.

„Byl jsi v bezvědomí – probuď se!“ pravil rádža ostře.

Nobodyho zřítelnice se vrátily do přirozené polohy, udiveně se rozhlédl, mnul si čelo – krátce, hrál svou úlohu znamenitě. Rádža byl velmi rozčilený, ale potom se jeho chování zlepšilo:

„Mudrc praví: Z ctností je největší sebeovládání, prchlivec řeže do vlastního masa. Jsem příliš prchlivý. Odpusť mi, Rase Tagale. Vyprávěl jsi mi o diamantu a pak jsi mi ukázal oblázek… dal jsem se unést zlostí a udeřil jsem tě.“

„Ó velký rádžo, omdlel jsem spíše leknutím než bolestí. Jak bych se já ubožák mohl odvážit obelhat jasnou hvězdu své vlasti?“

A Nobody obšírně vyprávěl povídačku o Jusufovi, kterému se svěřil s nálezem a jenž ho pak ošklivě přelstil, zaměniv diamant za oblázek.

„Půjdu hned za Jusufem…“

„Počkej! Na to je čas. Nejdřív si vezmi tento zlaťák a neopouštěj dům, v němž jsi byl udeřen, dokud nebudeš řádně pohoštěn.“

Nato rádža zatleskal a vstoupivšímu sluhovi nařídil, aby pro chudáka bylo připraveno dobré indické jídlo.

Chudý Ind nemohl odmítnou tuto poctu. Rádža se s ním potom ještě chvílí bavil. Dal si od něho vyprávět o diamantu a nechtěl uvěřit, že v něm byl skutečně škorpión. Taková zvláštnost snad vůbec na světě není.

Nobody pozoroval, že rádža je jako na trní. Stále se nenápadně díval na hodinky.

Konečně sluha ohlásil, že jídlo je přichystáno.

Rádža popřál svému krajanovi dobré chuti a sloužící odvedl Nobodyho do jiné komnaty, kde stály mísy s indickými pokrmy. Nobody klidně jedl a popíjel. Dobře věděl, že pokrmy nejsou otrávené, neboť nebylo radno násilně se zbavit policejního zvěda.

Pří hostině s ním rozmlouval starší, úctyhodný Ind. Seděli spolu na vyvýšeném stupni před oknem. Z tohoto místa mohl Nobody přehlédnout celý dvůr i postranní budovy.

Netrvalo to dlouho a Nobody uviděl, jak postranními dvířky vyklouzli dva elegantně odění muži. Ihned v nich poznal rádžu a Dechardesa. Šli pěšky, vůz si najmou asi někde dále. Zavazadla za nimi patrně přinesou na loď sloužící, anebo si cestou obstarají vše potřebné.

Starý Ind nepochybně dostal rozkaz, aby se bavil se zvědem až do odjezdu lodi.

Když hodiny na protějším mrakodrapu ukazovaly deset minut před dvanáctou, dopil Nobody poslední doušek a chystal se k odchodu.

Starý Ind se ho snažil ještě zdržet, ale host chtěl rozhodně odejít.

„Ve dvanáct musím být zas v prádelně. Mohl bych ještě jednou poděkovat rádžovi?“

Ind si bezpochyby pomyslil, že už rádžova hosta dost dlouho zdržel, a proto pravil:

„Vyřídím rádžovi tvůj dík. V tuto dobu již nikoho nepřijímá.“

Doprovodil hosta dolů, kde si Nobody opět navlékl sandály a uháněl odtud, jako by mu za patami hořelo.

V jedné z hlavních ulic se Nobody vmísil do davu, pak odbočil do postranní ulice a tam vstoupil do auta, které na něho už čekalo.

Tento vůz patřil Nobodymu a měl v něm zařízenou celou převlékárnu.

Když se automobil rozjel, vstrčil Nobody řidiči do ruky lístek, na němž byl napsán cíl jízdy.

Vůz zamířil k přístavu.

Když auto zastavilo před cestovní kanceláří, vystoupil z něho džentlmen oděný jako turista a vyhlížející jako Angličan. Řidič za ním pak přinesl objemné zavazadlo.

Nobody se nejprve přesvědčil, zda skutečně v jednu hodinu odjíždí do Janova italská loď Vesuvio, a pak se nerozhodně postavil před úředníka prodávajícího jízdenky.

„Jak dlouho mám ještě čas, než musím vstoupit na palubu?“

„Dobrou čtvrthodinu, pane.“

Nobody propustil šoféra. Uplynulo čtvrt hodiny a ještě stál váhavě v cestovní kanceláři. Tvářil se jako člověk, který neví, má-li odjet, či nikoli. Tomu však byli úředníci u Angličanů zvyklí.

Venku zahoukala siréna.

„Chcete odcestovat, pane? Parník dává první znamení k odjezdu. Později už na palubu nikoho nevezme.“

„Máte zdě seznam cestujících na lodi? Jedou-li moji přátelé, pojedu taky.“

„Prosím, zde je,“ pravil úslužný úředník.

Signor Ravenni, signor Succo, oba do Janova, četl Nobody.

Pochopil, že pod těmito jmény, připsanými dodatečně, cestují rádža a hypnotizér. Měli na tato jména asi vystaveny i cestovní pasy.

„Dobrá, pojedu taky. Dejte mi kajutu první třídy.“

Dostal lístek, zaplatil a spěchal na loď. Nechtěl se po nepravých italských cestujících vyptávat dříve než v poslední chvíli.

Nepředvídanou náhodou se totiž mohlo stát, že jeden z Italů se mohl vrátit do cestovní kanceláře a tam se dozvědět, že jakýsi cizí muž si vyžádal seznam cestujících. Mohlo by to potom oba zneklidnit do té míry, že by svůj úmysl změnili.

Nyní si ale Nobody byl jist, že rádža i Deschardes jsou na palubě a o tom, že jsou sledováni, nic nevědí. Když byl dán poslední signál k odjezdu, překročil Nobody lodní můstek a stevard jej uvedl do kajuty.

Škoda, uvažoval Nobody, že loď neodjíždí v noci. Měl bych aspoň skvělou příležitost vrátit se po vykonané práci hned do New Yorku. Takhle se musím poohlédnout po nějakém plavidle, které by mě dopravilo zpátky.

Nobody neměl v úmyslu cestovat až do Itálie.

Šlo mu hlavně o to, zmocnit se Rudého škorpióna. Sörensenovi byl ukraden a Nobody měl udělit lekci drzému zloději.

Bylo poledne, a proto se cestující odebrali do jídelny. Rádža s Dechardesem seděli právě proti Nobodymu. Francouz dokonce požádal Angličana o jídelní lístek. Kdyby byl tušil, že hovoří s mužem, kterého před dvěma hodinami považoval za ubožáka!.

Loď zatím vyplula z přístavu. Socha Svobody byla ještě v dohledu, když parník musel zastavit. Ve strojovně byla zjištěna jakási porucha. Kapitán uklidnil cestující tvrzením, že oprava bude provedena za okamžik, ale než opět vypluli, nastal podvečer…

Byla temná letní noc, ani větérek nezavál. Na širém moři kolem dokola blikala světla plachetnic.

Většina cestujících dlela na palubě. Ve chvílí, kdy Nobody objevil své známé, odcházel rádža právě dolů. Nobody jej nenápadně sledoval.

Nikdo nebyl nablízku. Pojednou rádža ucítil, že mu někdo na obličej přitiskl cosi vlhkého – a v té chvíli již padl Nobodymu v bezvědomí do náruče, ten otevřel dveře umývárny, kam rádža asi mířil, vstrčil jej tam, vešel za ním a zamkl. Byl přesvědčen, že rádža má diamant u sebe. Ani se nezdržoval prohlídkou kapes, a hned rádžovi rozepjal vestu a sáhl pod košili. A opravdu!

Na řetízku kolem krku viselo rádžovi dřevěné vyřezávané pouzdro a v něm podivně malovaný kožený váček! Když jej Nobody rozevřel – zazářil mu vstříc rudý diamant, v němž jako jádro v ořechu vězel škorpión.

Nobody přetrhl řetízek, uložil diamant zpět do koženého váčku a váček zastrčil do náprsní kapsy.

Místnost měla nahoře otevřený strop, a tak stačilo několik okamžiků, aby Nobody přelezl na druhou stranu.

Omámený rádža zůstal v kabině.

Nobody se o něho již nestaral. Věděl, že narkóza byla jen slabá a že se rádža brzy vzpamatuje.

Potom Nobody pospíšil na palubu a zamířil na záď. Právě jel mimo parník a signalizoval své jméno. Zraky všech cestujících byly upřeny na parník…

A tu ze zádi Vesuvia skočil do moře týž muž, který se takto již jednou dostal do New Yorku.

Plaval mohutnými rozmachy. Po půlhodině zahlédl nablízku bárku. Z loďky uzřeli plavce, teprve když zavolal. Na palubu mu nemuseli příliš pomáhat. Hodili mu jen lano a v mžiku byl Nobody v bárce. Vyprávěl, že si vyjel s přáteli na jachtě, že nešťastnou náhodou spadl do moře, aniž to přátelé uviděli, a tak pluli dál.

„Kam plujete?“ zeptal se nakonec Nobody.

„Do New Yorku.“

„To se mi hodí,“ usmál se Nobody.

A tak ještě téže noci plachetní bárka odvezla Nobodyho zpět.

Kapitánovi italského parníku ani nenapadlo obrátit loď proto, že jeden z cestujících byl omámen a okraden. Pachatel skočil do moře a patrně se utopil…

„Jak zní prosím vaše ctěné jméno?“ tázal se Mr Sörensen cizího návštěvníka.

„Tady máte svého Rudého škorpióna!“ stroze odvětil vysoký muž.

Sörensen nechtěl věřit ani svým očím. Při Nobodyho vyprávění stále jen kroutil hlavou. Měl dokonce jisté obavy.

„Jen se uklidněte. Rádža nemůže učinit udání. Sám je zloděj a ve svých službách má velmi nebezpečného člověka. A mne nedopadnou, i když se nakonec dovědí, že jsem za tím vězel já!“

„Chtěl jste přece také vypátrat tajemství Rudého škorpióna?“ poznamenal Mr Sörensen.

„Znám je. A namouduši, není to všední příběh. Rudý škorpión není totiž jen starým rodinným klenotem.“

„Jaké skrývá ještě tajemství?“

„Mr Sörensene, chcete se stát králem Indie?“

„Nerozumím vámi“

„Hned vám to vysvětlím. Kdo totiž nosí rudý diamant se škorpiónem na turbanu, stane se králem Indie i celého Orientu. Tak zní stará Indická věštba, tak stará, že většina nynějších Indů ji už ani nezná. Ale to ještě není všechno. Tento podivný diamant má i jiné vlastnosti. Chcete-li zjistit, zda vám nebylo podáno otrávené víno nebo kterákoli jiná tekutina, ponořte diamant do poháru. Je-li v něm jed, pak v doteku s Rudým škorpiónem nápoj zašumí. Co tomu říkáte?“

„Odkud to víte?“

„Mám to dokonce písemně, tady.“ A Nobody s úsměvem ukázal sběrateli kožený váček s podivnými kresbami. „Vidíte, to je sanskrt. Umíte jej číst? Ne? Nu, právě jsem vám řekl přesný překlad.“

Nobody nevěděl, jak starý je váček, ani jak se dostal do rádžových rukou. Byl však přesvědčen, že patří k diamantu, a tak jej bez rozmyšlení věnoval starému sběrateli.

„Jak se daří vašemu sluhovi Lewisi Higgenovi?“ zeptal se ještě.

„Víte, že je zas u mě?“

„Víra.“

„Představte si, že ten chlapec se onoho rána, kdy ještě za tmy odešel z domu, posadil do jiného vlaku a tam usnul. Když se probudil, byl na cestě do St. Louisů. Neměl u sebe peníze, a proto trvalo tak dlouho, než ho poslali nazpět.“

„Ach, jak by to bylo dopadlo, kdybyste celou záležitost nebyl svěřil mně! Policie by byla hledala Higgena, a rádža by byl zatím klidně odcestoval.“

„Říkal jste ale, že chcete blíže poznat monsieura Dechardesa.“

„Doufám, že se s ním ještě setkám, až mě některý případ zavede do Indie.“

Nobody se však již nikdy s tajemným hypnotizérem nesetkali. Za několik dní přinesly noviny zprávu, že parník Vesuvio se v gibraltarské úžině srazil s anglickým parníkem a potopil se. V seznamu utonulých byla též jména Ravenni a Succo…

A starý Erasmus Sörensen z Filadelfie? To jméno je ovšem nepravé stejně jako místo jeho pobytu, neboť Worldův týdeník má důvod, proč musí jména svých hrdinů měnit, ale veřejnost se ono jméno přece doví. Kdy? Až onen muž zavře navždy oči a pařížské muzeum dostane skoro již zapomenutý Portugalský zázrak zpět.

SAMURAJŮV MEČ

Z olověně šedé oblohy, která se za zimního jitra klenula nad Londýnem, padal hustý chladný déšť, avšak tisíce lidi shromážděných na nádvoří věznice i v úzkých uličkách okolo staré ponuré budovy nedbalo nečasu.

Věznice, obklopená vysokými zdmi, byla vlastně sama malým městem. Toto pochmurné místo se nazývá Newgate.

Toho jitra měl být popraven Japonec Keigo Kiyotaki, který zavraždil starého Loftuse Deacona.

Zástup hlučel a zraky zvědavců se upíraly na vlajkový stožár, který stál uprostřed nádvoří obklíčeného zdmi věznice.

Pojednou hluk utichl – neboť po stožáru pomalu vystupovala černá vlajka. Ve chvíli, kdy se dotkla vrcholu, ozval se zvuk zvonu. Po dvanáctém úderu zvonu podtrhne kat stoličku pod odsouzencovýma nohama a smyčka zadrhne provinilci hrdlo.

Tentokrát vyprovází hlas zvonu na poslední cestě syna říše vycházejícího slunce. Daleko od své vlastí, v mlhavém Londýně, má zhynout smrtí určenou vrahům.

Neprovinil se prý proto, aby se obohatil, a nespáchal prý zločin z pomsty, nýbrž z důvodu Evropanům nepochopitelného, z pověrčivosti a z věrné oddanosti k posvátným obyčejům svých předků.

Angličtí soudcové nebrali ohledy na zvyky pohanského národa na Dálném východě – a tak nyní zvonil umíráček tomuto mladému Japonci, poslednímu potomku vznešeného rodu.

„Bim!“ zaznělo podruhé a bylo to, jako by zvonek odzváněl poslední chvíle celému čekajícímu zástupu – tak jím po každém úderu projelo zachvění.

Tři vteřiny uplynou mezi jednotlivými údery. Čekajícím se zdály věčností.

Toto strašlivé čekání na dvanáct úderů je pro odsouzence nejhroznějším trestem!

Konečně zazněl zvon potřetí.

A opět příšerná přestávka.

Teď… teď zazní čtvrtý úder…

Ne, ještě ne! Snad teď…

Ta přestávka trvá věčnost!

„Uplynulo již jistě půl minuty,“ pravil kdosi v davu.

„Snad se stalo něco se zvonem.“

Pojednou se kolem v uličkách rozlehl pronikavý křik, jako by se peklo rozpoutalo…

A opravdu, byli to mail ďáblové – kameloti, kteří si bezohledně lokty razili cestu zástupem…

Každý z nich svíral pod paží balík novin, druhou rukou mával výtiskem a křičel z plných plic:

„Worldův týdeník, číslo za šest pencí. – Keigo Kiyotaki nevinen! – Nové číslo Worldova týdeníku! – Američan Nobody odhalil pravého vraha! – Worldův týdeník, číslo za šest pencí!“

Cože? Slyšeli jsme dobře? Není to všechno podvod?

„Bílá vlajka! Bílá vlajka!“ zaznělo volání, a oči všech se upřely ke stožáru. Černá vlajka slétla a místo ní se rychle soukala vzhůru bílá!

Worldův týdeník byl okamžitě rozprodán. Lidé se o něj rvali. Zdálo se, že tento časopis je vševědoucí!. Čtenáři již přesně věděli, kdo je vrah – a tam nahoře pod šibenicí ještě stál nevinně odsouzený…

Loftus Deacon byl již v mládí poslán do Japonska, aby tam zastupoval svého otce, velkoobchodníka. V Japonsku pobyl dlouhou dobu. Čas od času přijížděl do Anglie, ale teprve po smrti svého otce, sám již v pokročilém věku, se vrátil natrvalo do vlasti.

Obchodu nechal. Z Východu si přivezl velikou sbírku indických a japonských zvláštností a zabýval se jen doplňováním tohoto pokladu. Byl nesmírně bohatý.

Loftus Deacon byl starý mládenec. Ve West Endu obýval čtyřpatrový dům. Ve skutečnosti to ale byly tři domy.

Bedford Street číslo 1, 2 a 3. Ty budovy tam stojí: dodnes. Zde žil s pěti sluhy.

Ačkoli se nebál, přesto byl velmi opatrný a nedůvěřivý a všelijak se zajišťoval proti vloupání. V jeho domě byly nahromaděny předměty miliónové hodnoty. Kromě nesmírně cenných starožitností byly tam i zlaté předměty a drahé klenoty, nádherný porcelán a skvostné látky vyšívané zlatem.

Všechna okna Deaconova domu byla důkladně zamřížována, dveře byly buď železné, nebo alespoň železem pobité, opatřené důmyslnými zámky, a ve dne v noci seděl v předsíni vrátný.

Deacon měl klíč, kterým mohl otevřít všechny dvéře. Ještě jeden takový klíč visel na zvláštním místě v skleněné schránce, o níž věděli jen sluhové. Kdo chtěl vzít klíč, musel nejdříve skříňku rozbít a odstranit plombu.

Starý pán žil jen pro své sbírky. Měl stále dosti práce s čištěním, oprašováním a registrováním. Pomáhal mu při tom sluha jménem Jensy.

Loftus Deacon byl též v písemném styku s několika odborníky, které pověřil nakupováním starožitností po celém světě.

Rád přijímal návštěvy učenců a sběratelů, kterým hrdě ukazoval své poklady. Občas vycházel do londýnských ulic a v obchodech se starožitnostmi pátral po zvláštnostech. Tak se mu podařilo získat levně mnoho znamenitých kousků.

Na jedné z potulek nalezl Loftus Deacon něco, co z něho učinilo nejšťastnějšího člověka pod sluncem – a co ho později připravilo o život.

Ve výkladní skříni obchůdku se starožitnostmi spatřil napohled nevzhledný meč. Byl znalcem zbraní, proto hned vešel do krámku a dal si meč ukázat. Starožitník mu řekl, že je to arabská zbraň. Starý pán ovládl své rozčilení, rychle zbraň koupil a odešel.

Obchodník si myslil, kdovíjak dobře neprodal, zatímco Deacon získal za dva zlaťáky pravou japonskou katanu, i vyrobenou slavným zbrojířem Masamunem.

Japonský lid je rozdělen na kasty. První tvoří princové – daimiové, druhou šlechtici – siomiové, třetí samurajové, to jsou ti, kdož pocházejí z dvou prvních vrstev, ale svůj život zasvětili válce, tedy něco jako důstojníci z povolání.

Jen příslušníci prvých tří vrstev směji stále nosit zbraň. Známkou urozeností jsou dva meče, jeden velký po levici, zvaný katana, druhý menší po pravici, zvaný zaši. Ve všedním životě se zbraň ovšem nenosí, jen při slavnostech, zejména národních. Tu má každý samuraj dva meče.

Samuraj – doslovně přeloženo znamená šermíř. A japonští důstojníci jsou vskutku znamenitými šermíři. Holdují tomuto sportu vášnivě a nesmírně si váží svých zbraní. Stejně jako zbraní si stále váží a uctívají jejich tvůrce – staré proslavené zbrojíře.

Yukiyasu, Monikono, Masamune – to jsou jména tří nejslavnějších japonských zbrojířů staré doby. Ta jména zná každé japonské dítě – a v těsném spojení s nimi je bůh války Hachiman.

Lze říci, že starší japonští zbrojíři nezhotovovali jen meče určené k zabíjení nepřátel, oni dávali každému mečí i duši.

Když byla katana skoro ukuta, přinesli kovadlinu před obrovskou suchu čtyřrukého boha války, zde zbrojíř za slavnostních obřadů meč dokončil, přičemž Hachmanovi vystupoval z nosu a úst oheň. Tím byla zbraní dána duše, která byla těsně spjata s duší jejího majitele.

Takový meč dědil ovšem syn po otci a otec po dědu. A není myslitelné, že by Japonec takovou zbraň prodal, byť by byl i v nejvyšší nouzi! Běda tomu, kdo by posvátný meč odcizili Japonec by se toho nikdy neodvážil.

Ale mohlo se náhodou stát, že Japonec ukradl meč, aniž věděl, že je to katana. Brzy to však poznal. Byl pronásledován neštěstím, jeho rodina trpěla a Hachiman mu v spánku šeptal, že katanu ukradl. Běda zloději, kdyby pak meč hned neodevzdal majiteli!

Totéž platí o nepříteli, který by odňal tuto zbraň samurajovi padlému v boji. Byť by pronásledován neštěstím a Hachiman by ho tak dlouho trestal, dokud by kořist nevrátil dědicům padlého samuraje – a to i v případě, že by nepřítel nic nevěděl o kataně a o Hachimanovi. Bůh války by mu již oznámil, čím se provinil.

Kdyby však samuraj vlastní neopatrností katanu ztratil, pak by se musel ze všech sil snažit, zase ji získat. Tím je povinen nejen sobě; ale i bratřím, a hlavně mrtvému otci, který se synovi zjevuje ve snách. Naříká a prosí ho, aby opět nalezl dědičný meč.

Když rod samurajů vymře, zemře též katana. Duše meče se vrátí k Hachimanovi. Mrtvé tělo katany je pak obyčejným, mečem, jenž jako každý jiný bývá s posledním majitelem uložen do hrobu.

Mr Loftus Deacon, jenž žil dlouho v Japonsku, samozřejmě znal všechny pověsti týkající se katany. A nyní tak levně získal pravý meč vyrobený Masamunem! V celé Evropě byla ještě jen jedna katana, a to v moskevském muzeu.

Deacon byl přítel ředitele Britského muzea, který všem znalcům vyprávěl o skvělém úlovku známého sběratele. Tak se o kataně dověděla veřejnost, což ostatně bylo přáním starého muže, jenž byl nesmírně hrdý na své poklady. Navštívili ho i učenci a znalci starého Japonska, kteří si prohlédli znaky vyryté do zbraně, a potvrdili, že je to skutečně pravá katana vyrobená slavným zbrojířem Masamunem, jenž žil ve čtvrtém století našeho letopočtu. Mnozí sběratelé blahopřáli šťastnému Deaconovi. Přišli rovněž novináři, kteří uveřejnili dlouhé zprávy o meči, jeho původu a o pověrách, které se k němu. vztahovaly.

Po jistou dobu se mnoho lidí zajímalo o Deacona a o jeho pověstný meč. Nikdo však nevěděl, jak se tato zajímavá zbraň dostala do prodeje. Starožitník se již nedovedl rozpomenout, jak ji získal. Měl meč již dávno a domníval se, že mu jej kdysi přinesl nějaký námořník. Samozřejmě že ho nyní velmi mrzelo, že tak levně prodal nesmírně vzácnou pamětihodnost, ale nepodařilo se mu přimět Delona, aby za meč něco doplatil.

Brzy se ukázalo, jakou cenu má katana.

Jednoho dne přišel k Deaconovi japonský diplomat, který právě dlel v Londýně. Prohlédl si meč a lupou se díval na znaky v bronzové rukojeti.

„Ano, je to katana!“ řekl. „Patří urozenému knížecímu rodu Goto. Před dvaceti lety ji starý kníže ztratil při vyjížďce a už ji nenašel. Byl tak nešťastný, že zakrátko zemřel. Zanechal tři syny. Když dva dorostli, vydali se na cestu, aby meč hledali. Stopa je vedla do Mandžuska. Oba princové však zahynuli. Nyní zbývá z rodu Goto jen Keigo Kiyotaki, poslední ze synů, vychovávaný v klášteře, kde se má stát knězem.“

„To je velmi zajímavé,“ stroze pravil Deacon.

„Keigo bude velmi potěšen, až uslyší, že posvátný majetek jeho otců byl opět nalezen.“

„Já mám také radost, že jsem meč objevil.“

„Poslednímu potomku z rodu Goto bude jistě velmi záležet na rodinném meči. Doufám, že mu jej vrátíte. Ovšem, za patřičnou…“

„Ani nápad!“ zvolal Deacon. „Meč je můj a já jej nevydám!“

Starý diplomat z říše vycházejícího slunce se odporoučel s dokonalou japonskou zdvořilostí.

Za dva měsíce navštívil Mr Deacona zase.

„Přicházím jako zástupce Keiga Kiyotakiho. Zde je mé zmocnění.“

Rozvinul listinu s několika pečetěmi.

„Velmi zajímavá listina,“ řekl Deacon, když si ji prohlédl. „Koupil bych ji pro své sbírky.“

„Keigo Kiyotaki vám za meč nabízí tisíc liber.“

„Není na prodej.“

„Dva tisíce liber… pět… deset tisíc liber…“

„Ani za milión!“

„Kolik tedy žádáte?“ chladnokrevně se tázal starý Japonec.

„Vůbec jej neprodám!“ tvrdě řekl vášnivý sběratel.

„Zdvořile se vám poroučím,“ pravil japonský diplomat a odešel.

To vše bylo pak uveřejněno v novinách.

Loftus Deacon; hrdý na svůj poklad, se o to sám postaral. Lidé si však mysleli, že tvrzení žurnalistů, že Deaconovi bylo nabízeno za meč více než deset tisíc liber šterlinků, je jen novinářská kachna.

Uplynulo čtvrt roku.

U Deaconova domu zazvonil mladý džentlmen.

Tento muž nevyhlížel jako Japonec, jen znalec by byl v jeho krásné, vážné tváři objevil rysy malajsko-japonské. Pak by však byl ovšem také poznal, že jde o urozeného samuraje.

Otvíral mu starý Jensy.

„Mohl bych mluvit s Mr Deaconem? Zde je má navštívenka a zde doporučení japonského vyslanectví.“

Mladý muž hovořil výtečnou angličtinou.

Deacon ho přijal.

„Jmenují se Keigo Klyotaki.“

„Těší mě. Nemýlím-li se, jste šlechtic?“

„Nikoli. Mé jméno je prostě Kiyotaki. Jsem určen k stavu kněžskému, a proto již nejsem šlechticem. Přijel jsem z Tokia…, Víte asi proč.“

„Ano, vážený pane, ale cožpak vám nebylo řečeno, že katanu neprodám? Lituji, že jste zbytečně podnikl tak dalekou cestu.“

„Pane,“ řekl prostě mladý muž, „máte ve svém vlastnictví prastarý meč naši rodiny. Je to to nejsvětější, co na světě mám. Nemohu bez toho meče žít.“

„Považujete-li meč stále ještě za své vlastnictví, pak vyslovte jeho cenu a já vám ji vyplatím. Ale Masamunova katana v mé sbírce zůstane.“

„Mr Deacone, co mně záleží na penězích? Jsem mnich a složil jsem slib chudoby. Meč svých otců však musím mít“.

„Nechápu. Jestliže jste kněz a jestliže jste vystoupil z třídy samurajů, nač vám bude tato zbraň? Stejně ji nemůžete nosit, a psoto, pro vás nemá význam.“

„Nechci katanu pro sebe, ale pro svého otce. Jsem jeho posledním synem a umřu bez potomků. Je proto mou svatou povinností položit mu nalezený meč do hrobu.“

„U mne je uložen právě tak jistě jako v hrobě vašeho otce,“ odvětil tvrdošíjný stařec.

„Mr Deacone,“ pokračoval mladý Japonec zjihlým hlasem, a pojednou mu vstoupily do očí slzy. „Angličané mají svou víru, a my Japonci máme též svou. Dvacet let putuje již můj otec po temných stezkách smrti a nemůže vejít do nebe, protože nemá katanu. Od chvíle, kdy vím, kde katana je, přichází ke mně otec každou noc a pláče… Mr Deacone, měl jste též otce… velice vás prosím!“

Mladý, vzdělaný Japonec hovořil, že by se byl i kámen obměkčil, ale sběratelé jsou neúprosní.

Znovu a znovu se poslušný syn marně pokoušel získat meč svého otce. Nakonec tajemně zašeptal:

„Ještě jsem nepřijal svěcení, ještě stále jsem pánem velikého bohatství, jsem dědicem celé řady rodů. Snad víte, Že Gotové patřili k nejbohatším knížatům… Byl jste dlouho v Japonsku, slyšel jste někdy o pokladu Gotů?“

Ať už Mr Deacon o něm slyšel nebo neslyšel – jemu teď záleželo jen na meči od Masamuna…

Konečně došla i Japonci trpělivost a povstal. Celý se jakoby proměnil, když výhrůžným hlasem zvolal:

„Dobře! Každý mé svou víru! Katana patří do hrobu svého posledního majitele. A jestliže mi nevydáte meč, který byl ukován u Hachímanových nohou, přijde sám bůh a vyžádá si jej od váš. A potom… běda Vám!“

Keigo Kiyotaki odešel a již se nevrátil.

I tato rozmluva byla uveřejněna v novinách. Jensy ještě s druhým sluhou byli po Celou dobu rozhovoru v místnosti.

Jednoho dne dostal Loftus Deacon od jednoho ze svých agentů zprávu, že v Costenobleově skladišti nedaleko Bediord Streetu je japonská modla, která tam byla dopravena z lodí, jež připlula z Rangúnu. Modla prý náleží Francouzi jménem Delcassé, jenž touto lodí připlul, ale pak podivuhodně zmizel. Podle agentova míněni jde o čtyřrukého boha Hachimana.

Sběratel všeho nechal a ihned se odebral na místo. Skladiště Costenobleova zasílatelství dobře znal, neboť tato firma obstarávala jeho zásilky ze zámoří.

Ve skladišti skutečně seděl strašlivý Hachiman, japonský bůh války. Právě takového můžeme dnes vidět v japonském oddělení Britského muzea.

Bronzová postava v dvojnásobné lidské velikosti spočívá se zkříženýma nohama na vysokém podstavci. Že je to bůh války, je zřejmé z jeho výzbroje. Hachimanova tvář však nevyhlíží bojovně. Japonský bůh války se směje a jeho šikmé oči mají výraz prazvláštní veselosti. Od hlavy po paty je kryt pancířem, v první ze svých čtyř rukou třímá meč, v druhé kyj, v třetí hada a ve čtvrté malou lidskou postavu. Vše je odlito z jednoho kusu, jen meč je uměle zapuštěn do bronzové pěsti. Má blyštivé ostří a je z oceli.

A takový bůh seděl tenkrát v koutě skladiště a otevřenými ústy se smál na Mr Deacona.

Po dobu plavby byl pečlivě obalen kokosovými rohožemi, jichž byl teď zbaven. Jen meč měl ještě omotán kusem tkaniny namočené v oleji. Francouz zde sochu uložil a prohlásil, že si pro ni zas přijde.

Mr Deacon se chvěl rozčílením. Kdo byl ten monsieur Delcássé? Kde je nyní? Je to snad též sběratel? Nebo chce modlu prodat?

Měsíc se trápil Mr Deácon těmito myšlenkami, až se mu konečně podařilo zjistit Francouzovu adresu. Ten byl už zase na cestách. Psal, že je ochoten sochu prodat, a Deacon mu ihned nabídl vysokou částku. Francouz souhlasil.

Mr Deacon byl přešťasten a okamžitě začal s přípravami k převezení obrovské modly do svého domu.

Byla to všechno jen podivná náhoda? Sběratel si vzpomněl na mladého Japonce a na jeho výhrůžné zvolání:

„… A jestliže mi nevydáte meč, který byl ukován u Hachímanových nohou, přijde sám bůh a vyžádá si jej od vás. A potom… běda vání!“

Hachiman nyní skutečně vešel do Deaconova domu.

Japonci dlící v Londýně byli zasypáváni otázkami, co o tom soudí. Krajané Keiga Kiyotakiho odpovídali na otázky týmiž slovy jako Japonec při rozmluvě, s Deaconem:

„Angličané mají svou víru, a my Japonci máme též svou.“

Šestimetráková bronzová socha byla naložena na vůz, odvezena do Deaconova domu a instalována v přízemí v takzvaném japonském pokoji. Ještě než byla modla postavena na určené místo, nechal Deacon postavit oltářík, na nějž pak položil katanu k nohám toho, jenž jí vdechl nesmrtelnou duši…

Byl pozdní večer a mrazivý vítr svištěl ulicemi. Lidé, kteří pomáhali při dopravě sochy, vyšli z osamělého domu.

Mr Deacon se nemohl od sochy odtrhnout. Stále dlel u modly a neustále se jí obdivoval. V deset hodin poručil služebnictvu, aby šlo spát, a sám také konečně odešel do ložnice.

V domě vládlo ticho. Jen dole ve vrátnici blikalo světélko. Jensy měl službu. Chvíli seděl a četl, potom však přemohla starého muže ospalost.

Bylo kolem půlnoci, když Jensy byl probuzen strašlivým výkřikem. Zděšeně vyskočil a zaslechl temný pád. Dobře poznal hlas svého pána. Deaconova ložnice byla sice v prvním patře, ale výkřik zazněl z přízemí. Jensy uhodl, že se něco událo v japonském pokoji, kde stála modla. Ačkoli mu vlasy na hlavě vstávaly hrůzou, přece běžel ke dveřím sálu a zabouchal na ně.

„Mr Deacone, jste tam?“

Místo odpovědi zaslechl Jensy chroptění a vzdechy.

Starý sluha se dal do křiku, aby přivolal ostatní služebnictvo. Pak spěchal k skleněné schránce, rozbil ji, odtrhl plombu, a když běžel zpátky s klíčem, byli již i ostatní sluhové shromážděni v chodbě.

Otevřeli dveře. Místnost byla ozářena lampou stojící na stolku. Smějící se bůh války byl zbrocen krví. Z meče mu kanula krev. Pod modlou ležel v kaluži krve Loftus Deacon.

Stařec umíral. Na hlavě měl hlubokou ránu, druhá rána mu zasáhla krk a prořízla tepnu.

Chroptěl, ale pak ze sebe jen vyrazil několik slov:

„Hachiman… Hachiman… mě zavraždili“

Byla to jeho poslední slova… Pak zemřel. A nedaleko něho seděl japonský bůh války se zakrváceným mečem a smál se.

Sluhové zavolali policii. S prvními strážníky přišli jíž i detektivové a policejní úředníci.

Vyptávali se a hledali stopy. Tu pojednou Jensy vykřikl a ukázal na oltářík, stojící před modlou:

„Katana zmizela!“

Příštího dne byly ve všech novinách uveřejněny dlouhé zprávy o tajemném případu.

Anglická policie nevěřila na duchy a ihned začala pátrat po vrahovi. To však nebylo nikterak snadné.

Zjistilo se, že všechna okna byla zevnitř zavřena, a právě tak bylo vyloučeno, aby vrah unikl dveřmi – byl tedy ještě v domě!

Všechny místnosti byly zkontrolovány, každý kout byl prohlédnut, ale nikde nebyla nalezena ani nejmenší stopa. Nikoho nenapadlo podezřívat některého ze sluhů.

Policie obrátila pozornost především k bronzové modle. Meč, jejž Hachiman třímal, byl skutečně zakrvácený. Soudní lékař, který prohlédl mrtvého, se vyjádřil, že rány mohly být zasaženy zbraní, již modla svírá v pěsti.

Zkoumalo se, zda je meč v Hachimanově pěsti pohyblivý. Byl však pevně zapuštěný a nebylo možné pohybovat ani jím, ani paží. Celá socha byla naprosto pevná. A přece, poněvadž meč zasadil ránu, musel tu být nějaký mechanismus skrytý v dutině sochy.

A tak detektivové sochu důkladně prohlíželi. Dali ji snést z podstavce, pak přišli inženýři, tiskli na různých místech smějícího se Hachimana a oklepávali jej. Ale Hachiman nic neprozradil o skrýších ve svém nitru.

Socha byla podle prohlášení znalců ulita z jednoho kusu a ničím se na ní nemohlo pohnout Jen ústa měla otevřena na šířku, co by se do nich prst vešel. Pokusili se posvítit si do otvoru – nic však nespatřili.

Druhého dne chtěli modlu navrtat a vyříznout jí kus těla, aby se mohli podívat dovnitř. K tomu však bylo potřebí svolení, jež bylo policii odepřeno. Ředitel Britského muzea přispěchal a prohlásil, že modla, právě tak jako celá ostatní sbírka, je od Deaconovy smrti nedotknutelným vlastnictvím britského království. A tak byla na otevřená, smějící se Hachimanova ústa přitisknuta veliká úřední pečeť.

Podle výpovědí služebnictva a podle zjištěných okolností zkonstruoval vyšetřující soudce pravděpodobný děj události takto:

Kolem desáté hodiny odešel Loftus Deacon do ložnice v prvním poschodí, kde ulehl do postele, jak lze soudit podle jeho oděvu. Rozčílením nemohl usnout, a proto se odhodlal ještě jednou navštívit drahocennou modlu. Po půlnoci tedy vstal, rozsvítil lampu, oblékl si župan a sešel dolů. Vstoupil do pokoje, kde stála modla, hořící lampu postavil na stolek, šel k soše, ohmatával ji a hladil, jak to činíval i s ostatními předměty svých sbírek – pojednou se pod jeho rukama uvolnil skrytý mechanismus.

Jen náhodou stiskl tajné, dosud neobjevené pero, meč mu sjel na hlavu a druhá rána zasáhla krk. Tajemný mechanismus byl seřízen nejspíš jen na dvě rány, neboť pak se již nepohnul ani meč, ani paže. Že se to takto odehrálo, potvrzovala i poslední Deaconova slova: „Hachiman… Hachiman… mě zavraždil!“

Zůstalo však záhadou, kam se poděla katana. Jensy a ještě jeden sluha vypověděli, že krátce před desátou hodinou viděli otevřenými dveřmi, že meč leží na oltáři u nohou modly. Mohlo se sice stát, že Deacon meč odnesl, ale pak by musel být ukryt někde v domě. Byl tu však naprostý pořádek, každý předmět byl přesně uveden v seznamu, a sluhové věděli n každé maličkosti. Kdyby meč byl ještě v domě, byli by jej hned nalezli.

Zmizení katany bylo ještě tajemnější než vražda. Novináři případ rozmazávali, takže čtenářská obec byla o všem zpravena. Bylo vzpomenuto všeho, co v poslední době bylo psáno o meči a o návštěvě Japonce v Deaconově domě. Proto ani mnoho nepřekvapilo, když v ulicích zaznělo volání kamelotů:

„Vrah byl dopadeni Keigo Kiyotaki zavraždil Loftuse Deacona! Záhada je objasněna!“

V šest hodin ráno, ještě za tmy, v den, kdy byla provedena záhadná vražda na sběrateli starožitností, měl v přístavu službu jeden detektiv. Pozoroval cestující, kteří se ubírali na palubu parníku plavícího se do Singapuru. Tu detektivovu pozornost upoutala tvář muže, jenž právě vystupoval na lodní můstek. Byl zahalen v dlouhý plášť se zvednutým límcem a klobouk měl vražen do čela. Tvář muže však nebyla zcela zakryta, a detektivův zrak na ni dopadl právě ve chvíli, kdy byla ozářena světlem lucerny.

Kdo to jen je? Kde jsem už viděl tuhle tvář? Proboha, vždyť je to…

Nikdo z veřejnosti ještě nevěděl, co se událo dnes v noci v Deaconově domě, neboť noviny ještě nevyšly. Ale detektiv se již o případu doslechl. Hlavou mu bleskl nápad. Rozběhl se za mužem a zastoupil mu cestu.

„Jak se jmenujete, pane? Jsem detektiv, zde je můj odznak!“

Oslovený muž se zastavil a klidně pohlížel na tazatele.

„Já neumět anglický,“ pravil pak a chtěl jít dál. Detektiv ho však zadržel.

„Počkejte! Mám právo prohlédnout si vás zblízka!“

Shrnul muži límec u kabátu a posunul mu klobouk.

„Poznal jsem vás. Jste Keigo Kiyotaki!“ Cestující však stále ještě zachovával klid.

„Já ne Keigo, já Kanamuro.“

„Jsem přesvědčen, že se nemýlím. Pojďte se mnou na strážnici.“

Lodní píšťala dala znamení k odjezdu. Japonec chtěl vběhnout na palubu, ale detektiv ho zadržel.

„Jménem zákona vás zatýkám!“

Nato detektiv hvízdl a ve chvíli zde byli policisté. Parník odjel a Japonec byl odveden na nejbližší strážnici. Zavazadla neměl.

„Podezřívám tohoto muže, že je ve spojení s vraždou na Loftusovi Deaconovi,“ prohlásil potom detektiv vyšetřujícímu soudci.

Japonec měl u sebe cestovní pas znějící na jméno Kanamuro, ověřený anglickým konzulem v Tokiu. Stále zapíral, že umí anglicky.

Pak byli předvoláni Jensy a ostatní sluhové, a podezřelý muž jim byl předveden k Identifikaci.

„Keigo Kiyotaki!“ zvolali všichni naráz.

Tu se teprve Japonec dokonalou angličtinou přiznal k svému pravému jménu a začal vypovídat. Mnoho toho však nebylo.

Včera ráno přijel ze Singapuru, noc strávil v hotelu a dnes ráno se chystal odcestovat zpět do Singapuru.

Byl naprosto klidný. Lhostejně udal jméno hotelu, v němž se ubytoval. Bylo to v Bedford Streetu, v blízkosti Deaconova domu.

Vyšetřující soudce však dobře znal japonskou lhostejnost.

„Co jste dělal celý den v Londýně?“

„Sjednával jsem obchod.“

„Jaký obchod?“

„Svůj obchod, a nikoliv váš,“ zatvrzele odvětil mladý Japonec.

„To znamená, že to nechcete říci?“

„Ne.“

„Uvidíme, Byl jste asi před čtvrt rokem v Londýně. Chtěl jste od Mr Deacona, kterého jistě znáte, koupit meč, který dříve patřil vaší rodině. Je to tak?“

„Ano.“

„Podařilo se vám to?“

„Ne.“

„Viděl jste včera nebo dnes v noci Mr Deacona a hovořil jste s ním?“

„Ne.“

„Proč jste tedy v Londýně?“

„To je má soukromá věc.“

„Chtěl jste se opět pokusit získat meč?“

„Ne.“

„Včera nebo dnes v noci jste se vplížil do Deaconova domu a tam jste zavraždil Mr Deacona.“

Toto nařčení na Japonce silně zapůsobilo, ale nikoli zas tak, jak přítomní očekávali. Obžaloba ho nezdrtila. Jen vyjádřil údiv a vytřeštěnýma očima pohlédl na vyšetřujícího soudce.

„Mr Deacon byl zavražděn?“

Vyšetřující soudce znal různé druhy zločinců a nedal se ničím zmýlit. Řekl si, že takový mazaný chlapík musí být postaven před hotovou věc, jinak se nepřizná.

Keigo byl odveden do cely.

Zatím byla uvedena do pohybu celá londýnská policejní mašinérie. Telegraf rozesílal telegramy na všechny strany, aby byly získány přesné zprávy o předešlém životě podezřívaného muže. Parník, který dosud plul po Temži, byl v Tilbury zadržen a policie zjistila, že v kajutě objednané Japoncem jsou dvě zavazadla: jeden veliký kožený kufr a jeden menší, zcela plochý. A v menším zavazadle byl objeven dlouhý meč.

Keigo Kiyotaki byl znovu předveden.

„Znáte tenhle meč zvaný katana, který byl nalezen ve vašem zavazadle?“ ptal se soudce, sáhl za svou židli a přidržel Japonci meč před očima.

V té chvíli se Keigo zhroutil. Po chvíli se však vzpamatoval, důstojně se napřímil a pravil klidně a hlasitě:

„Říkám vám naposledy: byl-li Loftus Deacon skutečně zavražděn, tedy přísahám při Tensis Dai Dsinu, při Kamim a Hachimanovi, že nejsem vinen jeho smrtí!“

„Jak se ale dostal meč, který byl ještě dnes v noci Deaconovým majetkem, do vašeho zavazadla?“

Soudce se marně tázal. Mladý Japonec již nepromluvil. Lhostejně seděl v cele, bez účasti stál před vyšetřujícím soudcem, neviděl, neslyšel…

Nepokusil se o sebevraždu, klidně jedl, ale již vůbec nepromluvil. Kdyby nebylo zapotřebí delšího soudního řízení, mohl být ještě téhož dne odsouzen k smrti. Jeho vina byla dokázána. Meč byl u něho nalezen. Že okna Deaconova domu byla oné noci zevnitř zavřena, o to se nikdo nestaral. Nějakým způsobem se mu asi podařilo vniknout i vyjít. Policie i soud byly přesvědčeny, že Keigo Kiyotaki přijel do Londýna, aby se jakýmkoli způsobem zmocnil meče svých otců. S bronzovou modlou neměl asi nic společného. Protože toho dne bylo v domě mnoho cizích lidí, kteří pomáhali při dopravě a instalaci sochy, dostal se Japonec snadno do Deaconova příbytku. Zde se skryl a čekal, až se v domě vše utiší. Pak chtěl vzít meč a uprchnout. Vše se mu dařilo. O půlnoci vyšel z úkrytu. Ve chvíli, kdy byl již blízko cíle, vstoupil do místnosti pán domu. Keigo se patrně skryl za podstavec sochy. Deacon postavil lampu na stolek a přistoupil k modle. Tu jeho pohled dopadl na vetřelce. Japonec viděl, že vše je ztraceno. Proto přiskočil k oltáři, na němž ležela katana, popadl ji a zasadil starému muži dvě prudké rány. Deaconova přeťatá krční tepna potřísnila krví modlu i její meč. Tu zabušil na dveře Jensy, a Keigo se opět skryl. Pak byla vrata domu stále otevřena, neboť přicházeli strážníci, detektivové a novináři. – Vrah využil vhodné příležitosti k útěku. Meč někde venku očistil, takže na něm nezbyly stopy krve.

Takto vypadala rekonstrukce zločinu podle policejních předpokladů. Keigo Kiyotaki už nemusel hovořit, neboť policii bylo všecko jasné. Křivdili smějícímu se bohu války, když jej podezřívali z vraždy.

Neřekl však umírající, že ho zabil Hachiman?

Sekl. Ale to byla pouze starcova domněnka v smrtelném zápasu. Deacon viděl Japonce, a když umíral, vzpomněl si na Keigovu hrozbu.

Slavný advokát sir Edvard Clane se stal Keigovým obhájcem. V nejtěžších případech, kdy šlo o loupežné vraždy či jiné těžké zločiny, za které hrozí trest smrti, vždycky se nabídl za obhájce. Ale nikoli proto, aby advokátskou chytrostí obelstil spravedlnost – právě naopak. Nechtěl, aby nevinný pykal za viníka. Ale i v případech, kdy vina byla prokázána, hledal polehčující okolnosti a ukazoval na ně.

Obecenstvo bez dechu naslouchalo tomuto právnickému kazateli, jehož řeč dovedla obměkčit i nejzatvrzelejší srdce.

Čtrnáct lidí už zachránil před šibenicí, doživotním odsouzencům vymohl po desíti nebo patnácti letech milost.

Obhajovací řeč v Keigově případě založil na čtvrtém přikázání:

„Obžalovaný je poslušným synem, jenž ctí otce svého. Náleží k cizímu národu, k cizí rase, Jejichž náboženské pohnutky my Evropané nikdy nemůžeme posuzovat. Obžalovaný je podle japonských představ zbožným a spravedlivým mužem. Nutno uvážit – i když jeho čin je pro nás neomluvitelný –, že přece jen tu převládají polehčující okolnosti. Nechtěl přece Loítuse Deacona zavraždit, chtěl meč svých předků od něho odkoupit, nabídl mu za něj celé jmění. Loftus Deacon však odmítl. A tak si svou smrt zavinil vlastní neoblomností…“

Bylo velmi odvážné takto obhajovat vraha, jenž byl Japonec, a ukazovat na křesťanského Angličana jako na pravého viníka. Ale sir Edvard Clane mluvil tak, že se všichni v soudní síni rozplakali.

Mezi soudci však seděli muži, kteří se jeho slovy nedali pohnout. Sir Clane to věděl a ještě před přelíčením řekl přátelům, že tentokrát nemá mnoho naděje na úspěch. Největší potíže mu činil jeho klient, který i vůči němu zatvrzele mlčel…

Do čekárny obhájcovy kanceláře vešel starý pán. Hranaté rysy a vysedlá brada prozrazovaly Američana. Odevzdal navštívenku, na níž sluha četl:

Fred M. Beken, Filadelfie

Dokud byl sluha v místnosti, pohlížel stařec upřeně do kouta, sotva však odešel, bystře se rozhlížel kolem.

Sluha se vrátil a vyřizoval:

„Sir Clane je velmi zaměstnán, a proto by si přál vědět, v jaké záležitosti si s ním přejete hovořit.“

„Ve věci Keiga Kiyotakiho,“ zněla stručná odpověď.

Za chvíli byl sluha zpátky.

„Sir Clane vás očekává.“

Mr Beken vstoupil do pracovny a postavil se před slavného právníka.

„Promiňte, jestli vás vyrušuji…“

„Jde-li o mého klienta, jsem vám k službám. Posaďte se, prosím!“

„Mám ve Filadelfii zastoupení na prodej čaje, japonských a čínských výrobků,“ vykládal Američan. „Měli jsme tam nedávno zdánlivě podobný případ s Rudým škorpiónem, a proto se také zajímám o samurajův meč. Jsem tu jen obchodně. Mnoho let jsem strávil v Japonsku. Osobně neznám Keiga Kiyotakiho, ale znal jsem jeho otce a též jeho bratra Daie Okiho Gota. Není vám nápadné, že obžalovaný zatvrzele mlčí?“

„Je to Japonec a jako pravý Asiat se již oddal nevyhnutelnému osudu.“

„Ba ne. Znám Japonce příliš dobře. Zde jde o něco jiného. Ostatně Keigo Kiyotaki vraždu ani nemohl provést…“

„Jak to?“ překvapeně zvolal právník.

„Nemohl, protože je šintoista.“

„Co je to?“

„Šintoisté jsou vyznavači staré víry šin-syn. Šintoista nesmí prolít krev, nesmí zabíjet, a proto by také nezabil ani mouchu.“

„Mr Bekene, všichni jsme jen slabí lidé…“

„Souhlasím s vámi. Kdyby však Keigo prolil krev, určitě by pak spáchal harakiri.“

„Vždyť nemá zbraň!“

„Tedy by se v cele oběsil. Znám Japonce příliš dobře a vím, že by si našel způsob, jak odejít ze světa.“

Sir Ciane přecházel rozčileně pracovnou.

„Ano, ale vždyť katana byla u něho naležena…“

„Dostal ji od Mr Deacona.“

Advokát strnul.

„To znamená,“ pokračoval Američan, „že podle evropského mínění získal Japonec meč naprosto čestně. Ale před Japonci se asi strašlivě provinil. Snad výměnou za drahocenný meč prozradil Mr Deaconovi, který se velmi zajímal o vše japonské, nějaké důležité církevní tajemství. O tom se však žádný jiný Japonec nesmí dovědět, a proto mladík mlčí a raději zemře, než aby byl proklet svým národem. Sáhl se nesmí usmrtit, tudíž se neobhajuje a nechá se pověsit. Sire Clane, rád bych viděl obžalovaného. Snad se mi podaří přimět ho k hovoru.“

„Hned vás k němu zavedu,“ zvolal advokát, jenž měl dovoleno stýkat se se svým klientem.

Za pět minut ujížděli oba k vězení. Jeli kolem domu Mr Deacona.

„Dům byl úředně zapečetěn, že?“ tázal se Mr Beken.

Sir Clane přisvědčil a vyprávěl, jak k tomu došlo.

Druhého dne po smrti Loftuse Deacona byla otevřena jeho závěť a ukázalo se, že celou drahocennou sbírku dědí Britské muzeum. Deaconovi příbuzní však vznesli proti závěti námitky, neboť se v ní vyskytlo několik nejasných bodů. Mimo jiné tvrdili, že Britské muzeum nemá právo pokládat za své dědictví i dům.

V Anglii platí zvláštní zákon, jakmile není určen pravý majitel domu, je dům úředně zapečetěn až do konečného rozhodnutí. Tak tomu bylo i s domem Deaconovým. Policejní pátrání bylo druhého dne skončeno, sluhové se musili vystěhovat a nikdo již nesměl vstoupit dovnitř.

„Škoda,“ mínil Mr Beken, „byl bych si rád prohlédl japonské starožitnosti. Je opravdu nemožně podívat se dovnitř?“

„Naprosto nemožné,“ pravil advokát, „a než proběhne soudní řízení, uplyne třeba rok.“

Vůz zastavil před věznicí, a obhájce uvedl Mr Bekena dovnitř.

„Můžeme s vězněm mluvit o samotě a nerušeně?“ zeptal se Američan.

„Samozřejmě,“ odvětil advokát.

„Nikdo nás nebude poslouchat?“

„Ne, panel“

Vstoupili do cely. Mladý Japonec seděl nehybně na židli a ani neobrátil hlavu k příchozím. Mr Beken s ním nejprve hovořil japonsky a potom s ohledem na advokáta anglicky. Pravil, že znal jeho otce i bratra, ale Japonec neodpovídal. Potom usedl Američan naproti němu a dlouho k němu promlouval.

„Nechápu jeho zatvrzelé mlčeni,“ pravil sir Clane, když vycházeli z věznice.

„Doufal jsem, že se mnou promluví,“ odvětil Američan.

Návštěva tedy neměla úspěch. Keigo Kiyotaki nepromluvil ani slovo…

Ještě téže noci se ve třetím poschodí domu, jehož vchod vedl do Bedford Streetu, otevřelo v zadní místnosti okno. Z něho se vyklonil člověk, pohlédl do temného dvora a pak k zachmuřenému nebi.

Potom vztáhl ruku k hromosvodu a v příští chvíli visela mezi nebem a zemí temně oděná postava muže, která se s opičí hbitostí šplhala po hromosvodu. Když muž dosáhl střechy, přebíhal od komína ke komínu, až konečně v jednom z nich zmizel. Byl to komín na domě zavražděného Loftuse Deacona…

Čtyři dny nato, kdy Američan navštívil Japonce ve vožení, byl Keigo Kiyotaki odsouzen k smrti provazem. Tentokrát se slavnému obhájci nepodařilo zmírnit trest.

Poprava měla být uskutečněna čtyři dny po vynesení rozsudku.

Trest smrti měl být vykonán na dvoře věznice v Newgate.

Přiblížily se poslední okamžiky odsouzencova života. Z vrat věznice vycházel Keigo Kiyotaki v doprovodu strážců. Měl na sobě šedý oděv. Hořejší polovina těla mu vězela v kabátci podobném svěrací kazajce, takže ruce i paže měl spoutané.

Na Japonci nebylo patrné rozčilení. Klidně kráčel přes dvůr a širokým schodištěm vystupoval na šibenici. Soudce mu přečetl ještě jednou rozsudek. Kat přistoupil, vhodil Japonci na obnažený krk smyčku, pak ustoupil a vše bylo připraveno k výkonu trestu.

Bim… bim… bim…

Vtom se ozval křik kamelotů a pod šibenicí pojednou zahřměl nějaký hlas:

„Zadržte! Keigo Kiyotaki je nevinen!“

Byl to Mr Beken, který zvolal tato slova a vystoupil z hloučku lidí na nádvoří věznice.

Jeho slova přítomné ohromila.

„Co to říkáte? Kdo jste?“ tázal se soudce.

„Keigo Kiyotaki je nevinen! Jmenuji se Nobody. Jsem zpravodajem Worldova týdeníku, který vychází v New Yorku a v Londýně.“

„A tvrdíte, že odsouzenec není vinen smrtí Loftuse Deacona?“

„Vím to zcela určitě. Žádám, abych byl hned slyšen jako svědek. Keigo Kiyotaki není vinen. Našel jsem pravého vraha!“

V Newgate se ještě nestalo, aby poprava byla odložena. Toto byl první případ.

Soudcové hned obnovili proces.

Mezitím se Worldův týdeník dostal do rukou soudů. Páni v talárech se nesmírně podivovali, že tento list již ve chvíli, kdy Nobody předstoupil a ohlásil odsouzencovu nevinu, byl vytištěn a prodáván občanům, kteří se v něm dočetli o výjevu, jenž se udál právě v tomto okamžiku…

V soudní budově bylo zahájeno přelíčení.

„Vaše jméno?“

„Nobody.“

„Křestní jméno?“

„Nemám žádné.“

„Kdy jste se narodil?“

„Nemluvím o své minulosti. Žádám, abych byl konfrontován s Keigem Kiyotakim. Chci zde veřejně dokázat jeho nevinu a zabránit justiční vraždě.“

Šlo o případ tak neobyčejný, že všechny formality byly skutečně považovány za zbytečné.

Keigo Kiyotaki byl předveden. Bylo na něm vidět, že je velmi rozrušený. Se špatně utajovaným strachem hleděl na starého pána, neboť Nobody byl stále v masce Mr Bekena.

„Keigo Kiyotaki, hovořil jste toho dne, kdy jste byl v Londýně, s Loftusem Deaconem, jenž byl ještě téže noci zavražděn?“ ptal se Nobody Japonce.

„Ne.“

To bylo první slovo, které soud od Japonce uslyšel. Řekl je velmi nejistě.

„Mluvil jste s ním! Vím to určitě!“ zvolal Nobody výhrůžné. „Kde jste s ním mluvil?“

Japonec mlčel. Již litoval svého prvého slova. Chtěl být opět němý.

„Večer v šest hodin, kdy socha byla dopravována do domu a ve vratech se tísnilo mnoho lidí, vešel jste do pokoje Mr Deacona a důvěrně jste s ním hovořil. Je to pravda?“

Japonec široce rozevřel oči a strnule pohlížel na Nobodyho.

„Keigo Kiyotaki, vydal vám Loftus Deacon Masamunův meč dobrovolně?“

„Ano,“ zaznělo opět stísněně.

„Ale o tom nemůže být ani řeči,“ ozval se opět hlas od zeleného stolu. „Mr Deacon by jej nebyl vydal ani za všechny poklady světa…“

„Prosím, nepřerušujte mě!“ řekl Nobody. „Keigo Kiyotaki, co jste mu dal za meč?“

Japonec dlouho neodpovídal a jen strnule zíral do tváře neznámého muže.

„Nic,“ pravil pak po chvíli chraptivě, takže i soudcové se zarazili.

Nobody proti němu vztáhl paži.

„Keigo Kiyotaki,“ zvolal Nobody, zdůrazňuje každé slovo „tys mu za něj dal pravý monikono!“

Japonec pronikavě vykřikl, rukama si zastřel tvář a skácel se k zemi. Strážcové k němu přiskočili, nemohli ho však vzkřísit. Odnesli ho.

V soudní síni zavládlo vzrušení. Nikdo nedovedl rozluštit tuto hádanku.

„Ubožák,“ pravil Nobody, když opět nastal klid, „musel jsem ho zničit, abych ho mohl zachránit.“

„Ale vysvětlete nám to přece! Co je to monikono? Mr Scote, víte to snad vy?“

Soudní znalec starožitností podal vysvětlení:

„Monikono byl japonský zbrojíř, který vyráběl katany. Masamune žil ve čtvrtém století našeho letopočtu, Monikono vyráběl meče ještě před naším letopočtem. Meče od Masamuna jsou v Japonsku velkou vzácností, ale v celém Japonsku je jen jediný meč Monikonův. Nedovedu si vůbec představit, jakým způsobem by mohl mladý Japonec získat Monikonův meč.“ Pak se znalec obrátil k Nobodymu: „Vím zcela určitě, že na světě je jen jediný monikono – a ten je v mikádově vlastnictví.“

„Dříve jich přece bylo více, kam se všechny poděly?“ zeptal se Nobody.

„Odpočívají v hrobech japonských knížat.“

„Nuže, pak je vysvětlení prosté. Mladý muž tak miloval svého otce, že se nezalekl ničeho. Když mu Deacon odmítl prodat katanu, vrátil se do Japonska a vyloupil knížecí hrobku. Starý sběratel ovšem s radostí sáhl po pravém monikonu a dal za něj svého masamuna.“

Soudní znalec luskl prsty,

„Opravdu, tak to mohlo být! Za tuto cenu by byl Mr Deacon jistě rád dal svého masamuna!“

„Deaconův sluha, Mr Jensy,“ pokračoval Nobody, obraceje se opět k soudcům, „řekl, že kolem desáté hodiny večer viděl ležet meč na oltáři u nohou modly.“

„Ano.“

„Ale to již nebyla katana od Masamuna, nýbrž od Monikona! Že o tom Mr Deacon nemluvil? Vždyť neměl nikoho, komu by o tom mohl vyprávět. A kromě toho určitě slíbil Japonci, který tajně a pod nepravým jménem odcestoval z vlasti, že se až po delší době pochlubí Monikonovým mečem.“

„Kde ale je ten meč?“

„Ten ukradl pravý vrah.“

„Vy jste dopadl pravého vraha?“

„Objevil jsem ho.“

„Kdo je to?“

„Dělník z doků a jmenuje se Slack.“

Mezi strážníky nastal neklid. Slacka dobře znali.

„Víte kde je ten muž?“ ptal se předseda soudu Nobodyho.

„V bytě Mr Delona!“

Bylo rozhodnuto, aby se soud ihned vypravil do Deaconova domu. Pečeť byla odstraněna a komise opatrně vešla. Nobody tvrdil, že vrah je v bytě, a proto se každý z členů komise bál, že z některého kouta osamělého domu na něho skočí.

„Není tu dobrý vzduch,“ řekl jeden z pánů, když byl první pokoj otevřen.

Když však byly otevřeny dveře japonského pokoje, v němž se stala vražda, zavanul jim vstříc puch.

„Tady je někde mrtvola v rozkladu!“ podotkl soudce.

„Jsme u cíle,“ pravil Nobody.

Šel k modle, vystoupil ji na bronzové koleno, takže dosáhl až na ozdobu přílby, otočil jí a seskočil.

Že touto ozdobou bylo možné otáčet, zpozorovali detektivové i inženýři již dříve, ale protože se tím neuvedl meč v pohyb, nevšímali si toho příliš.

„Teď musíme sochu převrátit,“ prohlásil Nobody.

Několika strážníkům se brzy podařilo položit bronzovou sochu na bok.

„Socha je dutá, a je známo, že Hachimanovi při obřadu zasvěcování katany šlehaly z úst plameny. Býval v něm ukryt některý z kněží, který toto kouzlo prováděl. Musel se však nějak dostat dovnitř. Dejte pozor, pánově!“

Nobody položil ruku na spodní desku sochy a snažil se ji posunout.

Ale nepodařilo se mu to.

„No, no,“ mumlal. „Copak je to s mým přítelem Hachimanem? Znám ho přece dobře a vím, kudy se do něho leze. Ach tak, ozdoba na přílbě se opět posunula. Zobák musí totiž naprosto přesně ukazovat na hrot meče. Je to velmi prostý mechanismus, ale přesně provedený.“

Otočil ozdobou na přílbě, vrátil se k spodní částí, trochu ji na určitém místě zmáčkl a deska se odklopila, takže vznikl velký otvor.

Pánové přistoupili a hleděli do tmavé dutiny.

Nobody sáhl dovnitř – objevila se noha obutá hrubým střevícem… Nobody zatáhl silněji, až konečně ležel na zemi muž v pracovním oděvu. Byl malý a trochu sražený, vyhublý až na kost.

„Slack!“ vykřikli dva policisté.

Nobody sáhl do otvoru ještě jednou a vytáhl prázdnou láhev od kořalky.

„Nejdřív se postaral o pití – a tady je kus mastného papíru – v tom měl asi něco k jídlu. Ale nebylo toho dost, aby ho to zachránilo před smrti hladem. A zde… zde je pravý Monikonův meči prosím, Mr Scote, prohlédněte si jej!“

Nobody podal soudnímu znalci japonský meč, který se vzhledem nelišil od dřívější katany. Jen ostří bylo pokryto zaschlou krví a na rukojeti byl znak jiného zbrojíře.

„Je to monikono!“ vydechl Mr Scot.

S hrůzou všichni pohlíželi na meč, na tělo, ležící na zemi, ale s největší hrůzou hleděli na tajemného muže, který tak náhle vnesl světlo v záhadný případ.

Nobody podal vysvětlení, jak byl zločin spáchán.

V Costenobleově zasílatelství byl již po několik let zaměstnán dělník jménem Slack. Opíjel se, ale dobře se snášel s kamarády. Často byl vězněn pro opilství a detektivové i strážníci ho dobře znalí. Nyní již tři neděle nikdo nevěděl, kam zmizel. Ale nikoho ani nenapadlo, aby po něm pátral.

Bronzová modla měla zvláštní zařízení, jímž bylo možno do ní vniknout. Otočilo-li se správným způsobem ozdobou na přílbě, uvolnila se uvnitř dlouhá tyč, dole ukončená závorou. Pokud tato závora spočívala na odsunovací desce, nebylo možné deskou ani hnout. Byl-li však mechanismus na přílbě nastaven naprosto přesně, potom se deska odklopila.

Účel zařízení byl jasný. Japonští kněží používali sochu při svých obřadech. Jeden z nich vždy vlezl dovnitř a prováděl různá kouzla. Předešlý majitel modly, monsieur Delcassé, neměl o tomto úkrytu ani tušení.

Socha stála dlouho ve skladišti na čtyřnohém podstavci bez vrchní desky. Slack objevil mechanismus náhodou. Nikomu nic neprozradil. Byl rovněž při tom, když Mr Deacon si prohlížel sochu, a věděl tedy, že ani starý sběratel tajemný mechanismus nezná.

Již předtím byl Slack v příbytku Mr Deacona, donášel tam různé zásilky a viděl jeho nashromážděné bohatství.

V den, kdy byla socha dopravována do domu Mr Deacona, skryl se v modle, opatřiv si dříve láhev pálenky a kus jídla. Závoru zevnitř uzavřel. Kdyby byl náhodou objeven, měl připravenu výmluvu, že byl opilý, vlezl do sochy a usnul. V kapse měl sice páčidlo, ale o tom mohl říci, že je při svém zaměstnání potřebuje na otevírání beden.

Všecko šlo dobře. Nikdo úkryt neobjevil. Slack čekal, až nastane noc. Pak chtěl rychle ukrást vše, co by měl nablízku, páčidlem v přízemí otevřít železnou závoru na okně, roztáhnout mříže a uprchnout.

Celé odpoledne slyšel, jak přicházejí a odcházejí různí lidé. Konečně nastal večer. Deacon poslal služebnictvo na lože a sám šel také spát. Slack čekal. Když odbíjela půlnoc, pomyslil si, že už může začít s prací.

Vylezl – a tu vstoupil Mr Deacon s hořící lampou.

Slack popadl meč ležící na oltáři – byl to monikono – a zasadil starému muži dvě rány. Když uslyšel, že se blíží služebnictvo, vlezl opět do sochy a zavřel závoru. Meč vzal s sebou.

Slackovi by se nepodařilo vylézt ze sochy a opět se do ní vrátit, kdyby měl Mr Deacon doma připraven pro modlu kamenný podstavec z jednoho kvádru nebo podstavec se čtyřmi podpěrami, ale s vrchní deskou. Dělníci však přivezli sochu i se čtyřnohým podstavcem, na němž stála ve skladišti a který měl nahoře jen kovový rám. Mr Deacon nařídil, aby modlu umístili na tomto původním podstavci, protože to též byla starodávná práce.

Když po odhalení zločinu přišla policie, byla pozornost detektivů obrácena k modle. Zkoumali, zda ruka sochy, třímající meč, je pohyblivá, a proto odlitek postavili na zem.

Vrah jistě poznal, že takto je uvězněn, ale neozval se. Snad doufal, že socha bude opět postavena na podstavec a že pak ve vhodné chvíli upláchne.

Ale nestalo se tak. Socha zůstala na zemí a druhého dne byl dům zapečetěn.

Co vrah vytrpěl ve svém vězení, si nikdo nedovede představit. Snad volal, ale jeho hlas nebylo až na ulici slyšet – a tak bídně zahynul…

Byla zde však ještě jedna záhada, a tak se na ni soudci zeptal:

„Mr Nobody, jak to všechno víte? Jste snad vševědoucí?“

Nobody se usmál a odpověděl:

„Nejsem, ale mnoho znám.“

„Zřejmě jste byl jíž dříve v tomto domě a podle toho jste si pak vše ostatní zrekonstruoval?“

Nobody neodpověděl, a tak prozatím museli soudci zanechat otázek. Sepsali protokol, který pak všichni přítomní podepsali.

„Kde je Mr Nobody?“ zeptal se soudce, když skončili šetření. Nobody zmizel.

Aby Worldův týdeník mohl vyjít tak rychle, bylo již dávno všechno připraveno. Ve Fleet Streetu byla najata tiskárna Kunnert a synové. Byla vybavena nejmodernějšími stroji a zručnými zaměstnanci, rozdělenými do tří směn. Tiskaři neměli nic na práci, jen se od nich žádalo, aby ve dne i v noci stále jedna směna byla v tiskárně v pohotovosti.

Americké vydání Worldova týdeníku přineslo zprávu o záhadné vraždě už před týdnem a v onom čísle uveřejnilo toto oznámení:

Vyslali jsme Nobodyho, aby objasnil záhadnou vraždu Mr Deacona. Jsme přesvědčeni, že Keigo Kiyotaki je nevinen.

Toto oznámení bylo otištěno na telegrafický příkaz Nobodyho. Když Nobody odesílal telegram, měl záhadný případ v hlavních rysech již vyřešen.

O týden později byl sazečům předán rukopis. Zanedlouho se před tiskárnou tísnili předem objednaní kameloti, a krátce před zahájením popravy byly jim vydány balíky s výtisky Worldova týdeníku, v němž bylo dokázáno, že Japonec, je nevinen.

Kameloti dostali rozkaz, aby senzaci začali vykřikovat teprve v tom okamžiku, až v Newgate zazní potřetí popravní zvon.

Jaký poplach Worldův týdeník způsobil, o tom jsme již vyprávěli. Stejně rychle bylo vytištěno další vydání, v němž byl popsán postup vyšetřující komise v domě vraždy…

„Sire, nějaký muž chce s vámi hovořit. Vypadá jako rybář nebo námořník.“

Advokát sir Edvard Clane právě neklidně přecházel pracovnou osvětlenou dvěma lampami, když mu sluha ohlásil návštěvu.

„Přináší zprávu o Japonci?“ zeptal se rychle právník.

„Nevím, sire…“

„A pořád ještě nikdo nevypátral, kam se uchýlil Keigo Kiyotaki?“

„Ne, pane, byl bych vám to ihned ohlásil,“ odvětil starý sluha.

„Dobrá, pošli toho člověka ke mně.“

Vstoupil mladý muž ve vlněném oděvu a ve vysokých, nepromokavých botách. Byl silný, hezké tváře, do hnědá opálené, a vyhlížel jako pravý rybář.

„Dobrý večer, sire.“

„Dobrý večer. Co si přejete?“

„Slyšel jsem, že pátráte po onom mladém Japonci, který byl dnes večer propuštěn z vězení.“

„Ano, chtěl jsem s ním ještě hovořit. Ale byl propuštěn tak náhle, že jsem ho již nezastihl. Mám obavy, aby si něco neudělal…“

„Vaše obavy byly zcela na místě, ale teď můžete být klidný. Počkal jsem si na něj a řádně jsem si s ním promluvil. Je teď mým hostem a zůstane u mne, dokud se ze všeho nevzpamatuje.“

Advokát se zarazil. Takhle by nehovořil rybáři

„U vás? A kdo jste?“

„Cožpak mě nepoznáváte?“ usmál se muž.

„Ne. nepoznávám.“

„Jmenuji se Nobody.“

Starý právník nevěřil svým očím. Nobody mu tedy opakoval rozmluvu, kterou s ním měl dříve.

„Teď mi však prozraďte, jak jste tak rychle celou záhadu rozluštil?“

„Právě proto jsem k vám přišel, sire. Byl jsem tenkrát v Deaconově bytě a tam jsem všecko zjistil. Zápach rozkládající se mrtvoly mě hned zavedl k modle… Ostatní si již zajisté dovedete vysvětlit.“

„Jak jste se ale dostal do domu? Dveře i okna byly zapečetěny.“

„Ale komíny ne!“

„Vy jste tam vlezl komínem?“

„Volil jsem tuto cestu tam i zpět.“

„Při své tajné návštěvě jste se dozvěděl, co se skrývá v modle?“

„Byl jste v domě sám?“

„Sám.“

„Teď jsem vás lapil! Socha přece stála na podlaze.“

„Převrátil jsem ji.“

„Vždyť váží šest metrických centů!“

„Ano, a přece jsem ji opět postavil. K něčemu takovému je potřebí víc obratnosti než síly.“

„Jak jste však našel mechanismus na přílbě?“

„Byl jsem dlouho v Japonsku a leccos jsem poznal.“

„A to všechno jste vypátral teprve včera?“

„Ale kdež. Už před několika dny!“

„Tak dlouho již víte, že Keigo Kiyotaki je nevinen?“ namáhavě ze sebe vypravil starý pán. „Ano.“

„A vy jste ho nechal jít k šibenici?“

„Ano,“ opět zazněl klidný hlas Nobodyho. „Právě v tom, že jsem všechno zdržel až do poslední chvíle, je můj největší triumf. Tím jsem zvýšil svůj roční příjem nejméně o třicet tisíc liber šterlinků. čtenáři jsou senzacechtiví, a proto musel mít Keigo Kiyotaki chvíli provaz na krku. Pak šly noviny na dračku!“

„Člověče, strašlivě jste se prohřešil na tom mladém člověku!“ zvolal starý právník.

„Nejsem tak špatný, jak si o mně teď myslíte. Ten Japonec, co stál pod šibenicí, by byl rád zemřel. Japonci neznají strachu ze smrti… Keigo Kiyotaki splnil své poslání a chtěl zemřít. Dalo mi mnoho práce, abych mu vrátil chuť žít.“

Sir Clane se otočil k oknu a na chvíli se zamyslel. Ne, takový případ za své praxe ještě neměl…

Potom se Obrátil k hostu a chtěl se ještě něco zeptat.

Ale Nobody už v místnosti nebyl…

NA STOPĚ

„Čo ši pšejete, madame?“ zeptal se Paddy, šišlavý sluha Mr Worlda. „Mohla bych mluvit s Mr Worldem?“

„Možná že jo, žeptám še. Máte vižitku?“

Elegantní dáma podala sluhovi navštívenku. Na chvíli osaměla.

Stála v předsíní kanceláře Mr Worlda. Byla krásná a urostlá. Havraní vlasy lemovaly tvář bílou jako sníh a nesmírně veliké oči zářily pod dlouhými hedvábnými řasami. Byla ve smutku a její štíhlou postavu zahaloval vdovský závoj.

Letmo si prohlížela četné plakáty a vývěsky, jimiž byla vyzdobena předsíň vydavatelského velmože. Hlásaly slávu Worldova týdeníku, nejčtenějšího amerického časopisu, jehož hlavním a nejoblíbenějším spolupracovníkem byl záhadný Mr Nobody. Za chvíli se sluha vrátil. „Račte vstoupit,“ vyzval dámu Paddy. Bledá tvář ženy se prudce zarděla. Bylo vidět, že se chystá jednat se starým vydavatelem o nějaké důležité věci.

Byla-li však již poněkud překvapena uvítáním šišlavého sluhy, pak tím větší údiv se jí zmocnil v kanceláři Mr Worlda.

Starý pán držel v ruce sklenici s mlékem, a kuckaje se smíchem, přistoupil k dámě.

„Konečně, konečně, že jste tady – vy zatrachtilý člověče! To jste s tím Japoncem provedl zas znamenitě!“ Dáma ve smutku strnula jako solný sloup. „Ale sire, patrně se mýlíte…“

„Kdepak! Znám přece svého Nobodyho a nedám si nic namluvit.“ Nato popadl udivenou ženu, vtlačil ji na pohovku a usedl vedle ní. „Tak jak se daří, milý Nobody?“

„Proboha, Mr Worlde,“ zasténala žena blízka mdlobě. „Jste přece Mr World? Zmínil jste se o Mr Nobodym, o němž jsem právě chtěla s vámi hovořit… a… jistě jste se zmýlil!“

Starý pán se zarazil, pohlédl dámě pátravě do tváře a vzal ze stolku navštívenku…

„Vy jste… vy přece nejste… či snad jste opravdu… paní Lenoisová?“

„Ano, jsem Markéta Lenoisová.“

„Ale… nežertujete… vy opravdu nejste Nobody?“ tázal se pan World rozpačitě.

„Ujišťuji vás, že ne… a… ačkoli mi váš omyl byl velmi nepříjemný, úplně chápu, čím byl zaviněn. Mr Nobody se umí znamenitě přestrojovat…“

Starý pán vstrčil ruce do kapes a prudce přecházel pokojem.

„Ano, ano,“ přisvědčoval, „ten čertovský chlapík si ze mne stále tropí žerty!“ Dáma se zatím uklidnila.

„Přicházím k vám, abych si s vámi promluvila o Mr Nobodym.“

Starý vydavatel si přitáhl k pohovce židli a usedl. „Ehm! Jsem k službám, milostivá!“ Žena ve smutku nervózně mačkala krajkový kapesníček.

„Mr Nobody se v poslední době stal velmi známým…“

„Známým? Světoznámým!“ zvolal Mr World. „Ale Nobody není jeho pravé jméno?“

„Ne.“

„Jak se doopravdy jmenuje?“

„To nikdo neví a já ovšem v první řadě ne.“

„Má důvod tajit své pravé jméno?“

„I to je tajemství.“

„Můžete mi prozradit, kde teď je?“

„V Londýně.“

„Řekl byste mi jeho adresu?“

„Hm,“ zamručel starý pán. „Směl bych se dříve zeptat, proč chcete znát jeho adresu? Nobody je totiž mým společníkem, a… ehm… člověk musí být někdy… velmi opatrný…“

„Již mnoho let hledám po světě člověka, který je mi velmi drahý,“ pravila dáma a její pohled vyjadřoval vroucí prosbu.

„A vy se domníváte, že je to Mr Nobody?“ hádal vydavatel.

„Doufám, že je to on!“

„Podle čeho tak soudíte?“

„Už dříve jsem o něm mnoho četla. Kam jsem přišla, všude se o něm hovořilo… A opravdu ani nevím, kdy ve mně vznikla domněnka, že snad v… Kdysi jsem znala mladého muže, jehož největším potěšením bylo vydávat svůj život v nebezpečí…“

„Dovedl ten mladý muž změnit ve chvilce svou tvář tak, že vypadal jako Mongol? A dovedl současně stočit ústa úplně doleva a nos doprava?“ ptal se Mr World.

„Ne, to jsem nepozorovala.“

„Pak to není Nobody. Ale snad uměl ten váš mladík rozházet za dvě neděle dva milióny dolarů?“

„Vždy byl štědrý, avšak tolik peněz nikdy nedostal do rukou. Řekněte mi něco jiného. Viděl jste Nobodyho jezdit na koni?“

„Ne.“

„Viděl jste ho střílet?“

„U naší firmy se nestřílí,“ pravil suše Mr World.

„A což šermovat?“

„Proč by tady šermoval?“

„Snad jste viděl, jak skvěle plave?“

„Jak bych ho mohl vidět plavat v téhle psí zimě? Kdepak! Teď se ale zas budu vyptávat já vás! Zdědil ten váš mladík asi tak dvacet miliónů a rozházel je za několik let?“

„Ne, nikdy nedědil, jeho podíl je dosud nedotčený.“

„Jak dlouho je ten váš známý nezvěstný?“

„Téměř dvanáct let.“

„A byl v té době osm let v čínském vězení?“

„Mr Nobody tam byl?“

„Nejspíš ano.“

„O tom nic nevím, ale možné by to bylo.“

„Vy jste… ehm,“ pravil opatrně Mr World, „jste snad příbuzná toho vašeho přítele?“

„Byl… totiž je to… můj bratr,“ řekla dáma tiše a váhavě.

Starý pan World se někdy úmyslně tvářil jako hlupák.

„Pak, madame, to docela jistě není Nobody,“ prohlásil rázně.

„Proč jste si tím tak jist?“

„Protože na vaší navštívence je vytištěno prostě: Markéta Lenoisová. Kdybyste byla Nobodyho sestra, pak bych tam četl buď ‚Jeji Výsost‘, nebo ‚Její Jasnost‘, či přinejmenším aspoň ‚lady‘. Nuže, co tomu říkáte?“

Dáma vyskočila prudce z pohovky. Silně zbledla.

„Jakže? Řekl, že… že pochází z aristokratické rodiny?“ ptala se dychtivě.

„To bylo jediné, s čím se mi svěřil,“ odpověděl klidně Mr World a byl rád, že se sám něco dověděl.

„Je to on!“ vzdychla krásná žena a klesla zpátky na pohovku. Prudce dýchala a zrak ji žhnul. „Jistě je to Alfréd!“

Mr World počkal, až se dáma uklidní. Úsměv mu pohrával kolem rtů.

„Dovolte mi ještě otázku,“ ujal se po chvíli opět slova.

„Prosím,“ zašeptala krasavice.

„Ten smutek nosíte po svém manželovi?“

„Podle čeho tak soudíte?“ Bylo zřejmé, že se jí otázka nelibě dotkla.

„Tak hluboký smutek nosí žena jen po zemřelém manželovi.“

„Nuže… tedy ano, uhodl jste.“

„Je to již dlouho, co jste ovdověla?“

„Měsíc,“ zněla strohá odpověď

„Nu,“ dobrácky domlouval starý pán návštěvnici, „přiznejte se, jsem přece již starý člověk, nemusíte se přede mnou ostýchat… Vy nejste sestra pohřešovaného mladíka… a nejste s ním ani příbuzná. Viďte, že v tomto případě jde o jinou lásku než příbuzenskou?“

Na tuto otázku Mr World odpověď nedostal.

„Víte snad…“ tázala se po chvíli dáma. „zda Mr Nobody je, či není…“

„Ženatý?“ přispěl jí starý pán na pomoc. „Ten? Ale kdež!“

„A nemá nějakou známost?“

„Ujišťuji vás, že Mr Nobody na něco takového ani nemyslí.“

„A řeknete mi jeho nynější adresu?“

„Chtěla byste mu psát?“

„Psát?“ zvolala dáma. „Ne, já ho chci, já ho musím vidět! Psaní by nemělo smysl.“

„Nuže, to je tak: Nyní je v Londýně. Píši mu na značku poste restante. Jeho pravou adresu neznám. Nobody snad vůbec nemá stálé bydliště. Většinu času stráví při cestování na své jachtě Letící šíp. Celý svět je mu domovem. Mr. Nikdo je stále nikde. Dnes je tu a zítra zase tam.“

Někdo zaklepal a hned nato vešel úředník přinášející telegram. Mr World jej zběžně přečetl.

„Tak vidíte, tu to máme: Nastupuji cestu kolem světa. Stop. Příští adresu pošlu z Káhiry. Tak! To je od Nobodyho. Tentokrát je to ještě horší než jindy.“

Dáma povstala. „Odjel tedy do Káhiry?“

„Snad tam nechcete jet za ním?“

„Musím ho vidět a musím s ním mluvit. Musím! Písemně s ním nic nepořídím. Znáte značku, pod níž mu máte do Káhiry psát?“

„Ne, tu mi teprve zatelegrafuje z Káhiry.“

„Mr Worlde, splnil byste mi malou prosbu?“

„Myslím, že bych vám splnil každou prosbu, madame, kdybych byl Nobodym, nebo kdybych byl aspoň o třicet let mladší!“

„Budu v Káhiře bydlet v hotelu Nil,“ pravila rychle paní Lenoisová, „zatelegrafujete mi tam, prosím, značku Nobodyho korespondence?“

„Hm, vlastně tím klamu svého společníka a mohl bych si velmi uškodit…“

„Mr Worlde, prosím vás snažně…“ Krásná paní nemusela ani tolik prosit, starý pan World měl stále ještě mladé srdce.

„Splníte tedy mou prosbu?“ zeptala se ještě a připravovala se k odchodu.

„Slovo dělá muže,“ odvětil starý pán a dvorně dámu vyprovodil ke dveřím.

„Je to on!“

To bylo vše, co řekla krásná vdova starší dámě, očekávající ji v hotelovém předpokoji.

Pak přistoupila k oknu a s pevně semknutými rty hleděla dolů na živou obchodní třídu.

„Chce Vaše Výsost…,“ promluvila po chvíli stará dáma.

Pánovitý pohyb ji však přerušil. – „Jmenuji se Markéta Lenoisová, a přeji si, abyste mě oslovovala Jen ‚pani‘ nebo ‚madame‘! Rozuměla jste, slečno ze Simkenu? Šla jste se mnou do vyhnanství, jež jsem si sama zvolila. Cestovala jste se mnou až do New Yorku. Děkuji vám za to, osvědčila jste se jako věrná duše. Pojedete se mnou nyní do Káhiry?“

„Do Egypta?“ tázala se váhavě stará dáma. „To je opět dlouhá cesta po moři…“

„A kdyby Alfréd… Slečno ze Simkenu, kdybych musela až na konec světa, doprovázela byste mne?“

„Ach Vaše Výs… ach madame, raději se toho vzdejte! Znám příliš dobře prince Alfréda. A když jste ho jednou zradila.“

Jako tygřice přiskočila mladá žena k slečně ze Simkenu, přímo ji probodávala plamenným zrakem a velitelsky ukazovala na dveře. „Jděte, nevděčné stvoření! Jste propuštěna! Dostanete svůj plat, až mi odevzdáte zavazadla, pokud v nich, ovšem, nebude nic chybět.“

Po urážlivých slovech Markéta Lenoisová odešla. Slečna ze Simkenu byla ráda, že byla propuštěna. Ale poslední prínceznina slova ji naplnila spravedlivým rozhořčením. Chodila po pokoji a polohlasně broukala:

„Ty hysterko! Tak se chová princezna? Dobře že ji i celou její nafoukanou rodinu vyhnali ze země. Jediným slušným člověkem byl mezi nimi princ Alfréd. Naštěstí tu bídníci včas prohlédl, jinak by uvízl v jejích tenatech. Byl by nešťastný jako jeho bratr, nebožtík korunní princ, kterého se jí podařilo utýrat k smrti. A teď by zas chtěla Alfréda! Ach! I kdyby se jí podařilo ho najít, jistě nebude tak hloupý, aby se od ní dal vodit za nos. Jen počkej, já si najdu jeho adresuj a napíši mu!“

Uplynulo několik hodin, již se šeřilo, když vešel do pokoje slečny ze Simkenu číšník.

„Nějaký pán si přeje s vámi mluvit, slečno.“

„Se mnou?“ zarazila se stará dáma. „Nikoho tu neznám. Patrně chce mluvit s madame Lenoisovou.“

„Nikoli, rád bych mluvil s vámi, slečno ze Simkenu,“ ozval se od dveří mužský hlas správnou francouzštinou.

Slečna vzhlédla a spatřila cizího muže prostředních let. Muž vstoupil rázně do místnosti, pokynul číšníkovi, aby se vzdálil, a zavřel za ním dveře.

„Jmenuji se Huxley a přál bych si s vámi hovořit,“ řekl staré dámě.

Pak několika slovy naznačil, že patří ke kriminální policii.

Stará dáma, která se cítila v cizí zemi velmi opuštěná, byla ustrašena ještě víc a poslušně začala odpovídat na mužovy otázky.

Po půlhodině vstoupil týž muž do pokojů madame Lenoisové a nařídil sluhovi, aby jej ohlásil.

Po chvíli sluha vyšel z princezniny komnaty.

„Madame se ptá, proč k ní přicházíte.“

Mr Huxley vyňal z kapsy navštívenku a připsal k ní jedinou řádku. Pak navštívenku vložil do obálky a zalepil.

„Odevzdejte to, madame mne pak s radostí přijme,“ prohlásil.

A skutečně, za chvíli sluha před ním otevřel dveře.

Markéta psala u stolku. Nyní vstala a hleděla návštěvníkovi nervózně vstříc. V ruce držela navštívenku, na níž pod jménem Edvard Huxley bylo připsáno: Ve věci Mr Nobodyho.

„Co si přejete, pane?“ řekla hlasem, v němž se chvělo vzrušení.

Cizinec pečlivě zavřel dveře a pak se obrátil k mladé ženě s drzým úsměvem.

Byla jeho chováním poněkud zmatena.

„Nebudeme zde rušeni, Vaše Výsosti?“ tázal se šeptem, stále se usmívaje.

„Ne. Počkejte…“

Přesvědčila se, že ve vedlejších pokojích nikdo není, a uzavřela všechny dveře zástrčkou. Její strach před cizím mužem zmizel, neboť byla příliš rozechvěna očekáváním, co uslyší o muži, jehož milovala.

„Nuže, pane?“

„Smím se posadit?“ optal se Huxley, a aniž vyčkal dovolení, přitáhl si židli a sedl si. Paní Lenoisová usedla proti němu.

„Jak víte, kdo jsem?“ zašeptala.

Byla si předtím příliš jista, že ji zde nikdo nezná. Zapomněla však, že dvorní dáma, kterou dnes propustila, ji několikrát před hotelovým personálem nazvala princeznou nebo Výsostí.

Cizinec se zatvářil ještě tajemněji, a jeho vnitřní jistota se ještě stupňovala.

„My víme vše – skutečně vše! Vaše Výsost má tedy v úmyslu nyní, když korunní princ, manžel Vaší Výsosti, zemřel, získat zpět lásku prince Alfréda, který si v současnosti říká Nobody? Kdysi, vedena ctižádostí, ho Vaše Výsost zapudila. Nyní se ale chystá vyhledat ho v Káhiře?“

Princezna byla zděšena. Netušila, že Mr Huxley všechno vyzvěděl před půlhodinou od staré dvorní dámy.

„Kdo jste, že jste tak informován?“

„Vysvětlím to později, a pak bude Vaše Výsost ještě víc překvapena. Nyní mi však odpovězte: Chcete skutečně najít prince Alfréda a opět získat jeho lásku?“

„Ano,“ zněla rozhodná odpověď.

„Vaše Výsost, tehdy ještě baronka Asternová, byla nesmírně ctižádostivá a mocichtivá…“

„Pane,“ přerušila ho Markéta.

„Prosím, jen mě klidně vyslechněte. Poměry ve vaší zemi byly neutěšené a hrozila občanská válka. Alfréd, aby umožnil zemi mír, se vzdal následnictví. A nejen to, vzdal se všech rodových výsad a žil jako prostý občan. Byla jste s ním tajně zasnoubena, ještě když byl korunním princem. Jakmile se vzdal nároků a titulů, zrušila jste zasnoubení a záhy jste se provdala za nového následníka, který se v zemi chopil moci…“

„Mé důvody…,“ pokusila se Markéta obhájit své tehdejší jednání.

„Nezáleží na vašich důvodech, Výsosti. Chci jen říci, že se velice mýlíte, domníváte-li se, že vám odmítnutý Alfréd odpustí.“

Markéta si zakryla tvář dlaněmi a zavzlykala:

„Milovala jsem ho a nikdy jsem ho nepřestala milovat!“

Huxley se usmál a řekl:

„Věřím, že vaše láska znovu ožilá, ale teď je pozdě. Nobody už není tím naivním mladíčkem jako před dvanácti lety. Poznal svět a nedá se ošálit.“ Huxley se zatvářil lstivě a pokračoval mírněji: „Kdybyste nám důvěřovala, snad by se nám podařilo přivést vám ho zpět.“

V očích mladě ženy svitl záblesk naděje.

„Myslíte, že by to bylo možné? Co mám dělat?“

Ani netušila, že se těmito slovy vydala cizímu muži na milost a nemilost.

„Něco vám poradíme,“ zasmál se Huxley. „Ale ně zadarmo!“

„Žádejte ode mne cokoli, jen když se vám podaří usmířit mě opět s princem Alfrédem.“

Věděla příliš dobře, že sama by nic nepořídila, a proto – přijala první pomocnou ruku, která se jí podávala.

„Muž obvykle pocítí lásku k určité ženě, ať chce nebo nechce…,“ rozumoval Huxley.

„Věříte snad v účinnost nápojů lásky?“ tázala se Markéta pochybovačně.

„Nesmysl!“ zavrčel Huxley. „Znám lepší prostředky, které působí s naprostou jistotou. Setkáte se s Nobodym v Káhiře nebo někde jinde, o to se již se svým společníkem postaráme. Všude se najdou osamělá, odlehlá místa… Měla snad Vaše Výsost někdy slepého milence?“

„Slepého? Ne!“ odvětila zděšeně princezna.

„Nuže, můžete ho mít, kdyby bylo třeba postupovat opravdu radikálně. Zařídíme vše tak, že jej oslepíme a Vaše Výsost se ho ujme a bude ho ošetřovat. Zvykne si na vás a nikdy vás už neopustí.“

Mladá žena se hluboce zamyslela. V její duši se odehrával těžký boj. Pojednou se napřímila.

„Myslíte, že by se to skutečně dalo takhle zařídit?“ pravila chraptivé.

„Je to naše specialita, milostivá. A dosud se nám každý podnik zdařil.“

„Kolik žádáte za svou práci?“

Muž vyndal zápisník, otevřel jej, napsal něco na lístek, vytrhl jej a podal princezně.

Letmo pohlédla na lístek a řekla:

„Souhlasím, ujednáno.“

O hodina později vešel nepravý policista Mr Huxley do krčmy, kde na něho čekal jeho kumpán. Zasedli do tmavého kouta.

„To byl dobrý nápad, Bobe,“ šeptal Huxley svému kumpánovi. „Víš, kdo vlastně je ta dáma, kterou jsem sledoval?“ Řekl její jméno a titul. „Moc mi prospělo, že zrovna propustila svou dvorní dámu. Ta ti mi vyprávěla věci…“

A tak se Bob všechno dověděl.

„Bylo to velmi snadné, a o tebe je rovněž postaráno. Jsi můj společník. Ona teď pojede do Káhiry a my s ní. Ovšem, na palubě se budeme tvářit, Jako bychom ji neznali. Peněz bude jako šlupek. Litovala, že má u sebe jen dvě stě dolarů. To víš, drobné jsem nevzal, musím se přece tvářit vznešeně. Tady jsou ty dvě stovky. A tady! Šek na deset tisíc dolarů! Právě tak dobrý jako hotové peníze. A to všecko je jenom záloha na náš obchůdek! Zamilované ženské, to je pro nás, hochu, zlatý důl! Bobe! Člověče!“ Objednali si šampaňské…

Když se Bob vzpamatoval z prvního, záchvatu radosti, počal uvažovat.

„Jak to vlastně chceš provést s tím přepadením a oslepením? To myslíš vážně?“

„Proč ne?“

„Vím, že jsi už byl v Egyptě. Ale tak nějak se mi nechce líbit, že se svým novým nápadem začínáš zrovna u Nobodyho. Víš, ten chlapík…“

„Je taky jen člověk,“ vskočil mu do řeči Huxley. „To je jedno, s kým začneme, jen když se to vyplatí. Setkáme se s Nobodym, jakmile zjistíme značku, pod kterou si dává posílat poštu do Káhiry. Pak se mu pověsíme na paty a neujde nám. Co tomu říkáš, Bobe? Vždyť už jsme spolu provedli jinačí kousky! Hlavní věc je nenechat si zamilovanou princeznu uklouznout. Ta se naplatí, brachu!“

Příštího rána se Huxley dostavil do hotelu. Vládlo zde značné rozčilení. Stará slečna ze Simkenu byla totiž na svém loži nalezena mrtva, její bývalá velitelka se však nijak netrápila pomyšlením, že dvorní dámu ranila srdeční mrtvice z rozrušení nad urážkou, již jí Markéta vmetla do tváře.

Madame Lenoisová složila patřičnou částku, aby mrtvá mohla být převezena do vlasti.

Rychlík z Alexandrie vjel do nádraží.

„Káhira! Gairo! Medinet el Kahira!“ Volali železniční zřízenci ve třech jazycích a otvírali dvířka vagónů. Z třetí třídy vystupovali Arabové a chudí Židé, zatímco z první a druhé proudili elegantní mezinárodní návštěvníci. Většina sem přijela za zábavou, neboť Káhira bývá nazývána „africkou Paříží“.

Před hlavním východem čekal dav oslařů s šedými zvířaty. Běda cestujícímu, který se přiblížil, aby si prohlédl tento zajímavý dopravní prostředek. Ihned byl obklopen polonahými chlapíky, z nichž jeden překřikoval druhého.

„Monsieur, pohled na tohoto osla, to je učiněný parní stroj, srovnej ho s ostatními a uvidíš, že se mu nevyrovnají.“ – „Ne, mylorde, vezmi si mého osla, jsi příliš silný, ostatní by se pod tebou zhroutili!“– „Všichni ostatní osli jsou jen bídné mrchy, ale podívej se, signore, můj osel je oslem všech oslů a běží jako gazela!“ Tak jeden přes druhého vychvaloval své zvíře.

Mezi cizinci, obklopenými poháněči oslů, byla též elegantní dáma ve smutku. Vybrala si oslíka, a svižně se vyhoupla do sedla.

„Hotel Nil!“ poručila.

„Leť, má vlaštovičko, můj poklade,“ zařval poháněč a píchl holí opatřenou bodcem svůj poklad do zadku.

„Vlaštovička“ odpověděla „iááá“. vyhodila, zasáhla kopýtkem policistu a dala se do cvalu.

Za několik minut seskočila jezdkyně z oslíka a přistoupila k recepci v hotelu Nil.

„Nemám tu telegram na jméno Markéta Lenoisová?“ byla její první otázka.

„Hned se podívám, madame,“ zdvořile odvětil recepční.

Zatímco recepční hledal mezi došlou poštou, přijeli k hotelu dva muži. Vešli do dvorany a prohlíželi si jízdní řády.

„Nic zde není, madame, ani dopis, ani telegram,“ hlásil recepční. Na tváři ženy se jevilo zřejmé zklamání.

„Zaplaťte oslaři,“ rozkázala recepčnímu. „Ubytují se zde. Dejte přinést má zavazadla z nádraží. Tady jsou lístky z úschovny. A dejte mi apartmá.“

Hotelový sluha odvedl dámu do prvního poschodí.

„V tomto apartmá bydlela posledně clevelandská vévodkyně,“ upozorňoval sluha.

„Pokoje se mi zamlouvají. Kam ale vedou dveře ze salónu?“

„Do jiné ložnice,“ vysvětloval sluha. „Madame si může vybrat jednu z obou ložnic, obě jsou volné.“

„A je možné dveře dobře zavřít?“

„Jistě, madame, račte se přesvědčit.“

Dáma se rozhodla pro ložnici nalevo. Sluha uzamkl spojovací dveře a podal dámě klíč od dveří vedoucích do ložnice napravo.

„Dobře,“ řekla dáma. „Zajdu si do recepce, snad už je tam telegram.“

„Madame se nemusí obtěžovat, dojdu tam sám.“ ochotně se nabízel sluha.

„Není třeba,“ odvětila dáma rázně a sešla spěšně ze schodů.

V té chvíli přicházeli k recepci již dva zmínění muži, velmi elegantně odění. Vyžádali si pokoj v prvním patře.

Jiný sluha je dovedl nahoru. Žádali, aby jim ukázal pokoj vedle apartmá, v němž posledně bydlela clevelandská vévodkyně.

Bylo jim vyhověno. Oba cizinci si letmo prohlédli pokoj a hned prohlásili, že si jej ponechají. Jeden z nich dal sluhovi tučné spropitné a řekl:

„Nepřejeme si být vyrušováni, jděte!“

Sluha uctivě poděkoval, zastrčil peníze a odešel.

Mezitím se Markéta vrátila do svých pokojů a pečlivě zamkla dveře vedoucí na chodbu, odemkla dveře ložnice napravo a vešla. Kromě Huxleyho byl tam též jeho společník Bob Wall. Po celou dobu cesty do Káhiry se Markéta tvářila, jako by oba muže neznala, ale nyní s nimi hned důvěrně rozmlouvala.

I Nobody se svým sluhou Bambulou už dospěl do Káhiry a rovněž byl ubytován v hotelu Nil. Do Alexandrie přijel na své jachtě Letící šíp. Samozřejmě že nepřijel za egyptskými pamětihodnostmi. Chtěl přijít na kloub tomu, kdo se skrývá pod jménem Jusuf el Fanit a je zvaný též Pán pouště. Tento tajemný a odvážný odpůrce anglických kolonizátorů Egypta ovládal rozsáhlé území pouště a byl postrachem výprav Angličanů. A Nobody se rozhodl, že tajemství Pána pouště se stane senzací Worldova týdeníku.

Na dveře Nobodyho hotelového pokoje kdosi tiše zaklepal.

Bambula otevřel. Ve dveřích stála Markéta Lenoisová.

„Co si přejete, madame?“ zeptal se sluha.

Ale to už Markéta spatřila Nobodyho.

„Alfréde!“ vykřikla krásná žena a přitiskla si ruku k srdci.

Nobody hleděl zkoumavě na mladou ženu a pak pokynul Bambulovi, aby zmizel. Ten chvíli přešlapoval, ale poslechl a nerad odešel.

„Alfréde.“ Šeptala rozčileně Markéta, „znáš mě ještě?“

„Prosím, počkejte!“ přerušil ji Nobody. „Dříve než s vám! budu dále mluvit, musíte mi říci, odkud jste se dověděla, že pod jménem Nobody se skrývá muž, jehož jste dříve znala.“

Markéta se ovládla, neboť věděla, jak důležitá je pro něho její odpověď.

„Mnoho jsem četla o slavném Mr Nobodym a zaujal mne. Něco mi stále našeptávalo, že tento muž, jenž na sebe soustřeďuje pozornost celého světa, je tím, koho hledám Neměla jsem klidu. Psala jsem do New Yorku na Worldův týdeník. Odpověď nedošla… Potom jsem chtěla pověřit pátráním některý z detektivních ústavů… Nakonec jsem sama odcestovala do New Yorku, navštívila Mr Worlda a od něho jsem se dozvěděla, že se skutečně skrýváš pod jménem Nobody. Mé tušení mne nezklamalo.“

„Co vám mohl Mr World říci? Vždyť sám nic neví!“

„Věděl, že pocházíš ze vznešeného rodu, Alfréde, a to mi postačilo. Odpusť mi… já…“

„Jak jste se dostala do Káhiry? Vím, že jste přijela teprve dnes. Řekl vám snad Mr World, že pojedu do Káhiry?“

„Ano, prozradil mi to,“ doznala Markéta po krátkém váhání.

Nobody zavřel oči; Pak rychle opět vzhlédl.

„Řekla jste Mr Worldovi, kdo jsem?“

„Ani. slůvkem jsem tě neprozradila,“ odvětila Markéta a z její řečí bylo patrně, že mluví pravdu. „Věděla jsem, že chceš zachovat své tajemství.“

„Dobrá, děkuji vám,“ pravil Nobody jemně a Markétina tvář se zarděla štěstím.

„Ale řekněte mi ještě,“ pokračoval, „ví snad někdo, kromě vás a mne, kdo Nobody vlastně je?“

„Nikdo na světě!“ zvolala prudce Markéta, ale v téže chvíli se temně zarděla.

„Madame, jak to můžete tvrdit?“ tázal se Nobody poněkud výsměšně.

Temná červeň z Markétiných lící ustoupila bělosti.

„Já… já jsem tě opravdu nikomu neprozradila,“ ujišťovala ho znovu, „svěřila jsem se vlastně jen jediné osobě, své dvorní dámě, slečně ze Simkenu. Cestovala se mnou, ale v New Yorku zemřela v hotelu. Ranila ji mrtvice.“

Nobody projevil zájem o podrobnosti a Markéta mu vše ochotně vyprávěla.

„A jinak jste doopravdy nikomu neřekla, že princ Alfréd a Nobody jsou jedna a táž osoba?“ tázal se pak ještě jednou důrazně a upřel na Markétu pronikavý pohled.

„Přísahám, že ne!“ zvolala Markéta a pozvedla pravou ruku.

„Madame, podívejte se mi do očí!“ pravil ostře Nobody. V té chvílí někdo zaklepal na dveře.

„Kdo je to?“ zeptal se Nobody.

„Jeden známý by s vámi chtěl mluvit,“ ozval se Bambulův hlas.

Nobody prošel kolem Markéty, která dosud stála s rukou vztyčenou, a otevřel dveře.

„Ach kapitáne! To je překvapení! Pojďte dál, milý Větroplachu!“

A velitel Nobodyho jachty Letící šíp kapitán Větroplach vešel nesměle do pokoje, kde stála jako socha černě oděná žena.

„Už jste přijel? Nečekal jsem vás tak brzo,“ hlaholil Nobody a potřásal kapitánovi rukou.

„Ano, měli jsme velmi příjemnou cestu,“ odpovídal Větroplach a stále se upřeně díval na dámu, která byla k němu obrácena zády. „Jářku, Mr Nobody, kdo je to vlastně?“ zašeptal.

Nobody hlasitě odpověděl:

„Její Výsost princezna Markéta, jejíž vznešený manžel, můj bratr, nedávno zemřel v Anglii ve vyhnanství. Pojďte a prohlédněte si mou bývalou snoubenku!“

Markéta stála nehybně a z jejích očí bylo vidět jen bělmo.

„Mr Nobody… proboha! Co je s ní?“ šeptal zděšeně i kapitán.

„Že se tak dětinsky ptáte?“ usmál se Nobody. „Nepamatujete se již, jak jsme spolu kdysi rozmlouvali o hypnóze? Tady máte důkaz, že dovedu zhypnotizovat koho chci.“

„Jak jste to provedl?“ tázal se Větroplach, pohlížeje na ženu, jejíž vztyčená paže teď zvolna klesala.

„Jediným pohledem.“

Přistoupil k Markétě o krok blíž a pevně se na ni zahleděl. Bylo vidět, jak soustřeďuje sílu své vůle do tohoto pohledu.

„Markéto, slyšíte mě?“ tázal se pak.

„Slyším,“ ozvala se jasná odpověď.

„Budete odpovídat podle pravdy na mé otázky. Poroučím to!“

„Poslouchám.“

„Kdy jste přijela do Káhiry?“

„Dnes dopoledne v jedenáct hodin.“

„Přijela jste sama?“

„Ne.“

„Kdo přijel s vámi?“

„Dva muži.“

„Přijeli jen kvůli vám?“

„Ano.“

„Kde jsou teď?“

„Šli na poštu.“

„Jak se jmenují?“

„Huxley a Wall.“

„Bydlí v tomto hotelu?“

„Ano.“

„Odkud je znáte?“

„New Yorku.“

„Znala jste je už dříve?“

„Ne.“

„Jak jste se s nimi seznámila?“

„Nabídli mi své služby.“

„Jakým způsobem vám chtějí sloužit?“

„Chtějí oslepit prince Alfréda,“ řekla bez váhání.

„Oslepit?“ opakoval Nobody.

„Ano, nepůjde-li to jinak.“

„Znamená to tedy, že ho chtějí… Zbavit zraku?“

„Ano, ale snad to nebude zapotřebí.“

Tak se Nobody dověděl vše. Zatímco on zachovával naprostý klid a jen se snažil obratnými otázkami v co nejkratší době všechno vyzvědět, kapitána se zmocnilo prudké rozčilení.

„Můj bože,“ zvolal nyní, „je něco takového vůbec možné? Je vůbec pravda, co ta žena říká?“

„Ovšem. V hypnóze nelze lhát, ani se přetvařovat. Tady má každý na jazyku své nejskrytější myšlenky. Znáte ještě málo lidskou duši, myslíte-li si, že tento úklad je nejhorší špatností. Teď ale buďte tak laskav a postavte se za portiéru, probudím ji.“

Větroplach uposlechl.

„Markéto, víte, o čem jsme hovořili?“

„Vím“

„Až vám nyní řeknu: Vzbuďte se! – probudíte se a nebudete vědět o ničem, k čemu jste se mi přiznala!“

„Probudím se a nebudu o ničem vědět,“ opakovala.

„Pohlédněte na měl“ poručil Nobody mladé ženě.

Oči obrácené vzhůru se pomalu vrátily do přirozené polohy, ale jejich pohled byl stále ještě nepřítomný.

„Probuďte se!“ zvolal Nobody.

Ženin vyhaslý zrak znovu zazářil.

„Věřím vaší přísaze, madame,“ pravil Nobody zdvořile.

Tu se Markéta plně probudila, aniž měla tušení, co se předtím dělo. Domnívala se, že pokračuje v rozmluvě s Nobodym.

„Alfréde,“ zahovořila prosebně, „kdybys jen tušil, co jsem vytrpěla…“

„A ví snad Vaše Výsost, co vytrpěl tehdy onen mladý muž, jehož lásku jste zahodila?“

„Alfréde!“ zaprosila Markéta a vztáhla k Nobodymu sepjaté ruce.

„Už dávno jsem zapomněl na bolest, kterou jste mi způsobila,“ přerušil ji Nobody chladně.

Padla před ním na kolena.

„Ne, neodvrhuj mne a odpusť mi…“

„Prosím, madame, nenamáhejte se! Vstaňte! Musíte opustit tuto místnost.“

Vzhlédla k Nobodymu a poznala, že muž stojící před ní je neoblomný. Vstala.

„Tedy mě odmítáš?“ vydechla.

„Je mi velice líto…“

Každé slovo bylo zbytečné. To uznala i Markéta…

„Slyšeli jsme pěkné věci, viďte, kapitáne?“ řekl Nobody, když Markéta odešla.

Hovořil klidně, zato kapitán nemohl dosud ovládnout své rozechvění.

„Mluvila pravdu?“ doléhal na přítele. „Myslíte, že se bude snažit, aby uskutečnila svůj záměr?“

„Docela určitě. Totiž, pokusí se o to. Ale myslím, že se jí to nepodaří,“ usmál se Nobody.

Ozvalo se zaklepání. Vstoupil Bambula.

„Nějaký muž chce s vámi mluvit, pane.“

Nobody vzal podávanou navštívenku a vyměnil si s Větroplachem významný pohled.

„Namouduši, Mr Wall. Čekal jsem ho,“ pravil klidně. „Viděl jsi toho pána? Přišel sám?“ tázal se Bambuly.

„Jo, ale já ho nepustil dovnitř, řekl jsem skrz dveře, aby se dal ohlásit, jak se sluší a patří.“

„Jednal jsi moudře.“ pochválil svého sluhu Nobody. „Tentokrát však nebylo třeba, abys byl tak opatrný. Musím toho muže přijmout. Že prosím“

Bambula se zatvářil rozmrzele a šel. Kapitán se opět skryl a brzy nato vstoupil do místností očekávaný muž.

Mr Wall vyhlížel celkem slušně. Byl ještě mladý

„Co si přejete?“ po obvyklém pozdravu se Nobody zeptal hosta.

„Mám čest hovořit s Mr Nobodym?“

„Ano.“

Mr Wall se pak představil jako člověk, který hledá pomoc u slavného zpravodaje. Nasládlým tónem vyprávěl, že by rád použil jeho služeb v nesmírně choulostivé záležitosti. Ovšem že by zaplatil příslušný honorář.

„Mr Nobody, jistě jste slyšel o komtese Cecílii de Bauvaignon, která nedávno tajemně zmizela z Paříže?“ zeptal se konečně s jistým váháním.

Ačkoli Nobody ten případ znal, zavrtěl hlavou a dal si od cizince všechno vyprávět.

Komtesa prý byla velmi krásně děvče a nebylo jí ještě ani patnáct let. Asi před čtyřmi týdny šla navštívit svou přítelkyni, ale domů se již nevrátila. Její stopa úplně zmizela. Nešťastní rodiče vzbouřili celou francouzskou policii – ale všechno bylo marné, komtesu Cecílii už nikdo nespatřil.

„Nuže?“ tázal se klidně Nobody, ač věděl, kam podvodník asi míří.

„Dříve než se vám úplně svěřím, musím vás poprosit o naprostou diskrétnost. Dejte mi čestné slovo, že mne…“

„Nesmysl. Tu nezletilou dívku jste unesl vy!“ tvrdě odpověděl Nobody.

Mladý muž se tvářil, jako by se smrtelně lekl.

„Odkud… jak… víte?“ zakoktal.

„Po vašem vyprávění by přece každý usoudil, že jste sám dívku unesl. I vaše chování tomu nasvědčuje. Byl bych špatným znalcem lidí, kdybych věci hned nepřišel na kloub.“

„Neudáte mě policii?“ ptal se Mr Wall.

Nobody se na návštěvníka zahleděl s pohrdlivým úsměvem.

„Poslyšte, pane,“ pravil příkře. „Chcete-li takto pokračovat, pak raději hned odejděte! Nemám s policií nic společného. Nuže?“

Mladý muž dál vykládal vymyšlenou a zkombinovanou historku. Není prý Angličan, nýbrž Francouz, a jmenuje se baron de Lasage. Unesl komtesu Cecílii před měsícem. Byl do ní šíleně zamilován a ona do něho. Nebyla již dítě, byla to horkokrevná dcera jižní Francie. Smluvili se a uprchlí spolu.

Jejich cílem byl Egypt. Slyšeli prý o oáze Fajjúm, která je pozemským rájem, vydali se tam a doufali, že je v té ztracené končině nikdo nenajde. Mohli žít bezstarostně, neboť baron de Lasage je bohatý.

Asi dvě hodiny cesty od Fajjúmu jsou u jezera zbytky nejstarších pyramid a zbořeniště egyptského labyrintu. Každý, kdo navštíví oázu, jde se podívat na tyto zajímavosti.

Uprchlá milenecká dvojice se rovněž vydala pouští k jezeru. Měla průvodce a osly, dokonce i stan.

„Slyšel jste už o Jusufovi el Fanitoví?“ tázal se pojednou vyprávěč.

Jak by Nobody nevěděl o tomto záhadném bojovníku proti koloniálnímu bezpráví! Vždyť kvůli Jusufovi el Fanitovi se vydal do Egypta, aby vypátral jeho tajemství. Ale přesto na baronovu otázku zavrtěl hlavou. Chtěl vědět, zda si podvodník nastřádal dost znalostí, než se dal do lhaní. Ale mladý muž se vyznal ve věcech, o nichž vyprávěl.

Již několik let se Jusuf el Fanit, který si říká Pán pouště, potlouká se svou družinou po Libyjské poušti a působí Angličanům nemalé nesnáze. Říká se o něm, že pochází z dobré arabské rodiny a že je vzdělaný.

Ještě nikdo prý nespatřil jeho tvář. Vždy mu přes ni splývá rouška. Má zvláštní zbraň, laso, které v Africe kromě, něho nikdo jiný nepoužívá. „El fan“ znamená v arabštině laso a „el fanit“ vrhač lasa. Odtud tedy jeho jméno.

El Fanit opravdu dovede znamenitě zacházet s lasem, které Arabové nazývají „němou zbraní“. Viděli, jak je nebezpečné v rukou el Fanita, a proto se domýšleli, že jsou v tom kouzla.

Pán pouště je velmi smělý a Angličanům se nikdy nepodařilo vlákat ho do nastražené pasti. Dovede náhle zmizet a nenadále se objevit v místech, kde ho nejméně očekávají. Vypráví se o něm tisíce pověstí.

Nobody věděl, že se Jusuf el Fanit nikdy nedopustil sprosté loupeže. A nyní o něm mladý cizinec vyprávěl, že mu uloupil dívku.

„Byli jsme přepadeni ozbrojenými Araby,“ pokračoval domnělý baron de Lasage, „a jejich vůdce prohlásil: ‚Jsem Jusuf el Fanit, Pán pouště. Dívka, která je s tebou, se mi líbí a chci ji!‘“

„Hm,“ zamručel Nobody. „A nenabídl vám za ni nějakou náhradu? To je přece zvykem Beduínů, kteří pokládají takové jednání za spravedlivé.“

„Ovšem, nabídl mi, abych si vybral některou z žen jeho kmene.“

„Cožpak měl s sebou ženy?“

„Mnoho! Viděl jsem jeho stany, byly ukryty ve skalních rozsedlinách.“

„Proč jste mu nenabídl výkupné?“

„Rád bych byl obětoval celé své jměním sliboval jsem zlato, ale Jusuf mi řekl, že nic takového nepotřebuje. Chtěl jen bílou dívku.“

„A vy jste mu ji tedy dal a klidně jste se vrátil?“ otázal se Nobody a z jeho slov zněl tichý posměšek.

Baron se zatvářil zkroušeně.

„Pane, co jsem měl dělat?“ řekl plačtivě. „Bylo tam asi padesát Beduínů, všichni ozbrojeni až po zuby, a já byl sám, neboť oba oslaři mi utekli. Avšak,“ pokračoval nadějným hlasem, „Cecílie ví docela jistě, že ji neopustím, a to mě poněkud uklidňuje.“

„Co jste dělal potom?“

„Vrátil jsem se do Fajjúmu. Nikoho jsem tam neznal a neumím arabsky. A pak, nemohl jsem případ hlásit policii, protože jsem nechtěl prozradit jméno dívky. Policie by byla nejprv zatkla mne, protože jsem Cecílii unesl z Paříže. Tu mě napadlo, že mám v Káhiře přítele. Je to Angličan, který již mnoho let žije v Egyptě a zná zdejší poměry. Jmenuje se Mr Huxley. Odcestoval jsem tedy rychle do Káhiry…“

„Kdy se to všecko vlastně stalo?“

„Myslíte, kdy byla uloupena má nevěsta? Teprve včera… včera ráno. V poledne jsem byl opět ve Fajjúmu, odkud jsem jel sedm hodin vlakem do Káhiry. Včera večer jsem byl už zde a dnes ráno jsem se setkal se svým přítelem.“

„Co vám řekl Mr Huxley?“

„Doporučil mi, abych Jusufovi nabídl něco, čeho si váží víc než krásné dívky. Soudě podle povahy Beduínů, mohly by to prý být buď drahocenné zbraně, nebo skvělé koňské postroje.“

„Hm, můžete mít pravdu,“ naoko rozvážně pravil Nobody. „Rozumím vám velmi dobře!“

„Můj přítel právě nyní shání ve městě různé věci, které by se zalíbily tomu lupiči pouště,“ pokračoval baron. „Sešli jsme se spolu zde v hotelu a náhodou jsem zaslechl, že vy tu jste taky. Myslím, že to byla víc než náhoda. Neboť může-li někdo vysvobodit nešťastnou Cecílii z rukou Beduínů, pak jste to vy!“

„Dobrá, pokusím se o to. Kolik mi zaplatíte za námahu?“

„Žádejte co chcete.“

„Sto tisíc franků.“

Podvodník údivem až povyskočil.

„Sto tisíc franků? Mr Nobody; jste velmi drahý!“

„Ovšem, nejsem levný. Musím přece něco vydělat při tak odvážném podniku, při němž dám v sázku život. A pak, myslel jsem, pane, že jste ochoten obětovat za vysvobození komtesy celé své jmění.“

„Dobrá, dostanete sto tisíc franků, jakmile mou nevěstu osvobodíte.“

„Oh, pardon! Žádám celou částku hned, ať již dívku přivedu zpět nebo ne. Ale mohu vás ujistit, že ji zachráním, žije-li ještě.“

Baron chvíli uvažoval, pak pravil, že musí tuto značnou částku nejprve sehnat, a posléze s poklonou odešel.

„Tomu se říká obchod,“ usmál se Nobody, když kapitán opět vyšel ze svého úkrytu. „Teď musí Markéta zaplatit oběma darebákům a pak ještě mně. Samozřejmě že těch sto tisíc franků vezmu. Vím dobře, co právě teď dělá Mr Huxley. Chystá se na cestu do oázy Fajjúm. Tam sežene tlupu arabských banditů, s jejichž pomocí mě bude chtít zmrzačit. Netuší ovšem, že mě sama madame už zasvětila do jejich krásného plánu.“

„Vy se opravdu chcete pustit do toho nebezpečného dobrodružství?“ ptal se kapitán starostlivě.

„Ovšem že chci. Zdánlivě jim sednu na lep. A hlavně, milý příteli, čím je dobrodružství nebezpečnější, tím víc mě láká. Víte, co potom s oběma chlapíky udělám?“

„Vydáte je policií?“

„Ne, vydám je Jusufu el Fanitovi a řeknu mu, že o něm mluvili jako o únosci mladých dívek. Pak si budu jist, že je trest nemine.“

„Věříte, že Jusuf el Fanit je skutečně poblíž oázy Fajjúm?“

„Ne. To by byla přílišná náhoda. Celá historka byla přece vymyšlena. Ale ať je Jusuf el Fanit kde chce, já ho najdu! Chci jeho tajemství vypátrat! Musím se dovědět, kdo se vlastně pod tou rouškou skrývá.“

O hodinu později dostal Nobody v hotovosti sto tisíc franků. Princezna Markéta byla příliš opatrná, než aby je svěřila Wallovi. Částka byla doručena bankovním úředníkem.

A tak ještě téhož večera šel Nobody s baronem na nádraží. Baron už nechtěl čekat na svého přítele Mr Huxleyho, který se prý dosud ze své obchůzky nevrátil – a Nobody s tím byl srozuměn. Věděl příliš dobře, že Mr Huxley se do hotelu Nil vůbec nevrátí, protože je již dávno na cestě do Fajjúmu.

Jeli vlakem až ke stanici Beni Suef, nazvané tak po beduínském kmeni, který ji kdysi obýval. Odtud odbočuje dráha směrem na Fajjúm. Vede vyschlým korytem bývalého Josefova průplavu, kolem něhož se nyní prostírá úrodná země.

S vycházejícím sluncem spatřili oázu Fajjúm.

Dobře udržovanou silnicí protínající oázu Fajjúm jeli směrem k západu tři jezdci.

Všichni tři byli oděni do arabských burnusů, které je chránily před zvířeným pískem.

Dva jezdci vpředu cválali na znamenitých koních. Byli to Nobody a „baron“. Za nimi jel na bídné herce hnědý Arab zchytralé tváře.

Oáza Fajjúm je doopravdy malý pozemský ráj, uměle vytvořený starými Egypťany. Většina bývalých průplavů zavedených uměle do pouště je zanesena pískem, ale ty, které zbyly, stále ještě vytvářejí z bezútěšné pouště nejúrodnější část země na celém světě.

Za Fajjúmem odbočuje silnice do mimózových hájů. Za nimi pak začíná poušť.

Na rozmezí mezi pouští a rodící zemí stojí jako pevnost mohutné skalisko, na němž se tísní několik hliněných chatrčí obehnaných zdí. Osada nese jméno Sal Bekr, což znamená poslední vesnice.

Jezdci jeli příkrou stezkou vzhůru. Byli uvítáni štěkajícími psy, malými dětmi a posléze starým Řekem, jenž se jim představil jako majitel obchodu se smíšeným zbožím. Starý Řek měl na skladě všechny možné lovecké potřeby, střelný prach i několik dobrých pušek a neopominul je nabídnout neozbrojeným cizincům.

Oba muži odjeli totiž z Káhiry v městských šatech a každý z nich měl s sebou jenom malé zavazadlo. Ve Fajjúmu si opatřili jen koně a burnusy.

„Máte nějakou zbraň?“ zeptal se baron Nobodyho. Nobody nemohl zatajit, že má při sobě vždy revolver.

„To zcela stačí,“ mínil baron. „Také mám revolver. Bude lepší, když u nás nikdo neuvidí zbraně.“

Nobody s tím souhlasil.

Odmítli proto zbraně a objednali si chléb, ovoce, sýr a víno. Pak usedli před dům.

„Neobjevil se tu v posledních dnech Jusuf el Fanit?“ zeptal se Nobody starého Řeka.

Dobrý obchodník se domníval, že by lupičova přítomnost mohla cizince postrašit, a proto přísahal, že široko daleko odtud nikdo ani okem Jusufa el Fanita nespatřil.

Řek mluvil pravdu, ale ta se baronovi nehodila.

„Neprozradil by Jusufa zanic na světě, táhne s ním patrně za jeden provaz,“ zašeptal baron Nobodymu.

Chytrý Řek hned vystihl, že udělal chybu, a proto rychle podotkl, že Pán pouště se tu občas také objeví.

Když se nasytili, vydali se Nobody s Arabem na cestu. Baron zůstal ve vesnici. Bylo domluveno, že tu na Nobodyho počká.

Arab šel vpředu a vedl koně se zásobou potravin a měchem naplněným vodou. Za ním cválal Nobody vstříc svému nejistému osudu…

Tak dojeli k pohoří. Vlastně to ani nebylo pohoří, protože tu nebyl žádný přechod z roviny k hórám. Krajina tu vypadala jako obrovská stavebnice, rozestavená v na velkém plochém stole. Obrovské žulové balvany tvořily labyrint chodeb okrášlených pitvornými přírodními útvary. Z rozervaných skalisek bylo vidět do srázných strží a tajemných jeskyň.

Arab neujel ani sto kroků k první propasti, jejíž dno bylo pokryto balvany, když za sebou uslyšel podivný hluk. Ohlédl se a spatřil, jak kůň jeho společníka vstává, zatímco jezdec zůstal ležet na zemi. Polekaný Arab se vrátil. „Co se ti stalo, pane?“ Nobody zasténal.

„Jsi špatný jezdec, pane! Jak ses mohl zřítit s koněm na tak dobré cestě? Nestalo se ti nic? Vstaň přece!“ domlouval Nobodymu Arab.

„Prokletý kůň… padl zrovna na mě,“ naříkal Nobody. „Tu… tu… podívej se, ruka mí visí jako cár. Mám ji vykloubenou.“

Arab uvázal otěže svého koně na vyčnívající skalní hrot a sklonil se k zraněnému.

Nobodyho pravá paže visela nehybně a levou nohou nemohl zdánlivě ani hnout. Sténal, když jej Arab zvedal. Jakmile ho postavil na nohy, klesl Nobody zpět na zem.

„Nemohls dát trochu pozor?“ bručel Arab a tvářil se velmi nespokojeně. „Vždyť za chvíli bychom byli na místě, kam jsem tě měl přivést!“

„Ach, jsi ty ale osel,“ odvětil Nobody. „Copak jsem se zřítil já? To ten ohavný kůň, kterého tys mi vybral. Ještě štěstí, že jsem se nezabil!“

„A nemohl by sis znovu sednout na koně? Vyzdvihnu tě do sedla.“

„Nech mě! Jeď zpátky do vesnice a řekni čekajícímu baronovi, co se mi stalo. Počkej, ještě! Nejdřív vyzvíš, jestli v údolí ještě táboří Jusuf el Fanit. Když ho najdeš, půjdeš k němu a řekneš mu, že tvůj pán, který si chtěl prohlédnout Supí pohoří, spadl z koně. Pán pouště je prý velkomyslný, a proto jsem přesvědčen, že dopřeje zraněnému pohostinství.“ Arabovou tváří se mihl záblesk vychytralého úsměvu. „Tvá ústa oplývají moudrostí, pane. Ano, naplním své srdce odvahou a vniknu do tábora Pána pouště, i kdybych sám přitom měl zahynout.“

„Jsi hodný. Hammede,“ pochválil ho Nobody. „Jak daleko je odtud do údolí, v němž byly viděny Jusufovy stany?“

„Vidíš toho supa, co sedí nahoře na balvanu? Sleduj pohled jeho oka a uvidíš údolí, v němž táboří Pán pouště se svými bojovníky. Tam se teď vydám. Modli se za mě třináctou súru koránu, která se nazývá Vítězství udatného a začíná slovy: Ó všemohoucí bože! Chraň mě před nepřáteli! Nastříkej jedu do jejich žil! Ať jím rostou žhoucí kameny v břiše! Pošli na ně mor a malomocenství.“

„Zadrž, Hammede, ty vítězný hrdino! Za tu dobu jsi už mohl být zpátky. Ještě mi pomoz dostat se do stínu a pak se rychle vydej na cestu!“

Arab odvlekl Nobodyho pod skalní výběžek, který skýtal skrovný stín. Stáhl mu levou botu, položil mu k levé ruce měch s vodou a utrhl kus plátna ze svého burnusu Doufal, že dostane nový. Víc Nobody od Araba nežádal.

Hammed odcválal a vzal s sebou i druhého koně.

Nobody ho sledoval očima, a když zmizel, pozoroval supy. Nepoletovali vyplašeně, dál kroužili kolem jako dřív. Nobody z toho usoudil, že Hammed se nevydal na cestu pohořím, nýbrž že se bezpochyby vrátil zpátky do vesnice, aby informoval barona.

Hammed tedy přesně nevěděl, kde se skrývají lidé, kteří se měli na určeném místě vrhnout na Nobodyho. Proto se musel vrátit ke svému pánovi pro další pokyny.

Tak, spokojeně si v duchu říkal Nobody, teď si všichni myslí, že jsem docela bezmocný.

Potom namočil utržený kus burnusu do vody a přiložil si ho na nohu jako obklad. Úmyslně tiše sténal.

Uplynulo půl hodiny a Hammed se stále ještě nevracel.

Pojednou Nobody zaslechl tichý šramot, zcela nepatrný, jen jakoby se odněkud kamínek skutálel.

Aniž pozvedl hlavu, díval se zpod víček Spatřil ženskou postavu, jež velmi pomalu kráčela roklí.

Přestal naříkat a tajně pozoroval blížící se ženu, která ho neviděla. Byla to Arabka. Tvář však neměla zahalenou. Když spatřila muže pod skalním výběžkem, rychle zvedla paže, zakryla si jimi tvář a křičíc uprchla.

Vzápětí se ozval dusat koňských kopyt. Objevil se jezdec v beduínském burnusu, ozbrojený kopím, šavlí a pistolemi. Kolem pasu měl ovinutý dlouhý kožený řemen, tvář měl zakrytu rouškou, kterou však sám dobře viděl. Když spatřil Nobodyho, pronikavě vykřikl a dva další Arabové přiběhli k němu. Všichni tři se před cizince výhružně postavili.

„Kdo jsi, opovážlivče, jenž jsi uzřel tvář mé ženy!“ rozkřikl se jezdec.

Dříve než Nobody mohl odpovědět, vrhli se na něho druzi dva Arabové, a nestarajíce se o jeho sténání, pevně mu sevřeli paže. Rychle mu prohledali kapsy.

Vzali mu revolver, pouzdro s náboji, a Nobody zpozoroval, že i jeho stříbrné hodinky zmizely v kapse jednoho z Arabů. Z toho usoudil, že tito lidé nemohou být Beduíny. Pravý Beduín by cizince neoloupil.

Nedbalí na Nobodyho protesty a spoutali mu ruce i nohy připravenými provazy.

„Jsem cizí v tomto kraji, a chtěl jsem se tu jen porozhlédnout. Kdo jste a proč se na mě vrháte jako lupiči?“

„Jsme lupiči pouště. Já jsem Jusuf el Fanit!“ odvětil první z Beduínů a čekal, jaký dojem učiní jeho slova.

Nobody však jen sténal pod nešetrnýma rukama Arabů, kteří s ním zacházeli velmi neurvale.

„Spatřils mou nejoblíbenější ženu nezahalenu. Znáš zákon pouště? Zemřeš! Chopte se ho a neste za mnou. Zabji ho vlastní rukou!“

Celá záležitost měla tedy být odbyta velice rychle. Domnělý Jusuf el Fanit se ani neptal, kdo je jeho zajatec. jak se sem dostal a zda nemá nablízku společníky.

„Zacházejte opatrněji s mou nohou,“ naříkal Nobody, „vždyť vám beztak nemohu utéci.“

„Máš ji zlomenou?“

„Patrně jen vykloubenou. Snad bych mohl jít, kdybyste mě podpírali.“

„Rozvažte mu nohy,“ poručil jezdec.

Stalo se, a Nobody namáhavě kulhal uprostřed obou Arabů, z nichž jeden ho podpíral pod levou paží. Nobody co chvíli zasténal.

„Vyslechněte mě,“ začal opět Nobody, „chtěl jsem právě…“

„Mlč, nevěřící pse!“ rozkřikl se zakuklený jezdec a stejně drsně zmařil i všechny další pokusy, kdykoli Nobody chtěl něco říci.

Šli asi deset minut roklemi, než došli k velké jeskyni, před jejímž vchodem rostla křoviska.

Všechno je již připraveno, uvažoval Nobody, teď jen najít důvod, aby mi mohli milostivě darovat život, ale za trest mě přece oslepit. Vsadil bych se, že tu není víc mužů než tihle tři, a ten zakuklenec je zřejmě Huxley. Později snad ještě přijde Hammed a docela jistě ještě jeden zakuklenec a to bude můj přítelíček Mr Wall, nebo vlastně pan baron de Lasage.

Vešli do jeskyně a Nobodyho opřeli o stěnu.

Zakuklenec vytáhl dýku.

„Jsi křesťan?“

„Ano.“

„Pse, pomodli se k svému bohu. Bude to tvá poslední modlitba. Nedopouštím se na tobě vraždy, vykonávám jen spravedlivý rozsudek pouště. Jak se jmenuješ?“

„Pierre Valette,“ odpověděl Nobody, neboť takto si to dříve s baronem dohodl.

Domnělý Jusuf zdánlivě zaváhal a sklonil zvednutou dýku.

„To není anglické jméno.“

„Jsem Francouz.“

„Myslel jsem, že jsi Angličan.“

„Mou vlastí Je Francie.“

Nato se vůdce obrátil k oběma Arabům, a napodobuje orientální květnatou řeč, vysvětloval jim, že zajatec je Francouz a ne nenáviděný Angličan. Nakonec svým společníkům navrhl, aby trest smrti změnili v jiný.

Jeho kumpáni se tvářili, jako by se radili.

„Zasloužil smrt,“ zněl jejich slavnostní rozsudek, „protože je to ale Francouz, nemusí zemřít. Bude jen zbaven zraku, neboť spatřil tvář ženy našeho šejka.“

„Slyšel jsi? Pohlédni ještě naposled na zem a slunce! Už nikdy je nespatříš!“

Vtom vstoupil do jeskyně ještě jeden Arab se zahalenou tváří. Ačkoli měl nyní jiný burnus, přesto v něm Nobody poznal barona. Teď chyběl už jen Hammed. Nobody doufal, že i on přijde co nejdříve. Pak by byla celá tlupa podvodníků v jeskyni. Nobodyho naděje se však nesplnila.

Pan baron nehrál svou úlohu dobře. Hlavni chybou bylo, že neuměl arabsky. A tak jenom gestikuloval a dával najevo údiv, a pak si v koutě jeskyně něco šeptal s druhým zakuklencem.

„Nevím, jakého zločinu jsem se dopustil,“ pravil Nobody anglicky, „ale vím alespoň, s kým jednám. Kolik žádáte za mé propuštění?“

Oba zakuklenci projevili náležitý zájem.

„Vždyť nemáš u sebe peníze,“ řekli anglicky jakoby jedněmi ústy.

Nobody měl něco peněz, ale ty mu Arabové vzali, když mu prohlíželi kapsy, jeho majetek jim byl asi slíben jako odměna.

„Mám šekovou knížku.“

„Šekovou knížku!“ zajásali zakuklenci „Kde?“

Před jeskyní již planul mohutný oheň, v němž se rozpalovalo železo, kterým měl být Nobody oslepen. Kdyby se jen trochu zmýlil ve svém výpočtu, pak by jeho situace byla skutečně hrozivá…

Ale Nobody měl nervy ze železa. Zatím se znamenitě bavil tím, jak oba zakuklení „Beduíni“ vypadli ze svých úloh, jak plynně hovoří anglicky a zajímají se jen a jen o peníze. Poznenáhlu je lákal do pasti.

„Kde máš šekovou knížku?“

„Jeden z těch Arabů mi ji vzal.“

Arabové byli odvoláni od ohně a u jednoho z nich byla skutečně nalezena šeková knížka.

„Vždyť ty máš v newyorské Úvěrní bance dvě stě tisíc dolarů,“ řekl rozčileně jeden z Beduínů.

„Ano, a mohu si peníze vyzvednout v každém větším městě. Také v Káhiře v Otomanské bance.“

„V Otomanské bance?“ zajásali. „A stačí k tomu tvůj podpis?“

„Ovšem.“

„Chceš se těmi penězi vykoupit?“

„Chci. Sejměte mi pouta, abych se mohl podepsat.“

Oba Beduíni zneklidněli.

„Nepokusíš se o útěk?“

„Jak bych mohli Vždyť mám vymknutou nohu.“

„To je pravda. Ale jak budeš psát, když máš vymknutou pravou ruku?“

„Dovedu psát taky levou.“

„Stejně jako pravou?“

„Naprosto stejně. Uvidíte, že podpis bude správný.“

„Nemysli si, že nás oklameš! Nebudeš propuštěn, dokud si peníze nevyzvedneme.“

„Souhlasím, opatrnost je matka moudrosti. Žádám ale, abyste mi do té doby nezkřivili ani vlasu na hlavě.“

„Ovšem, jsme přece džentl ech, jsme čestní Beduíni. jimž je pohostinství posvátné. Budeš zatím naším hostem.“

„Přísahejte, že se mě ani nedotknete!“

„Přísaháme při… při čem ti máme přísahat?“

„Při bradě Prorokově.“

„Přísahám při bradě Prorokově, že ti nebude zkřiven ani vlas na hlavě, dokud nedostaneme peníze na tvůj šek.“ pravil první Beduín a podle muslimského zvyku si položil ruku na vous – totiž na místo, kde bývá vous, protože tvář měl zahalenu rouškou. Ale tento pohyb zcela postačí k přísaze, kterou by žádný muslim nezrušil.

Druhý zakuklenec opakoval jeho slova s patřičnými pohyby.

„Dobrá. A teď mi rozvažte ruce.“

Opět byli zavoláni oba strážci ohně dovnitř. Sňali Nobodymu pouta, ale pevně mu drželi levou paži. Jedena z Beduínů jim ještě pomáhal, zatímco druhý mířil na zajatce revolverem.

„Jediný podezřelý pohyb, a zastřelím tě!“ varoval Nobodyho.

Přidrželi šekovou knížku na stěně jeskyně, podali Nobodymu pero a ten levicí vyplnil šek.

„Spoutejte ho zas!“

„Vždyť jste mi slíbili…“

„Mlč, pse!“

Zakuklenci si něco šeptali, pak udělili jednomu Arabovi tichý rozkaz. Muž vyšel z jeskyně a vrátil se s železnou tyčí, do běla rozžhavenou.

„Chcete mě tedy přece oslepit?“ vykřikl Nobody.

„Ovšem. Rozluč se se sluncem, které už nikdy neuzříš.“

„Přísahali jste při bradě Prorokově! Slibovali jste, že mí nezkřivíte ani vlas na hlavě.“

„Přísaha neplatí, nesáhli jsme si na vous.“

„To není pravda! Dotýkali jste se svého vousu!“

„Sáhli jsme si jen na roušku, vousu jsme se ani nedotkli.“

Nobody už nepromluvil, ale pevně hleděl na Araba, jenž se k němu blížil se žhavým železem.

Arab přistoupil k zajatci, zvedl železo a pojednou byl uchopen a zvednut do výše. Totéž se vzápětí stalo druhému Arabovi. Oba byli zády sražení k sobě prolétli vzduchem a dopadli na zakuklené Beduíny. A tak se na zemi v jednom klubku váleli čtyři muži a na nich klečel Nobody jako trestající bůh. Dvěma mužům, kteří leželi přímo pod ním, tiskl hrdla, a jejich těly přidržoval oba spodní zločince.

Nobody předtím ovšem jen předstíral, že má vykloubenou pravou ruku a levou nohu. Úlohu zraněného hrál tak mistrně, že oklamal i oba mazané podvodníky.

Tu se před vchodem do jeskyně objevila Hammedova ustrašená tvář. Byl asi na stráži. V té chvíli se zableskl v Nobodyho ruce jeho vlastní revolver, který vytáhl z kapsy jednomu z Arabů. Třeskla rána. Hammed povyskočil a naříkaje dopadl k zemi. Jeho nářek byl přehlušen skřeky hyeny, jež Nobody dovedl znamenitě napodobit.

Pak Nobody chvíli naslouchal, drže obrovskou silou hromadu zmítajících se těl. Rovněž zvenčí se ozvalo zavytí hyeny a hned nato se do jeskyně vřítily čtyři postavy v bílých burnusech. První z nich byl kapitán Větroplach, za ním černoch a dva věrní Arabové z posádky Letícího šípu.

„Tady jsou všichni čtyři!“ řekl Nobody a pomalu vstával široce rozkročen stál na lupičích jako krotitel šelem. „Všechny jsem je zajal holýma rukama. Jen toho pátého jsem musel postřelit, protože byl před jeskyní. Ale kohopak to tu vlastně máme?“ Strhl zakuklencům roušky. „Ach, Mr Wall! Vlastně, pardon, pan baron de Lasagne! Jsem šťasten, že vás opět vidím! A kdopak je tohle? Taky šibeniční tvář! Mr Huxley, není-liž pravda? Těší mě, že se s vámi mohu seznámit.“

Nobody přenechal zajatce svým druhům, kteří je okamžitě spoutali. Ani jeden z darebáků nepomýšlel na odpor, neboť byli překvapením napolo mrtvi.

„A teď se, kapitáne,“ obrátil se Nobody k Větroplachovi, „podívejte na to rozžhavené železo, kterým mě chtěli oslepit!“ Několika slovy pak vylíčil přátelům své dobrodružství. „Musíme vyzvědět, kdo je s těmi darebáky ještě ve spojení,“ pokračoval Nobody. „Ani jeden z nich nám nesmí ujít. Jestli je některý už na útěku do Fajjúmu, zadržíme ho. Především chybí žena, kterou jsem tu viděl.“

Nato se Nobody obrátil k zajatcům, kteří stáli u stěny a třásli se strachy. Tváře jim pobledly. Báli se trestu, ale nejvíce byli zděšeni nadlidským výkonem, který před chvílí spatřili. Muž s vykloubenými údy se na ně najednou vrhl jako lev a všechny přemohl.

Na dotaz, kdo s nimi byl ještě ve spojení, ujišťovali, že jen ta žena, kterou Nobody spatřil. Byla manželkou jednoho z Arabů. Pak prozradili i místo, kde se skrývá. Hlídá tam jejich koně. Černoch a arabský námořník se pro ni vypravili a brzy se vrátili s plačící ženou a s koňmi. Nobody zatím pokračoval ve výslechu. Dozvěděl se, že Markéta je již bezpochyby ve Fajjumu, neboť bylo domluveno, že jakmile bude Nobody oslepen, pošle k ní Huxley jednoho z Arabů se zprávou.

„Nezkazím jí radost,“ smál se Nobody. „Mr Huxley jí sám napíše. Hezky dojemně, neboť čtení je určeno něžné dámě. Tady máte papír a pero, sedněte si na balvan a pište!“

Huxley byl zbaven pout. Poslechl a napsal, co mu Nobody nadiktoval. Když byl list napsán, zeptal se Nobody Huxleyho, jak chtěla Markéta vysvětlit slepci svůj příchod do Supího pohoří. Huxley mu to pověděl. Byla by řekla, že Mr Wall přijel zpátky do Káhiry a vyprávěl v hotelu Nil o tom, jak se vydal s Nobodym do Supího pohoří, aby vysvobodil dívku zajatou Jusufem el Fanilem. Jejich pokus že se nezdařil, Nobody že upadl do rukou Pána pouště a jen baronovi se podařilo uprchnout. Proto prý se vydala na cestu, aby Nobodyho hledala.

Nobody se s Větroplachem dohodl, že s dopisem pošlou černého námořníka. Markéta přece nevěděla, koho si Huxley najal. Černoch hovořil arabsky, byl muslim a znal zdejší poměry – a tak se tedy dalo předpokládat, že Markéta nepojme podezření. Proto námořník vsedl na koně a odcválal se zprávou.

Nobody pak vyndal z kapsy lahvičku.

„Tady,“ řekl Větroplachovi a ukazoval na lahvičku naplněnou oranžovočervenou tekutinou, „je proslulá hena, barvivo, které používají orientální ženy.“

„Nač ji potřebujete?“

„Nalíčím si rudě oční víčka. Toto barvivo drží mnohem lépe než obyčejná líčidla. Byl jsem přece oslepen ohněm a musím proto mít zanícené oči. Obočí si mohu uměle opálit, řasy však musím ostříhat, to se nedá nic dělat. Ale nevadí, beztak se chci seznámit s tajemným Pánem pouště, který tak mistrně vládne lasem. Zůstanu tedy déle v této opuštěné krajině, a než se vrátím do civilizace, řasy mí zas narostou…“

JUSUF EL FANIT – PÁN POUŠTĚ

„Pomóóóc!“ chraptivě volal ubohý muž, bloudící Supím pohořím. Jeho burnus byl rozedraný. Ubožák byl slepý a bylo zřejmé, že teprve před krátkou dobou přišel o zrak. Nasvědčovaly tomu nejen spálené řasy, obočí a rudá víčka, nýbrž i jeho nejistá chůze.

Bylo poledne: Rokle dýchala žárem jako kotel naplněný vroucí lávou.

„Pomóóóc,“ sténal domnělý slepec. Pojednou zmlkl, neboť nedaleko spatřil neznámou ženu.

Tohle přece není Markéta, zamumlal. Pak úmyslně klopýtl a upadl, aby mohl lépe pozorovat tajemnou postavu. Na nízkém skalisku vedle rokle stála vysoká štíhlá mladá žena ve sportovním kostýmu. Byla velmi krásná.

„Pomozte!“ zaúpěl slepec.

Žena zmizela za skaliskem.

Slepci nezbývalo než se potácet dál.

„Pomóóóc!“

Minuty ubíhaly a žádná odpověď se neozvala.

Jak je to možné, uvažoval Nobody, přece mě nenechá v bryndě? Pozorovala mě přece dost dlouho a jistě poznala, že jsem slepý. Snad by se nebála slepce?

Pojednou stála žena vedle něho. Přišla tiše jako stín. Nejprve šla podle něho a pátravě se mu dívala do tváře. Pak ho opět předešla.

Jde tiše jako Indián na válečné stezce, uvažoval Nobody.

Tak dospěli na místo, kde předešlého dne zápolil Nobody s útočníky. Žena kráčející několik kroků před ním si pojednou zastínila dlaní očí a upřeně hleděla na kamenitou zem. Stále víc se nakláněla kupředu, až se úplně přikrčila, aby si zblízka mohla prohlédnout určité místo na zemi, které zároveň změřila roztaženými prsty.

Našla otisk boty, řekl si Nobody. To je zvláštní. Civilizovaně vyhlížející mladá žena odborně sleduje stopy jako severoamerický Indián.

Přiblížil se k ní a úmyslně se zapotácel, aby na ni narazil. Chtěl ji totiž přinutit, aby mu konečně prozradila svou přítomnost. Nepodařilo se mu to.

V poslední chvíli, když již myslel, že se jí dotkne, uklouzla jako had stranou, a to se opakovalo ještě jednou.

Nobody se rozhodl, že si vynutí její společnost prosbami.

„Pomóóóc! Och, smilování!“ A stále šeptaje, sténal: „Bože, což mě tu necháš zahynout? Pošli mi člověka, který mě vyvede z této pouště!“

Nářek pomohl.

Předběhla Nobodyho, zastavila se u skalní stěny, odvrátila hlavu od slepce a přiložila ruce k ústům.

„Kdo zde volá?“ zahoukala jakoby zdálky.

Jak byla chytrá! Nobody si ale stále nedovedl vysvětlit, proč jedná tak opatrně. Zastavil se a jeho tvář vyjadřovala přesně to, co by musel pocítit každý slepec, v jeho situaci.

„Sem! Sem! Pomoc!“

„Kdo to volá? Ozvi se ještě jednou!“

Žena opravdu znamenitě ovládala svůj hlas. Nyní se zdálo, jako by se již poněkud přiblížila. Pak tichounce vykročila, zcela neslyšitelně, po dvou krocích šla poněkud hlučněji, a nakonec se přiblížila ráznými kroky.

„Proboha, kdo jste?“

„Vodu! Vodu!“ zasténal Nobody.

„Můj bože, slepec! Nešťastníku, jak jste se dostal do tohoto divokého pohoří?“

„Vodu! Vodu! Zmírám žízní!“ zaúpěl Nobody a upadl.

Mladá žena ho popadla silnými pažemi pod rameny a odtáhla pod skalní výběžek.

„Tady jste ve stínu. Počkejte chvíli, přinesu vám vodu.“

Proběhla roklí, na jejímž konci stál asi metr vysoký balvan. Pružně vyskočila nahoru a skákala ze skaliska na skalisko, až konečně zmizela za skalní hradbou.

Za chvíli se vynořila z postranní strže. V rukou nesla džbán.

„Ubožáku, napijte se a pak mi povězte, co se vám stalo,“ pravila měkkým, poněkud chvějícím se hlasem.

Nobody hltavě pil. Když se napil, vroucně poděkoval.

„Rád bych věděl, který anděl mě zachránil před jistou smrtí Kdo jste? Ach, kdybych vás mohl vidět!“

„Jsem starý muž a žiji v tomto pohoří jako chudý poustevník,“ odpověděla mladá žena hlubokým hlasem. A vzápětí se zeptala: „Řekněte mi, jak jste se sem dostal? Vidím, že jste teprve před krátkou dobou přišel o zrak. Jak se to stalo?“

Nobody přiložil ruce k očím, ale hleděl skrz prsty. – „Ach můj bože,“ vzdychal, „byl jsem oslepen rozžhaveným železem!“

„Rozžhaveným železem?“ opakovala zděšeně. „Kdo vám to udělal?“

„Jusuf el Fanit.“

„Cože?“ tázala se ještě jednou ostře.

„Říkám, že Jusuf el Fanit,“ opakoval Nobody.

„Komu říkáte Jusuf el Fanit?“

„Lupiči, který přepadává pocestné…“

„Myslíte Beduína, který se nazývá Pánem pouště a bojuje proti Angličanům?“ přerušila ho.

„Ano, toho!“

„A Jusuf el Fanit že vás oslepil?“ tázala se s rostoucím rozhořčením. „Kde se to stalo?“

„Tady v Supím pohoří!“

„Kdy?“

„Včera v poledne.“

„Tedy Jusuf el Fanit vás včera v poledne v tomto pohoří oslepil? A proč?“

„Oloupil dívku…“

„Jusuf el Fanit že uloupil dívku? A kdy?“

„Před třemi dny. Byla to mladá Francouzka…“

Nyní Nobody zpozoroval, že mladá žena se jen s velkým přemáháním opanovala, a v tu chvíli již také uslyšel její zcela klidný hlas.

„Vyprávějte mi všecko od začátku, zajímá mě to,“ řekla.

Nobody, upíraje oči do prázdna, vyprávěl zlomeným, bezvýrazným hlasem:

„Přijel jsem do Káhiry a ubytoval se v hotelu Nil, když…“

Náhle byl přerušen.

„Alfréde!“ zazněl jásavý ženský hlas.

Byla to Markéta!

Mladá neznámá žena, která přinesla Nobodymu vodu, stála pod převislým skaliskem, takže jí Markéta zatím nepostřehla. Teď však vystoupila a obě ženy stály proti sobě.

Markétě bylo, jako by do ní hrom uhodil.

Černoch, který jí přinesl zprávu, ji doprovodil do Supího pohoří, kde – jak myslela – čekali Huxley a Wall. Nemohli je však najít. Nakonec se jí ztratil i černoch, a tak bloudila roklemi sama. Konečně našla Nobodyho a s úžasem viděla, že vedle něho stojí jiná žena, mladá a krásná.

„Kdo jste?“ ptala se neznámá žena Markéty. Její hlas zněl velitelsky.

Markéta se rozhodla jednat. Nevšímala si neznámé, přistoupila k Nobodymu a vzala ho za ruku.

„Můj Alfréde, konečně jsem tě našla! Chudáčku! Dověděla jsem se, co se ti stalo…“

„Madame, velice vás prosím, abyste mě nechala na pokoji a šla svou cestou! Nemám s vámi nic společného,“ odmítavě řekl Nobody a odtáhl ruku.

Markéta zbledla jako smrt. Hněvivě se obrátila k cizí ženě a rozkřikla se na ni:

„Kdo jste a co tu chcete?“

„Kdo jste vy, že si dovolujete takto jednat?“ tázala se neznámá žena.

„Kdo jsem? Říkám vám…“

„Je mi docela jedno, jak se jmenujete a jaký máte titul.“

„Jsem nevěsta tohoto muže!“ zvolala Markéta. „Odejděte odtud a nechte nás o samotě!“

„Vy jste jeho nevěsta?“ ptala se neznámá žena. „Zdálo se mi, že o vás nechce ani slyšet.“

„Jestli okamžitě neodejdete, zabiju vás!“ rozkřikla se Markéta a vytáhla z kabelky malý revolver, jejž namířila na ženu.

Neznámá dívka se skokem vrhla na Markétu, vyrazila jí z ruky revolver a pěstí ji udeřila do hlavy. Markéta klesla jako podťatý strom. Neznámá poklekla vedle ní a vytáhla z kapes dlouhý řemínek a šátek. Za chvíli byla Markéta spoutána a v listech měla roubík.

Všechno se událo velmi rychle. Neznámá žena se opět vztyčila a soustrastně řekla:

„Ubohá! Právě omdlela. Výborně, Abdule. Přicházíš právě vhod. Až se tato žena vzpamatuje, dovedeš ji do mě poustevny.“

Nobody nikde neviděl živé duše, kromě neznámé ženy a svázané Markéty. Pochopil, že neznámá v něm chce vzbudit domněnku, že omdlelou Markétu ošetřuje nějaký Arab.

„Můžeme ji tu zatím nechat, Abdul je chytrý a obratný chlapec. Pojďte, dovedu vás do své poustevny.“ Nobody byl nesmírně zvědav, co se vyklube z tohoto podivného dobrodružství.

Jeho průvodkyně, vydávající se za poustevníka, už nepromluvila ani slovo. Zato si slepce důkladně prohlížela. Nobody se snažil hrát svou úlohu co nejlépe.

„Ta žena, která vás nezvala Alfrédem, je vaše příbuzná?“ přerušila neznámá dlouhé mlčeni.

„Kdysi byla mou nevěstou, ale zradila mě,“ znaveně odpověděl slepec.

„Myslel jsem si to,“ podotkla neznámá a zase mlčela… „jsme u cíle,“ pravila po chvíli.

Nobody spatřil úzkou, nahoře otevřenou skalní rozsedlinu. Počítal kroky, neboť zpozoroval, že vzadu se vysoké žulové stěny spojují a tvoří jeskyni.

Po třiadvacátém kroku vstoupili do úplně temné sluje. Po několika dalších krocích se jeho průvodkyně, která ho stále držela za ruku, pojednou zastavila:

„Musím odvalit balvan uzavírající vchod.“ Pak pokračovala: „Tak, a teď vejděte do příbytku chudého poustevníka a vezměte zavděk tím, čím vás může pohostit.“

Pojednou Nobodymu zazářilo vstříc jasné světlo. Zdálo se, že chudý poustevník se tu zařídil velmi pěkně.

Místnost byla sice malá a nízká, ale nesmírně pohodlně zařízená. Okna vedla do dvora obklopeného vysokou zdí, jejíž konec nebylo vidět.

„Pojďte, ubohý muži,“ řekla neznámá žena soucitně, „zde je lože, na němž si odpočinete. Spánek vás posílí. Ráno si pohovoříme o ostatním.“

„Děkuji vám, otče,“ odpověděl Nobody a tvářil se, jako by opravdu hovořil s poustevníkem. „Jsem unavený a toužím po odpočinku.“

„Spěte klidně. Tady je džbán s vodou, máte jej na dosah ruky. Dobrou noci“

„Dobrou noc, otče.“

Nobody se opatrně natáhl na lůžko a zakrátko zhluboka oddychoval.

Druhého dne, když se Nobody probudil, měl již připraven pokrm. Žena, podávajíc domnělému slepci jídlo, vyptávala se ho na jeho osudy.

Nobody vyprávěl o událostech posledních dnů, ale některé skutečnosti o sobě zamlčel.

Když dopověděl, dívka se ho zeptala:

„Na jakém koni jel Beduín, který vám řekl, že je Jusuf el Fanit?“

To byla pravá beduínská otázka. Kůň a jezdec patří dohromady, tvoří celek, a podle koně se pozná Jezdec,

„Bylo to dobré zvíře.“

„Nebyla to klisna plemene koheli?“ tázala se.

„To nevím,“ odvětil na její otázku.

„Řekněte mi, jaké barvy byl jeho kůň!“

„Byla to hnědě a bíle grošovaná klisna…“

„Dost! Jusuf el Fanit jezdí jen na plavé koheli zvané Nevěsta pouště, která je dcerou Večernice, dcery Holubice, dcery Slunečního paprsku, která byla vnučkou Černého mraku. Hned jsem věděl, že to nebyl Jusuf el Fanit. Pán pouště by neuloupil dívku a nenapadl by bezbranného cizince. Ale kdo vás tedy oslepil?“

„Nevím.“

„Byl to vůbec Beduín?“

„Myslím, že ano. Ale bylo mi divné, že hovořil tak dobře francouzsky a taky na první pohled poznal, že můj šek má zrovna takovou cenu jako hotové peníze.“

„To svědčí o tom, že se snaží napodobit Pána pouště. Rozluštím tu záhadu. Naučil jsem se dobře rozeznávat stopy. Poohlédnu se teď po okolí a nechám vás chvíli o samotě!“ řekla dívka, navlékla si bílý burnus a odešla z jeskyně.

Nobody zatím přemýšlel o mnohých věcech. Hlavně o tajemné mladé ženě. Vzpomněl si na své přátele, kteří o něho asi mají starost, a také ho ovšem zajímalo, kde je Markéta.

Za půl hodiny se dívka vrátila. Měla na sobě bílý burnus, jaký nosí nejen Beduíni, nýbrž i jejich ženy. Hlavu měla zahalenu šátkem, jakým si beduínské ženy zakrývají vlasy. Byla štíhlá a vysoká, takže se vskutku těžko dalo rozeznat, zahaluje-li burnus muže či ženu.

„Našel jsem jeskyni, ve které jste byl včera oslepen,“ pravila, „ale ze stop jsem si nemohl udělat správný úsudek. Do Sal Bekru jsem nešel, baron tam beztak už není, a já jsem příliš starý, než abych mohl pronásledovat zákeřníky. Mám dojem, že jste se stal náhodnou obětí několika darebáků, kteří chtěli poškodit pověst Jusufa el Fanita. Vybrali si právě vás, protože jste známý člověk, a oni chtějí, aby se co možná nejvíc hovořilo o tom, že Jusuf el Fanit okradl a oslepil nevinného poutníka. Jsem přesvědčen, že je to dílo Angličanů.“

„Možná že je to tak, jak říkáte,“ stísněně zamumlal domnělý slepec.

„Musím splnit svou povinnost. Jusufovi el Fanitovi byla způsobena ještě větší křivda než vám. Ničemové vás připravili o zrak, jemu však ukradli čest. Pravý Beduín by raději obětoval zrak i pravou ruku, než aby se provinil natolik, že by křivě přísahal při vousu Proroka. Jusuf el Fanit by nikdy neuloupil dívku a neublížil nevinnému poutníkovi. Vím, kde se nyní zdržuje. Podám mu zprávu, aby mohl obhájit svou čest. Nesmím nikomu prozradit jeho útulek, a proto se sám vydám na dlouhou cestu,“ prohlásil nepravý poustevník.

„Říkal jste, otče, že oáza, ve které Jusuf el Fanit táboří, je sto mil odtud?“ tázal se smutně slepec.

„Ano.“

„A vy mě opustíte na tak dlouho?“

„Nemohu jinak, milý synu,“ pravil domnělý poustevník. „Ale nebojte se, nenechám vás samotného…“

„Dovedete mě do nejbližší vesnice?“

„Ne, to ne!“ zvolala prudce dívka. „Potřebujete ošetření a to byste v Sal Bekru nenašel. Nebo máte snad někoho, kdo by o vás pečoval?“

„Na celém světě nemám nikoho.“

„To je dobře! Já ale vím o člověku, který se vás ujme. Něco vám nyní o něm povím a z mého vyprávění se zároveň dovíte, proč se tak dobře znám s Jusufem el Fanítem. Mohu vám přece důvěřovat?“

„Naprosto.“

„Nuže poslouchejte! Před časem,“ vyprávěla dívka, „se z Evropy vydal do Ameriky mladý muž, který se jmenoval Jindřich Müller. Touha po dobrodružství ho hnala do dalekých zemí, Zároveň však měl smysl pro praktický život. Na Divokém západě se stal jedním z nejbohatších pěstitelů koní v Americe.

Po čase přišel na myšlenku zkřížit americké koňské rasy s arabskými. Rychle se rozhodl a vydal se na arabský poloostrov, aby získal čistokrevnou klisnu.

Dobře věděl, že tato zvířata nejsou na prodej, a tak se rozhodl, že se na nějakou dobu stane Beduínem a že se mu pak snad podaří klisnu získat.

Byl skvělý jezdec a Beduíni s ním jednali jako s bratrem. Ale získat klisnu z některého ušlechtilého chovu se mu přece nepodařilo.

Pomyslel si, že bude mít snad větší štěstí v africké poušti než v Arábii. Vydal se tedy do Libyjské pouště a zde byl přijat Beduíny kmene Alud, kteří jsou proslulí chovem koheli. Zúčastnil se s nimi lovů i válečných tažení.

Mezi Beduíny našel i svou velkou lásku s níž se oženil. Vzal si šejkovu dceru. Stal se muslimem a miloval svou ženu tak, že pro ni zapomněl na všechny kohell i na návrat do Ameriky. Zůstal s Beduíny a později se stal jejich šejkem. Jeho žena Delina inu dala syna Jusufa a dceru.

Právě když se Jindřichovi narodila dcera, přišel ke kmeni Alud francouzský misionář, který se nazýval otec Gabriel. Ač se jinak nesetkal s velkým úspěchem své mise, přece se mu podařilo obrátit šejka na starou víru. I malý Jusuf byl pokřtěn, stal se z něho Jan, a děvčátko dostalo po misionáři jméno Gabriela. Též matka dětí přistoupila na víru svého manžela.

Křtem celé rodiny šejk pobouřil všechny Beduíny. Musel je opustit. Rozhodl se, že se vrátí zpátky do Ameriky, kde jeho společník stále ještě pěstoval koně.

Po čase matka zemřela a otec se ke konci svého života rozhodl, že se vrátí do Libyjské pouště. Jan a Gabriela se vydali na cestu s ním. Přiměla je k tomu nejen láska k nešťastnému otci, nýbrž promluvila v nich i jejich beduínská krev.

A tak se Jindřich vrátil do míst, kde nalezl a ztratil své životní štěstí. On i jeho děti se znovu stali Beduíny.

Starý, usoužený otec však brzy zemřel a Jan, který se opět nazýval Jusuf, se rozhodl, že spojí všechny beduínské kmeny a že vyžene Angličany z Egypta.“

„A kde je Gabriela?“ tázal se Nobody, jenž již tušil, že dívka, která se vydávala za poustevníka, je Jusufova sestra.

„Gabriela šla se svým otcem do pouště, aby o něho pečovala,“ pokračoval nepravý poustevník. „Když, zemřel, nechtěla opustit svého bratra. Jednoho dne Jusuf náhodou objevil v divokém pohoří sluje, vytesané do skály. Snad to bylo pohřebiště praobyvatelů pouště…“

„Zde v Supím pohoří?“ přerušil Nobody dívku.

„Ano, zde. Jusuf zařídil ve skalních slujích příbytek pro svou sestru. Gabriela žije ve skaliskách docela sama, ale nenudí se. Čas od času k ní přichází její bratr a tu ošetřuje jeho rány, vaří mu a pečuje o něho.“

„Žije ve skalním obydli docela sama?“

„Ano, a proč ne?“ Zarazila se a Nobody poznal, že dívka lituje svých slov. „Totiž,“ vysvětlovala rozpačitě, „má u sebe sluhu, starého hluchoněmého Beduína.“

Nobody se v duchu usmál, jak obratně napravila svou. chybu.

„A ke Gabriele Müllerové vás nyní odvedu,“ vážně pokračoval domnělý stařec. „Svěřím vás pečlivým rukám ženy, a můžete u ní zůstat tak dlouho, jak vám bude libo.“

„Bude s tím srozuměna?“ namítl Nobody.

V odpověď mu zazněl perlivý smích, příliš jasný na starého poustevníka což si dívka hned uvědomila a rychle zakašlala hlubokým hlasem.

„Byl jsem u ní a všechno jsem jí o vás vyprávěl. Přijme vás ráda.“

„Kolik let je té dívce?“

„Budě jí dvaadvacet.“

„Je příliš mladá… a osamělá… a já mám být s ní?“

„Myslím, že jste dobrý muž, a Gabriela, ač je mladá, je samostatná. Pojďte, odvedu vás k ní, očekává nás. Není to odtud daleko.“

Nobody vstal, dívka jej uchopila za ruku a vyvedla ven.

Vedla domnělého slepce kus cesty, potom s ním obešla skalní útes a opět ho přivedla na místo, odkud vyšli. Nobody se v duchu usmíval této hře, nedal však na sobě i nic znát.

„Posaďte se zde,“ přikázala Nobodymu, „podívám se, kde je Gabriela.“

Nobody poslechl a dívka se vzdálila. Za chvilku se vrátila a pravila hlubokým hlasem:

„Milá dcero, tady je ten ubožák, pečuj o něho.“

„Otče, učiním vše, co bude v mé moci,“ odpověděla si Gabriela svým ženským hlasem.

„Odcházím zpět do své jeskyně a. pak se vydám na cestu. Buďte sbohem,“ řekla ještě hlasem poustevníka. Pak učinila několik kroků k východu a potom se po špičkách vrátila…

Příští noci otevřela Gabriela domnělému slepci své srdce. Netajila se tím, že její soucit s ním se změnil v lásku. A v důvěrné chvilce se mu svěřila, že Jusuf el Fanit, její bratr Jan, byl při nedávném střetnutí s Angličany těžce raněn a že přes všechnu její péči nakonec zemřel. Ona pak, aby naplnila Jusufovo poslání, převzala jeho úlohu. Beduíni o tom nevědí, neboť by nikdy nepřipustili, aby je vedla žena.

Nobodyho tušení se splnilo, a tak nebyl ani překvapen. Vzpomínal na své přátele. Uvědomil si, že jim docházejí zásoby a že jsou jistě již netrpěliví. Proto uvítal Gabrielinu zprávu, že musí odjet na delší výpravu. Nedal na sobě nic znát, ale když se vzdálila, vsedl na koně, jichž bylo ve skalní skrýši několik, a zmizel.

V kotlině mezí skalisky stále ještě tábořili Nobodyho společníci i jeho zajatci. Hammed měl prostřelenou nohu a museli jej ošetřovat. Nyní však byli pomalu všichni se svými silami u konce a sami potřebovali pomoc.

Už před čtyřmi dny začal Nobody hrát slepého. Jeho společníci viděli, jak se k němu přiblížila neznámá žena a byli též svědky výjevu s Markétou. Pozorovali, jak se mladá žena, když odvedla Nobodyho, vrátila pro omdlelou Markétu, přehodila si ji přes rameno a odnesla.

Od té chvíle Nobodyho ani obě ženy neviděli. Zdálo se jim, že je všechny pohltila země.

Kapitán Větroplach i jeho lidé stále čekali ve smluveném úkrytu na svého vůdce. Potraviny a pitná voda jim pomalu docházely, protože se o své zásoby museli dělit se zajatci. Kromě toho byli vydáni napospas žhnoucím slunečním paprskům.

Radili se, co bude dál.

„Nepřijde-li Nobody do zítřejšího rána,“ pravil kapitán Větroplach, „musíme ho jít hledat.“

„To nebude třeba,“ ozval se známý hlas, a Nobody stál mezi nimi.

„Tady je! U čerta, tentokrát jste podrobil naši trpělivost pořádné zkoušce!“ zvolal kapitán, ale jeho hlas zněl spíš radostně než mrzutě. „Kde jste vězel tak dlouho? Co jste dělal?“

„Zamiloval jsem se,“ odvětil Nobody krátce.

„Jak tomu mám rozumět?“ podivil se kapitán, a všichni ostatní napjatě poslouchali, „A do koho?“

„Do ženy.“

„Dobrá, ale do které?“ smál se kapitán. „Snad ne do té dívky ve sportovním kostýmu?“

„Vy jste jí viděl?“

„Jak by ne! Skákala po skálách jako kamzík. A jakou měla sílu! Sama odnesla madame Lenoisovou. A kdo je ta žena?“

„Jusuf el Fanit a ona jsou jedna a táž osoba,“ řekl pomalu, ale důrazně Nobody. A pak stručně vypověděl svým přátelům, co všechno zažil…

Když Nobody dovyprávěl, všichni mlčeli. Po chvíli však praktický kapitán podotkl:

„Nevystačíme už se zásobami. Je nutno opatřit nové, zejména vodu.“

„V Jusufově skrýši najdeme zásob dost,“ prohlásil Nobody.

A tak se vydali na cestu. Postřeleného Hammeda museli nést.

Nobody je vedl do tajného obydlí touž cestou, kterou s ním před čtyřmi dny kráčela Gabriela.

Není třeba popisovat údiv družiny, který vzbudily bohaté zásoby nashromážděné ve sluji. Nobodyho přátelé se nedali dvakrát pobízet a pustili se do jídla a pltí.

Nobody sám se však hned vypravil hledat Markétu.

Za kamennou hradbou zela hluboká rozsedlina. Nobody našel jednoduchý mechanismus a nad roklí se objevil most. Byl to zvláštní druh padacího mostu, který zároveň zakrýval dveře.

Nobody přistoupil k železným dveřím a otevřel je. Za nimi se objevily jiné železné dveře, které byly zvenčí uzavřeny závorou. Přiložil k nim ucho, a tu uvnitř zaslechl šramot, jako by někdo posunul stůl.

Nobody měl na sobě beduínský burnus. Stáhl si kapuci přes tvář, odsunul závoru a odhodlaně vešel.

Spatřil dosti pohodlně zařízenou světnici, jejíž zamřížovaná okna hleděla do údolí.

U okna stála Markéta. Nevypadala zdravě, ačkoli jistě netrpěla nouzí. Nízký stolek byl přeplněn zákusky a ovocem. Bázlivě hleděla na zakuklence.

„Myslím, že jste muž,“ pravila posléze francouzsky, aby přerušila tísnivé ticho.

„Uhodla jste, madame,“ zněla zdvořilá odpověď, v níž by nikdo nebyl poznal hlas Nobodyho. „Zdá se, že jste zde vězněna.“

„Ach, jsem zachráněna!“ zajásala Markéta. „Přišel jste mě osvobodit, páně?“

„Počkejte,“ přerušil ji příkře nepravý Beduín. „Kdo jste? Proč jste zde byla vězněna?“

Jedním dechem vyprávěla Markéta své lži. Pravdivý byl jediný údaj, že když procitla z mdloby, uviděla tuto místnost, a dosud nemá ani tušení, kde vlastně je.

Nobody shrnul roušku z tváře.

Markéta pronikavě vykřikla.

„Alfréd! Ne, to není možné! Byl jsi přece slepý!“

„Naštěstí, madame, nejsem slepý a nikdy jsem slepý nebyl. Hrál jsem jen úlohu, kterou jste mi ve své hře přisoudila. Věru, byla to pěkná hra! Vaši dva společníci jsou rovněž v mých rukou.“

„Odpusť mi, Alfréde, odpusť! Udělala jsem všecko jen… vždyť víš… byla jsem šílená, a proto jsem přijala ten jejich ďábelský návrh. Bylo to tvou vinou, že…“

„Prosím, mlčte! Škoda slov. Mohl bych vás postavit před soud, a jsem přesvědčen, že byste se dostala do vězení. Ale já vás uvězním sám. Nepustím vás ven a odpovědnost beru na sebe.“

Obrátil se, vyšel ze dveří a přirazil je…

Pouští ujížděl na krásném arabském koní Beduín zahalený v bílý burnus. Kdo by se byl mohl lépe podívat jezdci do tváře, byl by rozeznal jistý rys ženskosti. A nebyl by se mýlil.

Na koni seděla Gabriela!

Jako vítr uháněl skvostný kůň rovinou pokrytou žlutým pískem. Krásná jezdkyně byla skloněna až k jeho vlající hřívě. Pojednou uzřela na mírném pahorku lidskou postavu. Zadržela koně, vyňala zpod burnusu polní dalekohled a dívala se dopředu.

Pak seskočila z koně, maličko mávla rukou a znamenitě vycvičené zvíře se položilo na zem. Gabriela sama se plazila víc než půl hodiny k pahorku, až konečně dala znamení. Zaskřehotala jako sup.

Signál byl opětován. Teprve teď si byla Gabriela jista, že je to někdo z její družiny.

Hvízdla, kůň vyskočil, a Gabriela se vyhoupla do; sedla.

Přiblížila se k stráži. Vůdce se před ní hluboce uklonil, dotýkaje se rukou úst, čela a prsou.

„Co je nového?“

„Vše v pořádku.“

Gabriela pozdravila a jela dál.

Před Gabrielinýma očima se nyní objevil tábor Beduínů.

Starší Beduín temně hnědé tváře, pokryté jizvami, přistoupil ke Gabriele, která zatím sestoupila z koně.

„Salam. Vše v pořádku?“ zeptal se Beduína domnělý Jusuf el Fanit.

„Kdo jsi, že se tak ptáš?“ výsměšně odpověděl Beduín se zlostně staženou tváří.

Gabriely se zmocnilo podivné tušení. Rychle sáhla po opasku.

Bylo však již pozdě. Několik silných paží ji sevřelo.

Starší Beduín k ní přistoupil a řekl:

„Nastala chvíle, abychom se ti podívali do tváře a přesvědčili se, zda jsi to opravdu ty, šejku!“

A strhl Gabriele roušku. Objevila se dívčí tvář.

„Inšallah! Je to skutečně žena!“ rozhořčeně zaznělo sborem.

Svázali jí ruce. Dva muži ji pak odvedli stranou a postavili zády ke skalisku. Ostatní se radili.

Gabriela zpočátku netečně hleděla před sebe. Po chvíli se v ní však probudila energie. Pokoušela se vyprostit ruce z pout. Pouta ale nepovolovala. Gabriela se přesto nevzdala naděje. Obratně kroutila rukama, vzadu svázanýma, a zanedlouho se jí podařilo poněkud uvolnit řemeny, jež svíraly její zápěstí.

Opatrně se rozhlédla a spatřila svého koně, jak obchází nedaleko skupiny Beduínů, kteří živě rozprávěli.

Tu tichounce zapiskla. Kůň napřímil uši, zastříhal jimi a zavětřil. Vzrušeně hovořící Beduíni si nepovšimli lehkého zapísknutí.

Gabriela zapiskla silněji. Kůň se napřímil a náhle tryskem zamířil ke své velitelce.

Dívka odhodila pouta, vyšvihla se na koně a již jako vítr letěla pouští…

Teprve dusot koně upozornil jednoho z Beduínů na to, co se stalo. Zvedl hlavu a otočil tvář směrem, odkud zazněl dusot.

„Zadržte ji!“ vykřikl.

Zaznělo několik výstřelů. Jezdkyně se v jednom okamžiku jakoby zachvěla. Ale kůň se řítil žlutou planinou pouště, a než se Beduíni vzchopili, ztratil se jim z očí v oslnivě šedi obzoru…

Když Nobody objevil, kde je Markéta uvězněna, vrátil se ke svým přátelům. Pak mu to ale nedalo a znovu se s celou skupinou vydal do Markétina vězení.

Nalezl ji plačící. Přistoupil k ní a pravil:

„Neplačte, madame, rozhodl jsem se, že zmírním váš trest. Budete dopravena do Káhiry a vrátíte se do Evropy. Nechci mít na svědomí váš život. Usídlíte se v Luganu. Pokaždé, kdykoli se budete chtít z Lugana vzdálit oznámíte mi telegraficky tři dny předem svůj odjezd na adresu Mr Worlda do New Yorku.“

„Ale, Alfréde…,“ zašeptala Markéta.

„Nestrpím odmluvy. Rozuměla jste mi, doufám dobře?“

„Ano,“ pravila pokorně Markéta a sklopila hlavu.

„Pamatujte si, že vás bez milosti vydám spravedlnosti nesplníte-li mou podmínku. A teď pojďte!“

Nobody ukázal na dveře a Markéta vyšla. Venku kývl na přítele Větroplacha a odešel s ním stranou. Chvíli mu něco vykládal, pak se zase vrátil ke skupině, k níž usedla i Markéta, strnule hledíc do prázdna.

„Tento pán,“ řekl Nobody, ukazuje na Větroplacha, „vás dopraví do Káhiry. Odtud neprodleně odjedete a zařídíte se přesně podle toho, co jsem vám přikázal.“

Markéta mlčky přisvědčila. Věděla, že odpor by byl marný a že svůj boj o Nobodyho prohrála.

S Huxleym a Wallem se Nobody vypořádal krátce. Dal jim vysázet několik pádných ran holí a zabavil jim peníze, které získali od princezny. Soudu lotry neodevzdal, neboť neměl chuť odhalovat před egyptskou spravedlností svou minulost a přivést na lavici obžalovaných i princeznu. Stačilo mu, že oba darebáky důkladně vyplatil a že Markéta pochopila, že ho nikdy nezíská.

Ale dobrodružství s Pánem pouště nebylo ještě skončeno. Nobody pokládal za svou povinnost vylíčit Gabriele, jak ji oklamal, když se vydával za slepého. Cítil k této statečné dívce opravdovou náklonnost.

Nobodyho čelo bylo plné vrásek…

A právě v té chvíli k němu přišel Větroplach a hlásil:

„Pane, důležitá zpráva! Je tu někdo, koho bychom byli nejméně čekali!“

V Nobodym se srdce zastavilo.

Gabriela!

„Kdo je to?“ zeptal se.

„Bambula,“ odpověděl Větroplach.

Nobody okamžik nevěděl, má-li se zlobit, nebo smát.

„Co ten tady dělá?“ řekl nakonec. „Měl na nás přece čekat v Káhiře!“

„Povídal, že vám všecko vysvětlí. Až uvidíte, na jakém koni přijel, užasnete!“

Nobody vyšel z jeskyně – a opravdu: Stál tu Bambula a držel za uzdu krásného koně…

Byl to Gabrielin kůň!

„Co tu děláš? Kde jsi sebral toho koně?“ ptal se přísně Nobody.

Bambula smutně pokýval hlavou:

„Já vím. Porušení rozkazu a podobně. Ale pane, nemohl jsem to v Káhiře vydržet a jsem tady.“

„Kde jsi sebral toho koně?“ opakoval Nobody.

„To je dlouhá, historie, pane.“

„Tak ji vypravuj stručně a krátce!“ poroučel Nobody, stále netrpělivější, neboť přítomnost Gabrielina koně ho naplňovala zlou předtuchou.

„Podle rozkazu! Tak tedy: Někde u Džebelu nebo jak tomu říkají, člověk se v latině nevyzná, to chápete, pane… a copak taky může jeden vědět, kde je jaká obec v pouští…“

„Bambulo!“ zaťal pěsti Nobody. „Nebudeš-li mluvit stručně, uspím tě tak, že se probudíš a v třiadvacátém století!“

„Propána!“ lekl se Bambula. „Už je to… oáza… přijedu k ní… koukám… pase se tam kůň… jdu blíž… pod koněm písek… a docela blízko… krásná slečna v arabském oblečení… a docela mrtvá… Co plátno… člověk je smrtelné stvoření… čeká nás to všechny…“

Nobody se strnule zadíval na Bambulu.

„Mrtvá?“

„Mrtvá. Co jsem měl dělat. Vzkřísit jsem ji nemohl, tak jsem si vzal jejího koně, aby ho nikdo neukradl. Vrátím ho dědicům, jestli se dozvím, kde jsou.“

„Pojedeme tam,“ zadrhnutým hlasem pravil Nobody, Větroplachovi. „Musíme ji řádně pohřbít.“

„Myslím, že by to bylo zbytečné,“ mínil Bambula. „Zahlédl jsem blížící se vojenskou hlídku. Ta mrtvou už jistě odvezla.“

A Bambula měl pravdu.

Několik dní po těchto událostech přinesl deník Echo de Cairo zprávu, že vojenský hlídkový oddíl našel v malé oáze nedaleko Džebelu neznámou mrtvou ženu. Zkušený velitel hlídky zjistil, že žena byla zastřelena zezadu. Dal dívčino tělo přivázat na koně a odvezl je do města, kde bylo pohřbeno.

Nobody zjistil číslo Gabrielina hrobu a vydal se na hřbitov. Dlouho stál nad rovem ženy, která projevila tolik soucitu s domnělým slepcem a která, stejně jako její bratr, statečně bojovala proti anglickým kolonizátorům.

Muž, jenž se vždy uměl tak dokonale ovládat, nemohl se ubránit pohnutí. Nobody, člověk ocelové vůle, cítil, jak se mu vkrádají do očí slzy.

Rázným pohybem si přetřel oči, ještě jednou pohlédl na hrob a odcházel z místa, kde odpočíval obávaný Jusuf el Fanit – Pán pouště…