Karel Sellner

Osudná věštba

BOHDAR

Tajemné hlubiny nekonečného pralesa, rozprostírajícího se v šíř i dál na obou březích řeky Jizery, pod tajemným kopcem Mužským a dál na jih až pod horu Babu, ztichly v parnu červnového poledne. Děsivá lesní poušť spala. Jen kolem prastaré lípy, jejíž rozlehlá koruna si vynutila místo v houšti okolních stromů, bzučely divoké včely.

Byl čas poledního odpočinku, kdy z lesního úkrytu vychází v obydlený kraj polednice, vyschlá žlutá stařena s křivými hnáty a příšerným hlasem. Bloudí kolem dřevěných chalup na břehu jezera a běda dítěti, zůstane-li v té chvíli bez dohledu. Babice zamění nešťastné robátko za své škaredé s velkou hlavou.

Také jezinky rády se potulují kolem srubů a chalup i mají ženskou tvář, tělo sviní a nohy koňské, na lidi spánek posílají a pak jim oči vylupují.

Tady v hloubi pralesa však vládnou v čas polední mír a klid. Jen hadí král se tu někdy slunívá a odlesky jeho zlaté korunky šlehají daleko do houštin okolních hvozdů.

Dnes ale hostil prales ještě onačejšího hosta, než byl hadí král. Křoví v houštině za lipou náhle zapraskalo a úzkou, napůl zarostlou stezkou vyšel k jezírku mladý muž v těsných nohavicích, stažených nahoře širokým koženým pásem. Nohy neznámého vězely v opáncích připevněných tenkým řemínkem, jímž ovinuty byly silné kotníky i svalovitá lýtka. Hrubá košile širokých rukávů byla na prsou rozhalena a odkrývala mocně klenutá prsa. Husté tmavé vlasy splývaly na široká ramena. V pravici držel mládenec oštěp s dlouhým ostrým hrotem. Jinou zbraň neměl. Bezvousá tvář s malým pučícím knírem mluvila o mládí, ale tělo urostlé jako sosna a mocné svaly na nohou i pažích prozrazovaly báječnou sílu.

Mládenec pohlédl zpytavě k obloze, která se začínala zatahovat černými mraky. Schylovalo se k prudké letni bouři. Mládenec oběhl jezírko a našel v temnotě, zahalující teď už téměř celý hvozd, pokračování stezky.

Spěchal sotva znatelnou pěšinou, až konečně v záblesku oslňujícího, sršivého světla prvního blesku spatřil okraj hvozdu a po chvilce vyběhl z lesa. Na okamžik zahlédl západní břeh jezera vroubený mohutnými stromy, břeh však vzápětí zmizel v husté cloně lijáku a bouře se rozzuřila plnou silou.

Kam jen se skrýt, když rozhněvaný Perun ohněm blesků trestá ubohou zemi? Ve vzdálenosti asi půl honu od místa, kde stál, rýsovala se neurčitě v šedavém závoji lijáku tmavá koruna ohromného osamělého stromu. Pod ním bude jistě ještě sucho, řekl si mládenec, a letem přeběhl po svahu k prastarému buku. Usedl mezí vyvstalé, mechem obrostlé kořeny a čekal, až bouře dozuří.

Znal ty divoké letní bouře. Jsou dravé, ale nemají dlouhého trvání. A skutečně: ještě dvakrát sjel z temného nebe žlutorudý blesk, v dálce hluše zahřmělo – a pak se bouře utišila. Liják se změnil v déšť, i ten však kvapem řídl. Nakonec i déšť zcela ustal a jenom velké kapky padaly z omytých haluzí. Mraky se trhaly a unášeny větrem spěchaly k východu.

Bohdar ze starého a slavného rodu Živaniců, jejichž dědiny obtékalo široké Labe, však ještě dlouho seděl pod mohutným bukem a hleděl do kraje, do kterého jej zavedla bludná, smutná pouť. Mírně skloněný svah, porostlý křovím a bujnou trávou, končil u jezera, jež se rozprostíralo daleko k západu. Při východním břehu byla vodní pláň nejširší, přecházela však brzy v bahniska hustě zarostlá sítinou a rákosím. K západu se jezero úžilo a tam také někde byl asi jeho výtok. Břeh na straně půlnoční byl pustý a holý, polední břeh pak tvořil nevysoký hřeben zarostlý hustě stromovím. Také na západě se černala hradba stromů, jež bránila volnému rozhledu. Za ní v dálce modrala se vysoká kuželovitá hora, vyhlížející z nekonečného moře lesů jako koupající se obr. Na jihu byl obzor ohraničen dvouhlavou horou, rovněž zcela pokrytou hvozdem.

Všude pak vládlo mrtvé pusto a prázdno; kraj kolem jezera jako by byl uzavřen hradbou lesů a neprůchodnými bahny. Nikde nevěstil sloup dýmu lidské obydlí, nikde nebylo vidět ani slyšet živáčka. Do zakleté pustiny přišel Bohdar; jako by se ocitl náhle až na samém konci světa. Sám a opuštěn, odkázán pouze na sebe.

Vstal a prohlédl si pozorněji strom, pod kterým našel útulek před bouří. V jeho kořání objevil k svému velkému překvapení zbytky dávno vyhaslého ohně a na kůře buku našel vyřezané podivné znamení, jehož význam nechápal. Poznal z něj však aspoň tolik, že pustina byla přece jen obydlena; snad kdysi dávno, snad dosud. Bystrému oku Bohdarovu neušla ani trávou hustě zarostlá, přesto však dosud dobře patrná stezka, mířící po svahu k jezeru. Dlouho už po ní nekráčela lidská noha!

Bohdar se dál vést stezníkem až k jezeru, na jehož břehu už z dálky upoutala jeho pozornost ohromná koruna lípy. Když však došel. až na konec stezky, tu viděl, že lípa vyrostla na ostrůvku, který byl od břehu, na němž stál, vzdálen asi dvacet loktů. Prastarý strom byl obklopen hustou splatí křovin, z nichž pnulo se při březích do výše několik starších stromů – javorů, olší, buků a nakřivených vrb. Bohdar prohlížel pozorně břeh ostrůvku a brzy poznal, že stezka pokračuje i tam a mizí v hustých křovinách. Také si všiml, že nachýlená olše na břehů jezera má na jednom místě odřenou kůru z kmene, jako by tu kdosi uvazoval nějaké plavidlo: Ostrůvek se Bohdarovi rázem zalíbil. Byl jako zakletý v té lesní poušti kolem, a mohl tedy poskytnout ubohému štvanci bezpečné útočiště.

Bohdar už déle neváhal. Usedl pod olši a začal se svlékat. Nejprve si stáhl zablácené krpce, pak pevné soukenné hace a nakonec i košili. Svinul vše do uzlíku, který si položil na koženou čapku, a opíraje se o kopí, vstoupil do vody. Pomalu se brodil k ostrůvku. Voda mu vystoupilá až po prsa, ale pak začalo dno zase rychle stoupat a voda dosahovala brzy mládenci sotva nad kotníky.

Bohdar vystoupil na nízký břeh, oblékl si opět košili i hace, přitáhl na nohou krpce a odvážně vykročil do nitra ostrůvku.

Zvolna a obezřetně se prodíral nízkou houštinou. Stezníkem zřejmě dlouho nikdo nekráčel; místy se jeho stopa úplně ztrácela pod vysokou trávou, která sahala mládenci až po pás. Pak náhle zahnula stezka k severu, a když ušel Bohdar ještě několik kroků, stanul na neširokém volném prostranství.

Překvapením divže nepokročil zpátky k houštině. Před ním stál nízký srub, dílem sroubený Z neotesaných kmenů, dílem spletený z proutí vymazaného hlínou. Nízká střecha daleko přečnívala pokřivené stěny. Byla pokryta rákosím, kterým už místy prorůstal bujně zelený mech.

Srub byl stejně tichý a mlčenlivý jako celý tajemný, ostrůvek, jako celý jezerní kraj.

Bohdar pokročil k otevřeným dveřím. V nízkém černém otvoru, který sloužil kdysi za vchod do srubu, upředl pavouk obrovskou pavučinu a na práh navál vítr celou závěj jemného písku. Nikde však nebylo stopy po živém tvoru. I závěj byla netknutá. Srub mlčel.

Bohdar se sehnul a vešel do tmavé síně. Po levici spatřil ve stěně vypletené proutím vchod do jizby. Neváhal a vkročil dovnitř. Zamířil k roubené stěně, v níž objevil dvě ostře osvětlené skuliny. Nahmatal hrubou závoru a otevřel nízkou okenici. Proud zlatého světla zalil celou jizbu a vypudil z ní stíny.

Bohdar se rozhlédl po jizbě. Uprostřed místnosti bylo mezi několika kameny ohniště a v něm stál kouřem zčernalý hrnec. V koutě světnice bylo lože z mechu a listí, pokryté sešitými ovčími kožemi, a nad ním na stěně visela neuměle řezaná dřevěná soška s několika paprsky kolem hlavy, z níž vyjeveně hleděly velké jantarové oči. Bohdar se po starém obyčeji poklonil napřed dřevěnému dědkovi, a teprve potom si dál prohlížel skrovné obydlí. U dveří stál špalek, do něhož byla zaťata sekera na silném toporu. Nad špalkem byly ve stěně zaraženy dva kolíky, které vzpíraly hrubě osekaný poval. Na povalu stálo několik malých nádob. Bohdar si je u okénka všechny dobře prohlédl. Byly v nich zbytky mastí, některé dosud zvláštní, pronikavé vůně. Vše pak bylo pokryto vrstvou prachu a pavučinami. V protějším koutě jizby stály tři větší nádoby přikryté plochými kameny. V jedné byl zcukernatělý med, v druhé hustá solná kaše; v té třetí bývalo obilí. Na dně zbyla ještě hrstka zrn. Vedle lože pak našel Bohdar kamenný mlat na krátkém topůrku, vyřezávaný luk a toulec potažený jezevčí koží s několika šípy opatřenými železnými hroty. A to bylo vše, co zanechal po sobě místo závěti neznámý majitel jezerního srubu.

Bohdar vyšel ven a obešel srub. Na polední straně byla půda kdysi vzdělána, zarostla však opět plevelem a divokou zeleninou, jež se tu sama vysemenila. Za zahrádkou našel Bohdar zbytky plotu, který zřejmě chránil srub před zvěří, jež v zimě, kdy jezero zamrzlo, mohla pohodlně přejít až na ostrov. Na půlnoční straně srubu pak objevil Bohdar úzkou průseč křovinami, a když se jí prodral, stanul pod ohromnou lípou.

Byl to úctyhodný, starý strom, celý vrásčitý a zkrabatělý. A do nejspodnějších větví jeho mohutné koruny byla vklíněna zamračená socha Perunova. Z ohromné hlavy, ověnčené blesky, zíraly dvě vyjevené oči, stejně jantarové jako očí bůžka ve srubu. Pod sochou tyčil se z kořání velký balvan hrubozrnného pískovce; zarůžovělý, jakoby, ohněm vypražený kámen, uprostřed s prohlubinou mísového tvaru. V prohlubni stály tři hliněné nádoby, zdobené sličně vypíchanými ozdobami. Půda kolem kamene byla pečlivě vyklučená a vyčištěná, zarůstala však už také trávou a květinami.

Zde, na volném prostranství pod lípou, našel také Bohdar konečně tajemného obyvatele srubu. V rozedraných cárech ležela tu mrtvola starého muže, dokonale ohlodaná a oklovaná ptáky. Pod kostrou se černaly skrovné zbytky hrubého vlněného pláště a kožený pás ozdobený měděnými drátky a plíšky. Lebku nebožtíkovu jako plíseň pokrývaly chomáče dlouhých šedých vlasů a vousů a prázdné oční důlky i silné bílé zuby se děsivě šklebily na mladého vetřelce.

Bohdar dlouho stál nad kostrou neznámého nebožce a ptal se mlčenlivých hvozdů, ptal se tiché vody jezera:

Kdo je ten muž? Kdy skončil život v téhle lesní pustině? Proč tu žil tak sám, opuštěn a vzdálen od lidí? Byl to snad člověk, kterého vyštvalo do pustin nějaké prokletí?, Nebo to snad byl čarodějník, kouzelník či dokonce věštec?

Božiště pod lípou, znamení můří nohy na buku, hrnečky se zbytky mastí, jedů nebo léků, Perunova socha ve větvích lípy, to vše napovídalo, že tu našel útulek muž, který uměl více než jiní lidé; znal snad i věci budoucí a uměl sloužit bohům. Jestli tomu bylo skutečně tak, pak sem jistě docházeli mnozí, kteří stíháni různými nehodami, neštěstím, nemocemi či neúprosným osudem hledali u starce pomoc.

Teď však už tu dlouho nikdo nebyl a patrně sem už nikdo víc nepřijde. Věděli snad lidé o smrti věštcově a báli se vkročit na jeho zakletý ostrov?

Bohdar si vzpomněl, že též v jeho rodě se vyprávělo o mocném hadači a čaroději, který měl skrýš někde v hvozdě v dutém dubu. Pomáhal v nemocech a uměl uhádnout věci budoucí z vody a z dýmu ohně, oživeného ve chvíli tajemných kouzel neznámým kořením. Bohdar si pamatoval, že stařec ten, vysoké, suché postavy, dlouhých bílých vlasů a vousů, s očima svítícíma pod hustým obočím jako dva uhlíky, přicházel někdy až k nim do vsi. Stačilo, aby se objevil na návsi, a rázem přestaly děti skotačit a vrhaly se ke svým domovům. A jejich matkám pak stačilo pouze vyslovit jméno sivého dědka z doubravy – a děti byly hned jako jehňátka. Podivný ten věštec potom záhadně zmizel ze své lesní skrýše; bylo to v ten samý čas, kdy náhle zemřel mladý vladyka Vlastibor. Po jeho slavném pohřbu se nejprve jen šeptalo a pak již hlasně vyprávělo po chalupách rodu, že Zdislava, první žena Vlastiborova – kterou vladyka získal únosem – si přinesla od sivého dědka z doubravy nápoj divné síly a nemilovaného muže otrávila. Když se nakonec zvedl celý rod a volal pomstu na hlavu provinilé, zmizela i ona, a její tělo našli po čase v labské tůni. O sivém dědkovi však už nikdo nikdy neslyšel.

Tak Bohdar stál dlouho, předlouho, pohřížen do vzpomínek na sivého a na rodnou ves. Nakonec se rozhodl.

Nemůže tu bydlit s mrtvým. Duše nebožce jistě bloudí kolem jako upír; bude ho soužit, sát mu krev, ubírat sil, až nakonec bídně zahyne. Musí tělo spálit, aby duše došla pokoje. Napřed však zahubí upíra.

Načež Bohdar obešel mýtinu pod lípou a brzy našel, co hledal. Z hlohového keře vyřízl silnou větev, zaostřil ji v ostrý kolík a tím pak probil prsa mrtvoly v místě, kde kdysi bilo srdce. Potom začal snášet pod lípu suchý klest a vyrovnal jej v nízkou hranici, na niž položil starcovu mrtvolu. V kůlně za srubem vyhledal vhodný kus dřeva, obložil jej suchým mechem a na dřevo pak nasadil větev, kterou ovinul uprostřed tětivou luku. Načež větev rychlými pohyby luku roztočil – a brzy zasršely první jiskry. Mech zprvu jen doutnal, pak z něj však vyšlehl plamínek a vzápětí vzplála hranice.

Bohdar vzal do jedné ruky kopí, do druhé sekeru a začal chodit kolem ohně. Bodal kopím do vzduchu, oháněl se divoce sekerou. Zaháněl zlé duchy.

Slunce kleslo až k černým hvozdům, když Bohdar shraboval skrovné zbytky spálené mrtvoly. Nasypal vše do jedné nádoby z obětiště a chystal se k poslední práci svého ochranného díla – k pohřbení popela. Když se vracel s popelnicí do srubu, všiml si, že od lípy vede k severní straně ostrůvku stezka. Byla sotva patnáct kroků dlouhá a končila na břehu jezera. Bohdar radostí zavýskl. V rákosí objevil důkladný vor, přivázaný k olši pevnou houžví!

Postavil popelnici na břeh a vstoupil na plavidlo, které jako by mu poslali sami bozi. Vor byl dobře složen a houžve nebylo třeba zatím měnit. Bohdar uťal sekerou mladý jasan, který se důvěřivě skláněl nad vodou, zutínal mu větve a donesl bidlo na vor, kam složil také popelnici a kopí. Odrazil od břehu a vehnal vor do jezera, na severní straně sotva loket hlubokého.

Přistál však nakonec až na polední straně jezera, kde končila stezka vedoucí od buku. Přivázal vor k olši a zamířil ke starému stromu. Mezi jeho kořeny pak vyhloubil mělký dolík, vložil do něj popelnici, přikryl ji kamenem a rychle růvek zahrabal.

Na zpáteční cestě se ani jednou neohlédl, jen sbíral rychle kameny a házel je přes hlavu za sebe, aby zaplašil stíny bytostí, které by snad šly za ním.

Když se vrátil zpátky na ostrov, byla už téměř tma. Přivázal vor opět k olši a zamířil spěšným krokem ke srubu. Nad černý hvozd se kvapem snášel soumrak, stíny noci vylézaly ze svých děr a ztemnělý kraj se pinii hlasy tajemných bytostí.

Nanosil ještě do jizby několik otepí suchých větví, rozdělal na starém ohništi oheň a usedl na široký špalek u stěny. Podepřel si hlavu dlaněmi a zadíval se upřeně do plamenů. Oheň tiše praskal, jiskry vyletovaly a mizely v temném podstřeší. Tísnivé ticho nadcházející noci skličovalo srdce i mysl.

Bohdar pocítil zvláštní úzkost. Jako by se kolem něho náhle roztančily tajemné, neznámé bytosti, které všechno vědí a znají. Znají též jeho těžký osud, který z něho učinil vyhnance, člověka bez práv, tuláka prokletého vlastním rodem. Slyšel, jak si šeptají vysoko nad jeho hlavou, v temných koutech jizby o jeho zločinu, o strašné bratrovraždě, jež může být smyta pouze krví.

Rudé plameny oživly: sahaly po něm ohnivými pažemi, výsměšně syčely a nakonec se rozhovořily ohnivou řečí o jeho vině.

A Bohdar té řeči rozuměl.

Stejně rudá jako ty plameny byla i Ratmírova krev. A Bohdar viděl v plamenech ohně i vytřeštěné oči toho, jenž klesl pod ranou vedenou jeho kopím..

Zahučelo mu v uších a uslyšel strašlivý, smrtelný výkřik. Byl to Ratmírův hlas, jehož ozvěnu vracel jediný svědek hrozného činu – mlčenlivý hvozd!

Bohdar vyskočil. Po zádech mu běhal mráz, srdce se divě rozbušilo. Zíral vyděšeně do tmavých koutů jizby. Nikde však nic; jen zář plamenů vrhala do mlčící tmy pokřivený stín jeho těla ztuhlého děsem. Jako tehdy ten mlčící hvozd ozvěnu Ratmírova smrtelného chropotu…

Bohdar usedl opět k ohni. Ale vzpomínka už byla tu. Děsivá, krvavá vzpomínka.

S Ratmírem se nepohodli o dívku z rodu Mladenoviců. Lumíra byla krásná, tak krásná, že stála za únos i za krvavý boj dvou rodů.

Bohdar znal Lumíru už dávno, a dívka pak ráda vídala urostlého snědého mládence ze sousedního hvozdu. Bohdar chtěl právě požádat vladyku, aby se poptal u Mladenoviců po věnu za Lumíru, když tu přijeli neočekávaně poslové od kněze s příkazem, aby rody poslaly své nejzdatnější muže na stavbu hatě a mostu u knížecího hradu. Vladyka rozhodl, aby muže z jejich rodu odvedl na knížecí stavbu Bohdar. Když se vrátil, vyšli si s Ratmírem do hvozdu na lov a tam se Bohdar svěřil Ratmírovi, oč chce požádat jejich vladyku. Ratmír však uskočil jako uštknutý a zvolal:

„Zbytečně bys chodil za starostou, Bohdare! Sám jsem za ním už byl se stejnou žádostí. Zítra jedou poslové k Mladenovicům, aby pro mě. vyžádali Lumíru. Přišels pozdě, Bohdare! Já s ní o tuřicích tančil, já za ní jezdil přes Labe, má je Lumíra!“

Bohdar zůstal chvíli jako opařený. Pak svraštil čelo a oči mu naběhly krví. Cítil divoký var krve v hlavě, prudké bušení srdce. Přemohl se však nakonec a pravil třesoucím se hlasem:

„Ustup mi, Ratmíre. Jsme přece bratři a ty víš, že k Mladenovicům jsem jezdil dřív než ty.“

Ale Ratmír se jen jizlivě usmál:

„Pozdě je, Bohdare. Hledej sobě ženu jinde!“

A tu se Bohdar přestal ovládat. Pevně sevřel pravicí těžké kopí, přiskočil k Ratmírovi a zahřměl na něj:

„Lumíra nikdy nebude tvá! Jsi jedovatý, jistě lhals starostovi i Lumíře, jednals úskočně a záškodně v době, kdy jsem s nimi stavěl knížecí most. Ale já zmařím tvoje nečisté dílo!“

Ratmír polekaně uskočil, hned se však zase vzpamatoval a vybuchl:

„Vím, co chceš. Únos ti ale překazím. Oznámím vše starostovi i Mladenovice budu varovat. Pro tebe Lumíra není, víš přece, že budeš knězem, třeba dosud neznáš, kdy. A pak si najdeš lepší ženu, a jistě ne jenom jednu.“

Bohdarovi se zatmělo před očima, zlý vztek zpěnil jeho krev. Viděl jizlivý úsměv Ratmírův a poznal, že opravdu přišel pozdě a ztratil Lumíru. Zařval jako raněný zubr:

„Tak mluvíš se starším, ty jedovatý hade! Ty liško ú skočná!“

Zdvihl nad hlavu kopí. Ratmír napřáhl mlat.

Z očí sršely oběma plameny záští a hněvu. Zapomněli na to, že jsou bratři, na zákon posvěcený dlouhými věky i společně vylitou krví a zachovávaný všemi rody. Okamžik na sebe hleděli bez hnutí. Pak Ratmír. který znal dobře strašnou sílu Bohdarovu, začal opatrně ustupovat. Bohdar se divoce rozesmál.

„Couváš jako zbitý pes a hledáš, jak bys utekl!“

Ratmír, stále ustupuje, se však ušklíbl a zachraptěl:

„Zabít se nedám! Lumíra potřebuje živého ženicha. A tobě spraví hlavu vladyka.“

Bohdar viděl jen Ratmírovu tvář zkřivenou zlobou a jizlivým úsměškem a dočista ztratil hlavu. Oči se mu zalily novým přívalem horké krve a z hrdla se vydral nelidský skřek:

„Nebude tvá!“

Načež Bohdar vrhl kopí.

Hrozný výkřik letěl do hlubin hvozdu. Ratmír padl. Hvozd hrůzou strnul.

Prolita byla bratrská krev!

Do země vyschlé na troud se vpíjely první kapky černé krve. Bohdar hleděl strnule na padlého. V hlavě mu přestalo šumět, do srdce jako by vložil kus ledu.

Ochromení však vystřídal brzy strach. Bohdar se vzpamatoval, zvedl kopí a vrhl se do houštin. Poslechl okamžitého hnutí mysli: chtěl se spasit útěkem a vyhnout se tak následkům příšerného činu.

Prchal bez cíle, štván přízraky a hlasy neviditelných pronásledovatelů. Dral se houštinami, zapadal v bahniska, brodil se potoky a šplhal úvaly a stržemi.

Několik dnů bloudil děsivým hvozdem, vyhýbaje se stezkám a dědinám. Až nakonec došel na břeh věštcova jezera a našel tu tento srub. Co však bude dál? Ve dne ho ta otázka netrápila. Nový kraj, jezero, srub, záhadná mrtvola, opuštěná božiště – to vše ho zaujalo natolik, že zapomněl na chvíli na všechno, co ho tížilo. Ale teď. v tiché noční chvílí, cítil se zase obklopen přízraky svého zločinu. V uších mu zněl hrozný výkřik, viděl krev – a byla to krev Ratmírova.

Sám sebe přece nezahubí, to by se už nikdy nesetkal s dědky. Vrátit k rodu se však také nemůže, neboť tam by ho všichni měli za zbabělce, který utekl před odpovědností. Je na cestě z rodné vsi už devátý den!

Zbývala jediná možnost. Našel srub v místě, kam nevkročí lidská noha. Tady si vystaví nový domov a bude žít ‚dobrým a spravedlivým životem. Časem se mu snad podaří usmířit i bohy… A možná… Možná že Ratmír ani není mrtev. Viděl ho přece pouze padnout, a rána nemusela být smrtelná. Snad bratr žije!

A tu naděj jako chladivá, osvěžující rosa padla do zmučeného srdce Bohdarova. Mládenec přiložil na oheň hrst silných štěpin, aby žár vydržel až do svítání, a ulehl na lože v koutě jizby. Oheň vesele zapraskal a jizbu naplnilo jasné světlo, jež rázem zahnalo temné stíny.

SEMIL

Jizera, řeka dravá i hravá, tichá na hlubokých, černých tůních a v zátočinách pod starými olšemi, hučící na spádech mezi skalami, rozlévala se doširoka pod knížecím hradem. Výše k severu vedl přes řeku brod. K němu také mířila cesta, přes kterou dnes Bohdar přešel. Za brodem stáčela se cesta k protější stráni a po ní pak stoupala příkře rovnou ke knížecímu sídlu. Rozlehlý, dobře opevněný hrad stál na skalních stěnách jako zakletý. Nikde nebylo vidět živé duše. Byla tichá polední chvíle. Jemný větřík přenášel přes řeku vůni dozrávajících trav.

Pak se však náhle objevila na Jizeře pod brodem lodička.

Seděl v ní starý muž; nevesloval, dával se nést klidným tokem řeky. Jen přes tu chvíli opravil veslem směr loďky a nakonec zajel pod mohutnou, vykotlanou vrbu. Uvázal loďku k silné větvi a vystoupil na břeh. Zamířil do houštin pod skálou, kde měl pod letitým dubem oblíbené místečko k odpočinku.

Nerad sedal v létě doma. Bylo mu dusno v rozcuchané chatrči a s dvěma babami, které tam měl, nebylo věru už dávno o čem hovořit.

Dnes však mu nebylo dopřáno ani klidu, ani samoty. Pod jeho dubem ležel neznámý mládenec!

Mladý muž tvrdě spal. Rybář – byl to Semil z Rybitev – dlouho a pátravě pozoroval neznámého a vzpomínal, zda ho už někdy nespatřil v Rybitvech, v podhradí knížecího sídla nebo snad na tržišti; nemohl se však upamatovat. Jistě to je cizinec. Zbloudil snad od některé karavany kupců? Nebo je to lovec, který sešel ze známé stezky?

Dřív než se však rybář dohádal, Bohdar se probudil a sám dal starci odpověď na jeho nevyslovenou otázku. Prudce vyskočil a jeho ruka mimoděk hmátla po kopí, jež leželo na zemi vedle něho.

Semil se však usmál a řekl:

„Jen lež dál, nejsem zlý a s tebou se taky nechci zazlít.“

Bohdar si pozorně prohlížel rybáře a uvažoval v duchu:

Kdo asi je ten dlouhán, na němž není než kost a kůže? Svaly má jak stočené dubové kořeny a kůži opálenou do bronzová a drsnou jak borová kůra. Na sobě měl dlouhán jen pevné hace a hrubou košili, na huňatých prsou hluboko rozhalenou. Z obličeje zbrázděného drobnými vráskami dívaly se pak dvě oči jako jehly; nebyl však v těch očích ani úklad, ani zloba. Tohle nebyl nepřítel, usoudil nakonec Bohdar s uspokojením, pokročil k Semilovi a podal mu pravici. Rybář ji stiskl takovou silou, že mládenec musel zatnout zuby, aby nevykřikl. Bohdar byl doma v rodě nejvyšší z mužů, tenhle dlouhán ho však určitě převyšoval nejméně o hlavu, a jak právě Bohdar poznal, byl i silnější.

Rybář se opět usmál a řekl:

„Zdá se mi, že jsi dobrý, ale náš nejsi a divím se, kudy jsi sem přišel. Myslil jsem vždycky, že sem do toho zakletého kouta nezabloudí ani liška, když nemusí – a teď tu najdu tebe. Copak o to, je tady pěkně. Já sem chodím často; ležím pod dubem, dívám se do modra nebo rozprávím s vodníkem. Bydlí tamhle dole v tůni a někdy přijde na tácky až do mé chaty.“

Bohdar pohlédl na Semila trochu udiveně a rybář, který četl v jeho očích, sám vysvětloval:

„Nediv se, jsem rybář, v Jizeře lovím ryby a s vodníkem se znám už kolik let. V Rybitvech, tam u brodu“ – a Semil mávl rukou proti toku řeky – „mám chalupu a v ní dvě báby, mladší a starší. Je s nimi jen zlobení. Říkají mi Semil, a jak tobě?“

„V rodě mi říkali Bohdar,“ odpověděl mládenec.

„Tak si na chvíli sedněme, Bohdare,“ navrhl Semil, když se oba pohodlně usadili, vytáhl rybář z opasku placku, rozlomil ji a podal kus Bohdarovi.

„A teď si trochu porozprávíme,“ pokračoval Semil.

Vodník dnes už nepřijde a nebude nás tedy nikdo rušit. Napřed tni řekni, jakým divem jsi zabloudil sem do té pustiny. Povídej!“

A Bohdar vyprávěl Semilovi všechno to, co my už známe. Rybář ho jen jednou přerušil otázkou:

„Říkáš, že jsi z rodu Živaniců? Z těch, co mají dědiny na kraji doubrav u Labe, den cesty od knížecího hradu?“

Bohdar přisvědčil a pátravě pohlédl na Semila. Ale to už ho rybář upřímně a bezelstně pobízel, aby pokračoval. A tak zvěděl celý Bohdarův příběh a poznal, proč se mládenec skrýval v opuštěném srubu na ostrově.

„Jsi mi tak milý jako rodný bratr,“ řekl Semil upřímně, když Bohdar skončil. „Můj život je podobný tvému; také mně napředly sudice divnou nit. Proto taky jsem se ptal na Živanice, neboť já jsem z rodu Mladenoviců a…“

„Už vím,“ přerušil ho rychle Bohdar. „Mladenovici jsou naši sousedé, jen ta nešťastná, osudná doubrava dělí naše rody. Ještě dnes se o tobě, Semile, v našem rodě vypráví; obyčejně takhle v podvečer, když staří vzpomínají na zašlé časy nebo napomínají mladé, aby dbali starých obyčejů a zděděného práva. Kolikrát jen jsme slyšeli z jejich úst: Ať neskončíš jako Semil Mladenovic!“

„A víš vůbec, co mě vyhnalo z rodu?“ zeptal se Semil,

Bohdar odpověděl: „Už se přesně nepamatuju, ale vím, že to byla také krev, snad zabití.“

„Ne, život jsem nezmařil!“ přerušil ho spěšně Semil. „Ale krev tekla a krev za krev, jak praví naše právo. Povím ti, jak to bylo, Bohdare. Dobře poslouchej.

Na podzim toho nešťastného léta jsme se jako obvykle vypravili do podhradí na trh. Dobře jsme směnili všechno zboží a pak jsme zašli do hospody, abychom se posilnili na zpáteční cestu.

Sedělo tam taky několik kupců, hostů našeho kněze, Medovina mi brzy zakalila rozum – nebyl jsem zvyklý tolik pít. Slovo dalo slovo, a já se pohádal s mladým kupcem; dorážel jsem na něj jako sršáň. Staří mě varovali, ale já viděl jenom ruměnou tvář nafoukaného kupčíka. Odstrčil jsem strýce Poraje a popadl kupce za krk. Kupčík však měl víc rozumu než já – a taky snad míň medoviny v hlavě – srazil mi ruku a chtěl z hospody odejít. Já se ale vrhl za ním a bodl ho nožem.

Kupce odnesli k bábě kořenářce a mě kupcova čeleď odvedla na hrad.

Naši šli se mnou. Soud byl krátký a nic nepomohla přímluva našeho starosty, který omlouval můj čin mládím a medovinou. Kněz přikázal potrestat mě na hrdle! Tu se však ozvali sami kupci, druhové pobodaného, a žádali pro mě milost. Teprve tehdy se kněz smiloval a daroval mi život.

Kupci si mě pak odvedli s sebou jako svého nevolníka a prodali mě nakonec zdejšímu knězi. Knězi se zalíbila má síla a dal mě k lovcům jako pomocníka na hrubé tělesné práce. Ostříhali mi vlasy a poslali mě mezi holotu, s kterou jsem pak spával, jídal a hlavně těžce pracoval v lese. Protože jsem však byl dobrý lovec a obratný jezdec, vzal si mě kněz brzy do své družiny a s ní jsem pak všude jezdil.

Lov mi taky nakonec vrátil svobodu.

Toulali jsme se jednou daleko za Rybitvemi, když nám stráž z Hradce oznámila, že nablízku zahlédli obrovského medvěda. Našel jsem brzy stopy i doupě. Kněz byl tenkrát mladý a silný jako zubr – však ještě dnes zabije v prchlivosti pěstí a zkrotl zdivočelého koně jednou rukou. Vystopovali jsme tedy medvěda, ale šelma si našla pro doupě vskutku bezpečné místo. Vedla k němu jen úzká stezka mezi vysokými skalami.

Šli jsme na medvěda sami dva: kněz a já. Vybouřil jsem šelmu, a když vyrazila, prohnal ji kněz kopím. Neměl však hned kopí z rány zase vytrhávat. Medvěd po něm skočil, a než stačil kněz udeřit podruhé, svíral ho huňáč v náruči. Měl jsem za pasem sekeru na dlouhém topořu. Skočil jsem zezadu a ťal medvěda tak, že sekera uvízla až v sanicich. šelma padla jako strom zasažený bleskem; překulila se na sráz a po něm pak sletěla i s knězem do řeky. Ostatní čeleď stála jako omráčená, já se však bez rozmýšlení vrhl po srázu, div jsem si vaz nesrazil, přímo do řeky. Je tam pod skálou pořádná hlubina, přesto jsem našel kněze na první potopení a proud nás pak donesl na mělčinu, kde teprve se mi podařilo vyrvat kněze z objetí tuhnoucí šelmy.

Čeleď k nám zatím slézala po východním, mírnějším svahu hory, než však sestoupila až k řece, kněz se probral z mdloby. Když mě spatřil, zeptal se hned:. ‚Co se stalo? Kde je medvěd?‘ A pokusil se posadit. Pomohl jsem mu, a když seděl, ukázal jsem na břeh Jizery, kde čeleď právě vytahovala šelmu z vody. Kněz chtěl vstát, bez mé pomoci by však opět padl. Podepřel jsem ho a dovedl k medvědu. Pozorně si prohlédl ránu, kterou má sekera úplně rozpoltila tvrdou medvědí lebku, a pak řekl:

‚Dals mi život, já ti za to dávám svobodu!‘

Když jsme se vrátili na hrad, dal kněz rozhlásit po všech rodech, že jsem člověk svobodný, a daroval mi v Rybitvech velký kus půdy. S pomocí knězových nevolníků jsem si tam postavil chalupu, ztesal loďku, upletl sítě a teď tu rybařím. Jen když se pořádá nějaký velký lov. Kněz pro mě pošle, abych jej provázel.

Žiju si sice dobře, ale nezapomínám na dobu nevolnou. Proto rád věřím, že ani ty nemůžeš zapomenout na domov, na svůj rod, na doubravy u Labe.“

Než rybář dovyprávěl svůj příběh, slunce se sklonilo až nad okraj lesa, který rostl hustě na protějším břehu Jizery, a na palouk lehl stín. Od řeky zavanul příjemný chlad.

Semil pozval Bohdara, aby s ním jel do rybárny.

„V noci se blaty špatně chodí a doma tě stejně nikdo nečeká. Pojď ke mně, přespíš v rybárně.“

Vstoupili tedy oba do loďky a Semil poháněl opatrně lehkou pramici proti proudu. Zatím se setmělo a křoviny, staré stromy a zvláště pahýly, trčící tu a tam z písčin a štěrkových výsep, nabývaly v houstnoucím šeru strašidelných podob. Semil zahnul s lodicí do ústí potůčku, který přitékal z Vlčí rokle za Rybitvemi, uvázal ji k olši, vyskočil na břeh a zamířil mezi stromy pod skálou, kde stála jeho chalupa. Bohdar mu připomenul:

„A co když k tobě někdo přijde, nebo tě navštíví vodník?“

Semil se však jen ušklíbl:

„Vodník dnes nepřijde, ví, že mám hosta, a z Rybitev ke mně nikdo večer nechodí. Mám zlého psa a lidé se bojí také vodníka, který mě často navštěvuje.“

Došli k chalupě, kde je uvítal velký pes, jehož oči ve tmě strašidelně světélkovaly. Neštěkal, jenom důkladně očichal Bohdara a doprovodil oba muže až k prahu. Pak zmizel pod stromy.

V chalupě byla velká jizba a malý přístěnek. Semil zavedl hosta do jizby a křikl:

„Ludišo, Jalino, báby, hněte sebou. Přivedl jsem hosta a mámo oba hlad.“

Ozvaly se šouravé kroky a z přístěnku vyšla Jalina. Zdaleka jí však ještě nepatřilo jméno báby. Byla to statná žena kulatých, zardělých lící a čilých pohybů. Muži si sedli na zem vedle ohniště a Jalina jim přinesla placky a kus pečeného masa z mladého vepříka. Hltavě polykali velká sousta, a když se nasytili, s chutí se napili řídkého piva, na něž měl Semil dobrý studený sklípek v blízké skále. Popíjeli a rozmlouvali. Bohdar si vzpomněl na mrtvého čaroděje a zeptal se Semila:

„Znáš přece ten srub v bahnech. Našel jsem blízko něj mrtvolu nějakého čaroděje nebo kouzelníka. A v jizbě jsem pak objevil masti divné vůně; všechny hrnečky jsem však vytřel a vymyl pískem, protože nevěřím takovým závarám. Mohl by to být i jed!“

„Našel sis dobrý úkryt,“ řekl Semil, „tam nevkročí lidská noha. Ani nesmí, protože kněz ten kout v bahnech proklel. I lovit je tam zakázáno. Země kolem jezera i na dvouhlavé hoře, říkáme jí Baba a druhé Dědek, patří všechna knězi, ale ani on tam nejezdí lovit. Na starce, který bydlel v tvém srubu, se dobře pamatuji ještě, z doby, kdy jsem patřil mezi holotu. Mnoho lidí k němu chodilo, hledalo u něho pomoc a radu. Z vody hádal ten sivooký, strojil masti a různé závary pro lidi i pro dobytek, znal podivná kouzla a dobře si z toho všeho žil. Lidé mu donesli, nač si vzpomněl, dokonce i zlato a všelijaké ozdoby a cetky.

Navečer se však nikdo k jezeru neodvážil. Cesta tam je ošidná. V bahnech se rojí bludičky, a jak vyprávěli mnozí, kteří se opozdili, když se vraceli ze srubu, slyšeli z rákosí u ostrova hrůzostrašný řev, usedavý pláč a sténání. A čaroděj sám prý v noci létal jako ohnivý muž s vyžlaty o závod po březích jezera.

Před třemi lety na podzim zajel na ostrov vladyka Vlastibor, muž v plné síle, větší a silnější než ty. Dobytek mu padal, a tak si přišel pro radu, když doma mu nikdo poradit neuměl. Přijel s nevolníkem k jezeru a přebrodil se na ostrov.

Dědek seděl před srubem, a jakmile uviděl jezdce, vyskočil a řval jako pominutý:

‚Dobytek ti padá, vím to, oheň mi všechno pověděl… Všechen ti padne, všechno ti vezme Morana. Živý oheň přijde, všechno sežehne, a co nespálí, voda pobere. Proklatí jste, běsi nechť vás roztrhají, vlkodlaci zadáví, upíři ať vás zadusí, pokoje nemějte, jako já ho nemám, a oheň, který ve mně hoří, ať vás všechny zahubí!‘

Dlouhými nehty rozdrápal si při tom řevu prsa, až mu krev stékala praménky za pás. Vlastibor otočil koně, vehnal ho do jezera a vyletěl jako běsem hnaný na protější břeh. A pak, následován vyděšeným nevolníkem, uháněl k domovu. Dlouho potom vídal ve snu nepříčetně vyvalené očí starcovy i pěnu, jež třísnila jeho dlouhou šedou bradu, a v uších mu znělo věštcovo proklínání. Mnohé z neblahé věštby se pak taky vyplnilo. Nepomohly oběti přinesené bohům v háji za Jizerou. Všechen dobytek Vlastiborovi pokapal, blesk mu spálil srub a s bouří přišla taková vichřice a příval vod, že celá úroda byla zničena. V ten čas také, kdy nad krajem zuřila bouře, přišli si běsi na ostrov pro kouzelníka. Kněz dal pak všude –ohlásit, že kraj u jezera zůstane pustinou, nikdo že tam nesmí lovit, ani se z jiných důvodů přibližovat k čarodějníkovu srubu, či dokonce nosit zlolajnému věštci nějaké dary. Zákaz ten však už byl zbytečný, neboť stařec v té době určitě už nežil. Aspoň ho od těch časů. nikdo neviděl, ani o něm neslyšel. Jenom aby teď, Bohdare, neškodil tobě!“

„Toho se nebojím,“ odpověděl klidně Bohdar a vyprávěl pak rybáři, jak se zabezpečil před mstou mrtvého čaroděje.

„Ničeho se nebojím a na ostrově se mi líbí,“ pokračoval po chvilce. „Zem je tu úrodná, všude běhá spousta lovné zvěře, i srub si časem opravím. Jen mi je tam trochu smutno. A bojím se zimy, až kraj ztichne a všechno zapadne sněhem…“

„Samota je zlá přítelkyně,“ řekl Semil. „Dám ti aspoň štěně. Vlček mu říkáme, aby ti bylo veseleji. A ráno si odvedeš taky kozu. Je starší, ale dobře dojí. Přibude ti práce a v práci se dobře zapomíná.“

Z rybářovy chalupy vyrazili za časného jitra. Bohdar nesl na kopí pytlík hrubé mouky – všecku, kterou měl Semil v zásobě – a rybář hnal před ním strží na pláň kozu a pod paží nesl mladého vlčáka. Na východě zarděly se první červánky, když se Semil s Bohdarem u jezera rozloučil.

Vzcházel nový den.

RADIM

Den za dnem mizel v tůni věčnosti.

Přešlo léto, toho roku velmi parné, a už ohlašoval svůj příchod podzim. Dny byly dosud krásné a jasné a Bohdar často pozoroval z vrcholu Baby vzdálená sídla rodů, o nichž mu vyprávěl Semil. A tu vždy sevřel jeho srdce bodavý stesk. Stesk po společnosti, stesk po člověku, který by mu pomáhal nést těžké břímě samoty a opuštěnosti. Zvykl si už na nelehký život v drsné pustině, žádná práce nebyla mu dost těžká; na samotu a opuštěnost si však zvyknout nemohl.

A pak se najednou to, po čem tak toužil, co si tak vřele přál, vyplnilo.

Po tři dny hustě pršelo a bylo tak nerudně, že Bohdar celý ten čas seděl ve srubu a poslouchal, jak venku šplíchá déšť a bouří vítr. Zdlouhavě plynul den za dnem v stálém šeru a Bohdar marně vycházel před srub a pozoroval oblohu.

Teprve před jitrem čtvrtého dne se vítr obrátil. Byl ještě dravější než dosud, vál však od východu a trhal husté mraky. Bohdar pustil kozu na pastvu, vzal kopí a zamířil k voru. Toužil po volném vzduchu a doufal, že na lovu zapomene i na stesk, který ho v posledních dnech tak soužil.

Nevytkl si určitý cíl, nechal vor volně unášet proudem. Míjel zátoky zarostlé rákosím, malé ostrůvky i hluboké tůně plné shnilých větví a puškvorcového kořání. Náhle proud zesílil – vor se zřejmě blížil k výtoku jezera. Bohdar zabočil prudce k hustému lesu po své pravici, a jakmile se přiblížil k břehu, chytil se pevně za přečnívající větev statné olše. Pomocí dalších větví se pak už snadno dostal do mělké zátočiny, do níž také ústila strž vymletá vodou, spěchající z Baby. Bohdar vyskočil na břeh, přivázal vor a prodral se houštinou na kraj lesa. Tady už musel dávat pozor, za lesem začínal obydlený kraj.

Opatrně vyhlédl do krajiny. Nemýlil se. U rozvodněného potoka přímo pod sebou spatřil nějaké lidi; tábořila tam zřejmě kupecká karavana. Nemohla se asi dostat přes zaplavený brod, a tak čekala, až voda v potoce klesne.

Bohdar se proplazil vysokou trávou za skupinu keřů, které rostly osaměle asi padesát kroků od kraje lesa. Odtud měl před sebou kupeckou karavanu jako na dlani.

U vysokého ohně seděli čtyři kupci.

Nejstarší z nich, muž asi padesátiletý, zamračené, nepřívětivé tváře, již zdobil hustý černý vous, byl Řek Ventos, obchodník s lidským zbožím. Byl to člověk neobyčejně lstivý a krutý, který už dávno neviděl ve svém zboží – v otrocích a nevolnících – živého tvora.

Ventosův soused, žid Baruch, ryšavý, umouněný zakrslík v dlouhém, valně už otřelém plášti, měl ve svém voze jen několik pytlů, střehl je však jak oko v hlavě. A bylo to věru vzácné zboží, jež vezl na podzimní velký, trh: pěkně vypracované šperky, sličně vykroužené kruhy, náhrdelníky, prsteny a náušnice, pobité pásy a několik štůčků měkkých látek.

Třetí kupec, stejně neurvalé tváře jako Ventos, měl zase ve svých pytlích různé zbraně: meče s jílci zdobenými měděnými a zlatými hřebíčky, ozdobené tesáky, různé nožíky, kopí a sekery, samé těžké zboží, jež nacházelo snadný odbyt v zemi, kde ještě mnohde používali kamenné mlaty.

Konečně pak tu byl ještě čtvrtý kupec, mladý, asi třicetiletý muž, pravý protiklad svých drsných druhů. Z jeho ušlechtilé tváře hledělo na svět mírně a pokojně dvě laskavých hnědých očí a kolem úst mu neustále pohrával shovívavý, trochu rozpačitý úsměv. Mládenec seděl nejdál od ohně a roztržitě naslouchal chvástavému hovoru svých tří druhů, s nimiž ho svedl do jednoho ležení pouze rozvodněný potok. Na krku měl mladý kupec malý křížek zavěšený na zlatém řetízku. Přes tu chvíli se na křížek podíval a nezvučně zaševelil rty. Ostatní kupci se na něj jen zřídkakdy obrátili s nějakou otázkou, a tu se často opovržlivě ušklíbli nebo jej vzápětí ranili nějakým surovým vtipem.

Tu náhle Řek Ventos vyskočil a zvolal:

„Dostal jsem nápad. Aby nám lépe uběhlo čekání, něco vám předvedu. Potrestám pro výstrahu ostatním zbujného nevolníka, který se na mě včera tak vztekle vrhl.L

Kupci – samozřejmě s výjimkou mladého obchodníka s koňmi – uvítali Ventosův návrh s jásotem a zvláště ryšavý Baruch poskakoval radostí a pobízel Ventose, aby si pospíšil. Obchodník se zbraněmi jen zavrčel:

„Já bych to tak dlouho nevydržel. Zabil bych toho darmojeda na místě!“

Ventos se ušklíbl a řekl:

„To by mi ten běsův pacholek mohl jen poděkovat, měl by to aspoň odbyté. Vy byste přišli o podívanou a já o potěšení vidět toho vzpurníka, jak se svíjí pod mými důtkami.“

Řeka beztak už dávno mrzelo, že nevolníka koupil, vlastně musel koupit, od knížete pražského. Nevolník byl sice statný chlapík, jeho široké plece byly jako rostlé na nošení těžkých břemen, seděl v něm však běs. Rád se ozval, pořád reptal a oči mu pod hustým obočím jiskřily jak hladovému vlkovi. Byl zajat při posledním boji s Lučany, ale v Praze se mu nelíbilo, a tak dvakrát za sebou uprchl. Vždy ho však chytili a přivedli zpátky na hrad.

Když ke knězi přišel Ventos s poctou, vladař knězi něco pošeptal a musela to být rada, jež lahodila jeho sluchu, neboť se dlouho smál a pokyvoval hlavou. Pak přijal poctu a nabídl Řekovi Radima, toho vzpurného Lučana. Řek tušil, že to bude špatný obchod a ptal se s nevalnou chutí po ceně. Byla vysoká, ale Řek věděl, že koupit musí a nesmí ani smlouvat, nechce-li si kněze rozhněvat. Mrzutě vyplatil část ceny v penězích, část v pěkné látce a čekal, až přivedou Lučana.

Do jizby vstoupili dva ozbrojenci a mezi nimi koupený nevolník, Řek znalecky prohlédl zboží a byl spokojen. Mocně klenutá prsa, svaly tvrdé jako kámen a široká ramena svědčily o velké síle.

Zato Radim se na kupce ani kale nepodíval, a když k němu Řek přistoupil a řekl: „Koupil jsem tě, půjdeš se mnou!“ odpověděl: „Jsem tvůj, budu pro tebe pracovat, dokud ti neuteču, ale bít mě nesmíš. Jsem Lučan!“

Řek udiveně pohlédl na mladého nevolníka, na jeho tvář staženou vztekem a vzdorem. Pak však zlobně přistoupil k draze zaplacenému zboží a zařval:

„Vzteklejší jsem už měl v karavaně a zkrotil jsem je. Zkrotím i tebe, dobytku ničemná. Neutečeš, netěš se! A nebudeš-li řádně pracovat, moje důtky ti pomohou!“

Nevolník pohodil vzpurně hlavou, pak si odplivl a vešel před Řekem do dvora, kde měl Ventos sklady zboží.

Po celou dobu, co pracoval ve dvoře řekově, myslel pak Radim na jediné: na útěk. Neměl však zatím k němu vhodnou příležitost. Ve dne byl dobře střežen a v noci navíc spoután. Všechny své naděje na vysvobození upnul tedy nakonec k chystané obchodní cestě. Pevně věřil, že z karavany uteče.

Když ale pak karavana vyšla z Prahy a zamířila přes Labe k severu, poznal, že útěk bude těžký, ne-li nemožný. Byl připoután k ostatním nosičům, a když se karavana uložila k noclehu, udržovala stráž po celou noc vysoký oheň a hlídala každý pohyb nevolníků.

Naděje na útěk se však Radim přesto nevzdal.

Karavana postupovala neznámým krajem jen velice pomalu a Ventos byl den za dnem vzteklejší. Bál se, že dorazí k hradu nad Jizerou pozdě, a pobízel proto neustále nosiče divokým klením a palčivými šlehy důtek k rychlejší chůzi. Míra jeho hněvu se pak naplnila právě odpoledne toho dne, než došli sem pod Babu.

Radim sklouzl po omoklém kořeni a padl do bláta, Řek, soptě hněvem, k němu přiskočil a bodl ho kopím do nohy. Radim zařval jako raněný zubr, vrhl se na kupce, a než přiběhla Ventosova čeleď, rozbil Řekovi pěstí obličej. Ozbrojenci pak srazili Radima opět k zemi a Řek, celý zalitý krví, kopal do bezbranného nevolníka, bil ho po hlavě a řval přitom jako šelma. Naštěstí pro ubohého Lučana však brzy ustal – bylo třeba pokračovat v cestě a na řádné potrestání bude ještě dost času.

Nu a ten čas přišel teď.

Když Řek, pošvihuje důtkami, vykročil, aby vykonal trest na nebohém Radimovi, oba jeho druzi jej dychtivě následovali. Mladý majitel koní sice také vstal, obrátil se však na jinou stranu. Řek za ním volal, aby se vrátil a nedal si ujít podívanou, kterou jim uchystal, ale mládenec se ani neobrátil, jen křikl přes rameno:

„Včera jsi měl trestat – a taky jsi trestal. Já své lidi nikdy nemučím, a bít připoutaného člověka – to není žádné hrdinství.“

Řek se jizlivě usmál a pravil:

„Myslíš tedy, že nejsem v právu? Že mám té šelmě odpustit a čekat, až mě podruhé zabije?“

Mladý kupec se zastavil a řekl:

„Dělej si, co chceš, je to tvůj nevolník. Ale šelma je u mě ten, kdo bije spoutaného!“

Načež se obrátil, a nedbaje posměchu ostatních kupců, sešel k brodu.

Ryšavec přistoupil k Ventosovi, a potahuje ho za plášť, pobízel jej:

„Pojď a nech toho koňaře. Však víš, že se znamená křížem, nosí to znamení dokonce pod košili a modlí se k ukřižovanému. Patří k těm bláznům, kteří milují bližního. Hahaha, není to k smíchu? Copak nevolník je nějaký bližní? Pojď, Ventosi, ten tvůj Lučan už čeká. Je chladno, musíš mu trochu zahřát kůži.“

A Ventos vydal první rozkaz.

Nebohého provinilce přivázali pevně k širokému smrku. Pak Ventos přistoupil k Radimovi a zašvihal mu před očima svými obávanými důtkami.

„Vidíš, to je nejlepší lék proti vzteku a vzdoru. Máš příliš horkou krev, trochu ti ulevím. Hned zkrotneš a neodvážíš se víc vztáhnout ruku na svého pána!“

Radim však jen trhl vzpurně hlavou a pak – naplil Řekovi do tváře.

Bradatý ďábel se rozpřáhl a důtky poprvé zasvištěly vzduchem. A pak už rána za ranou pršela na obnažená záda nevolníkova. Ventos pracoval jako na mlátě, až se mu na čele zaperlil pot. Po čem však tak dychtivě prahl, toho se nedočkal.

Rozšlehal sice Radimovi záda tak; že z otevřených ran krev jen chlípěla a stékala v praméncích k pasu, neuslyšel však z hrudi bičovaného Lučana jediný vzdech. Nevolník jako by měl ústa zašitá. Konečně se Ventos unavil, že už nebyl s to dál pokračovat. Celý v tváři zrudlý námahou, s čelem zaroseným potem odcházel vratkým krokem zpět k tábořišti, následován oběma kupci, kteří si libovali krásné divadlo, jehož byli svědky.

Čeleď zatím odvázala Radima, navlékla mu košili a přes ramena mu dokonce kdosi přehodil krátký vetchý kožíšek. Nakonec k Radimovi přistoupil jeden starší, prošedivělý už nevolník a řekl:

„Takhle to dopadá, když se otrok odváží odporovat svému pánu. Naším údělem je trpět. Je to trudný osud, ale nic jiného nám nezbývá.“

Zmučený Radim si odplivl a vztekle zasyčel:

„Tak si teda trpte, vy otroci. Máte v žilách vodu místo krve.“

Načež dovrávoral na své místo mezi nevolníky a padl na zem pod hustý keř.

Všechno, co se dělo pod doubcem i v ostatním táboře, viděl ze svého úkrytu i Bohdar. Cítil s bitým nevolníkem hluboké účastenství. Bůhvíproč se ten nebožák stal nevolným. Podle toho, jak držel hlavu a hleděl na svého trýznitele, se dalo soudit, že se v otroctví nenarodil. Pod knutu ho asi přivedla nějaká nešťastná sudba.

Kdyby ho tak Bohdar mohl vysvobodit!

Za bílého dne, v táboře, kde bylo tolik ozbrojené čeledi, to však bylo téměř nemožné. Musí počkat až do setmění, až čeleď půjde pro soumary, aby je dovedla blíž k ohňům.

Nakonec však pomohla Bohdarovi i Radimovi nečekaná příhoda.

Z ležení vyšel náhle mladý kupec, veda za uzdu jednoho ze svých krásných koní. Zamířil k brodu a vehnal zvíře do rozvodněného potoka. Kůň stříhal ušima, bojácně frkal a řičely neboť jej děsil hukot vody v blízké skalní strži. Mládenec hladil svého miláčka po šíji, tiše mu domlouval, a tak se nakonec oba, kůň i jezdec, dostali šťastně na druhý břeh.

Ostatní kupci se vší svou čeledí zatím sešli dolů k brodu a čekali, až kůň opět vstoupí do vody. Mladý kupec se projížděl chvíli po pláni, a když se kůň dokonale uklidnil, vrátil se s ním k potoku. Odvážně vskočil do rozběsněného živlu a brzy byl v samém středu kalného proudu.

Tu však ryzákovi ujely přední nohy do hlubokého výmolu na dně potoka. Úzkostlivě zařičel a pak se prudkým skokem vyšvihl z ošidné díry. Jezdec rychle seskočil, neboť kůň začal ztrácet dno pod nohama. Ulehčil tím polekanému zvířeti a to, vedeno pudem, vybředlo šťastně ze zrádné hlubiny a vzápětí už vystupoval mokrý jezdec z ledové lázně, táhna za sebou vyděšené zvíře.

Kupci i čeleď přivítali smělého jezdce pochvalným pokřikem. Mladý kupec si však všímal jen svého koně: hladil ho po šíji, domlouval mu. Když ryzáka dostatečně uklidnil, odevzdal ho čeledi a sám zamířil k ohni, aby se trochu usušil.

Za čeledí sešli k brodu i nevolníci: nikdo si v té chvíli ani nevzpomněl na Radima. Zmučený Lučan ležel na boku a chladil si rozpukané rty o mokrý mech. Tu náhle prodral se křovím obrovský muž, přiskočil k Radimovi, přeřízl mu pouta, popadl ho pod pažemi a vtáhl ho do houštiny. Tam mu pomohl vstát a oba pak zamířili spěšně ke žlebu, kterým se dalo sestoupit k východnímu rameni druhého potoka.

Bohdar byl rád, že u karavany neměli psy… Ti by totiž jistě brzy našli stopy uprchlíků a zmařili nakonec jejich útěk. Bohdar se zeptal Radima, který statečně klopýtal po jeho levici:

„Vydržíš ještě chvíli? Mám tam dole u potoka vor, V ležení nás brzy pohřeší a začnou nás pronásledovat.“

Radim zaťal zuby do rozpukaných rtů. Záda měl v jednom plameni, jen s námahou se vůbec držel na nohou. Zasykl však:

„Bozi ti odplatí. Vydržím. Veď mě!“

Doběhli pod stromy a Bohdar vyhledával tu nejschůdnější cestu, aby Radimovi ulehčil. Nebyli už daleko od potoka, když se z ležení ozval hlučný pokřik, zmatené hlasy a nakonec vzteklé volání Ventosovo. Uprchlíci zrychlili krok.

Ventosova čeleď tedy už objevila, že Radim zmizel. A Řek, bledý vzteky, řval:

„Nepřivedete-li mi toho běsa zpátky, zmrskám vás všechny ještě hůř než toho divokého Lučana!“

Načež vytrhl jednomu zbrojenci kopí a vrhl se do křovin.

Druzí dva kupci také pobídli svou čeleď, a tak se brzy naplnil les křikem a halasem celé smečky pronásledovatelů. Dílem náhody však jediný Ventos zvolil správný směr a následován dvěma ozbrojenci ze své čeledi předstihl brzy ostatní honce. Doběhl až k hluboké strži a na jejím dně také spatřil v měkké půdě první stopy. Zařval vítězně:

„Všichni sem! Tady je!“ a vrhl se vpřed.

Byli to však nakonec uprchlíci, kdo první uslyšeli Ventosův chraplavý řev.

Radim právě vstoupil na přivázaný vor, Bohdar však byl ještě na břehu. Vrátil se do strže a naslouchal. Pak zašeptal: „Je sám!“ a ustoupil za starou vrbu.

Rozlícený Ventos se zatím prodral houštinou a zařval: „Mám tě!“ Pak chtěl ještě jednou zavolat na své oděnce, bylo však už pozdě. Ze stínu staré vrby vyskočil náhle mladý obr.

Řek zaječel hrůzou a ohnal se kopím. Jako vlk na jehně vrhl se Bohdar na Ventose a uchopil ho za hrdlo. Kopí vypadlo proradnému Řekovi z ruky. Zachroptěl, zamával rukama, dřív však než mohl vzkřiknout, dopadla na jeho hlavu železná pěst a zbavila ho vědomí.

Bohdar přenesl Řeka na vor, strhl ze stromu houžev a zamířil pod klenbu starých stromů u protějšího břehu. Chvíli jeli téměř úplnou tmou, pak se však rozsvětlilo a vor vplul do širokého koryta, jež na obou stranách zužovaly pevné bobří hráze. V tu chvíli se také ze zádi voru ozvalo slabé zasténání. Bohdar se ohlédl a viděl, že Řek se začal probírat z mrákot. Přiskočil k zajatci, spoutal mu pevně nohy i ruce a zasyčel:

„Jestli se ještě jednou ozveš, vyrazím z tebe duši!“

Řek ani nehlesl, ležel na voru jako mrtvola. Teprve teď jako by začal chápat celou hrůzu svého postavení. Ten obr, který mu právě vyhrožoval, osvobodil Lučana a omráčil ho jedinou ranou holé pěsti! Je to medvěd, a ne člověk. A Lučan, který sedí na přídi, na něj hledí upřeně jako hladový vlk. Řek se zachvěl a chtěl opět vykřiknout – ale tu dopadl na jeho obličej Bohdarův kožíšek. Svět se znovu zahalil do tmy a vyděšený Řek slyšel jen šumění stromů a temný hukot vody.

V místě, kde potok ústil do jezera, zajel Bohdar pod staré olše, aby si trochu odpočinul. Dlouhá pouť rozvodněným potokem ho unavila. Opřel se o strom a mlčky hleděl na Radima. Z očí mu vyzařovalo uspokojení a tichá radost. Jeho velký sen se vyplnil. Bude mít druha a život ve srubu bude hned veselejší!

Když se sdostatek potěšil svou tichou radostí, řekl Radimovi:

„Ležel jsem po celou tu dobu nahoře na stráni v křovině, viděl jsem, jak tě ten pes bičoval, ale nemohl jsem ti pomoci. A co uděláme s tím vlkem, který se sám chytil do osidla? Rozhodni sám. Pro tebe jsem ho přece lapil!“

Radimovi se zablýsklo v očích jako jestřábovi, který se chystá vrhnout na holuba.

„Je i tvůj. Ty jsi nasadil život. Suďme proto oba.“

Soud byl krátký. Bohdar řekl: „Krev za krev“ A Radim opakoval jako ozvěna po něm: „Krev za krev!“

Tak byl Řek odsouzen a jedinými svědky toho soudu byly hučící vody. šumící stromy a věčné slunce.

Bohdar chtěl hned přikročit k vykonání rozsudku, ale Radim ho zadržel. Tvář se mu stáhla bolestí a Lučan tlumeně zasténal.

„Celé tělo mě pálí, jako bych ležel v živém ohni. Ten proklatec!“

Bohdar přistoupil k Řekovi a řekl:

„Slyšel jsi! Jak ty Radimovi, tak my tobě. Jeho rány pálí jako živý oheň, proto i ty okusíš, jak pálí plameny ohně.“

Řek začal smlouvat:

„Smiluj se, Lučane, zaplatím ti rány zlatem. Vrátím ti svobodu a dám ti všechno, co s sebou vezu na trh. Odpusť mi, přijmi výkupné za bolest, jenom mě nezabíjejte!“

Radim ho však divoce okřikl:

„Krev za krev, bolest za bolest! Dokupčil jsi, šelmo krvavá. Zmrskal jsi mě jako mršinu. Mám tělo jako v ohni. Ale teď poznáš ty, jak pálí oheň. Propečeme tě trochu a tvou mrchu hodíme rybám.“

Řek skuhral dál:

„Nezabíjej, všechno, co mám, bude tvé. Smiluj se aspoň ty, vladyko!“

To patřilo Bohdarovi. Ale soudci byli neúprosní. Bohdar odrazil od břehu a zamířil k malému ostrůvku při východní straně jezera. Když vor přistál u nízkého břehu, zdvihl spoutaného Řeka a vynesl ho na břeh. Vyhledal vhodný strom, kupce k němu uvázal a pak snesl k patě smrku klestí a nalámané suché větve. Podložil pod hranici hrst suchých travin a rákosiny a založil oheň. Řek strašlivě naříkal, brzy však umlkl: čpavý dým mu zacpal ústa. Suché dřevo vzplálo jako pochodeň, a když po chvíli oheň dohořel, spadla do žhavého popela na kost ohořelá mrtvola. Ortel byl vykonán.

Bohdar proklál prsa Řekova hlohovým kůlem a jasmínovým bidlem stáhl mrtvého k břehu. Šplíchla voda nad hlubinou a Řek zmizel v tůni. Pak nastoupil Bohdar opět na vor a zamířil ke svému ostrovu. Ve srubu rozdělal oheň a dal na něj péci jelení kýtu. Pak svlékl opatrně Radimovi zakrvácenou košili, namazal mu záda čerstvým medem a ránu obvázal kusem měkkého plátna. Dal Radimovi svoji starou košili a uložil raněného druha na ovčí kožich. Ztemnělou jizbu naplnila svůdná vůně pečeného masa a na dveře srubu zaškrábal Vlček, který se vracel z večerní toulky.

Na jezero padla hustá tma.

TRH

Příštího dne si Bohdar přivstal a pustil se do opravy voru. Několik houžví povolilo a potřebovalo znovu utáhnout. Byl tak zabrán do práce, že neslyšel harašení v křovinách, a teprve když na vor vběhl Vlček, zdvihl hlavu a spatřil Radima;

„Vítej, Radime!“ přivítal, vesele druha. „Jak jsi spal? A co dělají záda?“

Radim se také usmíval.

„Je to lepší. Dobře jsi mě ošetřil a med dělá divy. Záda ještě pálí, ale proti včerejšku to nic není. Nevydržím ve srubu. Jdu ti pomoci.“

Bohdar však odmítl: „Dnes odpočívej! Stejně za chvíli odejdu, chci se podívat na tržiště. Potřebuješ šaty, čapku, kožíšek, a pak taky nějaké zbraně: aspoň dobrý nůž a kopí. Také sůl musím koupit a pytlík mouky. Vrátím se před večerem. Ve srubu máš maso, sýr a mléko.“

Radim se ještě zeptal: „A to tady žiješ sám? Bez ženy, bez čeledi?“

Bohdar však jen mávl rukou a pak řekl: „Večer ti všechno povím.“

Utáhl poslední houžev a zamířil ke srubu. Tam si oblékl krátký kožíšek, na záda si hodil svinutý kožený měch. do ruky vzal kopí a sestoupil opět k vodě. Odvázal vor a zamířil k protějšímu břehu jezera. Tam nechal vor v sítině, zamával Radimovi a vykročil k lesu. Prošel houštinou až k pláni, a když vyšel na cestu, spatřil v dálce před sebou karavanu. Hned poznal, že jsou to kupci, které viděl včera u brodu pod Babou. Mohl snadno karavanu dohonit, netoužil ale po setkání s kupci. Spěchal raději plání k blízkému háji a odtud se bral rovnou k strži, jež ústila u Semitovy chalupy.

Rybář slyšel už z dálky harašení kamenů a pohlédl vzhůru. Vítal Bohdara srdečně:

„Ty jsi dneska nějak veselý, jako bys šel na svatbu!“

Bohdar rybáři zamával a křikl na něj:

„Až ti povím, co se mi včera přihodilo, tak se nebudeš divit.“

Semil pozval hosta do chalupy a kroutil hlavou, když se Bohdar hned sháněl po Jalině.

„Najdeš si nějakou mladou a hezkou. Jalina je pro tebe už stará,“ řekl nakonec.

Ale to už se Bohdar vyptával Jaliny, která mezitím vyšla z komory:

„Máš, Jalino, nějakou mast na otevřené rány?“

Jalina přinesla z přístěnku hrnek a podala ho Bohdarovi. Byl plný vonné masti, čerstvě utřené s bobřím sádlem.

„Po té se každá rána do týdne vyloupí,“ řekla rybářova dcera a zmizela zase v komoře.

Semil jen pořád kroutil hlavou a prohlížel si nedůvěřivě svého hosta. Byl zdravý jako mladý pstruh a veselý byl, jak ho rybář ještě neviděl. Nač teda potřebuje tu mast? Má snad někoho ve srubu? Když se však zeptal přímo, Bohdar se jen smál.

„Všechno se dozvíš, až se vrátíme z trhu. Teď si musíme pospíšit, abych stihl všechno nakoupit.“

Tu začal Semil Bohdara zdržovat.

„Počkej, nespěchej tak. Jalina nám donese medovinu, je dobrá, sám kněz takovou pije. Teď je ještě brzy, na trhu je málo lidí a zbytečně bys budil pozornost. Zato k poledni bude na tržišti plno všelijaké cizí čeledě, mezi tou se ztratíš.“

Bohdar se dal nakonec přemluvit a usedl už bez dalšího pobízení k ohni. Když se posilnil studenou medovinou, vyprávěl rybáři, co se mu včera přihodilo. Semil se zájmem poslouchal, a když Bohdar skončil, řekl:

„To je dobrá zpráva. Budeš mít na zimu společníka i pomocníka. Jalině ale řeknu, že mast potřebuješ pro sebe. Do zásoby na zimu, kdyby tě náhodou přepadli na ostrově vlci. Má dcera je jako všechny ženské bába žvavá, neudrží žádné tajemství.“

Bohdar se znovu usmál a vstal.

„A teď půjdem. Podíváme se napřed k cestě. Uvidíš Ventosovu karavanu, kterou vede buď ten ryšavec, nebo ten zakrslík, co vykřikoval, že by Radima na místě zabil.“

Oba muži vyšli před chalupu a už z dálky spatřili, jak z pláně příkrou cestou sjíždí dlouhá řada soumarů. Ventosova karavana se zřejmě připojila k nějaké větší, početnější.

Bohdar s rybářem zašli až k cestě, aby si zblízka všechno dobře prohlédli. Tady už bylo živo. Honily se tu umouněné, polonahé děti rybářů, stáli tu osmahlí rybáři a za nimi ze dveří odraných, ubohých chalup vykukovaly stejně ubohé a odrané ženy. A všichni zvědavě vyhlíželi blížící se karavanu:,

V čele jel, jak Bohdar dobře předpověděl, Baruch. Ženy si ukazovaly na ryšavého kupčíka, smály se a pokřikovaly na něj, děti přiběhly až ke karavaně a pokoušely se chytit některého ze soumarů za ocas. Za Baruchem jel druhý kupec, ten nerudný kupčík se zbraněmi, a za nimi pak čtyři ozbrojenci v kožených kabátcích, s beránčími čapkami na. hlavách. Za zbrojenci pochodovala dlouhá řada soumarů obtěžkaných pytli a měchy a za nimi opět řada lidských soumarů-nevolníků a otroků nesoucích na ramenou či na hlavách obrovské měchy. Průvod uzavírali opět muži ozbrojení kopími, sekerami a krátkými noži.

To byla tedy celá Ventosova karavana. Nebyla velká, drahého zboží v ní však bylo víc než dost, jak věděl Bohdar z Radimova vyprávění.

Druhá karavana byla už na první pohled větší a okázalejší než Ventosova. Bylo v ní mnohem více ozbrojené čeledi a také otroci byli lidé zvlášť vybraní a jistě i dobře živení. V čele průvodu jel vysoký štíhlý muž vladařského zjevu. Měl na sobě dlouhý plášť, pod kterým bylo vidět kožený kabátec přepásaný širokým, pěkně zdobeným pasem. na němž visel krátký mečík. Úzké hace z jelení kůže končily v krpcích, jejichž červené řemínky obtáčely silná lýtka až po kolena. Na hlavě měl muž čapku z vydři kožešiny. Z mladistvé tváře hleděly zvědavé oči, které se laskavě usmívaly na umouněné děti i vystrašené rybářky. Když uviděl pán karavany Semila, přátelsky mu pokynul a pak poslal muže, který jel po jeho boku na statném hnědáku, za rybářem.

Starý muž, jménem Hněvsa, byl průvodcem karavan a se Semilem jej pojilo dávné přátelství. I teď se staří přátelé objali, jako by se neviděli nejméně deset let; a přitom byl Hněvsa na hradě jizerského kněze téměř každoročním hostem.

Když se Hněvsa dozvěděl, že Semil má také namířeno na hrad, vybídl přítele, aby pokračoval v cestě s jeho karavanou. Semil pozvání s povděkem přijal a připojil se hned ke karavaně. Po Hněvsově levici pak vykročil Bohdar, kterého Semil představil jako svého synovce.

Karavana postupovala bystře vpřed. Cesta teď vedla po úbočí prudkého svahu, odkud byl pěkný výhled do údolí Jizery, zvláště k jihu, kde obzor uzavírala dvouhlavá Baba. A když pak karavana vystoupila až na pláň, objevil se Bohdarovi konečně pohled na knězovo sídlo.

Byl to vysoký pevný hrad, přírodou dostatečně chráněný a přístupný pouze z pláně, která odtud mírně stoupala k severu. Předhradí přetínaly dvě cesty, dnes plné kaluží. Jedna vedla rovnoběžně s hradbou, jež chránila hrad ze strany severní, a chalupy, dlouhé přístřešky a různé kůlny pokryté rákosím tvořily tu ulici, z níž uprostřed vybíhal úvoz stoupající na pláň a mizející posléze v řídkém hájku. Tudy vedla také cesta k sídlům rodů, jejichž dědiny se rozkládaly daleko na sever v prořídlých zbytcích prastarého hvozdu. Mezi chalupami a hlubokým příkopem, který napříč prorýval celý ostrov, bylo široké prostranství, hemžící se dnes pěšími i jezdci. Živo bylo také v hospodách; na jejich prostorných dvorech plály ohně, na nichž nevolníci opékali celé skopce či velké kusy vepřového masa navlečené na rožně. U stěny pak stály v sličně vyrovnaných řadách bečky s pivem a medovinou.

Hněvsa zavedl svoji karavanu blátivým úvozem do úzké příční ulice a tam zastavil před hospodou s velkým dvorem, obestavěným kůlnami i otevřenými přístřešky. Vehnali napřed do dvora soumary a pak složili nevolníci pod střechu měchy a pytle se zbožím. Otroky odvedla stráž pod prázdný přístřešek. Nebožáci unavení dlouhým pochodem a těžkými břemeny si lehli na zem potroušenou slámou a rákosím a za chvíli už mnozí z nich tvrdě spali.

Hněvsa s přáteli zůstal venku na dvoře, a když bylo všechno zboží složeno a zabezpečeno v prostorných kůlnách, vyrazili všichni tři, Hněvsa, Semil a Bohdar, ze dvora směrem k tržišti. Bohdar kráčel první a razil svým druhům cestu mezi baráky a krámky, hlučícím davem, který se neustále vlnil a přeléval od buď kupců k hospodám, do dvorů k ohňům a zase zpět. Konečně dorazili na tržiště; bylo tu o poznání volněji než v těsných uličkách a přeplněných dvorech. Z tržiště byl také lepší pohled na knížecí hrad. Bohdar se zastavil a dychtivě hleděl na smělou siluetu sídla jizerského kněze.

Hrad stál na konci skalnatého ostrohu a byl ze tří stran chráněn kolmými pískovcovými stěnami, jejichž paty omýval z jedné strany rozvodněný potok, přitékající úzkým údolím z tajemných hlubin hvozdů na severu, z druhé, jezerní strany pak jedno z ramen Jizery. Bylo to orlí hnízdo, do něhož byl přístup pouze z náhorní roviny.

Příkop, dělící předhradí od hradu, byl vyhlouben ve skále, a z jeho dna i boků trčely obnažené balvany. Nad příkopem byla navršena hradba do výše tří vzrostlých mužů a na ní se ježila dvojitá řada dubového kolí, nahoře ostře zašpičatělého.

Hněvsa s přáteli přešli po dřevěném povalovém mostě; na jeho konci v mohutné bráně sroubené ze silných dubových klád, nad níž se tyčila visutá obedněná pavlač s malými okénky, je uvítali dva strážní, ozbrojení kopím a tesákem. V bráně také dohonil Hněvsu a jeho druhy pán karavany, který se zdržel v podhradí, kde musel vydat ještě svým oděncům příkazy ohledně otroků a zboží uloženého ve dvoře. Křídla brány se se skřípotem rozevřela a z hradu vyšel hostům vstříc správce všeho knězova majetku a vůdce knížecí zbrojné družiny.

Vladař jizerského pána byl statný čtyřicátník, zdravě zardělého, kulatého obličeje, krášleného mohutným kaštanovým knírem. Dlouhé vlasy vlnily se mu kolem obličeje i přes masitý krk až na široká ramena. Jeho hlavu pak zdobila vydři čapka se sokolím perem.

Vladař přivítal pána karavany jako starého známého a vedl ho hned přes rozblácený dvůr k obydlí knězovu. Bohdar, který šel teď jako poslední, se zvědavě rozhlížel po širokém nádvoří.

Na obou koncích přikopu stály věže, roubené z dubových klád. Ve výši hradby obtáčela věž pavláčka, k níž vedly ze dvora schůdky. Věže měly dvě patra: do druhého byl patrně přístup zevnitř, po schůdkách nebo po žebříku. Rovněž na jižní straně dvora byly dvě věže, také dvoupatrové. Obě věže pak spojovala hradba z vodorovně kladených, neotesaných klád. Tady byly násep či dubové kolí zbytečné, hrad byl z této strany dostatečně chráněn vysokými skalami. Na jižní a západní straně bylo nádvoří vroubeno rozlehlými dřevěnými stavbami, v jejichž středu stálo obydlí knězovo, o patro vyšší než ostatní sruby.

Mělo vpředu široké loubí, spočívající na silných dubových sloupech, zdobených hrubou řezbou. Tudy se také vcházelo do hlavní jizby, z níž bylo zase možno vystoupit po schodech do hoření světnice a přilehlých komor. Kolem hořeních světnic byla ze tři stran úzká pavláčka, krytá stříškou, nesenou štíhlými, bohatou řezbou zdobenými sloupky. Okna světnic byla malá a bylo jich jenom několik. Pouze na jižní straně byl onačejší výhled do debře pod hradem a na protější stráň širšími okny, opatřenými těžkými okenicemi.

Strážní bydleli ve věžích a v malých srubech u brány, čeleď měla na západní straně nádvoří dlouhý srub, prošitý rákosím. Hned vedle obydlí knězova stál velký srub, v němž hospodařila se vší ženskou čeledí knězova žena. Oba sruby měly společnou střechu a společné loubí.

Hosté došli až ke srubu a po dvou schodech vstoupili síni do velké jizby, jejíž jediné okno vedlo na sráz svažující se prudce k potoku. Jako poslední vstoupil do knězova srubu Bohdar. Shodil hned na zem z upěchované hlíny měch, který mu odevzdal pán karavany, když se zdravil s vladařem hradu, a stoupl si ke stěně. Kupec hbitě rozvázal řemínek, jímž byl měch stažen, a už vytahoval poctu vladaři: pěkný kuní kožíšek s čapkou z téže kožešiny, tesák v pochvě z červené kůže a pás sličně zdobený měděnými drátky a hřebíčky. Vladař přijal dary s blahosklonným úsměvem, odnesl si je na lavici v koutě jizby a vyzval kupce i oba jeho průvodce, aby ho následovali. Teprve teď si také všiml lépe Bohdara.

„To je tvůj nevolník?“ zeptal se kupce.

Pán karavany se usmál a odvětil:

„Je to synovec Hněvsova přítele, rybáře Semila. Vzali jsme ho s sebou, aby na vlastní oči viděl, jak krásný a pevný hrad má náš kněz.“

Vladař se jen ušklíbl a pak přikázal hostům:

„Počkejte tady, ohlásím vás knězi!“

Načež vešel hlavními dveřmi do paláce. Sotva zmizel z doslechu, řekl Hněvsa kupci:

„Viděl jsem už mnoho krásnějších a onačejších vladařských sídel, ale tak bezpečných hradů, jako je tento, je opravdu málo. Zdejší kněz je prostý muž, nádheru nemiluje, žije jako vladykové v rodech, a přitom by si mohl obložit svůj hrad zlatem, tolik má v komorách vzácného zboží, látek, kožešin i všelijakých cetek. Zato jeho žena, sestra vladařova –“ a tu se Hněvsa rozhlédl a ztlumil hlas – „je lakomá a zlá jako saň. Je to už bába, proto taky kněz nemá syny, na bradě má vousiska a na nose bradavice jako čarodějnice. A jazyk má ostrý jak nabroušený meč. Čeleď honí jako otroky a každému jen spílá a laje. Nechtěl bych být otrokem ani knězem na tomhle hradě!“

Zatím se vrátil vladař a hned za ním se objevil sám kněz. Vešel rázným krokem a postavil se k prostřednímu sloupu loubí. Prohlížel si pozorně hosty, kteří se mu hluboce klaněli. Nejdéle utkvěl jeho pohled na Bohdarovi – a tu jeho opuštěné srdce naplnil dravý stesk. Takového syna kdyby mu byli dopřáli bozi!

Pak přijal rychle poctu a přivítal kupce na tržišti svého hradu. S pohledem stále upřeným na Bohdara se pak zeptal:

„Neprodáš mi toho nevolníka, kupče? Líbí se mi!“

Kupec se uklonil a řekl:

„Odpusť, pane, kdyby to byl nevolník, rád bych ti ho dal darem, neboť si vážím tvé laskavosti a dobroty. Ale je to svobodný mládenec, synek přítele vůdce karavan Hněvsy.“

Kněz naposledy pohlédl na Bohdara, pak se hořce usmál a řekl:

„Škoda, u mě by ti bylo dobře. Jděte tedy v pokoji!“

Hosté se znovu hluboce poklonili a kněz se vrátil do srubu, provázen vladařem.

Na zpáteční cestě si Bohdar opět prohlížel nádvoří hradu, který na něj udělal skutečně velkolepý dojem. Pohlédl také na úzkou pavláčku – a tu překvapením málem vykřikl. O štíhlý vyřezávaný sloupek se opírala dívka vzácné krásy a hleděla smutně dolů na hosty. Její štíhlé tělo halila bělostná říza, od níž se zřetelně odrážely černé, vlnité vlasy. Oči neznámé zářily jako dvě hvězdy – a přece z nich zavanul na Bohdara zvláštní stesk. Tu se však ozval z domu drsný hlas vladařův – a dívka zmizela jako švihnutím čarovného proutku.

Bohdar hleděl jako očarovaný na sloupek, o který se ještě před několika okamžiky opírala krásná neznámá. Z obluzení ho probudil teprve Hněvsa, který na něj. volal:

„Pojď, chlapče, musíme ještě na tržiště!“

Když vycházeli z nádvoří, ohlédl se Bohdar naposledy ke knížecímu srubu, tajemnou neznámou však už tam nespatřil.

Vrátili se do dvora, kde zatím kupcova čeleď sroubila z prken prosté lešení a na příkaz svého pána na ně začala rozkládat různé látky, zbraně, čapky, kožíšky a jiné zboží. Obchod započal.

Hněvsa zatím vyhledal na předhradí Semila a přivedl ho do kupcova dvora. Semil oznámil Bohdarovi, že sůl už koupily ostatní že však může Bohdar nakoupit přímo u kupce, který je vzal se svou karavanou na trii, Bohdar začal pečlivě vybírat z drahocenného zboží pro sebe i pro Radima; a nešetřil. Když měl všechno na jedné hromadě, sáhl za košili a vytáhl měšec. Vyňal z něj svitek zlatého drátu a podal jej kupci. Kupec se usmál, potěžkal zlato a řekl:

„Ty jsi mi nějaký boháč! Zlatem platíš – a přeplácíš. Musíš si vybrat ještě nějaké zboží, abychom byli vyrovnáni.“

Bohdar vytáhl z kupy přikrývek a koží dvě silné houně a přihodil je ke koupenému zboží. Kupec mu pak přidal ještě pěkný pás, ozdobený drátky a protažený červenými řemínky. Byl to jeho osobní dar mládenci, který se mu zalíbil svou skromností i svou obratností a silou.

Bohdar poskládal nakoupené zboží do měchu, rozloučil se srdečně s dobrým kupcem a provázen Semilem a Hněvsou zamířil na tržiště. Tu bylo teď živo jako kolem čerstvě vydlabané brti. Slétli se sem jak včely zvědavci z celého pojizerského kraje. Shlukovali se v početných rojích“ kolem lavic, na nichž skvělo se samé znamenité, cizokrajné zboží. Bohdara však víc než zboží zajímali lidé, kteří se tu na výročním trhu sešli v takové síle. Však mu už Semil ukázal nejednoho onačejšího muže, především starosty jednotlivých rodů.

„Podívej se tamhle! Ten, co právě stojí u soli, je Hosťka. Na čepici má veverčí chvost. To mu jednou při nějaké slavnosti na hradě vypadlo z čapky pero a odnesl je vítr. Kněz právě pozoroval chlapce, kteří se vraceli z toulky po lese a nesli několik veverek. Dal si jednu podat a nožíkem jí uřízl ocas. Podal jej Hostkovi a řekl: ‚Tu máš, Hostko, pero, nesluší se, abys chodil bez ozdoby, když jsi jednou starostou rodu.‘ Všichni se tenkrát Hostkovi smáli, ale Hostek se nedal vyvést z míry. Jenom zrudl, pak se knězi uklonil a řekl: ‚Z tvé ruky, pane, má i veverčí chvostek cenu orlího pera.‘ A hned si taky připevnil oháňku k čapce. A nosí ji poctivě dodnes. Ten vedle něho. počkej, až se ohlédne, je Drahota. Říkají mu Medvěd. Zabil víc medvědů, než má prstů na rukou. Však ho taky jeden pořádně poznamenal. Teď! Vidíš? Z půl hlavy mu kůži sedřel. Byla to hrozná rána. Ležel už pod medvědem, a přece se mu nakonec podařilo vyprostit ruku a proklát šelmě srdce. A tam vzadu, vidíš, až na konci tržiště, trčí nad ostatní zástup hlava s dlouhými prokvetlými kníry. Toho dlouhána si dobře prohlédni. Čáp mu říkají, pro jeho čapí nohy, ale jmenuje se správně Litobor. Je svobodný a hlídá brod v Hradci nad Jizerou. Je sám a dobře se mu tam vede.“

Šli dál tržištěm, proplétali se mezi krámy. A teď zase pro změnu Hněvsa, který znal také mnoho vladyků, ukázal Bohdarovi na muže, oděného kabátcem z ovčí kůže, přepásaným širokým pasem, za nímž vězela těžká sekera. Chlapík měl dlouhou bradu, sahala mu až na prsa, nápadně široká ramena a mocně klenutou hruď. Husté obočí ježilo se nad černýma očima, jež hleděly jako oči mladého jestřába.

„To je Zvěrata, knězův brtník a největší silák v celém kraji. Stiskně tě – a zaskočí ti dech i oči se ti zamží. A kdyby stiskl ještě jednou – zlomí ti hřbet!“

Vedle siláka stál suchý stařík, o kterém zase věděl něco Semil.

„Přešel jednou bludný kořen a motal se pak mnoho dní v pustém hvozdě jako nachmelený. Snad by v té pustě nakonec i zahynul, kdyby nevyšel náhodou na stezku a nepotkal Chody, kteří se vraceli z ještědského hvozdu. V rodě ho už měli za mrtvého a plačky právě začaly naříkat, když nebožec najednou vyšel z lesa.“

‚Ještě několik znamenitých starostů a vladyků ukázali oba přátelé Bohdarovi, a tak než opustili tržiště, znal mládenec téměř všechny onačejší muže z blízkého i vzdálenějšího okolí.

Z tržiště zamířili Semil, Hněvsa a Bohdar širokou vyježděnou cestou dolů do údolí Jizery. Rybář pozval svého starého přítele do rybárny a Hněvsa pozvání rád přijal. Trh se dnes jistě protáhne dlouho do noci, a tak jej nebudou u karavany postrádat. V rybárně bylo útulno, uprostřed jizby hořel vysoký oheň a Jalina přinesla hostům dobře vyuzené maso, placky a baňatý ucháč piva. Postavila se pak do kouta jizby a s obdivem hleděla, jak jídlo mizí v hostech jako v bezedné tůni. Patrně na trhu pořádně vyhládli.

Když dojedli a mastnou krmičku náležitě zapili, utřel si Hněvsa dlouhé kníry a řekl:

„Máme se skoro jako na svatbě u Živaniců, u kterých jsme se zastavili cestou sem.“

Bohdar vyskočil, jako by ho bodl sršáň, a vytřeštil na Hněvsu oči. Vůdce karavan si ho však nevšímal a klidně pokračoval:

„Dozvěděli jsme se tam taky neuvěřitelnou příhodu. Stala se letos v létě. Dva synové starého vladyky si vyšli na lov do doubravy u Labe – a už se nevrátili. Navečer našli mladšího, Ratmíra, celého zkrvaveného s těžkou ranou v boku.“

Bohdar si už sice zatím zase sedl k ohni, ruce se mu však chvěly jako listí a oči hleděly do plamenů ohně strnule jako neživé. Začalo ho také mrazit v zádech a za krk mu zšedl strach.

Neodvažoval se pohlédnout ani na Hněvsu, ani na Semila. Co se teď dozví? Je snad Ratmír přece jen živ?, Nebo se už neprobral k vědomí? Krev se mu hrnula do hlavy, v očích se mu tmělo. Hněvsa však klidně pokračoval:

„Naštěstí se raněný probral z mdloby a sám si ránu Ucpal. Tak ho taky, vysíleného ztrátou krve, přesto však živého a při smyslech, našel živanický brtník, který se toulal po doubravě a hledal v brtích divoké včely. Donesli Ratmíra domů a moudrá vlakyna Milena, vzácná žena a známá vědma, ho hned začala léčit a nakonec ho i uzdravila.“

Bohdar si zhluboka oddechl a vesele pohlédl na Semila, který však jen šibalsky přimhouřil oči a pak se zeptal Hněvsy;

„A co ten druhý?“

„O tom nikdo v rodě nevěděl. Ratmír, když se uzdravil, vyprávěl, že v lese se pohádal s Bohdarem o nějakou dívku, Lumíra se myslím jmenovala. Bohdar byl největší silák v rodu a nikdo se mu neodvážil postavit. A tak i Ratmír bratru napřed domlouval, měl ho k smíru a přátelství, dokonce i od Lumíry byl ochoten upustit, jen aby se bratrská váda neskončila krví. Jenže ten divoký Bohdar dorážel na Ratmíra jako sršáň, až ho nakonec v slepém hněvu bodl kopím.“

Jen Hněvsa domluvil, Bohdar vyskočil, jako by ho uštkl, a hlasem plným spravedlivého rozhořčení zahromoval:

„Lhal, šelma zbabělá. Sám hádku vyvolal a teď svádí vinu na mě. Sám mě dráždil a poškleboval se mi, třebaže dobře věděl, že na druhý břeh jsem za Lumírou jezdil první já, ještě dávno před ním. Ustupoval před mým spravedlivým hněvem jako zbabělá šelma, nepřestával se mi však přitom vysmívat… A tak jsem bodl… Ale hlavně, že je živ! Prolil jsem krev, ale nezabil jsem. Díky za to bohům. Nechť si jen žije můj nehodný bratříček! To já budu žít a ničeho už nelituji, jenom toho, že se nemohu poklonit svému otci, starostovi Živaniců, říci mu pravdu a poprosit o odpuštění. Uvěřil by mi, protože zná Ratmíra a zná i mě.“

Domluvil, zhluboka si oddychl a usedl opět k ohni. Hněvsa se usmál a řekl:

„Uhodl jsem hned ráno, když mi o tobě vyprávěl Semil, že jsi Bohdar Živanic. Proto také vyprávím o svatbě u vás. Ratmír si tedy přivezl z druhého břehu Labe Lumíru, vystrojil slavnou a veselou svatbu a nás, kteří jsme právě odpočívali u brodu, na ni také pozvali. Tím ostatním se ale, Bohdare, už netrap. Mluvil jsem s tvým otcem. Vladyka mi řekl, že Ratmírovi nevěří a ani ostatní nepřiznávají jeho vyprávění, a hlavně jeho žalobám příliš víry. Naopak tě všichni litovali, neboť si myslí, žes už dávno zahynul někde v pustém hvozdě. Jediný otec tomu nevěří, že Bohdar nezahynul. Je silný a hrdý. Bloudí neznámou pustinou a upadne nakonec proti své vůli v nevoli. Nechce se teď už vrátit, aby ho v rodě neměli za zbabělce. ‚Je ho škoda, mého Bohdara!‘

To mi řekl váš moudrý starosta. A já ti slibuji, že až se budeme vracet, půjdeme úmyslně tak, abychom nocovali opět u vašeho brodu. Pak povím vlakykovi všechno, co jsi mi řekl, a na jaře ti přivezu jeho odpuštění.“

Bohdar objal Hněvsu a hlas se mu chvěl dojetím, když konečně promluvil:

„Napřed mi poslali bohové na jezerní ostrov Radima a teď jsi přišel ty a přinesl jsi mi tu nejlepší zprávu, jakou jsem mohl čekat. Lidé v mém rodě mě nezavrhli a snad i otec mi jednou odpustí. Děkuji ti, Hněvso!“

A Bohdar cítil, jak se mu ze srdce svalil těžký balvan a zapadl do hluboké tůně, jež nezná dna.

Začal se dychtivě vyptávat na známé z rodu a Hněvsa ochotně vyprávěl o všem, co u Živaniců viděl a slyšel. S prvním soumrakem se vůdce karavany rozloučil se Semilem a ještě jednou se srdečně objal s Bohdarem Živanicem. Bohdar pak dlouho stál na prahu rybárny a hleděl za Hněvsou, dokud se jeho nachýlená postava neztratila v houstnoucí tmě. Pak se i Bohdar rozloučil s rybářem, nahodil si na záda měch a vykročil k domovu.

Cesta byla klidná a bezpečná, za celou dobu nepotkal Bohdar ani živáčka. Slunce už dávno zmizelo za horami a i červánky dokonale pohasly, když konečně dorazil k jezeru. Odvázal vor a odrazil od břehu. Z dálky ho už vítal radostný štěkot Vlčkův i volání Radimovo.

Večer pak vyprávěl Bohdar Radimovi svůj příběh, který my už známe. Na oplátku pak musel i Radim povědět, jak se dostal do zajetí k Řekovi Ventosovi.

Radim vyprávěl toto:

„Náš rod byl poslední z těch, které se nesmířily s vládou Čechů v Lucku. Někde snad měli vladaře z kmene Čechů dobrého; neutiskoval poddané, nevylupoval jejich vesnice a neničil celé rody. My jsme však dostali vladaře surového a zlého, který s námi jednal jako s otroky, plundroval naše vesnice a komory na svém hrádku plnil naším zbožím. Z našeho žil a jménem pražského kněze nám bral, co jsme klopotnou prací nashromáždili. Vznikaly z toho vády a hádky, někdy jsme se jeho čeledi postavili i se zbraní v ruce. Pak jednou zase přijel, bylo to na podzim před třemi léty, a nutil nás, abychom s ním lovili v našich lesích a všechno, co jsme ulovili, jsme museli snášet na jeho vozy. Když bylo po lovu, usadil se u nás s celou svou velkou družinou a jedl a pil ze zásob, které jsme si připravili na zimu. Když už to trvalo mnoho dní, zašel za ním náš starosta Vitan a řekl mu:

.Nejsme v Lucku jediní, proto jeď zase jinam, nebo se vrať na svůj hrádek, kde máš všeho dost. Dáváme rádi, ale nemůžeš na nás žádat, abychom rozdali všechno a celou dlouhou zimu pak hladověli. Znáš Lučany, jací jsou prchliví, proto odejdi po dobrém, dokud je čas. Kapkou číše přeteče – a nespatříš už nikdy svůj hrádek!‘

Po těchto slovech vyskočil vladař jako raněná šelma a vrhl se na Vitana. Starosta však byl silnější a brzy vladaře porazil a klekl mu na prsa. Ale v tom se do jizby přihnala vladařova čeleď – a začal nelítostný boj.

Byli jsme už dávno celí sršavi, všechno v nás vřelo, a tak jsme se vrhli na Čechy jako vlci. Většinu jsme jich pobili, vladaři a ještě dvěma z jeho čeledi se však nakonec podařilo uprchnout oknem. Vskočili na koně a uháněli k lesu. Než jsme se vzpamatovali, byli pryč.

Bylo po boji. Když jsme zbité nepřátele zakopali za dvorem na kraji hvozdu a ošetřili vlastní raněné, svolal Vitan celý rod a řekl:

‚Měli jsme je pobít všechny. Teď můžeme čekat, že vladař se sem ještě před zimou vrátí a pak mu neodoláme. Čechů je mnohem víc než nás Lučanů a mají také lepši zbraně. Pobijí nás jako ovce a toho, kdo zůstane naživu, odvlekou do otroctví. Opustíme proto tuto zemi a vystavíme si někde dál na východě nová sídla.‘

Většina z nás s Vítaném souhlasila, byli však i někteří, zvláště mladší, kteří radili opevnit dvůr a odložit odchod na jaro. Ale Vitan trval na svém a nakonec se mu podařilo přesvědčit i ty, kteří s ním zprvu nesouhlasili.

Hned za jitra příštího dne vyrazil jsem ještě s třemi muži k západu k hranici Sedlčanů. Jezdili jsme několik dnů pustým hvozdem, až jsme nakonec vyjeli do úvalu mezi horami, do teplé doliny, kterou protékal potok bohatý na vodu i na ryby. Na svahu hory mezi dvěma stržemi bylo místo jako stvořené pro prostorný dvůr; našli jsme taky nablízku pramen dobré vody a i zem v údolí se nám zdála úrodná. Všude kolem se pak rozprostírala divoká lesní pustina, nikde jsme nenašli jedinou stezku, jediný strom, poznamenaný sekerou. Bylo to opuštěné, bohy zapomenuté místo, právě takové, jaké jsme potřebovali.

Sem jsem tedy pak zavedl náš rod a ještě do zimy jsme postavili velký srub, obehnali jej vysokými obrubami a před vraty vyhloubili hluboký příkop, kolem něhož jsme pak navršili z vybrané země val, zpevněný dubovým kolím. Na jaře, když roztál sníh a potok se rozhučel kalnou vodou, jsme v prvních teplejších dnech vyžďářili mýto, které jsme si připravili ještě před příchodem zimy. Po tři dny hořelo mýto a teprve pak jsme poprvé zaseli. Měli jsme radost, že jsme našli domov, do něhož moc vladařova nedosáhne. Žili jsme tak spokojeně celý rok i druhý až do léta. Pak jednoho dne přiběhl do srubu jeden z našich nevolníků, kteří pracovali na druhé straně hvozdu, a vyprávěl, že spatřil v lese nedaleko našich rolí pět ozbrojených mužů. Jednoho z nich poznal – byl z čeledi, která u nás před dvěma roky natropila tolik zla. Hned jsme se rozjeli do hvozdu, ale nikoho jsme tam už nenašli. Od toho dne jsme však stavěli v okolí srubu i dál ve hvozdě pravidelné hlídky. Tak se taky stalo, že jsme nebyli překvapeni, když na nás vladař zaútočil. Vyčenichal nás v pustém hvozdě jako pes a přepadl nás v noci jako zbabělá šelma. Bránili jsme se však dobře a nedovolili jsme mu přitrhnout až k obrubám. Obléhal nás marně několik dnů, až pak jedné tmavé noci, když se na horách zvedla divoká vichřice, podařilo se Čechům za pomoci větru zapálit náš dvůr. Vzplanul jako hranice a nám nezbývalo než vyrazit z brány. Češi nás obklopili jako vlci stádo. Bránili jsme se statečně, ale nakonec jsme podlehli několikanásobné přesile, a když nad horami vstalo nové jitro, ze srubu zbyla jen hromada ohořelých dřev a na svahu k potoku ležela mrtvola na mrtvole.

Padl Vitan i další muži z rodu, bylo zabito i mnoho žen, které do posledního dechu zoufale bránily své děti. Ty, co zůstali naživu, spoutali jako dravou zvěř a přivedli k vladaři. Čech si nás prohlédl a řekl:

‚Dobře jsem vám zaplatil za vaši pohostinnost. Teď už snad bude v Lucku pokoj. Jste dravé šelmy a zkrotl vás jen nevole, pouta a důtky.‘

Načež nás odvedli do Prahy a tam nás prodali do otroctví. Já se dostal na Hostivítův dvůr k lovcům. Nebylo mi tam zle, dosyta jsem se najedl a lov mě těšil, byl jsem odjakživa dobrý lovec. Trápil mě však stesk po našich horách i vzpomínka na ženu a na dva synky, které Češi tam v údolí ubili a hodili do debře napospas dravé zvěři. Sžírala mě touha po pomstě. Kdybych se tak mohl vrátit do rodného kraje, vyčíhat si vladaře a vlastní rukou ho zaškrtit! To byla myšlenka, která mě nepřestávala pronásledovat. S ní jsem lehal a s ní jsem se také probouzel. Pak jsem se pokusil uprchnout. Chytili mě, zbili a přivázali k žernovu. A v noci ke mně stavěli vždy dvojnásobnou stráž. Přesto jsem jim znovu utekl. Dostal jsem se daleko od dvora, nakonec mě však přece jen vyslídili a přivedli zpátky k Hostivítovi. Tehdy byl právě u vladyky na návštěvě Řek Ventos a Hostivít, který už neměl chuť dál mě hlídat, mě nakonec Řekovi prodal. Ostatní už víš. Vysvobodils mě z rukou té krvavé šelmy a pomohl mi k sladké pomstě za utrpěné rány. Nikoho už na světě nemám, a proto ani netoužím po rodném kraji. Chci žít tady, kde jsem svobodný, a chci tu žít s tebou.“

HOST

Byl nevlídný listopadový den. Od rána bouřila nad krajem divoká vichřice a hnala husté šedé mraky nízko nad rozmoklou zemí. Po rozbouřeném jezeře letěly s větrem o závod vysoké vlny, šplíchaly daleko na nízké břehy a s hukotem se tříštily o ostrůvek, na němž stál Bohdarův srub. Nejhůř však bylo v ten nerudný podzimní den v hvozdě. Vichřice zmítala korunami stromů, lámala suché haluze a vyvrátila i mnohý stářím sešlý kmen. Hvízdala, kvílela a svým vzteklým řevem děsila všechno živé. Zvěř se krčila ve svých doupatech pod zemí i v dutých stromech. Pusto bylo v širém kraji.

Ve srubu však bylo příjemně a teplo. Venku se už chýlilo k večeru, ale ve světnici vládlo pořád stejné světlo. Pevně uklíněná okenice ani dveře uzavřené závorou nepropouštěly do jizby jediný paprsek kalného denního svitu – a přece tu bylo světleji než venku. To vesele praskající ohník měl na tom zásluhu; praskal a prskal a vrhal na stěny živé, všelijak křivolaké stíny.

Radim seděl na dubové stolici a vyřezával nožem z lipově štěpiny jídelní misku. Byl tak zabrán do práce, že nezdvihl hlavu, ani když v podkroví zakvílela teskným nářkem vichřice či poryv větru zalomcoval okenicí. Zato vyprávěl Bohdarovi neúnavně o domově, o lovech a hlavně pak o bludičkách, vyžlatech a jiných podivných zjeveních, jež za temných nocí pořádají své reje a děsí nevinné oběti.

Bohdar v ten zlý, bouřný večer robil nový luk. Když Radim dopověděl poslední ze svých pohnutých příběhů, zavládlo v jizbě ticho; jen na ohništi praskla tu a tam větev a pod střechou zakvílela přes tu chvíli meluzína. Při jednom jejím mohutném poryvu vyskočil náhle Vlček, který po celý večer ležel pokojně u Bohdarových nohou. Vzpřímil zahrocené uší, natáhl čumák a strnul jako zkamenělý. Chvíli tak setrval bez jediného hnutí, ale pak se přiblížil tiše k pevně uzavřené okenici. Tam se opět zastavil a čenichal vzhůru směrem ke skulině, která zůstala.ve dřevě po vypadlém suku.

Snad se po břehu jezera potulovali vlci nebo snad kolem srubu bloudily nějaké příšery. V takových nocích, kdy venku naříká a lká vichřice, pořádají rády své reje různé nečisté síly a zlé bytosti, lidem nebezpečné.

Vlček tichounce zakňučel a znovu zavětřil. Sál studený čerstvý vzduch, pronikající dovnitř skulinou po suku. Jeho jemný čich něco zachytil, nerozeznával však zatím, co to je. Obrátil hlavu k Bohdarovi a táhle, přidušeně zaštěkal.

Bohdar, který psa už chvíli pozoroval, uvažoval:

Vlček něco větří, venku se něco děje. Snad se po břehu toulá nějaká šelma. Ale to by se Vlček choval jinak. Bohdar znal už řeč svého čtyřnohého přítele. Ne, zvíře to není. Ani medvěd, ani vlk. Tak co to může být?

A Bohdar se sklonil k Vlčkovi a promluvil na něj tichým hlasem:

„Co tam je. Vlčku? Co tam čenicháš?“

Vlček skočil Bohdarovi na kolena tak prudce, že se Radim konečně odtrhl od své práce a okřikl psa:

„Co blázníš, Vlčku? Buď rád, že jsi v teple, a klidně lež!“

Zato Bohdar sledoval Vlčkovo počínání se vzrůstajícím zájmem. Pes teď běhal od okenice ke dveřím a zase zpátky a vrčel přitom zvláštním způsobem. Takhle Bohdar Vlčka ještě vrčet neslyšel, a proto mu také nerozuměl. Že by snad v blízkosti srubu bloudil nějaký člověk, který překročil bludný kořen nebo ho do nehostinné pustiny vyhnala nějaká nešťastná sudba? Ale jak by se sem ten nešťastník dostal? Teď, ve tmě a ve vichřici, přes bahna a močidla, jež dělí jezerní ostrov od ostatního světa jako nepřekročitelná hráz, kterou přejde jen člověk, který je tu domovem? Vždyť i Bohdar se sem dostal jen čirou náhodou. A to bylo za bílého dne při krásném počasí!

Nepevnou nit Bohdarových zmatených myšlenek přerušil opět Vlček, který se náhle vrhl na dveře, škrábal na ně ostrými drápy a zase se vracel k Bohdarovi. Vyskakoval mu až na prsa s táhlým prosebným kňučením, jako by ho vyzýval: Otevři a pojď ven. Jen tak se na vlastní oči přesvědčíš, co se tam děje. K ostrovu se blíží záhadná bytost, jakou tu v jezerní krajině ještě nikdy nikdo neviděl.

Teď už i Radim odložil práci a vstal.

„Co to ten náš Vlček pořád má? Určitě něco zvětřil. Snad se kolem jezera toulají vlci, nebo se tam prohánějí vyžlata. Taky by to mohl být vodník. Chce se s námi seznámit – jako se kdysi seznámil s rybářem.“

Radim domluvil a venku se rozhostilo mrtvé ticho. Vichřice ustala ve svém zhoubném díle – snad i ona si potřebovala na chvíli oddechnout. A v tom náhlém tichu ozvalo se na venkovní stěně srubu a posléze i na okenici duté zaškrábání.

Radim vytřeštil oči a jeho pravice, jíž ještě před okamžikem horlivě rozkládal, strnula mrtvě ve vzduchu. Bohdar se však jen zasmál a řekl:

„To není vodník, Radime, ani divoženka. Je to větev naší jabloně, která se tře o stěnu. Dřív jsme ji v tom burácení neslyšeli.“

Radim si zhluboka oddychl, ale pak se přece jen zeptal:

„A na co tedy Vlček tak štěká?“

Bohdar jen pokrčil rameny; pak skočil k loži, oblékl si kožíšek, narazil rysí čapku a vzal z kouta kopí. Vlček se divoce rozštěkal a vrhl se ke dveřím. Bohdar však zahnal psa zpátky do jizby a nařídil Radimovi:

„Podrž Vlčka. Podívám se sám, co se venku děje.“

Radim popadl vzpírajícího se Vlčka za kožený obojek, odvlekl ho k ohni a snažil se psa uklidnit napřed domluvami a pak i prutem. Bohdar zatím odstrčil závoru; když však otvíral dveře, klopýtl o práh, z ruky mu vypadlo kopí – a té chvíle využil Vlček. Vytrhl se Radimovi, proletěl jako šipka dveřním otvorem a zmizel ve tmě. Bohdar zvedl kopí a vyšel do tmy za psem. Radim za ním rychle zavřel dveře, k ohni však už neusedl. Do mysli se mu opět vtíraly vzpomínky na různé hrůzostrašné příhody, které si pamatoval ještě z dětství. Přecházel neklidně z kouta do kouta, poslouchal u okenice i u dveří, slyšel však jen divoké burácení vichřice a hukot vln.

Bohdar zatím došel až k ohradě a tu se zastavil a naslouchal. Vlček se vrhl rovnou na vrata a škrábal na ně tak dlouho, dokud Bohdar neodstrčil těžkou dubovou závoru. Tu se pes vyřítil do tmy a uháněl divokými skoky k jezeru. Bohdar spěchal za ním. U olše, kde uvazoval vor, se zastavil a nahnul nad vodu. Slyšel však jen divoké řádění vichřice, šumění rákosí, hučení hvozdu a praskot lámaných větví. Pohlédl do tmy na protější břeh, ale nikde tam nespatřil zelenavý svit vlčích očí, neuslyšel vytí vyžlat. Ani vodník tam nebyl, ani rusalky či vodní panny. Marně napínal zrak i sluch.

Začínal už věřit, že jeho i Vlčka omámily smysly, když tu se ze tmy ozvalo táhlé zaúpění, přervané vzápětí vichřicí. A hned nato výkřik. Děsivý, ostrý jako švihnutí biče, až se Bohdar zachvěl.

Byl to výkřik vycházející z úst nějaké nešťastné bytosti, výkřik vyslaný do vichřice v hrozné beznaději, poslední silou k smrti uštvaného těla. Byl to hlas nešťastníka zápasícího se smrtí. Ještě jednou ozvalo se z protějšího břehu zoufalé zvolání: „Pomozte!“ A pak opět bylo slyšet jen vichřici kvílící v korunách věkovitých stromů.

Bohdar však déle neváhal a rychle odvázal vor. Odrazil od břehu a vehnal plavidlo do rozbouřeného jezera. Zoufalý hlas, volající o pomoc, poháněl jeho paže, a tak netrvalo dlouho a přirazil u východního břehu jezera. První vyskočil na pevnou zem Vlček. Bohdar přivázal vor k větvi mohutného keře a spěchal za psem, který už zatím zmizel v pobřežních křovinách a volal za sebou pána hlasitým štěkotem, jenž přehlušoval burácení vichřice i hukot vln.

Naštěstí nemusel jít Bohdar daleko. Pod stromy na mírném svahu bělala se jakási plena, z dálky připomínající křídlo ohromného ptáka, který sražen vichřicí k zemi bije zoufale křídly v naději, že se mu podaří opět vzlétnout k nebi. Bohdár v té chvíli věru nemyslel na vyprávění starců o vodníku, jenž taky někdy volá jako tonoucí a utopí pak milosrdného člověka, který mu přispěchal na pomoc. Nevzpomněl ani na divoženky, které zas lákají člověka do bažin srdceryvným nářkem a kvílením. Mládence vedla vpřed jediná myšlenka: že tam někde pod stromy zápasí se smrtí zbloudilý nešťastník. A ten nešťastník že je žena. Alespoň jak tomu nasvědčoval její hlas.

Skočil k poletující pleně, kolem níž už neklidně pobíhal Vlček. Nemýlil se. Na zemi ležela žena. Bílá plena, připomínající křídlo ptáka, pak byl její široký šat, který zvedala a rvala vichřice. Žena sama však nejevila nejmenší známky pohybu. Byla zřejmě v bezvědomí, neboť neodpovídala ani na tiché otázky Bohdarovy.

Bohdar zvedl ženu do náruče a prodral se křovinami zpět k jezeru. Položil neznámou opatrně na vor a rychle odrazil ód břehu. Na ostrově na něj už čekal Radim. Začal se ve srubu bát, a tak sešel dolů k jezeru. V mysli mu opět oživly různé strašidelné příhody a jizba zdála se mu náhle těsnou jako past. Aby si však sám před sebou nezadal, namlouval si. že se nebojí, že ho ženou ven jen obavy o Bohdara.

Ten bloud si snad opravdu myslí, že se tu nablízku potuluje nějaký živý člověk, a zatím to bude jistě lesní muž nebo divoženky, či snad dokonce ochechule, ty slizké vodní příšery. Musí jít ven, aby mohl Bohdarovi v případě nouze pomoci.

Tak uvažoval hrdinný Radim, klopýtaje tmou k jezeru.

A ukázalo se, že Bohdar vskutku pomoc potřebuje, třebaže jiného druhu, než měl na mysli Radim. Sotva přirazil ke břehu, už volal na přítele hromovým hlasem, který přerušil i hukot vichřice:

„Radime, pojď sem rychle!“

Radima nebylo třeba dvakrát pobízet. Přiskočil k voru jako mladík a chvatně se tázal:

„Co jsi našel? Spěchal jsem ti na pomoc, Říkal jsem si, co kdyby to přece jen byli vlci nebo nějaký zloduch. Když je taková temná, vichrná noc…“

Bohdar však přerval nemilosrdně tok jeho spěšných slov a poručil:

„Neřvi jako baba. Uvaž radši vor a vezmi mi kopí.“

Načež vzal opět neznámou do náruče a vystoupil na břeh. A pak spěchal rovnou do srubu, následován Radimem, který kroutil hlavou a bručel si do vousů:

„Pěkný host! Jen aby toho Bohdar nelitoval. Co když to je nějaká divoženka a učaruje nám oběma? Kde by se tu jinak vzala ženská? V takové tmě a vichřici.“

Jak tak rozvažoval, trochu se opozdil, a Bohdar se mu ztratil ve tmě. A tu opět padl na Radima strach. Pádil k ohradě srubu, jako by mu za krkem seděl běs, vběhl dovnitř, přirazil za sebou vrata a zaklínil je závorou. Stejně překotně pak vpadl do srubu, kde opět za sebou pečlivě zavřel a vyzkoušel závoru. Teprve potom vstoupil do světnice, kde planul veselý ohník, oživený náručí suchého klestí.

Kmitavé světlo poskakovalo po stěnách, poskakovalo i po loži, na němž ležela neznámá. Bohdar stál nad lůžkem a prohlížel si s nepřítomným úsměvem ženu, která dosud neprocitla z mdloby. Pak náhle zvedl ruce nad hlavu a zvolal prorockým hlasem:

„Ne, není to sen. Bohové ji sem zavedli. Je to ona, nemohu se mýlit.“

Radima jako by sršáň bodl. Zavrtěl hlavou a zašeptal:

„A je to tady. Bohdar mluví z cesty. Jistě ho ta divoženka už očarovala – a teď zahubí nás oba.“

Přesto však i on přistoupil blíž a spatřil na loži dívku krásnou jako víla. Bledý obličej, v němž rýsovalo se zřetelně pěkně klenuté obočí a černé řasy zavřených očí, vroubily dlouhé, bujné kadeře. Pobledlé rty byly pevně semknuty, jako by chtěly uchránit nějaké tajemství.

Bála se snad neznámá, že v mdlobách prozradí cizím uším, co mělo zůstat navěky jen jejím tajemstvím? Snad důvod útěku do nehostinné pustiny?

Mokrá bílá říza, potřísněná blátem a na několika místech potrhaná, přiléhala k tělu a prozrazovala jeho sličné, mladé tvary. Na nohou měla dívka úzké krpce, připevněné k obnaženým lýtkům tenkými řemínky. Také krpce byly promočené a plné bláta. Dívka byla stále ještě v mdlobách, její dech se však stával postupně hlubší a pravidelnější. Neznámá se probouzela opět k životu.

Bohdar pohlédl na Radima a řekl:

„Musíme s ní něco udělat. Vidíš sám, že to není ani divoženka, ani ochechule. Kdovíjaký osud ji hnal tmou a vichřicí až sem do toho prokletého kraje, převedl ji přes bahna a ukázal cestu k ostrovu.“

Radim se už vzpamatoval a hned taky věděl, co dělat.

„Musíme jí uvařit nějaký horký nápoj a převléknout do suchých šatů. Koření máme dost od Jaliny, horší to však bude s šatem. Zatím by si mohla vzít mou košili a tvůj plášť. Koření hned uvařím.“

A Radim začal pobíhat a šukat po jizbě. Napřed nalil do hrnku vodu a pak začal snášet různé pytlíky a sypat z nich do vroucí vody koření a byliny nejroztodivnějších vůní. Napřed lipový květ, potom jahodový list, řepíček, mateřídoušku a pak ještě asi tucet dalších bylin, jejichž jména Bohdar ani neznal.

„Základem nápoje je devatero koření,“ vysvětloval Radim příteli.

„Devatero koření vyhání devateru nemoc.“

A tak jizbou brzy libě zavoněl odvar, a když voda začala vřít, Radim rychle odlil trochu do malého hrníčku, přidal lžíci medu – a čarovný nápoj byl hotov.

Však už byl také nejvyšší čas. Sotva dokončil Radim své kuchařské dílo, dívka na loži se pohnula a tiše zasténala. A když k ní Bohdar rychle přikročil, otevřela oči a udiveně se rozhlédla po. jizbě.

Bohdar vzal hrneček, poklekl u lože, nadzvihl neznámé opatrně hlavu a vybídl ji tichým hlasem:

„Napij se, to tě posilní a zahřeje. Nemusíš se bát, tady jsi u dobrých lidí. My ti neublížíme.“

Dívka neodpověděla, nápoj však přijala. Pila, až na dně nezbyla ani kapka. Odvar ji očividně posilnil. Vrátila hrneček Bohdarovi a pomalu se posadila. Teprve teď taky pohlédla na své zachránce a v jejích hlubokých očích byla otázka, kterou však nahlas nevyslovila.

Bohdar se zeptal neznámé:

„Můžeš sama vstát? Máš mokré šaty, měla by ses převléknout. Ženy tu s námi ve srubu nežijí, tak musíš vzít zavděk mužskou košilí a pláštěm. Pomohu ti vstát.“

A Bohdar zvedl opět dívku jako pírko. Neznámá se mu však rychle vyvinula z objetí a ustoupila ke stěně. Bohdar se usmál a zeptal se:

„Máš dost sily, aby ses sama převlékla?“

Dívka se zarděla jako makový, květ a řekla tiše:

„Bozi vám odplatí. Jsem už dost silná, převléknu se sama.“

Bohdar tedy podal dívce košili a plášť a odešel s Radimem do přístěnku, kde měli složeny zásoby a nářadí.

Jen co za sebou zavřeli dveře, popadl Bohdar Radima za pás a zdvihl ho do výšky jako děcko.

„Teď u nás teprve bude veselo. Kdepak vyžlata nebo divoženka!“

Radim však pořád nevěřil.

„Stejně mi to je ale divné. Děvče, a samo v takové pustině…“

„Ty bys radši, aby to byla lesní žínka, viď, ty strašpytle! Je to však člověk z masa a kostí jako my. Počkej zítra, až nám ta tvá divoženka poví svůj příběh! Ale já o ní vím něco už teď. Jestli se nemýlím spatřil jsem to děvče na pavlači knězova srubu. Však jsem ti o ní taky vyprávěl!“

Radim si jen vzdychl:

„To jsi mi tedy vyprávěl, a ne jednou. Ale jak se dostala z knězova hradu až sem? To je to, co se mi právě zdá divné.“

Muži se vrátili do jizby. Dívka už zase ležela, mokré šaty visely na špalku u dveří. Bohdar se zeptal neznámé:

„Nemáš hlad?“

Ale děvče jen zavrtělo hlavou.

„Jsem k smrti unavená dlouhým blouděním. Chce se mi jen spát.“

Načež zavřela oči a za chvíli už pravidelný klidný dech prozrazoval, že usnula zdravým, posilňujícím spánkem.

Radim začal opět přecházet po jizbě a dotírat na Bohdara otázkami:

„A to ses tehdy ani nedozvěděl, kdo je ta neznámá? Ani Semil ti to neřekl? Byla-li u kněze, může to být taky plenice, žena nevolná. Nebo snad nějaká přiběhlice, které se na hradě ujali jen z milosti.“

Bohdar věděl, kdo byla ta dívka na pavlači knězova srubu, Radimovi to ale neřekl. Dozvěděl se to od Semila ještě toho večera, kdy se vrátili z trhu. Příteli však své tajemství nesvěřil, protože se bál, že mu Radim všetečnými otázkami bude zbytečně rozdírat srdce. Zamiloval se do té neznámé dívky, ale věděl, že mu nikdy nebude patřit. Měla se stát druhou ženou knězovou, a tak mu nezbývalo než vzpomínat na ni jen jako na líbezný přelud.

Teď jen pokrčil rameny a odkázal Radima na ráno, které bývá moudřejší večera. Dívka jim jistě sama řekne, kdo je a proč utekla do jezerní pustiny.

Když Radim viděl, že Bohdar nejeví pražádnou chuť odpovídat na jeho otázky, chystal se k spánku a za chvíli už tvrdě spal. Také Bohdar si lehl – na medvědí kůži, kterou rozprostřel na podlahu u dveří. Ještě než usnul, vichřice nad ostrovem ustala a z jezera bylo slyšet jen tiché šumění rákosí.

UTONULÁ

Probouzel se nový den.

Obloha se vyjasnila, těžké černé mraky zmizely za obzorem. Jen nad srubem plulo několik bílých mráčků, které se posléze zarděly do růžová; to jak je políbilo první ranní slunce. Les dřímal po včerejším krutém zápase s divou vichřicí.

Také ve srubu vládlo blahodárné ticho. Bohdar už dávno nespal, nebudil však Radima a pohyboval se po jizbě jako duch, aby neprobudil Milenu. Opatrně odsunul závoru okenice a vpustil do jizby proud chladného čerstvého vzduchu. Pak usedl na špalek a zadíval se na Milenu. Dívka měla hlavu poodvrácenou ke stěně a klidně oddychovala. Bohdar vzdychl a vstal. Do štěstí, jež včera jako vlahá rosa svlažilo jeho vyprahlé srdce, padly první hořké krůpěje obav a nejistoty.

Bohdar vzpomínal, co mu o neznámé dívce řekl tehdy Semil. Byla to cizinka, kterou vladař unesl na cestě ze země Luticů a za niž kněz zaplatil bohaté věno. Měla se stát jeho druhou ženou. Byla-li teď v jejich srubu, znamenalo to, že prchla z knězova hradu a že ji snad už nyní hledá knězova čeleď. Zajedou-li až sem, jistě neujde jejich pozornosti srub čerstvě pošitý… A co potom? Musí napřed promluvit s Milenou. Podle toho, co mu řekne, se pak zařídí. A Bohdar znovu vzdychl.

Radim, který se zatím probudil, hleděl na svého druha nanejvýš udiveně. Nechápal, proč se najednou tváří tak utrápeně, když včera nemohl samou radosti ani usnout. Pokusil se přítele utěšit:

„Stejně tady Milena nemůže zůstat. Neměla by ani kde spát, když máme jen tuhle jizbu a žijeme tu sami, bez žen.“

Ale Bohdar jen mávl rukou a pak se na Radima utrhl:

„Zase žvaníš, jako bába. Mě tíží jiné starosti než kam uložit Milenu. Teď, když je tady, je mi hůř než včera, kdy mě soužily jen hořké vzpomínky. Bojím se o ni, protože je mi dražší, než mi byla kdysi Lumíra. Snad až se probudí a všechno nám poví, něco vymyslíme, abychom unikli hrozícímu nebezpečí.“

Radim stál jako sloup. Nerozuměl tomu, co Bohdar říkal, a tak si začal zase myslit, že ta cizinka pomátla nejspíš Bohdara svými kouzly. Dřív však než stačil vyslovit své obavy nahlas, Milena se probudila. Obrátila se k Bohdarovi a popřála mu dobrý den. Zarděla se přitom jako šípková růže a oči jí zářily tak radostně, že Bohdar na okamžik zapomněl na své obavy. Zeptal se dívky, jak se vyspala a zda se už cítí lépe. S úsměvem mu odpověděla:

„Už dávno jsem se tak dobře nevyspala. A zdravá jsem jako ryba. Jen nohy mě ještě trochu bolí. Bozi nechť vám oběma požehnají na všem zboží za to, že jste mě zachránili z rukou Morany.“

Bohdar ukázal na Vlčka, který obskakoval Milenino lože a vrtěl vesele ohonem.

„Tomu poděkuj, ten tě první slyšel a přinutil mě, abych šel k jezeru. A tam tě taky našel v křoví. Nebýt Vlčka, neležela bys teď u nás. Já jsem tě slyšel, až když jsem byl venku. A Radim? Ten si do poslední chvíle myslel, že jsi divoženka, a prohlížel taky hned tvoje nohy, nemáš-li na nich paty obrácené kupředu.“

Milena se usmála na Radima, pohladila Vlčka, dřív však než stačila něco říci, Bohdar už pokračoval:

„Ale teď mluvme vážně. Čekal jsem, až se probudíš. Musíme vědět, jak jsi zabloudila do naší pustiny. Obávám se, že tě budou hledat a že budeme proto muset prchnout ještě hloub do pustého hvozdu. Vím, Mileno, žes byla na knězově hradě, že tě unesl vladař a že ses měla stát druhou knězovou ženou. Viděl jsem tě na pavlači v den trhu a nemohl jsem na tebe od té chvíle zapomenout. Proto jsem se taky hned zeptal rybáře Semila a ten mi řekl všechno, co o tobě věděl od knězovy chasy. Podle toho teď soudím, že tě knězova bába tak sužovala a trápila, až jsi nakonec z hradu uprchla.“

Tu se Bohdar odmlčel a pohlédl upřeně na Milenu. Dívka se zarděla a pak němě přikývla. Bohdar se víc nevyptával, jen ještě přikázal Radimovi:

„Vypravím se na druhý břeh na zvědy. Kdyby se snad zatím objevila někde nablízku knězova čeleď, vezmi, Radime, vor a zajeď s Milenou do rákosí u staré olše. Tam počkáte, dokud se nevrátím. Ale teď už musím jít, každá chvilka je drahá.“

Milena se spěšně rozhlédla po jizbě a pak řekla:

„Zajedeš, Bohdare, napřed k Semilovi. Dáš mu můj pás a jantarový náhrdelník a řekneš, že jsem v noci přišla k vám a že mu vzkazuji: Jizera je hluboká a tajemná, co pohltila, nevrátí. Ať oznámí knězi, jak mému vzkazu porozuměl!“

Bohdar pohlédl na Milenu s obdivem a jeho tvář se vyjasnila. Zato Radim strnul opět jako sloup.

Je to pravda, ať si Bohdar říká, co chce. Ta žena je čarodějnice, strojí čáry a nakonec nás oba zahubí, A ten mladý nezkušený bloud se jen směje a očima by Milenu nejraději snědl. Ještě že tu jsem já. Je-li Bohdar hloupý, musím já být dvojnásob opatrný. Jen ať si jede. Já zatím budu našeho hosta dobře hlídat!

Tak v duchu uvažoval opatrný Radim a mnul si přitom ustaraně čelo. Bohdar zatím svinul potrhaný a zablácený pás, vložil do něj náhrdelník a vyšel ze srubu. Zamířil rovnou k severnímu břehu jezera, kde měl v rákosí schovanou malou lodici.

Lehoučká loďka letěla po jezerní pláni jako šíp a Bohdar byl brzy u. protějšího břehu. Zajel opět do rákosí, uvázal lodici a prodral se křovím k řídkému háji, za nimž už byla cesta vedoucí ke knížecímu hradu. Prošel lesem a opatrně vyhlédl do kraje. Nespatřil nikde živé duše. Přešel stezku a zamířil přes pláň přímo k Rybitvúm.

Spěchal. V uších mu stále zněl Milenin hlas a její tajemný vzkaz. Semil jistě pochopí, co mu z vnuknutí bohů vzkazuje Milena.

Došel až k Vlčí rokli a odtud už opatrně slézal strží k Semilově chalupě. Našel však doma pouze Jalinu, Semil byl na Jizeře. Vyběhl z rybárny a pustil se křovinami k řece. Naštěstí nemusel jít daleko; Semil se právě vracel. Když spatřil Bohdara, přirazil loďku k břehu, vystoupil a zamířil pak s Bohdarem na pláň. Cestou mu Bohdar vyprávěl, co se včera přihodilo ve srubu, vyřídil i tajemný vzkaz Milenin. Semil se zamyslil a řekl:

„Viděl jsem včera Milenu. Jela na černém koníku, kterého jí daroval kněz, Rybitvemi vzhůru na pláň. K tobě ale přišla pěšky, kam se tedy poděl kůň? Kněz je u Zvěraty, honí s ním zvěř v hlubokých hvozdech. O Milenině zmizení tedy samozřejmě ještě nic neví, ale ta baba jedovatá, knězova první žena, která sedí pořád na hradě jako ropucha na prameni, ta už musí vědět, že se Milena nevrátila. Když tak o tom přemýšlím, stejně si myslím, že to všechno nastrojila ta čarodějnice. Kvůli ní utekla Milena do hvozdu a možná že ji tam ta stvůra sama vyhnala. Musíme jednat rychle. Milenině vzkazu rozumím. Má pravdu, že Jizera je hluboká a nevydá, co uchvátila. Nechť je tedy Milena pro svět mrtvá a žije jen pro tebe. Tak tomu chtěli bohové – a já jim pomohu. Ty jdi teď domů! Až vše zařídím, navštívím vás ve srubu. Nech lodičku u stezky.“

Bohdar stiskl rybáři pravici a vzápětí už zmizel v houštinách. Semil se vrátil k Jizeře, vstoupil do loďky a zavesloval do proudu. Dal se unášet řekou až pod skály, kde byly hluboké tůně, a přistál pak na pravém břehu Jizery. Rozhlédl se několikrát na všechny strany, a když se přesvědčil, že nablízku nikdo není. rozmotal Milenin pás a namočil ho do vody. Pak vyskočil na břeh, uvázal lodici a zamířil ke hradu.

Do brány vpadl jako bouře a hned se ptal strážců: „Je Milena doma?“ A když mu řekli, že se ještě nevrátila, zalomil rukama, roztáhl promáčený pás a zabědoval:

„To je hrozné! Taková mladá a krásná! A co kněz? Kdo mu to oznámí?“

Strážci hleděli na rybáře jako na zjevení. K bráně se zatím začala sbíhat čeleď, ze srubu vyšla i kněžna a všichni volali: „Co se stálo?“

Semil pohlédl pátravě na babu. Babice pod jeho přísným pohledem zbledla a začala se třást jako v zimnici. Konečně Semil opět promluvil.

„Hroznou věc jsem dnes objevil v Jizeře. Lovil jsem pod skalami, a když jsem podruhé vytahoval síť, zdála se mi neobvykle těžká. Jaká by to musela být ryba, když síť málem neuzvednu, myslil jsem. Ale nebyla to ryba! V čisté vodě se objevilo – lidské tělo. Otřásl jsem se. Chytil jsem do sítě utopence. A když jsem dostal tělo až k loďce, vidím, že je to žena! Uchopil jsem ji za tento pás –“ Semil zdvihl Milenin pás vysoko nad hlavu, aby ho všichni dobře viděli – „a chtěl jsem utonulou vtáhnout do loďky. Tu se však pás rozvázal a mrtvola začala klesat opět do hlubiny. Sáhl jsem po šatu, ale i ten mi vyklouzl z ruky. Pomohl jsem si tedy bidlem, a když utonulá vyplynula zase na hladinu, pokusil jsem se ji zachytit za šňůru, kterou měla na krku. Ale byly v tom snad čáry či nějaká kouzla. V ruce mi zůstalo tady tohle.“

A Semil ukázal všem přetržený jantarový náhrdelník, na jehož šňůrce zbylo několik žlutých kuliček. Ze zástupu se ozval pronikavý výkřik. To mladá nevolnice Květa, kterou dal kněz Mileně k posluze, zalkala zoufale:

„Má krásná paní! To je její pás a náhrdelník. Ubohá paní…“

Ale to už se jeden z čeledi ptal Semila:

„A vylovil jsi ji nakonec?“

Rybář však jen rozpřáhl ruce:

„Šňůra se přetrhla, tělo se několikrát otočilo ve vodě, pak zdvihla utonulá obě ruce… a na mě padla taková hrůza, že jsem pustil bidlo do vody a zakryl si oči dlaněmi. Než jsem se vzpamatoval, utonulá zmizela pod vodou – a víc už jsem ji nespatřil. Určitě to byla Milčanka, nemohl jsem se zmýlit. Jsou v tom nějaká kouzla, dlouho se teď neodvážím na Jizeru. Nejsem strašlivý, ale ještě teď se třesu jako list když si na to vzpomenu. A kdo oznámí knězi, co se přihodilo?“

Čeleď mlčela. Z nádvoří se ozýval pouze usedavý pláč nevolnice Květy. Semil hleděl upřeně na starou kněžnu. Babice se dívala do země a brada se jí jen třásla. Konečně zvedla hlavu a podívala se zpytavě na Semila, jako by ho chtěla probodnout očima, zamračila se a zamířila ke srubu. Sotva zmizela, rozvázaly se čeledi jazyky. Ženy se ohlédly po srubu a pak začaly tiše:

„Utopila se, ubohá, ale ne z vlastní vůle. Čáry v tom jsou a nastrojila je naše baba. Vždyť od té doby, co tu je Milena, schne závisti a vztekem. Zchystala Mileně nějaké kouzelné závary, ale ta Milčanka toho taky hodně znala a uměla. Poprvé dala otrávené jídlo psíkovi a ten chudák hned zcepeněl. Podruhé si jen přičichla a polívku vylila. A teď potřetí nastrojila baba něco na ubohou Milčanku – a tentokrát jí to vyšlo.“

Stařičký Bořík, jemuž se už hlava třásla, vzal Semila za ruku a prosil ho:

„Zachraň nás, Semile. Jeď za knězem a sám mu sděl tu hroznou novinu. Tobě kněz nic neudělá, tebe má rád. Na nás by se hned vrhl, víš, jak je prudký. Dovede holou pěstí člověka zabít.“

Semil se chvíli rozmýšlel. Kdyby nebyl v sázce život těch dvou mladých, Bohdara a Mileny, asi by nechal čeledi, ať si to s knězem vyřídí nějak sama. Ale ty dva musí zachránit. Zavolal na strážného, aby mu přivedl ze stáje osedlaného koně. Vyskočil do sedla jako mladík a vyrazil k bráně. Sjel dolů do údolí potoka a odtud se dal proti toku potoka rovnou k Zvěratově chalupě. Brzy dojel k roubené chatě, tu uvázal ryzáka a usedl na práh. Dlouho nemusel čekat. Z hloubi hvozdu se brzy ozvaly hlasy lovců a vzápětí vyjel na mýtinku kněz s celou družinou. Po knězově boku jel Zvěrata. Semil vstal a kněz mu už z dálky kynul.

„Přišel jsi pozdě. Měl jsi s námi být před polednem. Dostali jsme medvěda, jakého jsi ještě v životě neviděl.“

Když však kněz přijel blíž a viděl vážnou tvář Semilovu, zeptal se znepokojeně:

„A co se tak divně tváříš? Neseš mi nějakou špatnou zprávu? Mluv, Semile!“

Semil přistoupil až ke knězi a s pohledem upřeným k zemi začal:

„Nesu ti smutnou zprávu. Nikdo jiný ti to nechtěl sdělit, tak jsem musel já. Stala se hrozná věc. Nevím, jak ti to povědět. V hradě někdo umřel.“

Kněz vytřeštil oči, seskočil s koně a popadl Semila za rameno. Pak se zeptal přiškrceným hlasem: „Přibka, nebo Milena?“ Rybář si přetřel tvář a odvětil:. „Bozi tak usoudili. Milena, můj pane. Utonula v Jizeře.“

Kněz se zachvěl jako dub, do něhož z čistého nebe udeří blesk. Odstrčil rybáře, vyskočil na koně, trhl uzdou a vyrazil jako střela kolem Zvěratovy chaty do hvozdu. Za ním se rozjel jako první Semil a pak i část lovců, vedených vladařem.

Rybář pobídl ryzáka do trysku a brzy kněze dohonil. Vlastimír se zatím už trochu vzpamatoval a vybídl Semila, aby mu pověděl, co ví. A tak rybář vyprávěl znovu, co před několika hodinami slyšela čeleď na hradě. Ukázal také Knězi Milenin pás a jantarový náhrdelník. Kněz hleděl na pás i náhrdelník jako omráčený; roztřásla se mu brada, hučelo mu v hlavě, neřekl však ani slovo. Jeho duch bloudil nad tůněmi Jizery a volal z bezedné hlubiny tu, jež mu měla nahradit ztracená léta mládí, omladit jeho rod a dát mu syna. A tu náhle jako z hlubiny tůně rmut ze dna začalo se z nitra knězova valit hrozné podezření.

Milena se přece už smířila s tím, že se stane jeho ženou. Přijala od něho dary a chystala se k svatbě. Dokonce si i zpívala. Ne, sama se neutopila! A kdo tedy potom? Vladař? Ten s ním byl na honu, spal ve Zvěratově chatě a nevzdálil se od něho ani na okamžik. Tak tedy Přibka? Ano, Přibka to byla, ta zlá, jeduplná baba. Znala všelijaká kouzla a nenáviděla Milenu. Vyvolala k černé službě zlo plodící bytosti a přinutila je, aby zahubily Milenu…

Kněz se probral ze zamyšlení, trhl uzdou a v divém letu se hnal přes kořání a výmoly rovnou k hradu. Semila nechal brzy daleko za sebou.

Když rybář dorazil do hradu, seděla už stará kněžna na koni, kolem ní v půlkruhu ozbrojená čeleď. Kněz ukázal na bránu a zařval nelidským hlasem? „Tys ji zabila, běd v tobě věz!. Nebo jsi upír v lidské podobě.“ Čeledi pak přikázal: „Na Hrádek ji odvezte a vyřiďte Mstibojovi, že mi za ni ručí vlastní hlavou.“

A tak než dojel do hradu vladař s lovci, byla Přibka i její průvodci daleko za Rybitvemi. Baba se sotva držela na koni, tak strašný jí lomcoval vztek. Pomstí se jim, všem. Nejprve zahubí kněze a pak odstraní všechny jeho věrné. Milčanka je tedy mrtvá – polovina díla je vykonána. Zbývá ještě kněz. A baba se zasmála ostrým, zlým smíchem, jenž zarazil strážcům krev v žilách. Báli se kněžny. Všichni se jí báli. Dovedla člověka přimrazit na místě, ranit slepotou, suchou nemocí nebo ohavnými vředy.

Kněžna se však na své ustrašené strážce ani nepodívala a v duchu se smála knězovým příkazům. Jen ať si ji Mstiboj zkusí uhlídat, Vždycky je lépe vězni než tomu, kdo ho střeží. Vězeň si může klidně spát, nemusí se starat o to, co se kolem něho děje, kdežto hlídač nesmí ani oka zamhouřit. Jinak mu vězeň uteče. A Přibka Mstibojovi uteče. Pomůže jí Radboj, který nenávidí Mstiboje i kněze snad ještě víc než ona. A pak – střež se, knězi, před mou pomstou!

Když se vladař vrátil na hrad a dozvěděl se, co se stalo, zamířil bez prodlení ke knížecímu srubu. Nepobyl však uvnitř dlouho; kněz ho vyhodil tak rychle, že si Radboj málem nohy na schodech zlámal. A Vlastimír za ním řval jako smyslů zbavený:

„Nechci ji už nikdy vidět, toho upíra, který mi po léta sál krev. Celé tvé plémě, Radboji, je jedovaté, jste psi, šelmy a zrádci! Jdi a nechoď mi už nikdy na oči! Jinak za sebe neručím!“

Radboj se už víc neukázal; vyskočil na koně a vyrazil z brány přes pláň k Neveklovicům.

Kněz se zatím vrátil do srubu, ulehl na lože a pod hlavu si dal Milenin pás. V jizbě bylo ticho jako v hrobce. Kněz nemohl dlouho usnout, a když mu konečně zavřel oči milosrdný spánek, zdál se mu hrozný sen. Stál na břehu hluboké čisté tůně, na jejímž dně posypaném zlatým pískem stála Milena a vztahovala k němu ruce. A kněz šeptal rozpraskanými rty: „Volá mě k sobě. ale já nemohu, nesmím. Kněz nemá právo sám si sáhnout na život.“

Když Bohdar odešel k Semilovi. vzala Milena svůj zablácený šat a vyprala jej v jezeře. Pak začala chystat oběd. Radim nepromluvil od rána ani slovo. Neustále vycházel ze srubu na dvůr, vymýšlel si práci v ohradě, v kůlně či na zahradě, jen aby nemusel být nablízku té mladé kouzelnici. Hlavou se mu honily opět nejhrůzostrašnější představy a historky a oddechl si teprve, když se z jezera ozvalo Bohdarovo zahoukání.

Bohdar přišel s veselou; dopadlo to, jak si přáli, a nehrozí jim tedy zatím bezprostřední nebezpečí. Ve srubu pak při mase a pivu vyprávěl oběma podrobně, co mu řekl Semil, zmínil se taky o tom, že rybář viděl Milenu toho osudného dne na černém koni. „Ale sem přišla pěšky,“ vskočil Bohdarovi do řeči Radim a v očích se mu zase nebezpečně zablesklo. Milena se však jen usmála a řekla:

„Málem jsem zapomněla. Vypravte se hned na pláň a jděte až k strži, kterou teče potok do Jizery. Tam najdete mého koně a snad najdete i muže, kterého za mnou poslala stará kněžna. Musíme vědět, co se s ním stalo.“

Radim měl na jazyku nejméně ještě tucet otázek, když však viděl, že Bohdar si bere luk a toulec, a chystá se k odchodu, vzal své kopí a mlčky vyšel za druhem k voru.

Přeplavili se přes jezero a vyšli na pláň. Zamířili přímo k brodu pod Babou a odtud se brali křovinami nad potokem k Jizeře. Koníka objevili brzy – vrány jim prozrazovaly, kde leží. Pak našli i místo, kde se Milenin pronásledovatel zřítil do propasti. Začali opatrně sestupovat do strže, a když byli asi v polovině cesty, zaslechli slabé zasténání. Prodrali se houštím a našli na balvanech, které se utrhly z okraje strže, mrtvého koně a vedle něho sténajícího muže. Byl to Kruvoj Neveklovic z Radbojovy družiny. Hlavu měl jednu krev, a když ho chtěli přenést na palouk k potoku, začal sténat a prosil, aby ho nechali zemřít tam, kde leží. Bohdar pohlédl do zkřivené tváře najatého vraha a měl chuť dorazit umírajícího kopím. Nakonec se však přemohl a zeptal se jen:

„Jak jsi mohl spadnout? Copak neznáš zdejší krajinu?“

Kruvoj zasténal:

„Zahynu bídně jako nedobitý vlk. Ta Milčanka zná kouzlo a bozi mě potrestali za to, že jsem poslechl tu starou jedubabu. Pronásledoval jsem Milenu až k strži, a tady jsem sám spadl s koněm do hlubiny. Ať ji běsi roztrhají, tu starou saň!“

Bohdar se ptal dál, kdo je ta Milena a proč ji pronásledoval.

Kruvoj znovu těžce zasténal a pak odpověděl:

„Milena se měla stát druhou knězovou ženou. Baba ji však od počátku nenáviděla a chtěla ji zahubit. Strojila jí různé jedy, které ale na Milčanku neplatily. Proto mě nakonec poslala, abych Milenu zabil. Střelil jsem po ní šípem, ale ranil jsem jen koně. Jistě ji chránili bozi… A vy… vy… Nenechávejte mě tu napospas vranám a krkavcům. Zahrabte mě a já se vám dobře odměním. Cítím, jak mi s krví prchá z těla život. Před očima mám tmu… Ta baba jedovatá!“

Kruvoj zachrčel, rozhodil ruce a Morana naposled napjala jeho smrtelné tělo. Milenin vrah dokonal.

Muži navršili na mrtvé Kruvojovo tělo kameny a vraceli se zvolna k voru. Po celou zpáteční cestu mlčeli a do jezerního srubu dorazili až s prvním soumrakem. Teprve když se posilnili dobrým jídlem, rozvázaly se jim také jazyky. Pověděli Mileně, co našli a Milčanka jim na oplátku vyprávěla svůj příběh:

„Jak již víte od Semila, na knížecí hrad mě přivedl vladař. Kněz mi dal hned připravit ve srubu krásnou velkou světnici A když se pak dozvěděl, jak se mě Radboj násilím zmocnil, poslal do Milčan poselství se vzácnými dary, aby únos vyplatil a usmířil se. Jel k nám starosta Hněvosiců s početným průvodem. Měl mému otci vyřídit knězův vzkaz, že ne on, ale jeho vladař mě o své újmě unesl, nakonec že mě však musel vydat knězi, který si mě chce vzít jako svoji druhou ženu. Poselství bylo na cestě mnoho dní. Když se konečně vrátilo, přišel pro mě jeden nevolník. abych šla ihned ke knězi. Tam už čekal starý Hněvosic a vyřizoval knězi vzkaz našeho rodu a jeho starosty, mého otce. Otec přijal výplatu i věno a poslal mi po Hněvosici svatební šaty, otcovské požehnání i pozdravy všech našich lidí. Rozplakala jsem se. neboť to znamenalo, že se už nikdy nevrátím domů. Vůle otcova je svatá, nelze se jí protivit. Když jsem se vyplakala, začala jsem se vyptávat Hněvosice na své příbuzné a známé v rodě. Starosta Hněvosic mi řekl, co věděl, a nakonec mi odevzdal pytlík koření, které jsem vlastnoručně nasbírala, když jsem ještě byla u svého rodu. Poslala mi je naše stará bába.

Kněz mi pak dal k ruce Květu, hodnou a milou nevolnici, která mi byla jako vlastní sestra. Květa mi také první pověděla o tom, jak vyváděla stará knězova žena, když se dozvěděla o mém příchodu na hrad. Zuřila prý jako saň, rvala si vlasy, trhala šaty a přísahala bohům, že knězovou ženou nikdy nebudu. Kněz se jejímu řádění jen smál a choval se ke mně o to laskavěji. Nosil mi dary, kázal oblékat mě do nejkrásnějších šatů. Nakonec mi přinesl roztomilého psíka, neohrabané malé štěně. Z toho jsem se však bohužel dlouho netěšila.

Jídlo mi nosila Květa z vedlejšího srubu, kde hospodařila stará kněžna. Jednou mi přinesla na misce nějaké maso, které mě odpudilo už svou vůní. Ochutnala jsem a hned jsem sousto zase vyplivla. Naneštěstí byl v jizbě také můj psík, který se po masu lačně vrhl. Zhltl sousto – a za několik okamžiků zcepeněl. Jídlo bylo otrávené.

Ještě dvakrát se mě kněžna pokusila otrávit, já však vždy poznala jed podle zvláštní vůně a vylila jídlo z pavlače na dvůr. Knězi jsem zatím nic neříkala a posílala jsem si Květu pro jídlo do podhradí. Uchránila jsem si tak život, ale má duše z toho nakonec ochořela. Věděla jsem, že mě na hradě čeká smutný a neradostný život. Budu se muset mít neustále na pozoru před nástrahami knězovy první ženy.

Pak ale jednou odpoledne přišla Přibka sama do mé světnice. Nikdy předtím tam ještě nebyla. Poklonila jsem se jí, nic jsem však neříkala. Kněžna si sedla na lavici a upřeně se na mě zahleděla. Pak řekla:

.Mileno, vím, že budeš knězovou ženou. Trápilo mě, že mnou kněz pohrdá a odvrhuje mě, ale teď už chápu, že to dělá nikoliv kvůli sobě, ale kvůli svému lidu. Rod musí pokračovat a lid věří, že ty dáš knězi syna. Tak rozhodli bohové a my nemůžeme nic dělat. Nemohu se proto na tebe zlobit, nemohu tě nenávidět, musím jen sklonit hlavu před sudbou bohů. Ani ty se na mě proto nehněvej. Jsem nešťastná žena, které bozi nedopřáli radost z vlastních dětí. Žijme spolu v pokoji! Požádám kněze, aby mi dovolil odejít zpátky k mému rodu. Chci ti dobrovolně sama ustoupit. Jsi zdravá a silná. Dáš knězi syna a celý rod i všechen lid bude spokojen. Odejdu z hradu a budu prosit bohy, aby vám oběma požehnal!‘

Hleděla jsem na starou kněžnu jako očarovaná. Věděla jsem, že lže, že mě chce oklamat, uspat mou nedůvěru – a pak mě zahubit. Všechno si to dobře vymyslela. Nechala ve světnici Květu, aby nevolnice mohla rozhlásit mezi čeledí, co slyšela na vlastní uši. Lidi si budou myslet, že jsme se opravdu smířily – a teprve pak mě kněžna zahubí. Až si bude jistá, že zapudila i ten nejmenší stín podezření a nedůvěry. Přemohla jsem se však a řekla:

‚Jasná paní, prosím tě snažně, věř tomu, co ti teď povím. Nejsem šťastná, protože netoužím být kněžnou. K smrti se mi stýská po domovu, po našem kraji, po otci i po ostatních v našem rodě. Ale musím přijmout, co mi dali bozi. Věno je zaplaceno, a já nemohu jinak než podrobit se vůli bohů. Prosím tě proto, nezazli se na mě, víš, že jsem jen slabá žena, která musí poslouchat. Budu se k tobě chovat vždy uctivě, neboť ty jsi první na knězově hradě.‘

Kněžna se usmála, podala mi ruku a pak si prohlédla moji výbavu; šaty, prádlo a ostatní věci. Radila mi taky, co budu ještě potřebovat, a řekla, abych nešetřila knězových komor. ‚Ani nevíš, Mileno, jak je bohat!‘ řekla mi.

A s těmi slovy vyšla z mé jizby. Za dva dny nato mi kněz oznámil, že při nejbližším novoluní se sejdou vladykové, aby vyslechli knězovo rozhodnutí o jeho nové svatbě. Přibce dal kněz na rozmyšlenou: buď může zůstat na hradě, nebo se vrátí domů. V tom případě jí daruje Hrádek a kraj kolem něho. Služebníků si může vybrat z jeho čeledi podle libosti. Když Přibka vyslechla knězovu vůli, napřed veliče naříkala, ale pak kněze poprosila, aby jí tedy dovolil odejít na Hrádek. Tam že zůstane až do chvíle, kdy ji k sobě povolá Morana. Své naříkání zakončila slovy: ‚Nebudeš čekat dlouho. Cítím, že už brzy odejdu ke svým předkům. Tobě a Mileně nechť bozi požehnají a splní tvé vřelé přání.‘

Načež Přibka odešla do zadní komory a celé dva dny jsem ji nespatřila. Včerejší noci jsem pak měla podivný sen. Byla jsem na pláni za řekou a tam se mi zjevila matka, kterou jsem nikdy nepoznala, neboť zemřela, sotva mi dala život. Matka ukázala na bahna pod Babou a pravila: ‚Tam je tvůj osud. Budu s tebou a bozi tě ochrání. Kněžnou se však nestaneš.‘ Načež matka zmizela a já stála najednou nad hlubokou řekou. Nebyla to však Jizera, ale ta naše divoká říčka v zemi Milčanů. Poznala jsem staré vykotlané vrby i vysoké olše a viděla jsem taky, že řeka je plná krve… A pak jsem se probudila.

Odpoledne jsem si chtěla vyjet na pláň. Kněžna odmítla jet se mnou, prý ji bolí na prsou a motá se jí hlava. Jen mě varovala, abych nejezdila daleko, že tam jsou bahna a za nimi ten prokletý kraj. Pak zavolala Kruvoje, svého nevolníka, a nakázala mu, aby jel k Neveklovicům a přinesl od staré Jaruny koření na bolesti hlavy. Viděla jsem Kruvoje, když sedlal koně a pak vyjel z hradu na pláň. Byl to jediný z knězovy čeledi, jehož zamračený obličej a divoký pohled mě vždycky děsil. Sotva Kruvoj zmizel v lese, vydala jsem se na cestu. Jela jsem k brodu a odtud přes Rybitve k pláni. Za úvalem jsem pustila koníkovi uzdu. Uháněl jako vítr až k brodu pod horou. Tam poprvé jsem pocítila zvláštní úzkost. Zamířila jsem raději zpátky ke hradu. Když jsem objížděla prořídlý háj na konci pláně, kůň začal frkat, trhal sebou a obracel hlavu k háji. Pak náhle zařičel v houštině cizí kůň a na pláň vyrazil nějaký jezdec. Vzápětí zasvištěla vzduchem střela a zabodla se mému koni pevně do šíje. Ubohý koník se vzepjal a hnal se křovinami zpátky k brodu pod Babou. Marně jsem se snažila otočit ho zpátky k Rybitvům. Neznámý jezdec mě brzy začal dohánět. Nad strží můj koník klopýtl a padl, a já, štvána hrůzou, jsem se vrhla do křovin. Drala jsem se pořád dál, až se pode mnou rozšklebil příkrý sráz. Uskočila jsem rychle za silný dub – to už jsem v zádech cítila horký dech cizího koně. Ohlédla jsem se a – tu teprve jsem poznala svého pronásledovatele. Byl to Kruvoj. Jeho kůň zařičel, chtěl v poslední chvíli uskočit, ale nohy mu na prudkém svahu uklouzly. Vzápětí proťal vzduch strašný výkřik – a nad propastí se rozklenulo mrtvé ticho. Zatmělo se mi před očima a klesla jsem pod dub.

Procitla jsem, když už v koruně ohromného dubu nad mou hlavou řádila divoká vichřice. Začalo pršet a hustý déšť brzy promáčel můj tenký šat. Bylo mi k smrti smutno a úzko. Poznala jsem, že na hrad se už nikdy vrátit nemohu. Pochopila jsem všechno. Kněžna si se mnou hrála jako kočka s myši. Kruvoje poslala pro koření jen tak naoko; ve skutečnosti mu nakázala, aby mě nahoře na pláni zabil. Jel sice napřed k Neveklovicům, ale z pláně pak sjel do debře, přebrodil Jizeru a počíhal si na mě v lesíku.

Když jsem se trochu vzpamatovala, zamířila jsem k hájku, odkud na mě vyjel Kruvoj. Ale překročila jsem asi bludný kořen. Motala jsem se mezi stromy, bloudila jsem od houštiny k houštině, a přitom mi vířily hlavou nejrůznější myšlenky. Vzpomněla jsem si i na matku, na podivný sen, na řeku plnou krve. Pod horou byl tedy můj osud. A svému osudu nikdo neuteče. Půjdu tedy tam, kam mě posílají bozi. Prošla jsem hájem a nedbajíc vichřice, zamířila jsem přímo k hoře.

Našla jsem stezku a po ni jsem došla až k rozvodněnému potoku. Na druhou stranu jsem přešla po připraveném kmeni. Dál mě pak už vedla jen vzpomínka na včerejší sen, zapadala jsem do bahen, klesala jsem únavou, bohy o pomoc prosila, matku volala. Na pláni bylo pak“ ještě hůř než v bahnech. Vichřice bouřila jako vzteklá, déšť se lil jako voda z vědra. Nevím ani, jak dlouho jsem chodila. Jen jsem si stále opakovala: ‚Nemohu zpátky, nemohu se vrátit. Raději zahynu tady v močále než úkladem zlé kněžny‘. Když jsem pak znovu klesla, ucítila jsem zápach kouře. Někde nablízku musela být nějaká chata! To mi dodalo opět síly. Volala jsem, křičela. Pak jsem zaslechla hukot vln. Byla jsem u jezera. Klesla jsem pod keř a naposledy jsem zavolala o pomoc. Víc nevím. Ale vy jste mě tu našli a bozi nechť vám oběma za to požehnají. Do hradu se už nikdy nevrátím, nemohu. Jsem mrtva; pro kněze i pro Přibku, pro mou Květu i pro celý svět. Ale teď už pojďme spát. Jitro bývá moudřejší večera. Zítra přijde Semil.“

Načež Milena ulehla první na své lože v koutě světnice. Muži zůstalí ještě chvíli u ohně. Radim se šeptem vyptával Bohdara:

„Jak mám rozumět tomu, že je mrtva pro celý svět? Co to znamená?“

Bohdar se usmál a odpověděl:

„Utopila se v Jizeře. A Jizera je zlá řeka, hluboké tůně má a nevydá, co jednou uchvátila.“

Radim se zamračil:

„Mluvíš z cesty jako Milena. Není s tebou řeč. Jdu spát.“

Po Radimovi odebral se na lože i Bohdar a brzy spali všichni tři hlubokým spánkem.

Byli však v té klidné zimní noci i lidé, kteří oka nezamhouřili. První kněz, s tváří zabořenou do Milenina pasu. Pak Přibka, která ve své komoře na Hrádku snula dílo kruté pomsty, a konečně Radboj, který se převaloval na svém loži jako na řeřavém uhlí a proklínal kněze, jenž zhlédl nemilostivě na jeho rod.

Radboj a Přibka, ač nespali pod jednou střechou, zaobírali se oba stejnými myšlenkami. Dosáhli konečně po mnoha úkladech cíle, po němž toužili. Milena byla mrtva! Semil sehrál dobře úlohu nešťastného posla. Oklamal všechny, i Radboje, který se divil pouze tomu, že hlupák Kruvoj hodil zabitou do řeky. Ještě štěstí, že se Semilovi nepodařilo vytáhnout mrtvolu do loďky. Zbývalo však ještě něco, čím mohl být jejich čin prozrazen. Kam se poděl Milenin koník? A co když někdo spatřil Kruvoje? Proč se dosud nevrátil, aby mohl potvrdit, že byl skutečně u Nevekloviců?

Přibka měla sice ze Semilova vyprávění velkou radost, uvěřila mu však pouze částečně. Pravda, byl tu pás a náhrdelník, neklamně svědectví o hrozném konci Milenině, babě by však bylo milejší, kdyby mohla vyzpovídat přímo Kruvoje. Na vlastní uši slyšet, jak věrný sluha zabil tu krásnou a nebezpečnou čarodějku! Teprve pak by měla jistotu, že její sokyně je mrtva, že knězi už dále nepokvete jeho horoucí milost a nesplní se jeho žhavé sny.

Přibka se převalovala na loži jako na žhavém popelu a klnula zrádnému knězi. Aspoň den ji měl ještě nechat na hradě. Pak by měla jistotu. Prozrazení se nebála. Mrtvola zmizela v temných vodách bezedné Jizery, nikdo nikdy už Milenu nespatří. A Kruvoj teď asi sedí u Nevekloviců. Chasa v hradě potvrdí, že tam odejel a musí také říci, že Přibka měla velkou starost, když se Milena večer nevrátila, poslala dokonce dva muže, aby jí jeli vstříc. Že hořce plakala a vyčítala si, že nemohla jet s Milenout aby ji ochránila před nebezpečím.

Kněz bděl na svém loži až do rozednění. Nemyslil už na utonulou, ale na mstu. Hledal osnovu zlého činu a pomalu nacházel nitku za nitkou. Sotva vzešel bílý den, vyšel před srub, nakázal zavřít bránu a svolal pod lípu všechnu čeleď. Přehlédl shromáždění zasmušilým, studeným pohledem a pak se zeptal strážného z brány:

„Kde je Kruvoj?“

„Kněžna ho poslala pro koření k Neveklovicům. Odjel před polednem a zamířil opravdu úvozem rovnou na pláň,“ odvětil strážný. Kněz zavolal Spyška, mladého svižného nevolníka, a přikázal mu:

„Osedlej si koně, pojedeš k Neveklovicům. Cestou se zeptej v Mirově dvoře, zda někdo neviděl Kruvoje. Když něm nebudou vědět, zeptej se Nevekloviců a pak se hned zase vrať. Najdeš-li u Nevekloviců Kruvoje, vyřiď mu, aby se neprodleně vrátil na hrad. Jeď!“

Když Spyšek odjel, kněz zavolal Květu. Dívka s obavami pozorovala, jak se vráska na knězově čele nebezpečně prohlubuje, jak jeho oči svítí pod hustým obočím jako oči rozzuřeného rysa.

Kněz však začal klidným, konejšivým hlasem:

„Nic se neboj a řekni mi pravdu. Vím dobře, žes Mileně poctivě sloužila, žes ji měla ráda. Pověz mi, věříš, že se sama utopila?“

Květa pohlédla knězi do očí a odpověděla chvějícím se hlasem:

„Jasný pane, nevěřím a nikdy neuvěřím. Milena byla se svým osudem smířena. Někdy se jí sice zastesklo po domově, ale jinak se pilně připravovala na svatbu, bývala veselá, zpívala si písně, které znala z dětství a na smrt ani nepomyslila. I včera, když odjížděla, byla veselá, ještě mi zamávala rukou. Nikdy neuvěřím, že by sama hledala smrt… Ale…

A tu se Květa zarazila. Kněz k ní přiskočil a začal jí ‚drtit rameno pravicí.

„Řekni všechno, co víš, ještěrko, nebo tě uškrtím!“ sípal vztekle. A Květa, s tváří staženou bolestí, vyprávěla zajíkavým hlasem, jak se kněžna podvakrát pokusila Milenu otrávit a jak Milena poznala, že jídlo je otrávené.

Kněz zbledl, pustil Květů a skočil mezi ženy. Pěstí srazil tři z nich k zemi a rozhlížel se, čím by je mohl zbít. Ženy volaly úpěnlivě: „Ušetři nás, pane, nezabíjej, všechno ti povíme!“ A stará Vojka, která se starala o ohniště a chystala jídlo pro kněžnu, spustila rychlé, aby zachránila sebe i ostatní ženy před nejhorším:

„Pane náš, znáš kněžnu. Věděly jsme, že Mileně klne, že ji nenávidí a hrozí jí kouzly. Ale co nám zbývalo, než ji poslouchat? Byla přece naší paní. A byla nám vždycky krutou paní a kněžnou! Nakonec mě vyhnala od ohniště a sama jídlo chystala. Pak se stalo, že Milenin psík zhltal trochu jídla, které připravila Přibka, a na místě scepeněl. A vím i to, že když jsi odjel na lov, byl v kněžnině komůrce dvakrát Kruvoj, a to koření, pro které ho kněžna poslala, ani nepotřebovala, máme ho v zásobě ještě dost. Nás, drahý pane, netrestej, nevinné bys bil!“

Kněz se obrátil opět ke Květě a divoce se rozkřikl:

„Tak jedy baba strojila a tys o tom věděla a nic jsi mi neřekla!“

Květa padla na kolena a zasténala:

„Milena sama mě prosila, musela jsem jí slíbit, že nic nepovím. Poslechla jsem, byla to přece moje paní. Věděla jsem taky, že sama zná jedy a že ji chrání bozi. Proto jsem mlčela.“

A dívka vypukla v usedavý pláč. Kněz sklonil hlavu a zabručel:

„Bozi, bozi. Pěkně ji chránili! Běs ji vtáhl do Jizery. A toho běsa musím chytit!“

Obrátil se ke strážnému a poručil mu:

„Osedlej mi koně a šest z chasy pojede se mnou!“

Než však stačili vyplnit knězův rozkaz, vjel do nádvoří Spyšek. Seskočil s koně a spěchal ke knězi, který už nedočkavě volal: „Je tam? Byl tam vůbec? Proč nepřijel?“

A Spyšek vyprávěl:

„V Mirově dvoře nikdo Kruvoje neviděl, ani u Nevekloviců není. V těchto dnech tam vůbec nebyl. Radboj nebyl doma a starosta se na mě osopil: Vyřiď knězi, že o Kruvojovi nevím, nehlídám knězovy nevolníky.“

Kněz se víc nevyptával, vyskočil na koně a vyrazil z hradu, následován šesti lovci, k nimž se připojil i Spyšek. Na pláni se rozdělili a jeli zvolna k Babě. V úvale, jímž potok spěchal k Jizeře, potkal kněz Semila. Rybář, byl na cestě k Bohdarovi, když však z dálky spatřil kněze, obrátil se, jako by přicházel z pláně, a na knězovu otázku, kde se toulal, odpověděl:

„Jsem lovec. A když nemohu zrovna na vodu, hledám aspoň po kraji škodnou.“

Kněz vybídl Semila, aby šel s nimi, a po cestě mu vykládal:

„Vím, že Milena sama do Jizery neskočila. Musíme najít jejího koníka a pátrat po Kruvojovi, který odejel z hradu v den, kdy se Milena ztratila, a dosud se nevrátil. Tuším, že to byl on, koho kněžna poslala za Milenou, aby ji zabil. A on ji taky zabil a mrtvolu hodil do vody.“

Semil mlčel. Tísnily ho obavy. Co když kněz objeví nějakou stopu a zajede až do pustiny? Přemýšlel usilovně, jak odvrátit nebezpečí, jež hrozilo obyvatelům jezerního srubu. Zatím dojel kněz k lesíku a Spyšek, který jel hned za ním, zvolal:

„Tamhle, kde krouží vrány, tam by mohlo něco být!“

Zamířil naznačeným směrem a brzy nalezli odranou mrchu Milenina koníka. Když koně obrátili, našli pod jeho tělem zlomený šíp. Semil měl naštěstí všechno už dobře promyšleno, a tak přišel první s vysvětlením.

„Někdo, snad Kruvoj, střelil po Mileně, a trefil koníka. Kůň padl a lotřík pak snadno dostihl Milenu a ubil ji. Mrtvolu hodil do Jizery, která teče kousek odtud. Tam jsem ji taky pod skálou vylovil. Ukážu vám to místo, ale lovit tam už nikdy nebudu. Stále ji vidím, jak vztáhla ruce nad hlavu, když zmizela v tůni.“

Kněz na to neřekl ani slovo. Jel dál až ke srázu, jako by ho někdo vedl. Tam se zastavil a počkal, až k němu dojde Semil.

„Vidíš?“ řekl rybáři. „Ty zlámané křoviny dole a tamhle dokonce jako by se bělala nějaká látka. To bude jistě cár z šatů nebohé Mileny. Ale co tam dělají ty vrány?“

Semil jen stál a kroutil hlavou. A když ho pak kněz vybídl, aby s ním sestoupil do rokle, poslušně ho následoval. Když sešplhali až na dno strže, objevili tu na balvanech ohlodanou mrchu Kruvojova koně a Spyšek našel dokonce čerstvě navršenou hromadu kamení. Kněz přikázal balvany odházet, a tak nakonec objevili i mrtvolu Kruvojovu. Užasli, když spatřili prsa proražená hlohovým kůlem. Záhada byla nyní ještě temnější.

A byl to opět Semil, kdo první nasel vysvětlení. Ukázal na skálu, po níž se Kruvoj zřítil, a řekl:

„Kruvoj asi v trysku zabil Milenu, pak už ale nestačil zadržet koně a zabil se pádem do hlubiny. Nebyl tu však sám. Jeho společník, jehož jméno zatím neznáme, probil pak mrtvolu Kruvojovu hlohovým kůlem. a navršil na ni kameni. A ten druhý hodil taky Milenu do Jizery.“

Kněz chvíli mlčel a pak pravil:

„Je to dílo Radbojovo a Přibčino. Sami se báli Miléniných kouzel, a proto poslali Kruvoje. Proto taky byl Radboj na lovu, abych ho nemohl podezírat, a proto baba tak naříkala pro Milenu a byla k ní v poslední době vlídná. Měli všechno dobře připraveno. Kdyby se Kruvoj nezřítil ze skály, byl by ho ten druhý stejně nakonec zabil, aby nebylo svědků. Snad ani Kruvoj Milenu nezabil a spadl s koněm do hlubiny dřív, než mohl dílo vykonat. Udělal to ten druhý, někdo z Nevekloviců, a ti nic neprozradí, budou mlčet jako hrob. Pojedeme domů. Nikomu zatím ani slovo o tom, co jsme našli. Budete mluvit, až svolám na hrad soud.“

Vyjeli na pláň a rozjeli se tryskem po cestě k Rybitvům. Před vesnicí odbočil Semil ke stezce vedoucí na severní břeh jezera; seběhl k vodě, vsedl do člunu a ujížděl spěšně k ostrovu.

Ve srubu už na rybáře netrpělivě čekali. Semil se napřed do sytosti najedl a pak vyprávěl o všem, co se v posledních dvou dnech přihodilo, hlavně pak o dnešní výpravě knězově.

„Byl jsem rád, že mě kněz vzal s sebou. Teď už věřím, že budete žít klidně a bezpečně… Ale ty, Mileno,“ zakončil rybář svoji řeč a pohlédl na krásnou Milčanku, „si teď musíš vyvolit jednoho z těchto dvou za muže. Pro svět jsi mrtva, kněžnou už nebudeš, a tady máš na vybranou pouze tyto dva. Radil bych ti Radima. Je starší, usedlejší, nebude tě tolik bít. Bohdar je ještě mladý a divoký.“

Milena nevěděla, zda si ji rybář jen tak dobírá nebo zda mluví vážně. Chvíli přemýšlela a pak řekla:

„Když jsem se poddala osudu, poddám se i tomu, kdo mě bude chtít za ženu. Ale Radim to asi nebude, protože má strach z kouzel a čarování, a já umím čarovat!“

To byla jasná vybídka a Bohdar ji také přijal. Vstal a prohlásil:

„V tom případě to tedy budu já, protože já se kouzel nebojím!“

Milena se zarděla, a aby se vyhnula přímé odpovědi, řekla:

„Stejně tu ale nemohu zůstat sama. Semile, sežeň do srubu ještě jednu ženu.“

Semil hned ochotně sliboval:

„Utopil jsem tebe a odstraním nějak i Jalinu. Mám jedné baby dost. Stačí mi Ludiše. Baby se celé dny toulají a hádají, rád se jedné zbavím. A pak bude Radim spokojen. Však se mu Jalina už dávno líbila. Přivedu ji sem, až trochu utichnou řeči o tobě, Mileno.“

S tím slibem rybář odešel. A za tři dny byla Jalina ve srubu. V Rybitvech vyvolalo její zmizení nemalý rozruch. Semil napřed nabil Ludiši, že to ona Jalinu pořád týrala a nakonec ji i vyhnala. Baba ječela, bohy za svědky volala, že ona měla Jalinu ráda, a tak zůstalo nakonec při tom, že snad Jalina při sbírání klestu spadla do řeky, nebo že ji rozsápali vlci.

ZIMA

Ve srubu se připravovali na dlouhou zimu. Bohdar nasbíral na jezeře proutí a rákosí, vzepřel s Radimovou pomocí v koutě jizby sloup, a když zapustili do podlahy ještě několik tenkých tyčí, propletli stěny proutím, vymazali je hlínou a komůrka pro ženy byla hotova. Byla trochy těsná, ale před zimou nechtěli muži srub rozšiřovat, neboř počasí se mohlo rázem změnit a pak by práci nestačili dokončit..

Večer sedali všichni u ohniště, ženy spravovaly starý šat nebo šily nový, muži chystali pasti na zvěř nebo pletli sítě na ryby. Jednoho takového klidného, mírného večera připomenul Radim Mileně její slib, že jim poví, jak byla unesena vladařem. Mileně se do vyprávění nechtělo, když se však k Radimovi připojil s prosbou i Bohdar, začala:

„Náš rod má dědiny daleko odtud, až za severními horami. Jak už víte, jsem Milčanka, můj otec je vladykou bohatého rodu Domoslaviců. Matku jsem ztratila záhy, ani se na ni pořádně nepamatuji. Vychovala mě bába, a že jsem byla poslední děcko, které vlastní matku nepoznalo, byla jsem stále kolem ní, učila jsem se znát různé byliny, pomáhala jsem bábě vařit koření a třít masti z medvědího, bobřího i ptačího sádla. Mnohému jsem se od moudré báby Radky naučila, i různým kouzlům a čárám, jak se chránit před svody zlých bytostí. V poslední zimě bába chřadla a přestala přijímat léky. Říkala: Proti Moraně není léku, až přijde čas, musím stejně jít. A ty si dobře pamatuj všechno, čemu jsem tě naučila. Pomáhej všude, kde budou potřebovat pomoc. A před léčením nezapomeň vždycky obětovat bohům. Hlavně na dědky nesmíš zapomenout, neboť oni jsou strážci domácnosti, a zalíbíš-li se jim, požehnají tvému dílu.

V zimě pak Radka zemřela. Říkali v rodě, že jí bylo nejméně sto let. Léčila jsem pak místo ní a chodili ke mně i ze sousedních rodů pro léky, nebo pro mě přijeli. Otec mi dal malého čiperného koníka, abych nebyla závislá na cizí pomoci. Zvykla jsem si na něj tak, že jsem se bez něho nevypravila ani do sousední dědiny. Proto mě taky potěšilo, když mi kněz daroval podobného koníka. A tak jsem tedy zaháněla neduhy, vracela zdraví a sílu, radost ze života.

Loni v létě, brzy po slunovratu, jsem se vracela k večeru od Svébořiců, kde schnul divnou nemocí vladykův syn. Jak jsem se blížila k našemu dvoru, uslyšela jsem veselý hlahol a křik. Byli u nás hosté. Vklouzla jsem do komory k ženám a ty mi řekly, že je tu vladař ze země Charvatů; jede s poselstvím k věštkyni do země Luticů. Má prý v měšcích mnoho drahých darů a dva krásné koně, celé bílé, vede do svatyně.

Venku bylo vlažno a vladařova čeleď seděla na dvoře. Popíjela pivo, vyprávěla naší čeledi o daleké zemi Charvatů a vyptávala se na život u nás. Vladař seděl s otcem v jizbě a vyprávěl mu o dlouhé cestě přes hory a nekonečné divoké hvozdy; proč však jede k věštkyni, nepověděl. A otec sám se neptal. Divil se pouze, proč kněz Charvatů si vybral chrám tak daleko od půlnoci, když i v zemi Milčanů je dobře známo, že v Praze je mocná věštkyně na Vyšehradě. Vladař se usmál a řekl:

‚Bývala! Ještě dnes se u nás vypráví o kněžně Libuši, která hádala z ohně a vody, zaháněla bouře a krupobití nad hvozdy, přivolávala tiché deště, uzdravovala nemocné, věštila budoucí věci a věděla, kde je v zemi ukryto zlato a stříbro. Od tě doby však uplynuly nejméně dva lidské věky a věštkyně, která věští na Vyšehradě nyní, mnoho neumí. Ani pořádný chrám tam nemají. Kromě toho kněz Charvatů nežije v přátelství s knězem Čechů. Čechové by nejraději všem poroučeli, často přejdou hranice a loupí a vypalují a Charvaté jim to zase oplácejí. Proto jedeme k Luticům, do chrámu Velesova. Cesta sem byla zlá, ale odtud dál bude asi ještě horší.‘

Pak požádal vladař otce, aby mu poradil, jak se nejsnáz dostane do země Luticů, kde prý sídlí lid mimořádně divoký a bojovný. Otec rád poradil a zvlášť vladaři připomněl, aby ve hvozdě na hranici byli opatrní.

‚Jistě neprojedete nepozorováni,‘ řekl otec. ‚Zastaví vás Chodové a tu vám radím, až uslyšíte zvolání »Stůjte!«, zastavte a křikněte: »Od kněze Charvatů jdeme s poselstvím a dary. V míru přijíždíme, o pokojnou cestu prosíme.« Budou chtít vaše zbraně. Klidně jim je vydejte, pak vás dovedou do stružince u stezky a tam vyčkají noci. Až se setmí, povedou vás úzkou stezkou hvozdem, a než se rozední, odevzdají vás jiným Chodům, kteří pak s vámi dojedou až ke knězi. Jakmile dostanete od věštkyně odpověď, musíte se hned zase vrátit. Na hranici vám také odevzdá chodská stráž vaše zbraně. Přenocovat pak můžete opět u nás.‘

Vladař poděkoval za dobré rady a poprosil ještě otce o průvodčího k hraničí. Otec slíbil, že ráno vyprovodí Charvaty několik jeho lidí a pozval znovu vladaře, aby se u něho zastavil, až se bude vracet domů.

Za ranního šera jsem vyklouzla z komory a chtěla jsem za rosy nasbírat na blízkém chlumu nějaké koření. Na dvoře jsem potkala vladaře. Zastoupil mi cestu a tak si mě prohlížel, že mě až rozpálila horkost. Ptal se mě, jsem-li Domoslavova dcera, a když jsem přisvědčila, řekl:

‚Jsi krásná jako víla. Věru že bys mohla být i kněžnou.‘

Načež mě chtěl uchopit za ruku, ale vytrhla jsem se mu a utekla do komory. Víc už jsem vladaře ani nikoho v z jeho průvodu neviděla. Otec sám doprovodil hosty až na i stezku, jež vedla hvozdem do země Luticů, a tam se s nimi rozloučil. Ani po cestě k hranici mu však vladař neřekl, o jakou věštbu jede prosit jménem knězovým. Musela to být jistě nějaká důležitá věc, když kněz Charvatů: poslal celou družinu do takové dálky a s tak vzácnými dary.

O hostech jsme mluvili ještě večer, když se otec vrátil z hvozdu, ale pak jsme na ně brzy zapomněli. Otec usoudil, že se asi vrátili domů nějakou jinou cestou. Ale pak jsem si jednou zase vyšla na chlumek za naší dědinou, abych tam mezi břízami sbírala byliny. Když se slunce začalo chýlit k lesům, zamířila jsem zpátky k stezce vedoucí k dědině. Než jsem k ní však došla, zaslechla jsem cizí hlasy a schovala se rychle do křoví u cesty. Když jezdci přijeli blíž, poznala jsem vladaře Charvatů s čeledí. Poslední v jeho zbrojném průvodu jel veliký kostnatý oděnec, starší už člověk s mohutnými kníry pod rozpláclým nosem. Ten také jediný zahlédl v křoví můj bílý šat a volal hned na ostatní: Stůjte, je tu lesní žínka! Vystoupila jsem z křoví a vyšla na cestu. Strach jsem neměla naše dědina nebyla daleko, stačilo přeběhnout přes nízký chlum. Vladař se vrátil, vyptával se, jaké to nesu byliny a mám-li také koření pro srdce trápené milosti. Pověděla jsem mu po pravdě, že takové se najde jen málokdy a dnes že koření pro srdce trápené milostí ve svém košíku; nemám. Ostatní jezdci mě mezitím obestoupili a nejblíž; ode mne se postavil ten kostnatý dlouhán. Sehnul se, jako by něco opravoval na sedle, a pak mě náhle uchopil za pás a vyzdvihl jako pírko do sedla. Vykřikla jsem, ale to už i jezdci vyrazili tryskem k horám, opačným směrem, než ležela naše dědina.

Jeli jsme dlouho, až soumrak zahalil cestu i les. To J jsme už bylí v pohraničním hvozdě. Znala jsem ten kraj – jednou jsme tu byli s otcem. Daleko široko nebyla jediná dědina ani samota.

Vladař se ke mně přitočil a řekl:

‚Neboj se, neublížíme ti. Doma je mi samotnému smutno a ženu dosud nemám. Budeš má jediná, rod tvůj usmířím, dobře mu zaplatím a dám ti bohaté věno.‘

Prosila jsem ho, aby mě pustil, hrozila jsem, že Domoslavici mě už jistě pohřešili a budou je pronásledovat. Ale vladař se jen smál:

‚Nemají tušení, že jsi s námi, a než tě začnou hledat, budeme už za horami.‘

Pak vyjel opět v čele družiny, a když jsme dojeli k potůčku, který se vinul podél cesty, vehnal vladař koně do vody a ostatní ho následovali. V potoce se ztratí stopa snáz než v trávě nebo na cestě!

Konečně jsme zase vybředli na kamenitý břeh. Koně klopýtali o balvany a jen zvolna stoupali do hor. V první strži seskočil vladař s koně a kázal rozdělat oheň.

V záři ohýnku jsem viděla malý palouček, obklopený ze tří stran skalami; čtvrtou stěnu tvořil hustý černý hvozd. Byli jsme v divoké pustině, daleko od cesty, daleko od lidských příbytků. Vladař mi nabídl jídlo ze svých zásob, ale nevzala jsem si ani sousto. Vzpomínala jsem na otce i na všechny ostatní doma a dlouho do noci, dokud mě nepřemohl milosrdný spánek, jsem přemýšlela, jak bych uprchla. Ale uprchnout jsem nemohla. Jeden z čeledi bděl a udržoval po celou noc vysoký oheň a já sama jsem ležela mezi vladařem a tím velkým oděncem. Dnes už vím, že mu říkají Ctibor a že je pravou rukou vladaře Charvatů. Za časného jitra jezdci chvatně pojedli – já opět nepřijala ani sousto – a vyrazili dál do hor. Stoupali jsme stále výš, a teprve o poledni jsme si chvilku odpočinuli na planině, plné skal a obrovských stromů, které tu stály jen řídce a nepravidelně, jako by je tu vysadila něčí šetrná ruka.

Vladař ukázal k poledni a řekl:

‚Tam dole teče říčka; až ji přebrodíme, vystoupíme na strmý vrch před námi. Z jeho vrcholu už uvidíš do naší země.‘

Do večera jsme skutečně přejeli nehlubokou říčku a přenocovali na palouku chráněném ze všech stran hustým lesem. Čeleď opět udržovala po celou noc oheň a pilně mě hlídala. Třetí noc jsme strávili v strážinci u Chodů, a teprve čtvrtého dne jsme konečně dosáhli vrcholu hory tyčící se nad říčkou a sestoupili dolů do země Charvatů. A ještě téhož dne před večerem jsme dojeli až do vladařova domu. Tam mě ženy uvedly hned do lázně a odtud pak do komory. Jedna stařena mi přinesla jídlo a zůstala pak už v mé komoře, aby mě hlídala. Potom přišel za mnou vladař, rozloučil se se mnou a slíbil, že se zase brzy vrátí. Jen co vyřídí nějaké poselství ve vzdálenější dědině. Bylo mi smutno, ale neplakala jsem. Jen jsem vzpomínala na domov, jak mě asi marně hledají a co teď se mnou bude. Poddala jsem se zatím svému osudu.

Vladař myslel na sebe, ale kněz usoudil jinak. Vladař sice nakázal čeledi, aby o únosu nikde nevyprávěla, a za jejich mlčení je už předem bohatě odměnil, nemohl však zabránit tomu, aby se kněz nedozvěděl o únosu z jiné strany. Na knězův dvůr přišel hned druhého dne jeden Chod ze strážnice s nějakým poselstvím pro kněze a vyprávěl knězovým lidem, jak u nich na strážinci nocoval jejich vladař, který si ze země Milčanů vezl krásnou mladou nevolnici. Vyprávění se brzy doneslo i ke knězi a ten si dal hned zavolat Ctibora. Zhurta na něj uhodil, aby řekl všechno, co ví o únosu, jinak že bude viset.

Ctibor se zalekl a pověděl knězi všechno podle pravdy; řekl mu také, že jsem ve vladařově domě. Protože však byl vladař právě na návštěvě u sousedního rodu, musel kněz počkat, až se vrátí. Když se konečně vrátil, kněz mu hrozně lál a hrozil, nazval ho šelmou a zle mu vyčítal, že za jeho zády provedl únos o všem pomlčel, a dokonce i čeleď si mlčením zavázal. Pak poslal dva ze své chasy do vladařova dvora, aby mě přivedli na hrad. Přivezli mě jako kněžnu a hned mě odvedli ke knězi. Kněz se mě znovu na všechno vyptal a já mu pověděla podle pravdy, jak mě vladař se Ctiradem hanebně unesli. Když jsem skončila, zavolal kněz vladaře a řekl mu:

‚Poslal jsem tě k Luticům s poselstvím a pro věštbu. Nekázal jsem ti však, abys unášel nevinné dívky. Ale stalo se už a dívka zůstane tady. Nikoliv však v tvém domě, ale u mě! S rodem se vyrovnám sám, tebe tam ale už nikdy nepošlu.‘

Vladař hleděl zpod obočí jako vlk a cosi si bručel. Ale kněz se jen smál, a když vladař namítal, že bude žádat náhradu, rozeřval se jako zubr:

‚Jdi! Znáš mě a víš, co dovedu. Nežel toho, co ti nepatřilo.‘

A ukázal na dveře. Tak jsem se dostala do hradu. Ostatní jsem vám už vyprávěla.“

Radim se usmál a řekl:

„Vidíš, Mileno, mělas vladaře – a musel tě vydat jinému. Mělas mít kněze – a tomu jsi zase utekla. A teď se musíš rozhodnout potřetí. Říká se přece do třetice všeho dobrého. Vyber si jednoho z nás. a při tom pak už zůstaň. Semil ti dobře radil, a já bych se věru nezlobil, kdyby ses rozhodla pro mne. Bohdar je ještě mladý a ženám nerozumí. Zatímco já…“

Nedokončil však, neboť Bohdar vyskočil jako uštknutý, zablýskl očima a zahřměl:

„Mluvíš zase jako baba. Začínáš už plesnivět, jsi strašlivý a potom – nemáš ani na Milenu právo. Já ji našel a přinesl do srubu. Ty bys tehdy ven nevyšel, kdyby volala o pomoc třebas celou noc. Máš pořád hlavu plnou divoženek, ochechulí, vodníků a jiných příšer. Ty junáku!“

Milena se smála a pak řekla:

„Hádáte se o mě, a abych vás načisto nerozvadila, budu snad muset znovu utéci nebo skočit do jezera.“

Teď se smáli všichni. Bohdar řekl nakonec Radimovi:

„Najdu ti ženu a nebudu ani chodit daleko. A dokonce ani věno chystat nemusíš.“

Radim pochopil a podíval se na Jalinu, která sklonila rychle zrudlou tvář. A Radim řekl:

„Dám za věno přesně tolik, kolik ty!“

ZIMNÍ SLUNOVRAT

Zbývalo už jen málo dní do zimního slunovratu. Mrazy byly mírné a muži mohli opět vycházet na lov do blízkého hvozdu a prohlížet nalíčené pasti. Zásoba hustých kožešin utěšeně rostla.

Jednoho slunečného rána se Bohdar vypravil přes jezero k Semilovi. Stýskalo se mu už po rybáři z Rybitev a chtěl také přinést do srubu nějaké novinky z dědiny i doplnit zásoby. Řekl rybáři, že přesně v den zimního slunovratu budou ve srubu dvě svatby a zval ho, aby určitě přišel. Semil však odřekl.

„Přijdu k vám až na jaře. Teď by nebylo radno prozradit stopami, že v pustině u jezera někdo bydlí. Sousedé by si určitě všimli, že nejsem doma, a divili by se, kde se toulám, když se teď v zimě nedá ani pořádně lovit. Bojím se taky, aby někdo náhodou podle stop neobjevil stezku k jezeru. Po pláni teď sice projede jen málo lidí, protože tam slídí hladoví vlci z Baby a z okolních hvozdů, ale kdyby tu přece jen někdo jel, mohl by z pouhé zvědavosti sledovat moje stopy a dostat se po zamrzlém jezeře až ke srubu. Je tu, pravda, knězův přísný zákaz, vyslovený trest bezhrdelnou pokutou tomu, kdo by se odvážil vkročit do prokletého kraje, ale běs nikdy nespí. A ty si taky dej dobrý pozor. Na vlky i na vlastní stopy. Ještě že se venku schyluje k sněhové bouři: do rána tvé stopy bezpečně zavěje sníh.“

Bohdar svázal věci, jež dostal od Semila, do měchu, do kterého mu rybář přidal i pěknou dřevěnou bečičku plnou dobré medoviny, rozloučil se s přítelem a spěchal zpátky k domovu. Milena ho přivítala, jako by byl pryč nejméně celou zimu. Bála se už o něj, aby neztratil cestu v sněhové vánici, nebo aby ho nepřepadli vlci.

Ale teď tu byl, zdravý a veselý, a hned začal vyprávět, co zvěděl od Semila.

„Napřed ti, Mileno, povím o Květě,“ začal. „Kněz ji k sobě často volával a dával si vyprávět – o tobě. Znovu vždy poslouchal, co už mnohokrát slyšel, upíjel medovinu, až byl v obličeji celý rudý. Pak obyčejně proklínal babu a sliboval jí strašný trest. Potom si jednou zavolal Bořka, toho, který u něho pořád spával a byl mu k ruce, ukázal mu Květu a řekl:

‚Tady máš ženu. Sám se už ženit nebudu, ale jiné oženit mohu. Vem si Květu, a nikdy ji nebij. Je to hodná žena. Zůstanete oba u mě a budete svobodni.‘

Padli na kolena, Bořek i Květa, a děkovali knězi za tu velkou milost. A tak se teď mají dobře, třebaže služba u kněze není vždycky lehká a někdy ani milá.“

„A co kněz, zapomněl už?“ zeptala se Milena.

„Nezapomněl, ale dělá všechno možné, aby neradostné vzpomínky zahnal. Sedává sám a pije. Hodně pije. Dívá se do ohně, něco si sám pro sebe povídá a pak obyčejně vyskočí, běží ven, dá osedlat koně a se Spyškem jede k Zvěratovi. S ním se pak toulá po hvozdu. Jednou se dokonce sám pustil do boje se zubrem a zle by to bylo dopadlo, nebýt Zvěraty, který odlákal pozornost rozzuřeného zvířete. Zubr se vrhl na brtníka a kněz měl dost času novou ranou zubra dobít. Někdy se kněz ani nevrátí do hradu, sedí u Zvěraty, dívá se do ohně a pije. Dal si poslat do brtníkovy chalupy zásobu medoviny, aby i tam mohl utápět zlé myšlenky. Ale snad se z toho nakonec přece jen dostane. Vyprávěl prý Spyšek, že před několika dny se kněz rozezlil dokonce na samotné bohy. Vzal sošku Perunovu, která stojí v koutě jeho jizby, donesl ji k ohni a dlouho se na ni díval. Pak naplil bohu do tváře a zařval vztekle:

‚Ty lžeš! Jakés mi to vzkázal poselství? Kdo mu má rozumět? I vy, bozi, začínáte být jako lidé: zlí, draví, potměšilí. Proč jsi dovolil, aby Přibka spáchala vraždu? Proč jsi nezchromil Kruvoje a toho druhého, proč jsi dopustil, aby zahynula Milena? Proč trestáš nevinnou dívku a proč jsi trestal mě? Dával jsem ti oběti za sebe i za všechen lid a tys mě opustil. Nebo ses snad i ty proměnil v běsa?‘

Pak mrštil Perunem do kouta a z lože přinesl tvůj pás, Mileno. Roztáhl ho a dlouho na něj hleděl. Tvůj jantarový náhrdelník hodil do ohně a pozoroval, jak se taví a plane, pak hodil do ohně i pás. Potom nakázal Květě, aby přinesla všechen tvůj šat i prádlo, které pro tebe ušily ženy. Květa myslela, že chce všechno spálit na ohništi. Prohlížel kus za kusem, pak zabalil prádlo i šaty do nedošitého svatebního pláště a nakázal Květě:

‚Převážeš ranec na kříž a odneseš ho zítra Semilovi. Sekneš mu, aby balík zatěžkal kamenem a spustil do vody. Ať má Milena, co jí patří! Žije teď na dně jezera v zlatém hradě mezi vodními pannami a já chci, aby i tam dole byla ze všech nejkrásnější. Od této chvíle také o ní už nechci nic vědět. Ani vyprávět mi o ní nesmíš, Květo. Na všecko zapomeň, ani slůvkem mi ji už nepřipomínej, i kdybych chtěl, ale já už nechci, nikdy nebudu chtít!‘

„A donesla Květa šaty Semilovi? A hodil je rybář do tůně?“ ptal se Radim. Bohdar se usmál a řekl:

„Semil rád poslechl –a to je pohádky konec. On sám mi taky tohle všechno pověděl.“

„Ubohý kněz!“ vzdychla Milena. „Divný osud mu upředly sudice. Ale snad i on se jednou dočká štěstí. Kněz není zlý, jak si někteří myslí, to jen jeho život byl zlý, dal mu málo radostí. I tu Přibku mu vnutili vladykové a kmeti, on sám měl jinde květ své milosti. Až zase jednou přijde Semil na Babu, zeptám se ho na to. Musí nám vyprávět! o nešťastné lásce kněze Vlastimíra.“

Byl předvečer velkého svátku slunovratu a ve srubu bylo živo jako v úle. Ženy pekly placky, upekly i velký koláč z pšeničné mouky, pokropený medem, a muži zatím připravovali maso k pečení a vaření. Ráno v den slunovratu si nachystaly ženy ještě proso na kaši, která byla hlavním jídlem slavnostní večeře. Sychravým vzduchem poletoval sníh, to jim padalo štěstí do budoucího života. Odpoledne uvařily ženy kaši, zalily ji medem a Bohdar jako hospodář přinesl z přístřešku otep sena, rozprostřel je v koutě jizby pod soškou dědka, na zem postavil nádobu s kučinou a přikryl ji plackou. Ženy zatím už opékaly nad ohněm srnčí kýtu a vařily v hrnci maso z mladého kančíka. Před večerem se venku na chvilku vyjasnilo, slunce však brzy nato zašlo za horu a ztichlý, sněhem zapadaný kraj zahalil soumrak. Milena přinesla z ženské komory novou košili z jemného plátna s širokými rukávy, kolem krku a na prsou pěkně vyšitou, a celá zardělá ji podala Bohdarovi. Přišla i Jalina s vyšívanou košili pro Radima. Muži se spokojeně usmívali a hned si svatební dárek svých nevěst oblékli. Potom Bohdar rozvázal měch, který přinesl od Semila. Vytáhl z něho dlouhou bílou řízu, krásně vyšitou, pás z jemné červené látky, nové krpce s uzoučkým rudým řemením a konečně šátek k zavinutí hlavy. Přistoupil k Mileně a řekl:

„Jsi krásná, Mileno, ale chci, abys byla nejkrásnější ze všech žen, které jsem kdy viděl. Tady je tvůj svatební šat. Mohla by v něm chodit kněžna.“ A podal Mileně šat i měch plný všelijakých hadříků. Bylo tu všechno, co připravili Mileně k svatbě na knížecím hradě. Nechyběly ani košile, byl tu i dlouhý plášť, pošitý zlatými plíšky. Pak obdaroval Radim Jalinu. Ani Radimova nevěsta si nemohla stěžovat, že by ji ženich v něčem odbyl. Když se ženy ve své komůrce převlékly a vrátily se do jizby, vzal Bohdar Milenu za ruku a dovedl ji do kouta před sošku dědka. Tam se oba hluboce poklonili a Radim řekl:

„Nemáte tu nikoho z vašich, a tak musíte vzít zavděk mnou. Jsem dost starý, abych vám mohl být otcem. Prosím tedy dobré bohy, aby požehnali vašemu budoucímu životu i všemu, co počnete. Ať vám bozi dají zdraví a sílu a zmnoží váš rod jako toto sémě chlebodárné.“

A při těch slovech skropil Radim mladou dvojici hrstí pšenice a prosa. Milena poklekla před Bohdarem a sklonila tvář až na jeho nové krpce. Bohdar položil ruku na hlavu své nevěsty a řekl:

„Mou jsi, Mileno, a budeš mou jedinou. Bozi nás svedli a požehnají nám. I naši dědově na nás hledí a žehnají nám. Oni nám vyprosí i dobrý život.“

Milena vstala a Bohdar ji objal, až jí zarazil dech v těle. A pak ji políbil a ona políbila jeho. Potom předstoupil před dědka Radim s Jalinou. Teď zase prosil dědy a dobré bohy o požehnání Bohdar:

„Byla v tom vůle bohů, že jsem jel dolů pod Babu, abych tě vysvobodil, Radime, a našel v tobě dobrého a věrného druha. Náš společný přítel Semil ti pak přivedl do srubu hodnou a věrnou ženu. Nechť i vám bohové požehnají a vaši dědkové nechť se za vás u nich přimluví.“

Tu se i Jalina sklonila k nohám svého muže a Milena je oba přehodila zrním. Radim se smál:

„Nevím, nevím, Jalino, jak to dopadne s naším rodem. Tolik jako toho zrní nás už sotva bude. To bychom se bylí museli poznat dřív. Ale budu se snažit ztracený čas dohonit.“

Načež se všichni čtyři vrátili k ohni, třikrát jej obešli a pak k němu usedli. Bohdar vzal ještě hrnec s kučinou, vyšel ven a třikrát obešel srub. Milena zatím prostřela na prostý stůl, který muži zrobili ze špalku a ze dvou širokých štěpin, čisté plátno a strčila pod ně hrst sena, na němž stála dříve nádoba s kučinou. Když se Bohdar, vrátil, poklonil se dědkovi a pozval všechny dědy k jídlu. Pak vzpomněl každý na svůj rod, i na zemřelé. Posadili se tak. aby byl Bohdar jako hospodář obrácen zády do kouta. kde stála soška dědka. Když všichni usedli, postavil hospodář na stůl hrnek s medovinou. Ulil trochu dědům, sám se napil a podal hrnek po řadě Radimovi, Mileně a Jalině. Rovněž z jídla, které zase rozdávala Milena, pamatoval každý kouskem na zemřelé dědy. Z toho, co zbylo, dali část ohni, část položili do kouta domovému duchu dobrému. Seno se stolu odnesla Milena koze a ovci, zbytky kučiny dala stromům a položila k úlům a Bohdar vyšel s hrstí zrní před srub, aby je rozhodil na všechny strany, žádaje přitom hojnou úrodu na novině, kterou na podzim připravili. Taky Vlček dostal svůj díl.

Pak se sesedli všichni kolem ohně a vyprávěli a vzpomínali na poslední zimní slunovrat. Co všechno se od té doby přihodilo! Nikdo z nich tehdy netušil, že do roka bude vytržen z rodu, že bude žít daleko od rodného kraje. v prokleté pustině daleko od lidí. Ale nebylo jim při těch vzpomínkách smutno. Nakonec se sešli všichni čtyři pod jednou střechou, muž našel ženu a žena muže a náhradou za svůj rod tři věrné druhy.

Několik dní po zimním slunovratu přiletěl nad jezero teplý polední vítr. Sníh tál a v noci už nemrzlo. V poledne bylo na zápraží srubu docela příjemně a ženy otevřely dveře i okna dokořán. V noci zesílil vítr ve vichřici, která hvízdala v korunách stromů a ohlašovala příchod Vesny. Volala do celého kraje, že končí vláda Morany.

Minulo několik teplých dnů a v nich zmizely poslední zbytky sněhu. Tráva se začala zelenat a na jezeře bylo zase živo jako v létě. Vysoko nad. pustinou táhla hejna nejrůznějšího vodního ptactva; táhla k půlnoci do rozlehlých rovin za Krkonošemi, kde všude hlaholil slovanský jazyk. Jednoho rána spatřili obyvatelé srubu na břehu jezera párek čápů. Ptáci se dívali k ostrovu a klapali zobáky, jako by se o něčem radili. Konečně se vznesli, přeletěli jezero a usedli na střechu srubu. Chodili po hřebeni, obhlíželi ze všech stran prohýbanou střechu a pak opět vzlétli a vrátili se na severní břeh jezera. Milena vybídla Bohdara, aby přilákal čápy nazpět – a Bohdar hned pochopil. Nasekal několik větví, vylezl na střechu a na okraji hřebene zrobil hrubou kostru hnízda. Odpoledne čápi zakroužili nad jezerem a snesli se opět na střechu srubu. Prohlédli si Bohdarovo dílo – a zalíbilo se jim. Zrána příštího dne byli už v pilné práci. Snášeli tenčí pruty, splétali jimi kostru hnízda a Milena radostně prohlásila:

„To je dobré znamení, že se jim u nás zalíbilo. Čápi jsou moudří ptáci a přinášejí štěstí domu, na němž se uhnízdí.“

Vrátily se také vlaštovky a jeden párek si zbudoval hnízdo pod střechou srubu. A pak přišel do jezerního srubu Semil; poprvé po dlouhé zimě. Večer toho dne byl vlažný a mírný, a tak seděli až do setmění na prahu a Semil vyprávěl noviny z knížecího hradu i z předhradí. Bylo toho požehnaně a rybář by taky věru těžko hledal vděčnější posluchače. O knězi toho mnoho nevěděl, jen o tom vyprávěl, jak na hrad přišel starosta Nevekloviců, prosil o mír a přimlouval se za Přibku, aby ji kněz propustil a dovolil, aby dožila zbytek života na rodném dvoře. Kněz se tentokrát nerozzlobil, jak se dalo očekávat, ale odpověděl starému Neveklovici klidně:

„Víš, Ctiboji, co jsem slíbil, když jste mě soudili. Od té doby uplynulo mnoho let; nejlépe je to vidět na našich hlavách. Byly tenkrát tmavé jako havraní peří, a dnes v nich svítí jíní. Co jsem slíbil, to plním. Chtěli jste všechno podle starých řádů. A já je zachovávám. Mohl jsem je zachovávat ještě lépe, ale pak bych musel taky svolat kmety, aby soudili Přibku. Pamatuj, že je moje žena, a jak jsem ji soudil nebo budu ještě soudit, je pouze moje vůle. Na Hrádku má všechno, co potřebuje; jenom koření tam nemá, a nemůže proto strojit jedy. Zatím zůstane vše při starém a ty teď jeď domů. Znáte mě. Mohl bych vás zašlápnout jako jedovatého hada, ale neudělám to. Den soudu ještě přijde a pak půjde všechno podle starých řádů. spravedlivě a poctivě. Jeď, Ctiboji, jeď; bývám teď někdy divný a je lépe, když jsem sám.“

Ctiboj odjel a kněz hleděl dlouho bez hnutí k bráně, za níž Neveklovic zmizel.

Rybář domluvil; sotva se však stačil napít medoviny, už se Radim vyptával dál:

„Ale proč vůbec panuje takové nepřátelství mezi Radbojem a knězem? Proč kněz nemá rád Neveklovice, Drahotice, Sezimice a Chocnějovo a Kojatovo plemeno? To nemůže být přece jen proto, že unesli Milenu. Jistě jsou tu nějaké jiné, starší věci.“

Semil se usmál:

„Jsou to opravdu staré bolesti a rád vám řeknu, co vím. Náš, kněz Vlastimír byl ještě mladý, když jeho otec – také Vlastimír – zemřel. Odešel k dědům podivnou smrtí. Dostal se na lovu do křížku s medvědem. Medvěd byl velký jako hora, ale Vlastimír se ho nezalekl, byl to chlap silnější ještě než brtník Zvěrata. Vrhl se na huňáče se sekyrou v ruce a dvakrát ho ťal. Ale medvěd byl hbitý jako had. Ustoupil až na okraj srázu a teprve tam se vrhl na kněze; nečekaně a rychle jako blesk. Co se dělo dál, vyprávěli pak lovci každý jinak. Shodli se však všichni aspoň na tom, že kněz upadl a medvěd padl na něj. A než doběhla ke srázu knězova chasa, zřítili se oba, Vlastimír i medvěd, do propasti. Dole pak našli lovci kněze mrtvého a medvěd byl v posledním tažení. Mnoho se tehdy o tom mluvilo, že mohli knězi pomoci, a že byli dokonce v jeho družině i takoví – údajeně právě z rodu Neveklova –, kteří smrt Vlastimírovu uvítali. Ale protože se nedalo nikomu nic dokázat, zůstalo nakonec jen při dohadech.

Mrtvolu knězovu odnesli na hrad a začali chystat slavný pohřeb. Na vrchu blízko dvora vladyky Bořeje, nejlepšího knězova přítele a druha, postavili ohromnou hranici, z níž čněl velký okleštěný dub. Před strom postavili knížecí stolec a na ten pak posadili mrtvého kněze. K dubu také připoutali koně, na němž jel Vlastimír na poslední lov, a šest jeho nejmilejších psů. Zbraně složili knězi k nohám. Okolo hranice stály dívky celé bíle oděné s věnci na hlavách a zpívaly smutné písně, ženy klečely před hranicí, rvaly si šat i vlasy a strašlivě naříkaly a před stolcem stáli kmeti, v jejich středu Vlastimír, budoucí kněz. Nejstarší kmet, Bohumír, přistoupil k hranici, poklonil se mrtvému a dlouho pak mluvil o síle, statečnosti a moudrosti zemřelého vladaře. Potom se rozloučil s knězem za všechen lid a pokynul dívkám, které opatrovaly oheň, přinesený z Bořejova dvora. Zapálil tři smolné louče a podal jednu mladému knězi, druhou Bořejovi a třetí podržel sám. Všichni tři pak kráčeli s planoucími smolnicemi pozpátku k hranici a zastrčili louče do klestu, jímž byla hranice proložena. Ženy propukly opět v děsivý nářek. Hranice se rozhořela. Knězův kůň se vzepjal a vzápětí klesl jako podťatý nazpět do plamenů. Vytí psů se smísilo s nářkem a kvílením

žen. Dvanáct jezdců objíždělo hranici a kopími zahánělo zlé duchy. Žár ohně byl stále větší a větší, lidé ustupovali až ke stromům na okraji mýtiny. Když hranice dohořela, usedli všichni k bečkám piva a hrncům medoviny a po celou noc pak jedli a pili a vzpomínali na statečného kněze. K ránu přinesl Bořej připravenou popelnici; z ohromné hranice zbyla jen hromádka popela. Sebrali opatrně popel do popelnice, přikryli ji poklicí a kolem ní postavili nádoby s medovinou a pečeným masem. Pak muži založili rychle kolem hrobu obrubu z velkých kamenů, na ty nakladli těžké kamenné desky a začali snášet hlínu na mohylu. Tři dny a tři noci hodovali na hrobě Vlastimírově a hájem zněl hlahol a zpěv. A po celou tu dobu pilně vršili hlínu na mohylu. Tak vyrostla mohyla tak vysoká, že druhé podobné v naší zemi není. Teprve potom přivedli do hradu mladého kněze.

Posadili ho na stolec pod lípou a provolali za kněze všech svobodných Charvatů. Pak přistupovali muž za mužem, každý se poklonil a slíbil knězi poslušnost. Starostové rodů slibovali vždy za celý rod. Svůj vladařský slib dal svému lidu i nový kněz a pak všechny bohatě pohostil. Když hostina skončila, nezůstala prý ve sklepích, vytesaných ve škále, ani kapka medoviny. Než se lid rozešel, přistoupil k mladému knězi nejstarší kmet, Bohumil– z rodu Sezemiců, a připomněl mu, aby se podíval mezi rody po dívce, s kterou by mohl založit vlastní rod. Radil mu, aby hledal především doma, neboť tu měli krásných, silných a zdravých dívek, že si věru mohl vybrat. Ale kněz se jen smál, poděkoval Bohumírovi a vlídně se s ním rozloučil; odpověď na jeho rady mu však nedal. Kmet přišel se svou radou pozdě, kněz si už dávno vybrlal. Poznal svoji vyvolenou ještě za života svého otce a jenom já, který jsem jako nevolník sloužil v jeho lovecké družině a už tehdy jsem byl mladému knězi z celé chasy nejbližší, jsem věděl, která dívka si získala jeho srdce.

Kněz počkal předepsanou dobu – tři úplňky od pohřbu starého kněze – a hned potom jsme vyjeli do hvozdů na půlnoční straně, kde měl rozsáhlé dědiny bohatý rod Soběslaviců. Vladyka Soběslav nás uctivě přivítal, uvedl nás hned do jizby a přikázal ženám, aby přichystaly jídlo a přinesly medovinu.

V knězově družině byl i Zbyněk z rodu Neveklova, starší bratr Radbojův, divoký, popudlivý a sršavý mládenec. Kněz ho neměl rád a neměl rád ani ostatní Neveklovice. Pro staré spory a sváry, které znepřátelily kdysi dávno jeho rod s rodem Neveklovým. Naposledy při nějaké výpravě za hvozdy Neveklovici uloupili část z dobytého zboží, jež patřilo knězi. Museli všechno vrátit a zaplatili navíc i vysokou pokutu, takže jim z kořisti téměř nic nezbylo. Staré nepřátelství tak stále znovu ožívalo, dědilo se z pokolení na pokolení, a tak teď i Zbyněk Neveklovic dvojnásob nevraživě sledoval počínání knězovo. Proč dvojnásob, povím později.

Soběslav měl tři dcerky: Miladu, Jarmilu a Liboslavu. ‚Jejich matka, která před časem zemřela nějakou divnou nemocí, byla prý neobyčejně krásná, ale Jarmila byla snad ještě krásnější. Byla to nejslibnější růže, jaká kdy vykvetla z početného rodu Soběslavova. Nu a ta Jarmila nám. také první začala nosit na stůl. Jídla a pití bylo, že se stoly prohýbaly, a všem také náležitě chutnalo. Jen Zbyněk si od počátku hleděl spíš pití než jídla a pil víc, než snesla jeho prudká krev. Brzy začal obsluhující dívky škádlit a popichovat a netrvalo dlouho a jeho žerty začaly být hrubé a urážlivé. Soběslav chtěl předejít mrzutostem, a tak poslal dcery spát a zavolal starou Vojslavu, aby posloužila hostům místo nich. Dívky se poklonily našemu knězi, který z nich – hlavně z Jarmily – nespustil celý večer oka, a odešly. Sotva se za nimi zavřely dveře, začal Zbyněk vykřikovat, že on je taky z dobrého rodu a že pošle k Soběslavovi svaty, aby požádali o Jarmilu. Kněz, který také pil víc než obvykle, jen blýskl očima, udeřil pěstí do stolu a křikl na Zbyňka:

‚Zveš jako bába. Žádné svaty posílat nebudeš. Jarmila není pro tebe. Vladykovi jsem už oznámil, že k němu pošlu svoje svaty, zbytečně by ses namáhal!‘

Ale mladý Neveklovic se nedal. Vyskočil, jako by ho sršáň bodl, bij se do prsou, až to dunělo, a řval jako pominutý:

‚Copak náš rod je špatný? Nejsem stejně svobodný jako ty? A na věno máme možná víc než ty! Jarmila bude má a nikdo mi ji nevezme, ani ty ne! Ničeho se neleknu, ani krve, slyšíš, Vlastimíre, ani krve ne. Jarmila bude mou, i kdybych…‘

Marně se snažili Zbyňka zkrotit. Rozzuřený mladík si narazil na hlavu čapku a vyřítil se ze srubu.

V zápětí se strhl na dvoře pokřik; dívčí hlas volal o pomoc. Ze srubu vyběhl jako první Vlastimír, v patách za ním vladyka Soběslav. Sběhla se i čeleď, vyběhly i poděšené ženy. Spatřili jsme na vzpínajícím se koni Zbyňka, který držel v náruči bědující Jarmilu. Vyřítil se z brány jako vítr a zmizel v šeru mezi stromy. Jen volání Jarmilino zaznívalo ještě chvíli do tmy.

Vlastimír zatím už skočil na svého ryzáka a vyrazil za únoscem, já samozřejmě hned za ním. Než Soběslavici vyvedli své koně z přístěnku na dvůr, byli jsme už daleko na stezce vedoucí starým hvozdem k Jizeře. Uháněli jsme dlouho úvalem, jako by nás běsi štvali. Ještě dnes vzpomínám s hrůzou na tu noční jízdu. Měli jsme dobré koně, a proto jsme nakonec Zbyňka dohnali. Jeho kůň nesl dvojí břímě a byl prudkým během zcela vysílen. Kněz bodl Zbyňka kopím dřív, než jsem mu v tom mohl zabránit. Mladý Neveklovic vyrazil strašný výkřik a spadl i s Jarmilou do trávy. Kůň zmizel divým úprkem v temném hvozdu. Kněz zdvihl Jarmilu, které se naštěstí nic nestalo a posadil ji na svého koně. Po Zbyňkovi, který zatím už dokonal, se ani neohlédl.

Vrátili jsme se k Soběslavovi a náš kněz předstoupil před vladyku, drže za ruku Jarmilu. Uklonil se a začal:

‚Pomstil jsem tvůj rod, Soběslave. Než k tobě pošlu svaty, aby tě mým jménem požádali o Jarmilu, chci slyšet tvoje slova. Dáš mi Jarmilu?‘

Soběslav přistoupil k Jarmile a nakázal jí, aby odešla do své komory. Teprve pak odpověděl:

.Zapomněls, Vlastimíre, že jsi právě prolil lidskou krev. Nám patřilo právo stíhat únosce, a ne tobě! Kdyby ti Jarmila byla už zaslíbena a já bych přijal tvoje věno, pak bys měl právo potrestat Zbyňka. Ale takto ne! Vzpomeň na staré, od věků platné řády. Kdo prolil cizí krev, třebas to byl i kněz, nesmí požádat o ženu, dokud prolitou krev neusmíří. Nebo si snad myslíš, že Neveklovici ti Zbyňkovu smrt jen tak odpustí? Kdyby nebylo starých svárů mezi vašimi rody, tak snad. Ale Neveklovici byli vždycky rod sršavý, bojovný a svárlivý, a proto od tebe teď budou chtít možná víc, než můžeš zaplatit. Vyžádají si svolání kmetů a vladyků, povolají tě na soud a starý Neveklovic tě bude žalovat pro krev Zbyňkovu. A na soud přijít musíš a musíš se taky podvolit jeho rozhodnutí, jinak tě vyženou z hradu a zvolí si jiného kněze.“

Vlastimír stál jako ochromený. Vášeň vystřídala chladná rozvaha, horká krev se usadila a celé tělo zachvátil zimničný třas. Kněz Vlastimír vystřízlivěl. Když se zcela vzpamatoval, odpověděl:

‚Máš pravdu, Soběslave. Tvoje slova jsou krutá, ale pravdivá. Vyrovnám se s Neveklovici, dám jim, co budou chtít, a teprve pak k tobě pošlu svoje svaty. Dřív na to nemám právo. Věřím, že potom mé žádosti vyhovíš.‘

Soběslav jen pokynul hlavou a vyšel na dvůr. Právě tam přivezli mrtvolu Zbyňkovu. Zbyňkův nevolník tam však nebyl; využil zmatku a ujel, aby zvěstoval rodu hrůznou novinu.

Přespali jsme na dvoře a brzy ráno jsme vyrazili k domovu. Vjeli jsme do hradu zároveň se starostou Nevekloviců Radbojem, dědem vladaře Radboje. Kněz odvedl starostu do svého srubu a Radboj bez dlouhých úvodů spustil:

‚Zabil jsi mi syna. Svolej stařešinu, ať soudí. Neměl jsi právo mstít únos dívky, o kterou jsi ještě nepožádal.‘

Kněz starce zlostně přerušil:

‚Ta dívka je má budoucí žena, Radboji!‘

Stařec se zle ušklíbl:

‚Možná že je, možná že není. To vědí jen bozi, my dva to nerozhodneme. Já vím jen tolik, že o Jarmilu chtěl požádat taky náš Zbyněk. Sám mi o tom říkal. Ale svaty jsi k Soběslavovi dosud neposlal ani ty, ani můj syn. Nehádejme se tedy pro to, co není, a vyčkejme soudu. Ten rozhodne. Doufám, že se pak zase smíříme.‘

A s těmi slovy starosta odjel.

Kněz spoléhal na bohatství svých komor; věřil, že se s Neveklovici snadno vyrovná a zaplatí jim za Zbyňkovu krev. I kdyby měl dát polovinu bohatství, jež nashromáždil jeho otec a děd, rád je dá. Jarmila mu za to stála. S klidnou myslí proto rozeslal posly, aby sezvali na hrad všechen svobodný lid, každého, kdo dorostl zbraně.

V den soudu bylo na hradě i v předhradí živo jako na trhu. Ze všech stran sjížděli se starostové s dospělými muži svého rodu. Když byli všichni, Bohumír, nejstarší z vladyků, oznámil knězi, že soud je připraven. Kněz vyšel ze svého srubu. Na sobě měl jasně červený plášť, pod– šitý vzácnou kožešinou, na hlavě vydři čapku s orlím perem, na pasu, pobitém zlatem, krátký meč v červené kožené pochvě a na nohou úzké červené hace a červené opánky. Byl statný a urostlý a kráčel jako skutečný vládce. Chtěl vstoupit na skálu pod lipou, odkud měl dobrý pohled na shromážděný dav, ale Bohumír mu zastoupil cestu a řekl vážně:

‚Vsedneš na kněžský stolec až po soudu, až jak sněm svobodných Charvatů rozhodne. Podle rodu patříš k nám. Odlož tedy čapku a meč a sedni si vedle mne.‘

Kněz odhodil čapku i meč na zem a usedl vedle vladyky. Bohumír se rozhlédl po shromáždění a pak zvolal: ‚Kdo žaluješ, předstup!‘ Z kruhu stařešiny vystoupil Radboj. Přehlédl dvanáct kmetů, stojících v těsném kruhu kolem stolce, pak starosty všech rodů, kteří stáli za nimi, a nakonec i jejich bojovníky, kteří stáli podle stáří, starší vpředu, mladší vzadu. Pak se spokojeně usmál a spustil:

‚Náš kněz, syn starého Vlastimíra, zabil bez příčiny mého syna Zbyňka. Byl to můj nejstarší, nejmilejší syn. Jeho krev musí být usmířena. Mám právo žádat cenu za jeho život i na usmíření prolité krve. Chci, aby mezi rodem mým a Vlastimírovým vládl mír, proto se musíme usmířit. Vinen je i Soběslav, protože dopustil, aby Zbyněk, kterého přijal pod svou střechu jako hosta, byl zabit. Nechal jiného, aby mstil únos jeho dcery, a nezabránil mu ve vraždě. A teď suďte.‘

Načež promluvil opět Bohumír:

‚Slyšeli jste žalobu. Náš kněz sedí dnes mezi námi jako jeden z nás. Nesmí zasednout na kněžský stolec, neboť prolil krev. Podle starého práva se buď podrobí boji, nebo se vyplatí za prolitou krev. Cenu stanoví Radboj. Kněz je vinen prolitou krví, neboť mstil únos dívky, která mu ještě nebyla zaslíbena a za niž ještě nezaplatil věno. Soběslav je vinen, protože nebránil svého hosta a mstu za únos přenechal Vlastimírovi. Radboji, oznam stařešině i všemu lidu cenu za Zbyňkovu krev!‘

Radboj se uklonil Bohumírovi i ostatním kmetům a odpověděl:

‚Bojovat s Vlastimírem nechci. Je mladý a silný jako zubr, prohrál bych. A jedné krve je až dost. Nepřeji si boj, chci mír. Aby jednou provždy byly usmířeny a zapomenuty staré křivdy a sváry. Proto žádám za Zbyňkův život cenu, kterou Vlastimír může snadno dát. Chci šedesát čistých bobřin, dvanáct vydřin, dvanáct kuních spratků, tři medvědice, dvanáct ovcí a šest koní, které si sám ve stáji vyberu. Dále mi dá Vlastimír tolik zlata, kolik se vejde do této mé čapky, a konečně…‘

A tu se Radboj usmál a upřeně pohlédl na mladého kněze. Vlastimír byl zaražený, překvapeni a zaraženi byli i kmeti i všechen ostatní lid. Tak velkou cenu nikdo z nich nečekal. Ale Vlastimír se nezalekl výše ceny; to všechno snadno mohl ještě zapravit. Co ho zaráželo a děsilo byl nasládlý úsměv na Radbojově tváři. Vladyka Neveklovicu se nikdy zbytečně neusmíval! A tohle nebyl dobrý úsměv. Ještě zrádnější však byla slova, jimiž Radboj ukončil svoji žádost:

‚Vlastimír pošle k mému rody svaty a požádá o moji dcerku Přibku. Polovinu zlata, které dostanu od Vlastimíra, pošlu pak jako věno Soběslavovi a požádám ho Jarmilu pro svého nejmladšího, Radboje. Tak usmířím zároveň vinu s oběma rody a nebudu už od nich nikdy nic žádat. Ani od Soběslava, ani od Vlastimíra. Taková je tedy má cena za život mého syna!‘

Sotva Radboj domluvil, vyskočil Vlastimír a několika chvatnými kroky přistoupil k vladykovi. Celý zrudl a oči mu plály jako vlkovi:

‚Nikdy!‘ vzkřikl divoce. ‚Slyšíš, nikdy nepřistoupím na takovou cenu. Ani běs by něco takového nevymyslil! Chtěj ode mne cokoliv, dám ti všechno, co mám. A mám toho hodně. Ale nevnucuj mi Přibku a nežádej Jarmilu pro Radboje. Chceš mír, chceš zapomenout na staré křivdy. Nedopouštěj tedy, aby vznikly křivdy nové. Řekni si jinou cenu – a já ti ji rád dám.‘

Stál jsem v té chvíli na pavlači knězova srubu přímo nad Vlastimírem a viděl jsem každé hnutí v jeho zrudlé tváři. Kněz měl ústa sevřena podivnou křečí a v jeho očích jako by se každou chvíli měly objevit slzy. Tak nešťastného jsem ještě Vlastimíra neviděl.

První z kmetů se vzpamatoval Bohumír. Přistoupil k mladému knězi, vzal ho za ruku a domlouval mu:

‚Sedni si, Vlastimíre, a uklidni se. Nechtěj být sám sobě soudcem. Na to nemáš ani věk, ani právo. Stařešina a s ní všichni svobodní Charvaté se teď poradí o ceně stanovené Radbojem. Sám ti pak oznámím její rozhodnutí.‘

Načež odešla stařešina, starostové rodů i někteří starší bojovníci do srubu a mně se podařilo proklouznout tam za nimi. Nebylo to snadné jednání. Bylo hodně těch, kteří už odstara neměli Neveklovice v lásce. Těm se zdála cena vysoká a nechtěli rovněž přiznat Radbojovi právo soudit vladyku Soběslava, který měl mezi všemi Charvaty vždy tu nejlepší pověst. A svolit k tomu, aby Radboj vnutil Vlastimírovi Přibku? Ženu zlou a svárlivou, starou pannu, sršatou a nenávistnou, jako byli všichni Neveklovici? To se jim teprve nechtělo. Domlouvali Radbojovi, mnozí prosili; ale starý byl jako houžev.

‚Nežádám přece nemožné, bránil se, chci jen, co mi po právu náleží a co mi Vlastimír musí dát. Je to cena, kterou může zaplatit!‘ opakoval tvrdošíjně, když na něj naléhali ze všech stran. Porada trvala dlouho, stařešina se rozdělila na dva tábory. Nakonec však přece jen vyhrál Radboj. Podplatil už předem některé starosty a jiní se zase báli moci a surovosti Nevekloviců, kteří s oblibou napadali a drancovali slabší rody. A tak když konečně vyšli ze srubu, oznámil Bohumír knězi i všemu charvatskému lidu:

.Takto soudíme a taková je naše vůle. Co Radboj žádá, je cena nezvykle vysoká, ale má na ni právo. Má-li být krev usmířena, musí Vlastimír cenu přijmout. Jsme strážci míru v celé zemi charvatské a chceme, aby v naší zemi vládl pokoj. Proto musí Vlastimír poslat svaty k Přibce. Také Soběslav musí poslechnout. Nesmíme dopustit, aby starodávné řády byly porušovány, nebo dokonce hynuly. Slyšeli.jste soud stařešiny. Teď suďte ještě vy. A nezapomínejte, že my jsme se řídili řádem, který zachovávali už naši praotcové. K dobru a prospěchu všeho lidu.‘

V nádvoří bylo ticho jako v hvozdu před bouří. Pak se ozval nesmělý šum. který přešel brzy v hlasitou změť hlasů, a ze zástupu vystoupil Kojata, nejbližší soused a druh Soběslavův. Uklonil se a oznámil starešině:

‚Také my jsme se už dohodli. Radboj je v právu. Jeho cena je vysoká a nelíbí se nám, ale nemůžeme ji změnit. Nechť tedy dostane, co žádá. Taková je vůle svobodného lidu charvatského.‘

Bohumír se obrátil ke knězi a řekl: ‚Znáš teď vůli stařešiny i vůli lidu. Soud je tvrdý, ale spravedlivý, podle starého práva. Poslechneš-li, dokážeš tak, že jsi vhodným strážcem starodávných práv a obyčejů. Nepodřídíš-li se však našemu soudu, budeme muset zvolit nového kněze.‘

Vlastimír zbledl tak, že se podobal mrtvole. Když chtěl odpovědět, vydral se mu z hrdla jen chropot jako umírajícímu. Otřásl se, jako by na něj sáhla Morana, a pak řekl:

‚Podvoluji se soudu lidu. Pamatujte si však, že všechno, i právo, má svůj rub a líc. Soudili jste dnes podle starých práv – i já podle nich budu vždy soudit. A nebude to třebas soud, který vám všem bude po vůli!‘

Načež Vlastimír přikročil k Radbojovi, podal mu ruku a stiskl tak, že Neveklovici vhrkly do očí slzy a zpod nehtů mu vytryskla krev. Kněz se usmál a řekl:

‚Nesmíš se na mě zlobit, Radboji. Nemůžu prostě za to, že mám takovou sílu.‘ A znovu stiskl vladykovu pravici, tentokrát ještě silněji.

Teprve pak odvedl Bohumír Vlastimíra ke stolci. Mladý kněz si nasadil čapku, připjal si meč a přijal hold všeho lidu. Klaněli se mu a slibovali poslušnost a věrnost. Poslední předstoupil před knížecí stolec Soběslav. Poklonil se knězi a řekl:

‚Nezlob se, že se nepodrobím rozhodnutí většiny, ale soud nepřijímám. Propusť mě a já odejdu s celým svým rodem za hory hledat nový domov.‘

Sotva Soběslav domluvil, už se ozvali Neveklovici: ‚Musí se podrobit rozhodnutí soudu. Soud rozhodl podle práva. Nechť mu kněz poručí!‘ Ale Vlastimír se jen smál.

‚Budete mít, co jste chtěli. Dovolávali jste se starých řádů, tak se podle nich také řiďte. Staré právo říká, že kdo nepřijme soud stařešiny a všeho lidu, dostane výhost ze země. Jeho statky pak propadnou ve prospěch knězi. Vezmu si rád Soběslavovu zemi a nechám ji zarůst a zplanět. Aby už nikdo nemohl vzdělat půdu, na níž po léta žil a pracoval jeho rod. Ty pak, Soběslave, odejdi v pokoji se vším, co ti patří, a nevzpomínej na mě ve zlém. Tvůj rod ať ve zdraví vzkvétá a bozi nechť vám v nově zemi požehnají. Doprovodí tě moji Chodově, abys měl bezpečnou cestu a pomohou ti taky najít novou zemi. A Jarmile vyřiď, že obětuji bohům, aby nad ní bděli.‘

Načež se kněz obrátil k Bohumírovi a zeptal se ho, zda soudil podle práva a starých zákonů. Vladyka vážně přisvědčil, poklonil se knězi a lid na potvrzení jeho slov provolal:. ,Zdráv buď Vlastimír!‘

Soběslav se poklonil knězi i stařešině a pak začal svolávat svoji čeleď. A za chvíli už jeho družina vyjížděla z brány hradu. Starý vladyka spěchal k svému domovu, který od této chvíle nebyl už domovem jeho rodu.

Když Soběslav odjel, zapravil Vlastimír svůj dluh Radbojovi. Dal přinést kožešiny a vyzval pak Radboje. aby si vybral ovce a koně. Neveklovic si vybral šest koní, mezi nimi i knězova nejmilejšího ryzáka, a Vlastimír mu přidal navíc ještě krásné hnědé hříbě. Potom naměřil vrchovatou čepici zlata, podal ji Radbojovi a řekl:

‚Teď máš všechno, o co jsi žádal. A Přibce vyřiď, ať se chystá na svatbu, pošlu k ní brzo své svaty. Nechť je všechno podle starého práva!‘

Při posledních slovech se kněz usmál tak zle, že Radbojovi zastydla krev v žilách. Když Radboj odjel a ke svým domovům zamířili i ostatní starostové se svými družinami, kněz se vrátil do svého srubu a vzkázal po Bořkovi, abych k němu přišel. Sotva jsem vstoupil, už na mě kněz křičel:

‚Slyšel jsi? Prý všechno podle starých práv. Budete mít, po čem jste tolik volali. Nejeden Neveklovic ještě zalituje, až mu podle těch starých práv sletí hlava. Neušetřím žádného, ani Radboje ne! Ty nejsi vladyka, Semile, ale nejsi taky šelma jako Radboj. A proto tě žádám: Každý den, každou hodinu mi musíš připomínat, abych nezapomínal na stará práva. Zvlášť když jich budu moci použít proti některému Neveklovici!‘

Co kněz slíbil, to také věrně plnil. Jakmile se Neveklovic dopustil nějakého přečinu – loupil, lovil v cizím hvozdu nebo třebas jen urazil někoho v hádce –, kněz nikdy nepřijal výkupné, ale provinilce potrestal na hrdle. S Přibkou žil Vlastimír v míru. Nevšímal si jí, jako by ani na hradě nežila. Radboje povolal do hradu a ustanovil ho vladařem, aby dohlížel na jeho statky. Neučinil tak z lásky, ale proto, aby ho měl stále na očích, případně mu sám nastrojil past. Radboj se stal brzy ještě troufalejším, začal hledět příliš vysoko – a kdo hledí vysoko, může padnout hluboko. Kněz čeká, až zrada Nevekloviců uzraje a pak vybije – podle starého práva – celý ten nenáviděný rod.“

Semil skončil a upřel pohled do uhasínajícího ohýnku. Hlavou mu táhly vzpomínky na vlastní mládí, na dávné zašlé časy. Ze vzpomínek ho vytrhla teprve Milena. Ptala se na Soběslava. Rybář se usmál:

„Soběslavici našli nový domov mezi Nišany, starší syn jejich starosty si taky vzal Jarmilu, mladší si vybral Miladu. Jarmila pak při zrození prvního děcka zemřela. A to je konec mé pohádky.“

V NEVOLI

Červnový den se rychle rozhoříval v přívalu slunečních paprsků. Příroda hýřila bujností a nadbytkem života. Rostliny sály z matky země potravu a tajemně ji přetvářely v kořenech, lodyhách, listech i květech v léky i jedy podivuhodné síly. Vše žilo v radostném očekávání tajemného svátku letního slunovratu, kdy příroda rozdává v čarovné noci na tisíc rozkoší a dává vzrůst i nejvzácnějšímu květu, jaký můžeš najít v hlubinách hvozdů – zlatému květu kapradí, jenž rozkvétá jen jednou v roce, právě v té kouzel plné noci slunovratu. Kolik nadějí upíná se k tomuto čarovnému květu, který může dát vše, po čem srdce touží, tomu, kdo chráněn před kouzly a svody báječných bytostí dovede jej sám najít a utrhnout.

Radim s Bohdarem se vraceli z úspěšného lovu. Došli až k lesnímu jezírku a tam se zastavili, aby si trochu odpočinuli. Bohdar shodil na zem mohutného srnce, kterého ulovili. Radim odložil zbraně a oba usedli na ztrouchnivělý vývrat. Radim, který nevydržel nikdy dlouho nečinně sedět, však brzy zase vstal a začal se rozhlížet po břehu. Až našel, co hledal. Pod suchým bukem objevil nějaké hořké lupení, jehož jméno Bohdar ani neznal, natož pak aby věděl, k čemu je to býlí dobré.

Radimova obliba v bylinách a čarodějném koření jako by se s přibývajícími lety opět probudila k životu, a tak Radim sebral každý onačejší květ či list, na který šlápl.

Po chvíli vstal i Bohdar, hodil si opět na plece srnce a křikl směrem, kterým zmizel Radim:

„Nebudu na tebe čekat, půjdu napřed. Beztak jsme se už zpozdili a víš, že ženy teď žijí v samých starostech.“

Radim však neodpověděl, jen zabořil ještě hloub svůj zvědavý nos do křovin. Však už se Bohdar postará o ženy sám. Nevydrží bez Mileny ani půl dne, ten novopečený ženáč!

Bohdar zatím spěchal po úzké stezce z hvozdů. Aniž si to uvědomoval, zrychloval stále krok. Byl už blízko okraje hvozdu, když tu najednou jako by zaslechl výkřik. Strnul na místě, nehybný jako suchý strom, a poslouchal. Neozval se však už ani hlásek. Jen ptáci se honili v korunách stromů a veverka šustila kdesi nad jeho hlavou po drsné kůře smrku. Hvozd tichounce šuměl, všude vládl klid a mír. Bohdar však klidný nebyl. Málokdy se mýlil, jeho smysly, zbystřené stálým pobytem v přírodě, ho ještě nikdy neošálily. Ten vzdálený výkřik… to byl určitě lidský hlas…

Vykročil opět chvatně po stezce a sotva ušel několik kroků, vystoupil z hvozdu. Rozběhl se po mírném svahu a už z dálky viděl vor přivázaný k olši na ostrově. Všechno bylo tedy v pořádku, jako když muži odešli ze srubu. Milena se jako vždy ráno vrátila k ostrovu, přivázala vor a teď jistě pracuje s Jálinou v zahradě, nebo připravuje večeři ve srubu. Čeká, až Bohdar hvízdne, aby se s Vlčkem rozběhla k jezeru.

Uklidnil se. Postál dokonce nějaký čas na břehu ztichlého jezera a vdechoval nahořklý pach puškvorce, vystupující z prohřáté vody. Teprve pak dlouze hvízdl. Tak silně, až z rákosí vyletělo několik vylekaných ptáků. Hvozd vrátil jeho hvizd hlasitou ozvěnou, jinak však bylo ticho. Podivné, skličující ticho. Zlověstné ticho. Bohdarovi se zdálo, že všechno kolem strnulo jako začarované. Hvízdl znovu, pak potřetí, počtvrté Pouze ozvěna však výsměšně vracela jeho ostré hvizdy plné úzkosti a obav. Ostrov mlčel jako zakletý. Ani Vlček se neozval…

Hlavou mu prolétla hrozná myšlenka. Shodil s plece srnce a rozběhl se rychle k místu, kde byl břeh jezera nejnižší; tak nízký, že téměř splýval s hladinou jezera.

V měkké půdě objevil zřetelné otisky koňských kopyt!

Na okamžik strnul jako raněný bleskem, pak však zaťal zuby a vrhl se do vody. Úplně přitom zapomněl, že nemá u sebe žádnou zbraň. Kopí i luk nesl Radim. Běda však tomu, kdo snad ublížil jeho Mileně. Živý z jejich ostrova neodejde!

Přebrodil jezero, vyskočil na břeh a pádil stezkou ke srubu. Vrata do dvora byla otevřená. Vběhl dovnitř, ale v tom okamžiku se vrata zabouchla a zaskřípěla závora. Bohdar se bleskurychle otočil. O vrata se opíral kostnatý, osmahlý dlouhán. Na dlouhých rozcuchaných vlasech mu seděla malá liščí čapka a husté rezavé kníry visely kostnatci až pod bradu. Za pasem měl širokou sekeru a v ruce držel těžký oštěp. Prohlížel si klidně Bohdara chladnýma, šedivýma očima.

Bohdar se ještě nestačil vzpamatovat z prvního překvapení, když se ze srubu ozvaly hlasy a vzápětí vyšel na práh Radboj Neveklovic. Zle se ušklíbl, ale pak pravil na– podiv laskavým hlasem:

„Tak vladyka se konečně vrátil. Máš hosty, doufám, že je náležitě uctíš a dáš přinést i medovinu. Trochu si pohovoříme. Jsme sousedé, a ještě se ani pořádně neznáme.“

Za Radbojem vystoupil zatím na práh jeho pacholek. Měl hlavu ostříhanou úplně dohola a na zamračeně tváři mu pohrával jizlivý škodolibý úsměšek. V ruce držel kopí, na rameni měl luk a toulec s šípy. Teprve teď se Bohdar vzpamatoval a ustoupil mimoděk k hromadě klestu, jako by si chtěl krýt záda. Odtud také uviděl čtvrtého vetřelce, který stál u vchodu do zahrádky. Byl prostovlasý a na sobě měl jen hrubé vlněné hace a špinavou, na prsou rozhalenou košili. Také on byl ozbrojen těžkým kopím.

Bohdar se obrátil k vladaři. Oči mu plály jako šelmě, která se chystá skočit na svou oběť. Hlasem zdrsněným vztekem a rozhořčením zaburácel:

„To je zrada! Kde je Milena? Co jste s ní udělali? Mluv, vladaři, nebo s tebou bude zle. Zabiju tě jako šelmu!“ Radboj se zase tak zle ušklíbl a odpověděl: „Přišli jsme v dobrém, jak se na hosty sluší, a ty hned mluvíš o zradě a vyhrožuješ. Dokonce zabít bys mě chtěl! Ták se vítají hostě?“

„Jacípak hosté! Jste obyčejní tátové, zloději. Vpadli jste do srubu jako hladoví vlci a teď mi ještě chcete poroučet, jak s vámi mám mluvit. Ihned mi vraťte Milenu – nebo nikdo z vás neodejde z ostrova po vlastních nohou!“ Vladař jen mávl rukou a dal se do smíchu: „Nevím, o kom to mluvíš, komu říkáš Milena, jako by to byla tvá družka, nebo dokonce tvá žena! Žádnou takovou jsme tu neviděli. Našli jsme ve srubu pouze jednu knězovu nevolnici. Tu, která se pokusila Vlastimíra otrávit a pak prchla z hradu rovnou sem na ostrov k tobě. Tys to tedy byl, kdo ji uloupil knězi a s pomocí Semila podvodně prohlásil za mrtvou. Teď, když jsme ji opět našli, bude děvkou na knězově hradě, nebo si ji vyprosím já a najdu pro ni muže mezi svou holotou. Ten už jí ta kouzla a strojení jedů vyžene z hlavy…“

Nedomluvil. Bohdarovi se zatmělo před očima a vzápětí se jediným mohutným skokem vrhl na vladaře. Holohlavec, který stál za Radbojem, se nenadálého útoku tak polekal, že uskočil do srubu, zakopl o špalek a jeho holá hlava jen zaduněla o tvrdou podlahu. Poslední dva muži, kostnatec od vrat i otrhanec ze zahrádky, se sice rozběhli svému vladaři na pomoc, doběhli však už pozdě. Bohdar objal Radboje železnými pažemi jako strom – a jako strom taky vladař stál a zůstal stát. Nebyl sice tak silný jako jeho sok a taky byl o pár let starší, i on však dokázal stisknout, až se dech tajil a v zádech praskalo. Marně se Bohdar pokoušel srazit vladaře na zem, a tak tu chvíli stáli jako dva mladí rozzuření zubři a jejich těla srostla v jediný balvan svalů a tvrdého, pevného masa. Pak ale Radboji prvnímu došel dech a tři muži, kteří stáli opodál jako sloupy, s hrůzou sledovali, jak jejich vladař napřed zachroptěl a pak se jeho tělo vzneslo k nebi jako kus mrtvého dřeva a vzápětí třeskla dunivá rána. To jak Radbojova hlava narazila na dubový poval a tělo padlo bezvládně k zemi. Bohdar, oči zalité krví, na rtech pěnu, vtrhl jako běs do síně, vytrhl hrůzou strnulému holohlavci z rukou kopí a pěstí ho uhodil do prsou. Pacholek padl jako omráčený bleskem a rozzuřený mládenec vyběhl zpátky na dvůr. Tu mu cestu zastoupil dlouhán, který prve hlídal u vrat. Ten zřejmě z Bohdara strach neměl; jenom obdivoval jeho strašlivou sílu. A hlavně věděl, že teď jde o život. Uskočil, rozpřáhl se… ale bodnout už nestačil. Bohdar mu vyrazil kopí z ruky, až dřevec zapraštěl, a vzápětí už sám vrazil kopí do dlouhánovy mohutné hrudi. Kostnatec zachrčet a zhroutil se k zemi.

A čtvrtý z tátů? Ten vzal zatím nohy na ramena: přelezl ohradu dvora a skočil po hlavě do jezera. Boj na dvoře jezerního srubu.se zdál skončen. Naneštěstí pro Bohdara to však bylo opravdu jen zdání. Sotva totiž stačil přistoupit k obrubě ohrady, aby se podíval, jak daleko uprchl otrhanec, už proťal vzduch vzteklý výkřik a vzápětí proletěl vzduchem těžký kámen. Bohdar padl na dřevo obruby jako podťatý. Před očima se mu roztančily zelené a červené hvězdy a pak ztratil vědomí.

Holohlavec – neboť on to byl, kdo mrštil po Bohdarovi kámen – běžel rychle k vratům a odtud zavolal na chlapíka, který se zatím přebrodil až doprostřed jezera.

„Přemku, babo zbabělá, hned se vrat! Už se nemusíš bát. Dostal jsem ho, sršatce, leží na zemi jako kláda.“

Přemek se nedůvěřivě ohlédl, ale když viděl holohlavce živého a zdravého, jak se na něj zubí a mává mu od vrat, vrátil se zpátky na dvůr. Otíral si špinavou košilí pot s vysokého čela a s obdivem si přitom prohlížel obra, ležícího bez hnutí u jeho nohou. Holohlavec zatím vběhl zase do srubu a za chvíli se odtud vrátil, v ruce dlouhý silný řemen. S Přemkem pak svázali Bohdara na rukou i na nohou.

Potom holohlavec, kterému Přemek říkal Racek, zmizel znovu ve srubu a brzy odtud vyvedl na dvůr Jalinu, která po celou tu dobu ležela spoutána na lůžku pod lavicí. Rozvázal jí ruce a poručil:

„Prohlédneš Ctibora a ošetříš mu rány. Vím, že umíš léčit, do Semilovy rybárny za tebou chodili lidé z celého kraje.“

Jalina by raději ošetřila Bohdara, který měl hlavu jedna krev a tvář bledou jako umrlec, ale Racek jí hrubě smýkl k vratům, kde ležel kostnatec.

„Toho sršatce nech, však on se z toho už dostane nějak sám. Ošetři radši Ctibora, ať mu všechna krev neuteče.“

Jalina znala Ctibora už z dřívějška a věděla, že je to v jádru hodný a dobrý člověk, a tak nakonec poslechla. Taky si oddychla, když nikde na dvoře nespatřila Radima; znamenalo to, že se zdržel v hvozdu a vladařovi lidé ho snad nakonec ani nechytnou. Sklonila se nad raněným Ctiborem a ten, když poznal dceru Semilovu, jen zasténal:

„Morana mě obchází, pomoz mi, Jalino!“

Radimova žena se dala do práce. Přinesla ze srubu obvazy, medvědí mast a nějaké koření. Opatrně stáhla raněnému košili a studenou vodou mu napřed vymyla rány a pak je natřela mastí, do níž přimíchala koření, a pevně zavázala. Potom poručila oběma pacholkům, aby odnesli Ctibora do srubu.

Sotva zašli dovnitř, přiskočila k Bohdarovi a začala mu prohlížet rány. Bohdar slabounce zasténal a tu teprve vytrhla Jalina z nožnice, kterou měl Bohdar u pasu, krátký nůž a spěšně mu přeřezala pouta na nohou i na rukou. V tu chvíli však vyběhli ze srubu oba pacholci, a než mohl Bohdar vstát, vrhli se na něj jako vzteklí vlci. Přemek odhodil Jalinu a Racek nasadil Bohdarovi na prsa kopí. Sotva Bohdar ucítil chlad ostří na rozhalené hrudi, zvrátil se bezvládně zase na zem. Vleže bojovat nemohl. Přemek mu znovu spoutal ruce i nohy a Racek se zatím vypořádal s Jalinou. Několikrát ji přetáhl kopištěm a s nadávkami ji zahnal do srubu ke Ctiborovi.

Pak se vrátil k Přemkovi a chvíli se s ním radil, co mají dělat dál. Nakonec rozhodl:

„Vzkřísíme vladaře a pak pospíšíme rovnou cestou domů. Jednoho běsa jsme přemohli, ale kde zůstal ten druhý? Může se každou chvíli vrátit a já nestojím o to dostat ještě jednou po hlavě.“

Vladař se však zatím sám vzpamatoval a těžce se dobelhal ke srubu. Usedl na práh a rozhlížel se po dvoře, jako by se právě probudil z dlouhého snu.

„Co se tady stalo? A kde je Ctibor?“ začal se vyptávat, když spatřil spoutaného Bohdara a kousek od něho u ohrady své dva pacholky. Racek vylíčil vladaři, jak probíhal boj, a neopomněl přitom samozřejmě náležitě zveličit své pochybné vítězství. Když mluvil o Jalině, Radboj zabručel, že měli babu na místě zabít, ale Racek namítl, že pak by se neměl kdo postarat o raněného Ctibora. To byla pravda, a tak se vladař namísto dalšího vyptávání raději zase zvedl a potácivým krokem vešel do srubu. Viděl Jalinu, která se právě skláněla nad Ctiborem a dávala mu na čelo studený obvaz, neřekl ji však ani slovo a vyšel opět na dvůr. Víc radosti měl ze spoutaného Bohdara než z raněného Ctibora, nejlepšího lovce knězovy družiny.

Hlavou, zamženou ještě bezvědomím, honily se Radbojovi nejrůznější myšlenky. Rád by si počkal i na Radima, ale co když ten druhý uslyšel Bohdarův křik a schoval se někde v lese za jezerem?! Do srubu se teď neodváží, to se spiš schová nebo jim nastrojí někde ve hvozdě léčku. A co s tím sršatcem tady, který ho tak zhanobil a znectil před očima pacholků?

Vladař přistoupil k Bohdarovi a kopl ho do nohy; mládenec se však ani nepohnul. Upadl zřejmě opět do bezvědomí. Vladař nakázal Přemkovi, aby přinesl vodu. Polili Bohdara a teprve teď se mládenec probral z mrákot. Jakmile spatřil nad sebou vladaře, chtěl vyskočit, ale pouta ho srazila zpět na zem. Rána na hlavě pálila, jako by do ní nasypali soli, řemeny se zadíraly hluboko do masa. Ale Bohdar se nevzdával. Zavyl jako vlk, napjal svaly na rukou – a pouta pukla podruhé. Bohdar se vrhl po noži, který ležel vedle něho na písku, ale tentokrát byl zase vladař rychlejší. Než stačil Bohdar přeříznout pouta na nohou, Radboj mu nasadil kopí na prsa a začal ho tlačit k zemi. Ostrý hrot vnikl brzy do masa – a Bohdar klesl opět k zemi. Svázali mu ruce trojím provazem a k poutu přivázali dlouhý řemen, jehož druhý konec upevnili k sedlu vladařova koně. Vladař si jen odplivl a zasyčel:

„Šelma jsi, běs v tobě vězí. Však poznáš na hradě, jak krotí kněz divoké šelmy. Hladem a bičem zkrotl tvou vzpurnou sílu. Budeš výt hladem a prosit o smilování.“

Bohdar, celý zalitý krví. která se mu teď hrnula i z prsou, se nadzvedl na‘ rozbitých loktech a plivl svému trýzniteli do tváře slinu plnou hořkosti a nenávisti, Radboj zrudl a kopl do ležícího mladíka jako do mršiny. Bohdar ani nezasténal, jen vztekle zasyčel:

„Teď jsi hrdina, vladaři, když kopeš do svázaného. Ale tam u srubu, jak jsem tě stiskl, to ses strachy až zpotil. A nebýt holohlavce, který mě zezadu zákeřně praštil kamenem, nežil by z vás už ani jeden a o vaše mršiny by se praly ryby v jezeře.“

Radboj se zarazil, snad se i zastyděl. Bít bezbranného se přece jen neslušelo. Byl to nepřítel, ale statečný a hrdý, nelekl se přesily. Radboj se ohlédl po slunci, načež nakázal Přemkovi a Rackovi, aby Bohdara postavili. Teprve pak mu rozvázali pouta na nohou.

Slunce pražilo jako o žních, vzduch se jen tetelil. V takovém horku by nám ještě po cestě padl, pomyslel si Radboj. A vláčet se pak s takovým kolohnátem hvozdem, když může jít dobře po svých? Ne. to by nebylo moudré. A tak houkl vladař na Jalinu a nakázal jí, aby Bohdara ošetřila.

Jalina přiběhla jako křepelka a hned začala raněnému vymývat rány. Přitom mu šeptala do ucha. tak tiše, aby to nikdo z těch tří neslyšel:

„Milenu svázali, posadili na koně a dva z vladařovy čeledi s ní odjeli chvíli předtím, než jsi přišel. Vladař jim nakázal, že musí rovnou cestou na hrad ke knězi. Slyšela jsem ještě, jak tě chuděra, volala..

Bohdar si vzpomněl na výkřik, který slyšel ještě ve hvozdě. Tak se mu to přece jen nezdálo! Na oplátku zašeptal Jalině, aby varovala Radima. Ať sám nic nepodniká a počká, až se vrátí on.

Sotva Jalina obvázala Bohdarovi rány, vladařovi pacholci ho znovu zvedli, vladař vyskočil na koně a vyjel z vrat. Bohdar, přivázaný na osidle jako dobytče, musel chtě nechtě za ním. Pacholci běželi napřed a také se první přebrodili přes jezero. Vladař se bál, aby snad na něj Radim na druhém břehu nepřipravil léčku, a tak poslal pacholky napřed. Do jezera vstoupil jako poslední Bohdar; jak se brodil prohřátou vodou, rozhlížel se po svahu směrem k starému buku. V okamžiku, kdy se jeho noha dotkla opět pevného břehu, vyšel ze vzdálenějšího okraje hvozdu Radim. Dřív než mu v tom vladař mohl zabránit, zavolal Bohdar na přítele, co mu síly stačily: „Prchej. Radime!“ Radboj trhl osidlem a zařval: „Mlč, šelmo, nebo tě proženu kopím!“

Bylo však už pozdě. Radim se napřed lekl, až pustil z náruče velkou otep hořkého lupení, a strnul na místě jako sloup. Když se však k němu rozběhli Přemek s Rackem, otočil se a jediným dlouhým skokem zmizel zase ve hvozdů. Vladař křikl na pacholky, aby se vrátili k němu. Nevěřil temnému, neznámému hvozdu, bál se, aby Radim nezastřelil jeho pacholky někde z úkrytu houštiny. Přemek s Rackem se vrátili, vyskočili na koně a následovali vladaře. Byli nakonec rádi, že je vladař zavolal; kdoví co by si na ně vymyslel ten druhý sršatec z jezerního srubu.

Radboj zatím už dospěl k skalní úžlabině, kterou se dalo dojet až k cestě vedoucí k hradu. Po tolika nezdarech ho zase jednou potkalo štěstí. Výprava do hvozdu se vydařila. Kněz bude šťasten, že má opět Milenu, a dovolí jistě Radbojovi, aby zůstal u něho na hradě. Tak bude mít Radboj konečně příležitost dokončit, co před časem s Přibkou začal. A pak se pomstí knězi i jeho špehovi, zrádnému Semilovi, který nenáviděl Neveklovice snad ještě víc než Vlastimír.

Proto se tedy vladař tak radoval a jeho mysl byla po dlouhé době zase veselá a lehká. Pak si ale náhle vzpomněl na pravý důvod, proč se vůbec pustil do této prokleté pustiny, a po tváři mu přelétl temný stín. Vypravil se do zakázaného kraje jenom proto, aby se na vlastní oči přesvědčil, žije-li ještě starý čarodějník. Kdyby ho byl nalezl živého, snadno by ho úplatou či pohrůžkou získal pro své záměry. A v případě, že stařec bude mrtev a srub prázdný, tu počítal s tím, že dá srub opravit a v příhodný čas v něm ukryje Přibku, kterou předtím vysvobodí z Hrádku. A z Hrádku ji musí vysvobodit, i kdyby měl dvorec zapálit a Mstiboje i všechnu jeho čeleď pobít. Bez Přibky a jejích čar by se mu nikdy nepodařilo, co tak usilovně osnoval.

Vlastimír by se mohl uhledat – tady v prokletém kraji by Přibku jistě nikdy nehledal. Teď však bylo třeba plán změnit. Až se kněz dozví, kam se před jeho hněvem schovala Milena, dá prokletý kraj střežit Chody a s těmi si nezačne nic ani ten nejstatečnější Neveklovic. Radboj musí vyhledat pro Přibku jinou skrýš. Ale na to je zatím čas. Napřed se musí vetřít opět na hrad…

Blížila se tichá polední chvíle. Kraj podřimoval v slunečním úpalu, i ptáci umlkli, jen rákosí tiše šumělo a k modrému nebi stoupala těžká vůně kvetoucích bylin. Dojeli k výtoku jezera. Vladař se přebrodil mělkou vodou první, za ním přejel Přemek. Poslední vstoupil do jezera Rackův kůň. Sklonil se právě k hladině, aby se napil, když tu jeho pán pronikavě vykřikl, pak zachroptěl a svalil se do jezera. Zděšený kůň dvěma skoky vybředl z vody a vyskočil na břeh. To už se taky vracel k jezeru Přemek, který zaslechl Rackův výkřik. Jeho mrtvolu však našli až asi třicet loktů po proudu říčky, jež vytékala z jezera. Tělo se zachytilo na kmeni vyčnívajícím z vody; ze zad trčela nebožci střela. Přemek chtěl právě obrátit koně, když tu vzduchem zadrnčel šíp; kůň pod Přemkem se vzepjal a z krku mu vytryskl proud krve. Vzápětí ozval se z houštiny šílený smích a volání: „Všichni zahynete! Všichni!“

Na víc Přemek nečekal. Sletěl s koně jako hruška, že si až koleno odrazil, a uháněl zpátky k vladaři.

„Prchejme odtud, pane. Je poledne a bahna jsou plná běsů a tajemných sil. Racek tam leží v potoce dobitý, ze zad mu trčí střela, a mně postřelili koně, sotva jsem stačil seskočit.“

Vladař se nevyptával, jen pobídl koně k rychlejší chůzi. Zrychlit krok musel i Bohdar, ale tentokrát se pro to nezlobil. Jen se škodolibě usmál, a kdyby mohl, radostí by tleskl. Dobře to Radim provedl. Dojel na loďce k výtoku jezera dřív, než tam dorazili jezdci, holohlavce zabil a ten druhý vyvázl jen velkou náhodou. Teď se Radim jistě vrátí k půlnočnímu břehu jezera a bude tam čekat u Bohdarovy stezky. Bude čekat tak dlouho, dokud se Bohdarovi nepodaří utéci.

Radim však udělal nakonec něco, s čím ani Bohdar nepočítal. Sotva jezdci zmizeli v úvalu, vyšel Radim z křoví a pustil se opatrně za nimi. Před plání odbočil doleva a spěchal skalní stezkou rovnou k Rybitvům. Musel varovat Semila – šlo teď přece i o jeho život. Až se kněz dozví, že mu rybář o Mileně lhal, určitě se mu krutě pomstí. Vymlouvat se nemůže: s Bohdarem se znal, byl s ním přece na trhu na knězově dvoře, o Mileně také všechno věděl, dokonce jí dal za družku Jalinu, která předtím žila u něho. Rybář je chytrý, ale tentokrát se z obvinění nevylže. Bude lepší, když opustí rybárnu a někde se schová.

Doběhl do Rybitev právě chvíli před vladařem; Semil však nebyl doma. Ludiše mu řekla, že je někde dole na Jizeře. Radim vběhl rychle do houštiny za rybárnou – a to už po cestě k Rybitvům přicházel vladařův průvod. Napřed jel Přemek, za ním vladař, který vedl na osidle Bohdara. Když Radim viděl, jak jeho druh těžce klopýtá, zachtělo se mu vystřelit po vladaři nebo aspoň po Přemkovi, bylo však už pozdě. Podivný průvod obklopily zvědavé rybářky a hejno umouněných polonahých dětí a střílet do takového chumlu mohlo být nebezpečné. Proto Radim seběhl raději po zarostlém břehu k Jizeře a na místě, kde míval Semil své dvě loďky, zahoukal. Nečekal dlouho; ozval se praskot houští, zašustil suchý rákos a u břehu přistál Semil.

Hned poznal z Radimovy tváře, že se přihodilo něco nedobrého. Uvázal loďku, vystoupil na břeh a odvedl Radima pod starý dub. Pozorně vyslechl Radimovo vyprávění a pak se na dlouhou dobu zamyslel. Radim byl jako na trní. Konečně rybář promluvil:

„O mě se neboj, já si už nějak poradím. Horší je to s Bohdarem. Kdyby nebyl raněný, dostal by se z toho sám. Když ne hned, tak později, na hradě. Nevěřím taky, že by ho kněz dal hned zabít. Vladař ho sice k tomu bude popouzet, ale právě proto mu kněz nevyhoví. A tak snad budeme mít dost času Bohdara vysvobodit. To si vezmu na starost sám. A Bohdar se pak už musí postarat o Milenu. Ty zůstaň zatím tady. Domů se nevracej, vladař, nebo dokonce sám kněz budou chtít dostat i tebe. Počkej tady v houštině a já zajedu do rybárny. Přivezu ti něco k jídlu a pak se poradíme, co dál.“

Semil odešel a Radim si lehl do stínu dubu. Brzy tvrdě usnul a neprobudil se, ani když se za nějaký čas vrátil Semil s jídlem. Rybář nechal Radima spát a probudil ho teprve, když se na západě objevily černé kupy mračen.

„Vstávej, Radime. Rychle se najez a pak spěchej zpátky do srubu. Pozoroval jsem celé odpoledne cestu vedoucí k brodu, z hradu však nevyjela ani noha. Blíží se bouře a nevěřím, že by se teď navečer odvážil někdo do prokletého kraje. Nevrátí-li se Bohdar dnes v noci nebo během zítřka, přijď zase navečer sem. Snad se zatím dozvím, co se děje na hradě.“

Radim se spěšně najedl a pak zamířil úzkou strží vzhůru na skálu. Když vystoupil na její vrchol, ohlédl se k západu. Nad hvozdy se černala kupa velkých mraků, které rychle postupovaly směrem k Jizeře. Bylo mrtvé dusno, na krajinu nad Jizerou padl černý stín.

Vraťme se však k Jalině a k raněnému Ctiborovi. Sotva vladař s pacholky opustili srub, vyběhla Jalina na dvůr. Od jezera uslyšela varovný výkřik Bohdarův, a když doběhla na břeh, spatřila, jak se oba pacholci ženou k lesu za Radimem. Pak je ale naštěstí vladař odvolal a průvod brzy zmizel za stromy. Vzápětí se ozvalo zahoukání od hvozdu: Radim se vracel. Jalina odvázala vor a jen přirazila k protějšímu břehu, už z houštiny vycházel Radim. Chvatně mu pověděla, co se přihodilo ve srubu, a snažně muže prosila, aby aspoň na noc zůstal na ostrově. Ale Radim nebyl k udržení. Z voru skočil rovnou do loďky a jen ještě Jalině připomněl, aby se vrátila na břeh pro srnce, kterého tam odhodil Bohdar.

„Když srub dočista vyjedli, musíš aspoň stáhnout srnce, abyste měli co jíst. Nevím, kdy se vrátím, protože teď pojedu dolů po jezeře, abych dostihl vladaře a jeho družinu u potoka. Rád bych jim odplatil za Bohdara.“

A tak zůstala Jalina opět sama. Zajela na voru zpátky na břeh, přivezla srnce, stáhla ho a pověsila na kolík, zaražený v severní stěně srubu. Vyměnila raněnému obvazy, dala mu napít a pak vyšla opět z jizby a usedla na práh. V hlavě jí pořád ještě vířily vzpomínky na ranní přepadení.

Napřed uslyšela Vlčka, který pronikavě štěkal, jako by na někoho dorážel. Seběhly s Milenou k jezeru a tu spatřily na protějším břehu šest ozbrojených jezdců. Také jezdci je již zpozorovali a vladař ihned poznal Milenu. Vehnal rychle koně do jezera a jezdci ho následovali. Ženy prchly ke srubu a zavřely vrata vedoucí do dvora závorou. Víc už nestačily. Jezdci zatím seskočili s koní a přelezli snadno nízkou obrubu dvora. Odtud už měli cestu ke srubu volnou. Vladař se Mileně hluboce uklonil a řekl:

„Nevěděl jsem, jasná paní, že žiješ v zakletém srubu. Všichni myslí, že tvé krásné tělo už dávno strávily ryby. A zdá se mi, že tady ta druhá je Jalina. kterou přece roztrhali na pláni vlci. Dějí se tedy v prokletém srubu i nadále čáry a kouzla, ačkoliv dědek čarodějník už dávno není naživu. Kněz se jistě zaraduje, až tě opět spatří, živou a krásnější než dřív. Jenom se bojím, že tě dá ze samé radosti pověsit, neboť poznal, že umíš strojit nejen léky a medovinu, ale také jedy, které trhají vnitřnosti. Zbyšku a Odolene, odvezete ihned Milenu na hrad. A my si tady počkáme, až se ti dva vrátí z lovu; pak přijedeme za vámi!“

Zbyšek zatím otevřel vrata a přikročil k Mileně; Milčanka si ho však ani nevšimla. Vztáhla pravici proti vladaři a zašeptala:

„Takhle mluvíš ty, který jsi mě unesl z domova a skrýval před knězem ve svém domě! Ty, který jsi mě chtěl s Přibkou dvakrát otrávit jídlem, v kterém byl jed, a nakonec když jsi poznal, že znám také kouzla, rozhodli jste se mě zabít na pláni nad Jizerou. To Přibka za mnou poslala Kruvoje, ale bozi mě uchránili. Kruvoj sám si srazil hlavu. Vidíš, vladaři, ani do očí se mi neodvažuješ podívat, ty traviči! Marně se namáháš. Zjevím knězi pravdu a ty se střež jeho hněvu!“

Vladař sklopil hlavu a pak řekl mrzutým, náhle zkrotlým hlasem:

„Konám jen vůli knězovu. Jemu patříš, a proto tě k němu odvezu. A ten, o němž říkáš, že je tvůj muž, sedí na knězově půdě bez jeho svolení. Nepřišel s poctou, aby řádně o půdu požádal, ale usadil se svévolně v kraji, kam nikdo ani vkročit nesmí, protože je to půda prokletá.“

Ale Milena se nedala. Zaútočila na vladaře jeho vlastní zbraní.

„Co jsi teda hledal v pustině, kterou kněz proklel, ty? Povím ti to sama. Chtěl jsi tu schovat starou kněžnu, svou sestru. Zde by ji kněz určitě nehledal!“

Vladař se polekal a ustoupil o několik kroků k obrubě plotu, jako by na něj sáhla Morana. Milena viděla do jeho nitra, znala jeho nejtajnější myšlenky. Začal skoro litovat, že sem vůbec zabloudil. Přemohl se však a vztekle se rozkřikl:

„A co když tě zabiju, abys byla opravdu mrtvá? Co když dám zabít i Jalinu a počkám si tu pak na muže. aby na tomhle prokletém ostrově nezůstala živa ani noha? Kdo se pak co dozví?“

Milena se však jen smála vladaři přímo do očí.

„Nebroď se zbytečně krví. Mě nezabiješ, protože ruce tvých pacholků ztuhnou, budu-li chtít. A kdybys mě nakonec i zabil, stanu se upírem; každou noc za tebou přijdu, budu tě dusit, mořit, krev ti budu sát, až bídné zahyneš. Žádná kouzla tě neochrání před mou mstou. Kromě toho potřebuješ znovu získat knězovu přízeň – a tu si koupíš jen tím, přivedeš-li mě na hrad zdravou a živou. Ale teď mi dovol, abych si vzala jiný šat. Jedu přece ke knězi a nesluší se, abych přišla v starých, odraných hadrech.“

Načež vešla do srubu a vrátila se ve chvilce oblečena do svého nejlepšího šatu.

„Dej mi koně, vladaři, a Zbyšek s Odolenem mě doprovodí,“ řekla a znovu se usmála.

Vladař se zatím rozhodl. Zná kněze a dovede jistě vylíčit všechno tak, aby Vlastimír nevěřil Mileně, ale jemu. Milena se rozloučila s Jalinou, načež vběhla ještě jednou do srubu, aby se poklonila dědkovi a ohni; venku pak vztáhla paže nad hlavu, loučíc se se srubem, se starou lípou a s ostrovem. Potom vyskočila na Zbyškova koně, uchopila uzdu a zamířila k jezeru. Odolen jel po jejím boku a za nimi pospíšil pěšky Zbyšek. Když průvod zmizel za jezerním svahem, vladař se vrátil ke srubu.

Jalina zatím vyklouzla z ohrady a spěchala k loďce. Dřív však než k ni doběhla, pohřešil ji vladař a poslal za ní své ozbrojence. „Svažte babu,“ nakázal jim, „a sami se připravte na boj s lovci, kteří se musí vrátit každou chvíli. Přijdou-li společně, vrhněte se hned na ně, při– jde-li však jenom jeden, nechte ho, ať vejde do dvora a pak zavřete pevně bránu.“

A tak se taky dočkali Bohdara.

Ze vzpomínek vyrušilo Jalinu zasténání raněného. Vešla do srubu a podala Ctiborovi vodu. Pohled na nemocného, který čekal na její pomoc, ji trochu uklidnil. Všichni vladařovi lidé nebyli zlí – zrovna tenhle Ctibor byl k Semilovi i k ostatním rybářům z Rybitev vždycky hodný. Nikdy se nad ně nevyvyšoval a nenasazoval na ně u kněze jako proradný Neveklovic.

Vyšla ze srubu a zamířila pod lípu. Odtud byl nejlepší pohled na celé jezero. Chýlilo se už k večeru a Radim se dosud nevracel. Vzduch byl dusný a těžký, z rákosí ani z pláně se neozval ani hlásek. Skličující ticho naplnilo temnající kraj. Na kalné obloze vystoupil z okraje západních hvozdů první černý mrak.

A pak už šlo všechno ráz na ráz. Z mraku studeně dýchl lehký větřík, rákosí ustrašeně zaševelilo a hladina jezera se pokryla drobnými vráskami. Stromy se rozšuměly, jako by druh varoval druha. Šeptaly si v úzkosti, že bude zlá noc; že bude mnoho padlých na okraji hvozdu. V dálce se ozvalo temné zadunění hromu a po černém obzoru přeletěla blýskavice. Vichřice rozletěla se krajem jako saň. Černé mraky proklál ohnivý klikatý šíp a sjel po starém dubě na břehu jezera. Srazil několik větví a podal je vichřici, která je vynesla vysoko nad jezero a vzápětí srazila do rákosí. A pak už sršel blesk za bleskem.

Jalina se krčila u nízkého ohníčku, který jen velice skrovně ozařoval ztemnělou jizbu, a v obavách myslela na Radima. Kde se tak dlouho zdržel? Nebo se snad někde schoval před bouří?

Na stěnu srubu s třeskem padla urvaná větev. Jalina si přisedla blíž k raněnému. Ctibor byl stále ještě v bezvědomí, víc mrtvý než živý, Jalina však přesto byla ráda, že není ve srubu sama. Po trámech poskakovaly pitvorné stíny, za stěnou vyla vichřice a ozývaly se i jiné nepřirozené zvuky a hlasy.

Vichřice se na chvíli utišila a v nastalém tichu se ozvalo žalostné zakvílení a vzápětí cosi zaškrábalo na dveře srubu.

Jalina vytřeštila oči, po zádech jí přeběhl mráz a údy jí strnuly hrůzou. Snad to byl sám běs, nebo snad Morana?! Tu se vichřice znovu rozhučela a rány hromu přehlušily rázem sténání za dveřmi srubu. Ale pak kdosi zabušil na okenici a ozval se hlas: „Jalino, otevři!“

Byl to Radimův hlas.

Jalina vyskočila jako srna a rychle odstrčila závoru. Do síně vpadl Radim, promočený lijákem, s očima vytřeštěnýma hrůzou. Za ním vplazil se do síně Vlček. V tom zmatku ráno na něj dočista zapomněli – a přitom to byl právě on, kdo se první snažil ochránit Milenu. Zakousl se do lýtka Přemkovi a dostal za to pořádnou ránu kopím. Celý den ležel pod hromadou dřeva jako umrlý, až teď ho déšť osvěžil natolik, že se dovlekl sám do srubu.

Radim se spěšně převlékl, a když zhltal půl hrnce vařené srnčiny, vyprávěl Jalině, co zažil:

„Dojel jsem k výtoku jezera už pozdě. Zastihl jsem pouze toho holohlavce a ten taky dostal můj šíp mezi lopatky. Byl bych poslal k otcům i Přemka, ale zakymácela se pode mnou loďka, a tak jsem zastřelil jen jeho koně. Nadběhl jsem pak ještě vladaři na pláni, ale v tom spěchu jsem poztrácel v rákosí zbývající šípy, a tak jsem neměl čím po něm střelit. Osud nechtěl, abych vysvobodil Bohdara.“

Pak vyprávěl Radim o setkání se Semilem i o tom, jak ve tmě nemohl najít Bohdarovu stezku vedoucí k jezeru. Musel se vrátit až k potoku a pak přejít přes pláň. V té tmě a bouři se neodvažoval pustit rovnou přes hvozd. Nakonec mu blesky ukázaly cestu k jezeru, a tak se přece jen šťastně dostal domů.

Zatímco Radim vyprávěl, Jalina ošetřila Vlčka. Vymyla a ovázala mu ránu a na misku vylila zbytek srnčí polévky. Pes se hltavě nažral a pak si lehl do kouta vedle lůžka, na kterém tiše sténal Ctibor.

Na ohništi vesele praskal oheň a venku se jen čas od času ozvalo temné zadunění vzdalující se bouře.

ÚTĚK

Dva jezdci provázející Milenu spěchali. Oddychli si teprve, když minuli hať na konci jezera a vyjeli na pláň. Tady je už nikdo pronásledovat nebude!

Milena nepromluvila po celou cestu ani slovo. Hleděla upřeně před sebe a vzpomínala na Bohdara. Jestli se vrátil na ostrov, tekla jistě krev. Bohdar byl v hněvu strašný a nelekl se nikoho. Ani ona však nebyla strašlivá. Poví knězi všechno. Snad jí uvěří. Snad pochopí, že bude nejlépe, když dá Bohdarovi tu prokletou půdu u jezera a nebude se mstít. Ani jemu, ani jí.

Když sjížděli do Rybitev, vzpomněla si Milena na Semila. Ohlédla se k jeho rozcuchané rybárně, ale nikoho tam neviděla. Semil byl asi u Jizery. Přejeli brod a začali zvolna stoupat po příkré cestě k hradu.

Sotva se přiblížili na dohled, strhl se v bráně křik. První je spatřil mladý strážce Vojen. Vytřeštil oči a zacouval rychle do nádvoří. Na jeho zavolání seběhla se hned ženská i mužská čeleď před knězův srub, kam také Milena prvně zamířila.

Kněz seděl na pavlači a podřimoval; probudil ho teprve šum hlasů, pokřik dětí a výkřiky údivu. Zvedl hlavu a hleděl jako očarovaný na Milenu, která se k němu zvolna blížila jako nějaký duch v tiché polední chvíli… Vstal, opřel se o sloup, promnul si oči – a teprve teď viděl, že to není sen! Ta, na niž nikdy nezapomněl, o níž však věřil, že utonula v Jizeře, stála před ním; živá, kvetoucí a krásnější než kdy předtím!

Vztáhl k Mileně ruce, jako by se bál, že mu zase zmizí, ale to už Milena sama seskočila s koně, poklonila se knězi a řekla, jako by odpovídala na nevyslovenou otázku:

„Zbyšek ti poví, kde mě našli. A pak suď. Věřím v tvou spravedlnost a povím ti všechno, nač se mě zeptáš.“

Kněz netrpělivě tleskl a zvědavá čeleď se rozprchla jako hejno koroptví, mezi něž padl jestřáb. Teprve pak sestoupil kněz z pavlače a usedl na dlouhou lavici. Vyzval Milenu, aby se také posadila, a starostlivě se jí zeptal: „Máš jistě po dlouhé cestě v tom vedru žízeň a hlad. Zavolám Bořkovu ženu, aby ti něco přinesla. Jistě tě zase ráda uvidí.“

Vyšel na nádvoří a za chvíli přiběhla pod pavlač světlovlasá dívka. Vrhla se k Mileně a nedbajíc přítomnosti knězovy skryla svůj radostí zrumnělý obličej do klína své bývalé paní. Kněz se usmál a pak nakázal mladé ženě, aby přinesla nějaké jídlo a mléko pro Milenu a pro něj džbán medoviny.

Když se Milena dobře najedla a napila, pohlédla knězi pevně do očí a začala:

„Věříš-li v osud, který sudičky upředly každému člověku už v prvý den jeho života, v den, kdy poprvé zaplakal v matčině klíně, pak jistě uvěříš i tomu, co ti teď povím.“

Načež vyprávěla nejprv, jak se připravovala na svatbu. Nebyla šťastná, necítila radost ani ji netěšily cetky a krásný svatební šat. Věno však bylo zaplaceno, její rod usmířen, a proto se musela podrobit. V té době také poznala, jak stará knězova žena je plná jedovaté zášti vůči ní. Nezastavila se ani před vraždou; dvakrát jí poslala otrávené jídlo. Knězi zrudlo čelo a prudce Milenu přerušil: „A nic jsi mi neřekla! Dal bych tu jedubabu srazit se skály nebo roztrhat koňmi. Však jsem jí už jednou zaplatil za strojení lektvarů, teď ještě pozná, jak platím za její kouzla a čarováni!“ Milena však jen mávla odmítavě rukou a pokračovala: „Dnes tedy přijel do prokletého srubu Radboj s pěti muži a vyhrožoval mi tvým hněvem, soudem a trestem. Travičkou mě nazval, že jsem sama jedy strojila a ukládala ti o život. Řekla jsem mu do očí, že se nebojím ani jeho žalob, ani tvého hněvu. Já žádné jedy ani kouzla nestrojila, zato jeho Přibka mi podvakrát poslala otrávené jídlo, a když se jí úklady nepodařily, začala se přetvařovat, chovala se ke mně jako vlastní matka, dokonce mi slíbila, že vyprosí od bohů pro tebe i pro mne požehnání. A zatím si sjednala Kruvoje a poslala ho za mnou do té pustiny u jezera. Kruvoj mi napřed postřehl koníka a pak chtěl zastřelit i mne. Ale bozi mě chránili. Kruvoj sám si srazil hlavu. A já šla pak za osudem. Bloudila jsem v nerudné noci pustinou a bahny, až mě zachránil Bohdar. Byl to můj i jeho osud a proti osudu jsou všichni lidé slabí. Až se Radboj vrátí, bude ti lhát. Chceš-li, věř mu. Ale já vím i to, a také jsem mu to řekla do oči, že chce Přibku z Hrádku osvobodit a do prokleté pustiny se rozjel jenom proto, aby pro ni našel v čarodějníkově srubu vhodný úkryt. Ó pane, kdyby se Bohdar s Radimem vrátili včas, nebyla bych tady a taky Radboje bys už nikdy nespatřil.“

Kněz hltal každé Milenino slovo, a když skončila, zbledl a vybuchl prudce: „Kéž by se tak stalo a tvůj Bohdar mu rozbil hlavu!“ Víc však neřekl. Jen sklonil hlavu a díval se do země. Až Milena ho opět vytrhla ze zamyšlení. Padla na kolena a vztáhla k němu ruce, jako by ho prosila o ochranu.

„Teď víš všechno. Jsem v tvých rukou. Vrať mi Bohdara a bozi ti odplatí za tu milost. Bohdar je dobrý a silný, budeš mít muže, který dá pro tebe i život. A my oba ti budeme žehnat po celý svůj život. Jsi dobrý a spravedlivý. a tak jistě uznáš, že to všechno byl náš osud.“

Kněz vstal a pohlédl na Milenu očima plnýma bolesti. Pak promluvil chraptivým, cizím hlasem:

„Nevolej bohy, Mileno. Mýlíš se! Odpustím tobě i tomu, kterého jmenuješ Bohdarem, ale jsi má, musíš být má. Ty nevíš, co mi ústy lutické věštkyně pověděli bozi. Musíš být mou ženou! Nechci, aby můj rod vymřel. Chci mít syna, a o něm také mluvila věštba. Snad jí špatně rozumím, ale mám-li mít syna, musím přece taky mít ženu. Je mi v poslední době těžko. Vracejí se ke mně staré, dávno zašlé děje a vidím tu chvíli, kdy jsem toužil po dívce, která měla zmnožit můj rod. Tenkrát mi ji vyrval Radbojův otec a toho běsa Přibku mi pak vnutili podle rozhodnutí stařešiny. Hledal jsem náhradu za hořké zklamání, v jeseni života jsem chtěl, aby se zazelenal schnoucí strom mého rodu. Nevěřím, že by mě bozi chtěli znovu potrestat a vzít mi vše, k čemu tíhnu horoucí milostí. Mýlíš se, Mileno. Dovedu zapomenout na všechno, co se stalo, uvěřím i tomu, že bozi tě vrátili ke mně, abys byla mojí ženou, radostí mého stáří. Nikdy však neuvěřím že bych tě měl vydat jinému. Ten Bohdar jistě věděl, že jsi má, a přece mi tě vzal. A přitom seděl na půdě v prokletém kraji, proti mé vůli. Mohl bych ho potrestat, ale odpustím mu, i půdu mu dám v těch bahnech; tebe mu však nevrátím.“

Milena vzhlédla ke knězi a do očí jí vstoupily slzy. Kněz se zachvěl; ještě nikdy neviděl hrdou Milčanku plakat. Už se však rozhodl! Sestoupil do nádvoří a zavolal Spyška. Když mládenec přiběhl, přikázal mu:

„Osedláš dva koně a odvezeš ihned Milenu ke Zvěratovi. Nepojedeš však podél potoka ani přes Rybitve, ale horem po pláni, a teprve u doubravy sjedeš k potoku. Zvěratovi řekni, aby střežil Milenu jako oko v hlavě a dobře se o ni staral. Brzy k němu přijedu. A pamatuj si: Řekneš-li někomu, kam jsi Milenu zavezl, budeš o hlavu kratší!“

Spyšek se uklonil a zamířil spěšně ke stájím. A za chvíli už odtud vyváděl dva osedlané koně. Kněz sám dovedl Milenu k bělouši a zdvihl ji do sedla jako děcko. Na rozloučenou jí řekl ještě:

„Budeš mít dost času, aby sis všechno dobře promyslela. Buď zdráva! Brzy se zase uvidíme.“

Spyšek s Milenou vyjeli branou do předhradí a brzo zmizeli v nedalekém hvozdě. Kněz usedl na lavici a dlouhými doušky vyprázdnil poloplný džbán. V dusném odpoledni vše ztichlo – a kněz usnul.

Spal neklidným, těžkým spánkem. Zdály se mu podivné sny a v jednom z nich viděl i lutickou věštkyni, která mu opakovala svoji věštbu:

„Nebudeš mít děti, ale syn velký a silný z ženy tvé, kterés nepoznal, vládu podědí…“ Nebudu mít děti, divil se kněz ve snu… Tak děti mít nebudu, a přesto… syn velký a silný vládu podědí… Děs snad vězí v celém tom proroctví… nebo to všechno nastrojil ten zloduch Radboj…

Z neklidného spánku vytrhl kněze až pokřik od brány hradu. Procitl a rychle si promnul oči.

Po mostě vjížděl do hradu vladař, veda na provaze Bohdara!

Jakmile Radboj spatřil kněze, hned k němu zamířil. Seskočil s koně. hluboko se poklonil a řekl:

„Pane můj, vím, že už nestojíš o mé služby, já však ti přesto věrně sloužil dál. Nejsem vinen tím, co se stalo na hradě. Přijmi mě opět na milost, zapomeň, vzbudil-li jsem tvůj hněv. Chci ti poctivě sloužit. Milenu jsem našel v pustině a na toho tady jsem čekal a vedu ho na provaze, neboť v něm sedí běs. V pustině, kterou jsi proklel, žil bez tvého povolení s Milenou a měl tam i druha. Ten prchl před námi do hvozdu. Také Semilovu Jalinu jsme tam našli. Řekni mi, kam mám zavřít toho běsa, dřív než ho odsoudíš? Nebo snad chceš soudit hned?“

Zdálo se však, že kněz Radboje neposlouchá. Díval se na Bohdara, prohlížel si s obdivem jeho mladé, silou kypící tělo. Připomněl si Milenina slova– je dobrý a silný, měl bys muže, který by za tebe i život dal. Mladý obr byl raněn. Hlavu měl zavázanou a košile byla na prsou samá krev. Nevzdal se tedy bez boje. A hrdě a nebojácně hleděl do očí tomu, kdo ho měl soudit. Vladař naléhal na soud, zřejmě by byl. chtěl, aby Bohdara odsoudili hned.

Konečně se kněz probral ze zamyšlení; usmál se a pak pohlédl přísně na Radboje. Soud bys chtěl, a hned! Rád bys odklidil Bohdara, protože z něho máš strach, třebaže je raněný a v poutech. Copak mi asi budeš lhát, ty šelmo úskočná?

Nahlas pak řekl:

„Jen počkej, Radboji, dočkáš se soudu! Vidím, že i teď, kdy mám jiného vladaře, mi dál věrně sloužíš, slídíš dokonce i v pustině, kterou jsem proklel a kam nikdo neměl vkročit, tedy ani ty. Vím, že tě tam vedla pouze starost o moje zboží, o pořádek v mé zemi. a kdybys tam nebyl našel Milenu a Bohdara, nebyl bych se o tom ani dozvěděl. Zbytečně se však staráš o moje zboží. Seď klidně doma a nehledej úkryt pro Přibku v bahnech prokleté pustiny! Vím, že by to byl pro ni dobrý úkryt, ale pusť z hlavy péči o ni. Vede se jí dobře, nemůže si naříkat. Mohl jsem jí dát srazit hlavu a bylo by to podle starých práv, ale nejsem tak krutý jako vy, Neveklovici. Radím ti dobře, Radboji: Nepřibližuj se k Hrádku! Mstiboj má ode mne přísný rozkaz, snad by tě i zabil. Lépe ti bude doma ve dvoře. A teď vypravuj. Bohdar tu zůstane, není tak slabý, aby si nemohl poslechnout tvoje vyprávění. Možná že si vzpomene na něco, na co ty sám zapomeneš.“

Vladař dobře rozuměl knězově vlídné řeči. Věděl, že Vlastimír jen s námahou potlačuje vztek. Ústa se usmívala, byla jako med, ale oči sršely ohněm a vráska na čele se prohlubovala. Příběh však bylo třeba dokončit, a tak Radboj pokračoval:

„Vyjel jsem dnes ráno přes Jizeru na pláň, chtěl jsem zajet na polední stranu Baby k Volenovicům, prohlídnout si jejich kobylí pole a koupit několik koní. Volen má nejlepší plemeno velkých koní v celém kraji. Rozjel jsem se po pláni chrastinou, když tu na nás volal Racek, který jel jako poslední, že našel ve vyschlém močidle stezku. Vedla přímo k té pustině, kterou jsi proklel. Prohlédl jsem stezku, a když jsem po ní kousek jel, objevil jsem čerstvou hať, vedoucí přes močál ke konci jezera, k potoku, který teče dál pod Babu. Jakmile jsem měl jistotu, že se kdosi usadil bez tvého svolení v prokleté pustině, pokračoval jsem už bez váhání po stezce dál. Tak jsem objevil i vzdělanou zem a na jezerním ostrově jsem zahlédl dým. Přebrodili jsme se na ostrov a tam ve srubu jsme našli

Milenu s Jalinou. Milenu jsem ihned poslal se Zbyškem a Odolenem do hradu a sám jsem se s Ctiborem, Rackem a Přemkem schoval a počkal na Bohdara a toho druhého.“

Kněz se opět tak podivně usmál a pak řekl sladce:

„Čtyři jste byli, a přesto jste se skryli? A vracíte se jen dva a toho druhého, jak vidím, stejně nemáte. Povídej však dál, Radboji!“

Bohdar se zatím opřel o dubový sloup, podpírající pavlač, a hleděl klidně na vladaře, který pokračoval:

„Myslil jsem, že přijdou společně, a opatrnosti nikdy nezbývá. Nemohli jsme přece vědět, kdo to ve srubu vlastně bydlí. Milena mi kromě toho hrozila, že vrátí-li se Bohdar, všechny nás pobije. Proto jsme se raději skryli. Bohdar přišel sám, a jak vešel do ohrady, zavřel Ctibor vrata a opřel se o ně. Měli jsme šelmu v pasti.“

„Ó.vy jste ale junáci!“ smál se kněz. „Pak jste se všichni čtyři vrhli na jednoho a statečně jste ho přemohli. Tak povídej dál, vladaři!“

Radboj pokračoval; teď však už o poznání neochotněji a opatrněji. Rozvažoval každé slovo, neboť cítil, že se mu kněz vysmívá a chce ho lapit při lži. Tak došel až k vyprávění o tom, jak se Bohdar na něho vrhl. Tu se však ozval ten, o němž byla řeč.

„Na něco zapomínáš, vladaři, a kněz chce jistě vědět všechno! Měl bych tvé paměti trochu pomoci.“

Vladař pohlédl vztekle na Bohdara a už ho chtěl okřiknout, ale kněz ho zarazil:

„Mluv tedy, Bohdare, ty, když vladař má tak krátkou paměť!“

Bohdar se usmál a řekl:

„Neměl jsem žádnou zbraň a kryl jsem si záda u hranice dříví. Vladař se mi smál a tázal se, čím hosty uctím. Já se hned ptal na Milenu a vladař řekl, že našel ve srubu jenom knězovu nevolnici, která tě prý napřed chtěla otrávit a pak uprchla před tvým hněvem z hradu. Za to teď bude děvkou ve tvém srubu, nebo si ji vladař sám vyprosí a muže pro ni najde mezi holotou, aby jí kouzla a čáry z hlavy vyhnal. Jakmile tohle řekl, skočil jsem po něm a otloukl jsem mu hlavu o trám srubu. Pak jsem se vrhl na toho holohlavce, který už není mezi živými, dal jsem mu ránu pěstí a vytrhl jsem mu kopí. Postavil se mi do cesty třetí, Ctibor. Ten jediný se nebál a postavil se mi jako muž muži. Prohnal jsem ho kopím. A ten čtvrtý stojí teď vedle vladaře, ať poví sám jak ječel jako zajíc a jak mu hrůzou stály vlasy na hlavě jako ježkovi bodliny. Dřív však než jsem ho dohnal, rozbil mi holohlavec zezadu kamenem hlavu a já ztratil vědomí.“

Když Bohdar domluvil, objevil se na knězově bledé tváři zlý, jizlivý úsměšek. Vybídl vladaře, aby teď zase on pokračoval, a Radboj dopověděl svůj příběh tak rychle a krátce, jak jen mohl. Cítil, jak ho začíná mrazit v zádech, ačkoliv na nádvoří bylo dusno k zalknutí. Sotva skončil, ozval se opět Bohdar.

„Zase jsi na něco zapomněl, vladaři. Svázali jste mě a poprvé mi pomohla Jalina. Přišli jste však včas a kopím mě donutili, abych padl opět na zem, znovu jste mě svázali, a když jsem přetrhl pouta podruhé, bodls mě, vladaři, kopím do prsou, a pak jsi mě opět svázaného a bezmocného kopal do boku a slíbils mi, že mě hladem a bitím donutíte k povolnosti, až sám budu prosit o milost!“

Kněz hleděl na Bohdara se stále rostoucím obdivem. Takového syna kdyby mu byl dal osud! Chvíli mlčel a pak se zeptal mládence:

„A co bys dělal, kdyby tě Racek neomráčil?“

Bohdar bez rozpaků odpověděl:

„Všechny bych pobil, těla bych hodil do jezera a pak bych dohnal ty dva, kteří unesli Milenu, a i ty bych poslal k otcům. Potom bych opustil srub a našel si úkryt někde jinde.“

Kněz se smál, až slzel, ale pak se zeptal vážně:

„A co myslíš, že teď udělám já? A jak tě budu soudit?“

Bohdar bez rozmyšlení řekl:

„Boj byl poctivy, co kdo v boji utržil, má. Doufám, žel Ctibor se uzdraví. Je to statečný a dobrý člověk. Jediný se bil jak se na muže sluší. Tekla přece i moje krev a vladař se přičinil, abych v hněvu neznal míry. Můj pane, jsi knězem všeho lidu. Musíš být spravedlivý. Jsem vinen, že jsem tě nepožádal o tu zem, na níž jsem se usadil. Ale chceš-li, povím ti všechno, čím jsem se doma v rodě provinil a proč jsem z rodného kraje uprchl. Milena ti jistě už vyprávěla, jak jsem ji nalezl a že jsem jejím mužem. Že jsme si ruce podali nad ohněm a že mi slíbila poslušnost před soškou dědka. Bozi mi ji dali, když musela utéci do pustiny. Nemůže být už tedy tvou ženou, ale věříme oba, že jsi dobrý, a proto tě prosím, vrať mi Milenu a dej mi tu prokletou pustinu. Budu ti věrně sloužit a ctít tě jako vlastního otce. Bozi ti odplatí a splní tvá přání.“

Kněz naslouchal udiveně Bohdarově dlouhé řeči. Musel uznat, že Bohdar s Milenou se k sobě hodí, byli si zjevem i povahou podobní jako bratr se sestrou. Vzpomněl si i na Mileniny slzy a viděl v duchu její sepjaté ruce. Pak si však znovu připomněl podivné proroctví lutické věštkyně. Pohlédl bez hněvu na Bohdara a řekl: „Moudrý jsi, Bohdare, a chytrý. Provinil ses a já ti mám teď všechno odpustit, dát ti zem a vrátit ženu, kterou jsi mi vzal. na všechno zapomenout. Žes prolil krev, to ti odpouštím Jsi junák bez bázně a takové mám rád. A kdybys Radboje i zabil, dobře bys byl udělal, a jenom za to bych ti všechno odpustu, protože vladař je pes prolhaný a má jazyk hadí. Pohanil mě před tebou, když soudil dřív než já a Milenu prohlásil za nevolnici.“

Po celou tu dobu hleděl kněz Bohdarovi upřeně do očí, nestaraje se o Radboje, který se třásl vzteky. Pak se však náhle obrátil k východu z hradu a zvolal:

„Zavřete bránu!“

Radboj zbledl. Kněz k němu rychle přistoupil, uchopil ho za krk a přiblížil svůj obličej až k jeho pobledlé tváři. Muže stojící opodál obešla hrůza. Mysleli, že uhodila Radbojova poslední hodinka. Kněz zatím tiskl Radbojův krk, až vladař modral, a pak zasyčel nelidským hlasem:

„Sám jsi vlezl do pasti. Nechtěl jsem tě už nikdy vidět – a bylo by to pro tebe taky lepší. Ale ty jsi mi sám přišel pod nůž jako jehně. Můj jsi, Radboji, se vším, co máš. Ty a Přibka jste poslali Kruvoje, aby zabil Milenu, a teď usiluješ i o můj život. Vysoko myslíš a čekáš, že snad tu jednou budeš sedět na knížecím stolci místo mne. Ty jsi ponoukal Přibku, aby jedy strojila, a teď bys ji rád vysvobodil, neboť spoléháš na její kouzla. Tvá vina je známa všemu lidu. Sahal jsi po tom, co bylo mé, pse prašivý. Nejsi hoden, aby tě země déle nosila, ale ještě nepřišel tvůj čas. Jsi odsouzen k bezhrdelné pokutě, ale já tě zatím propustím. Ještě nějaký čas počkám, a potom… Zatím si klidně žij dál a všude, kam tě nohy donesou, nos v duši můj soud, abys ani v spánku neměl klid, aby ti běsi stále našeptávali, že se už těší na tvoji černou duši. Jdi. jeď hned, nebo tě sám zabiji!“

Radboj na víc nečekal, vyskočil na koně a tryskem vyrazil z brány.

Kněz stál ještě chvíli jako zkamenělý. Pak jeho napřažená pravice klesla; Vlastimír usedl opět na lavici, přihnul si ze džbánu a pohlédl na Bohdara. Stále ještě váhal.

Mládenec se mu líbil, ale Milenu mu vrátit nemůže. Nesmí. Konečně promluvil:

„Milena je má žena, i věno jsem už za ni zaplatil a nikomu jinému ji nedám. Prosila za tebe, a proto ti dám milost i tu prokletou zemi. Žij tam dál se svým druhem a s Jalinou, a nechtěj po mně víc, než ti mohu dát. Pro Milenu ti odpouštím a pro radost, kterou jsi mi způsobil tím, že jsi pokořil Radboje. Můžeš jít, jsi volný!“

Bohdar pokročil ke knězi, a dívaje se mu pevně do očí, řekl:

„Pane můj, znáš dobře Milenu a víš, co se stalo. Uvěř, že v tom byla sudba bohů, aby se stala mou ženou. Nechci tu zem, kterou mi dáváš, nedáš-li mi Milenu. Můžeš mě zabít, ale Mileny se dobrovolně nevzdám. Znovu tě pokorně prosím, suď spravedlivě a vrať mi ženu, kterou mi dali bohové, neboť oni ji do té pustiny přivedli. Budeme ti oba žehnat a já za tebe rád dám i svůj život.“

Kněz zrudl hněvem a rozkřikl se divoce:

„Mluvíš se mnou jako rovný s rovným, sám sobě chceš být soudcem a pohrdáš svobodou, kterou ti dávám. Před soudem lidu bys z toho tak lacino nevyváži, musel bych tě dát pověsit. Mileně jsem už dal čas k přemýšlení a tebe zatím zavřu do věže, kde zkrotím tvou

pyšnou sílu. Tam si o hladu a v poutech znovu promysli, co jsi mi teď řekl. Přemku, odveď ho do věže!“

Bohdar jen pokrčil rameny a sám vykročil z hradu. Poznal, že teď by byla všechna další slova zbytečná.

A za chvíli už za ním zaskřípěla závora těžkých dubových vrat.

Ve vězení bylo dusno k nedýchání. Navíc začala Bohdara zase pálit rána na hlavě, i rány na prsou se opět rozbolely. Mučil ho taky hlad a chtělo se mu pít. Pevně však věřil, že se mu podaří dostat se odtud dřív, než ho zeslabí hlad a než se rány zapálí.

Začal se opatrně rozhlížet, kde to vlastně je. Věž neměla podlahu a stála na holé skále. Když narazil na protější stěnu, opřel se o ni zády a pak se pomalu šinul podél ní, ohmatávaje ztuhlými prsty hrubé trámy, z nichž byla věž sroubena. Po několika krocích narazil na jakýsi špalek.

Opatrně jej obešel a nohou vyzkoušel jeho výšku. Pak pokračoval v obchůzce, až došel do kouta věže; odtud zamířil zpět ke dveřím. Pozorně je ohmatal a pak se o ně plnou silou opřel. Ani se však nepohnuly. Šel tedy dál, přešel druhý kout, třetí a konečně i čtvrtý. Nikde však nic. Zbývala mu teď jen část stěny, u níž nalezl špalek. Tam by snad byla naděje… Vrátil se ke špalku, a jak se dotkl stěny nad ním, ucítil, že jeho spoutané paže narazily lokty na nějaký ostrý předmět, hřeb nebo suk. Podaří-li se mu zbavit se pout. Vystoupil opatrně na špalek a hledal prsty, až nalezl ostrý suk. Opřel se zády o stěnu, přiložil pouta na suk a začal pomalu třít řemen o jeho ostrou hranu. Na čele se mu brzy zaperlil pot a v hlavě mu začalo hučet. Musel na chvíli ustat. Měl pocit, že jinak každou chvíli padne. Když se trochu vzpamatoval, pokračoval v díle. Několikrát mu ostrý suk zajel do masa, cítil dokonce, jak mu do ztuhlých dlaní stéká horká krev. Konečně se mu zdálo, že část pout je volnější. Sestoupil ze špalku a pokročil o krok od stěny. A pak vložil zbytek sil, které zbyly v jeho zmučeném těle, do prudkého trhnutí. Pouto puklo, paže byly volné: Bohdar však padl na tvrdou zem jako podťatý.

Tvrdá skála byla milosrdná; zchladila aspoň trochu jeho čelo. Zvolna se probíral z mrákot. Pocítil nesmírnou radost, když poznal, že má ruce volné, a pokročil opět ke dveřím. Znovu se do nich napřel, dveře se však ani nepohnuly. Začal tedy opět přecházet po vězení a horečně přemýšlel. Tak málem zakopl o špalek u stěny – a tu mu hlavou šlehla spásná myšlenka. Chtěl mít hned jistotu, a proto vystoupil na špalek a vztáhl ruce nad hlavu. Strop byl poměrně nízký, snadno na něj dosáhl, a byl složen z tenkých neosekaných kmenů, které, jak se brzy přesvědčil, spočívaly volně na čtyřech silných trámech. Bohdar vzepřel paže o jeden z povalů a cítil, že jej snadno nadzdvihne. Tudy tedy vedla cesta z věže!

Vtom však zaburácel venku hrom, a sotva jeho dunění doznělo, ozvaly se dole pod věží dva hlasy. Bohdar přikročil až ke dveřím a pozorně naslouchal.

„Dneska bude zlá noc!“ řekl ten první. A druhý mu odpověděl: „Tak přijď do brány, je tam taky Bořek a Zdík. Piva máme dost. Zato ten tady bude mít špatnou noc, o hladu a žízni.“

Načež se hlasy ztratily v novém zaburácení. Po chvilce však slyšel Bohdar, že jeden ze strážců vystupuje po žebříku na pavláčku před hoření světnicí. Pak vešel do věže a Bohdar slyšel na stropě svého vězení každý jeho krok. Konečně se ozvalo prudké bouchnutí dveřmi a následoval strašlivý třesk hromu, jako by se sama věž řítila do hlubiny pod skalami.

Bohdar se spokojeně usmál. Bouře bude jeho pomocnicí! Ještě chvíli poslouchal a pak se dal do díla. Nadzdvihl naráz všechny čtyři povály a odvalil je stranou. Ohmatal otvor a přesvědčil se, že je dostatečně široký, aby se jím protáhl do hořejší světnice. Skrčil pomalu natažené paže, přitáhl se, vzepřel se lokty a byl nahoře. Slyšel, jak venku hučí vichřice a hrom bije krátkými třaskavými ranami, až se celá věž otřásá. Blesk mu ukázal cestu k okenici. Otevřel ji a vystrčil hlavu do vichřice a deště. Pod sebou spatřil koruny stromů a pod nimi leskla se hladina nějaké tůně. Teprve pak si začal prohlížet světnici. Blesk za bleskem rval oblohu a v jejich jasném světle objevil Bohdar napřed dveře vedoucí na pavláčku, pak v koutě lože, přikryté ovčí kožešinou, nad ním toulec s několika šípy a luk a vedle dveří sekeru, opřenou o stěnu. Marně však hledal Bohdar něco k jídlu či k pití.

Venku opět třeskl hrom a Bohdar zvedl rychle sekeru, aby vypáčil dveře, které se otvíraly zvenčí, z věže. Sotva se však rozpřáhl, aby zasadil dveřím první ránu, zapraskaly schůdky vedoucí na pavláčku; někdo vystupoval do světnice. Bohdar zavřel rychle okenici a postavil se do kouta vedle dveří. Vzápětí zaskřípěla závora, dveře se rozletěly a do světnice vstoupil – Přemek. Bohdar stál teď u stěny za dveřmi a čekal. Napřed se chtěl na Přemka vrhnout a omráčit ho ranou do hlavy, ale pak se rozhodl, že počká. Snad se naskytne vhodnější příležitost…

Přemek šel přímo k loži a něco tam horečně hledal. Nakonec si klekl a začal šmátrat v koutě pod postelí. To byla chvíle, na kterou Bohdar čekal! Udělal dva krátké, rychlé kroky a vyklouzl otevřenými dveřmi z jizby, v ruce stále napřaženou sekeru. Tiše za sebou zavřel a dveře zajistil závorou. Pak začal opatrně sestupovat po schůdkách do nádvoří. Odtud pak už zamířil rovnou k obrubě nad příkopem. Vystoupil po vnitřním náspu až ke kolí a pak skočil. Dopadl na násep a po něm sjel do hlubokého příkopu. Odtud se pak už snadno vyšplhal po skále na pláň, z níž vedla cesta k Jizeře. Už na ni chtěl vykročit, když tu se před ním ozvaly kroky. Po obloze proletěl blesk a v jeho prchavém světle spatřil Bohdar před sebou muže, který na něj zíral jako na zjevení. Vzkřikl ještě: „Kdo je tam?“, ale to už na něj Bohdar skočil, uchopil ho za pás a prudkou ranou kolenem ho srazil do příkopu. Pak se rozběhl po příkrém úvozu k Jizeře. Déšť mu šlehal tvář a příjemně chladil rozpálenou hlavu. Než se Bohdar nadál, byl u Jizery. Přebrodil rychle k protějšímu břehu a za chvíli už bušil na dveře Semilovy rybárny.

Semil se ani moc nedivil. Věřil pevně, že se Bohdarovi dříve či později podaří uprchnout. Když mu Bohdar pověděl, jak se dostal z vězení, Semil ho přemlouval, aby přenocoval v rybárně. Bohdar však odmítl:

„Musím do srubu; ještě před úsvitem chci s Radimem odvézt nejnutnější věci na dolní jezero a hned potom vyhledáme nový úkryt pod vrcholem Baby. Je tam pěkné, nepřístupné místo. Ty zatím pátrej po Mileně. Za dva nebo za tři dny se vrátím a pak vysvobodím i Milenu.Musíš zatím zjistit, kde je.“

Semil ochotně slíbil, že všechno vyzví, a s tím se taky oba muži rozloučili.

Bohdar kráčel rychle rozmoklým krajem. Čerstvý, bouří vyčištěný vzduch plnil jeho hruď svěží silou. I rány jako by už tak nebolely. Než dorazil Bohdar k jezeru, bouře se dočista utišila a přestalo i pršet. Přebrodil se na ostrov a zabušil na vrata srubu.

Přišli mu otevřít oba, Radim i Jalina. Starostmi o něho a o Milenu ani nemohli usnout, a tak ho teď vítali, jako by ho neviděli celý dlouhý věk. Probudil se i Ctibor, a když se nad ním Bohdar sklonil, poznal ho a usmál se. Bohdar byl dojat. Poklekl k lůžku a řekl:

„Odpusť mi, Ctibore, ale nemohl jsem jinak. Kdybys ty byl na mém místě, taky by ses bránil. Doufám, že Jalina zažene Moranu a budeš zase zdravý jako ryba v jezeře.“

Ctibor se znovu usmál a zašeptal:

„Nezlobím se na tebe, za všechno může ten běs Radboj. Ten tě dráždil, vysmíval se ti a hrozil.“

Pak Bohdar několika slovy pověděl, jak mluvil s knězem a jak potom uprchl z věže. Radim jen spínal ruce a hltal – každé Bohdarovo slovo. Když Bohdar skončil, začal se; sám vyptávat, ale Bohdar ho brzy přerušil a nakázal mu, aby vynesl raději před srub všechny potřebné věci. Čas kvapil a do rána museli být daleko od ostrova. Vzali i Mileniny věci a všechno pak přenesli na vor. Rozloučili se s Jalinou a smluvili si ještě znamení, kterým se ohlásí, budou-li něco potřebovat a vrátí se na ostrov. Když konečně odrazili od břehu, na východním nebi se objevily první červánky.

Vor přejel výtok jezera a unášen bystrým proudem spěl rychle k široké vodní pláni pod horou. Tam zajeli muži k písčité výspě, uvázali vor a rozdělili se o břemena. Pak začali zvolna stoupat hustým lesem, který už také procitl zpěvem prvních ptáků. Cesta to byla namáhavá, vedla přes četné výmoly a vývraty. Konečně stanuli pod Černou stěnou, nad níž se tyčil vrchol Baby. Museli stěnu obejít, aby se dostali na palouk, z něhož vedla vzhůru skalní chodba. Ta je pak už dovedla až pod samý vršek Baby. Shodili břemena a padli znaveně do měkké trávy. Slunce stálo již nad hvozdy a celá rovina na půlnoční straně byla pokryta parami, které se v závanech svěžího větříku začaly brzy trhat a klesat do rákosí, až se hluboko pod horou objevil celý kraj.

Bohdar první zaznamenal na pláni několik tmavých, blížících se bodů. Byli to jezdci a byl jich celý houfec. Jeli po stezce přímo k jezeru. Bohdar se jen smál:

„Našli v rozmoklé půdě mé stopy. Jalina bude mít hned po ránu příjemnou návštěvu. Zůstanou na ostrově jistě celý den. Ale ať si čekají! My se uložíme zatím tady v té sluji a později si postavíme nový srub nebo aspoň chatu. Napřed si však pořádně odpočineme.“

Ulehli oba na kožešiny a za chvilku už spali, jako když je do vody hodí.

Spali dlouho. Slunce zatím vystoupilo tak vysoko, že dosáhlo svými paprsky přes skalní bradlo a vrcholky stromů na tvář spáčů. Lechtalo je a hřálo tak dlouho, až se probudili. Radim vstal lehce, jen si rukávem utřel s čela a.tváří štiplavý pot. Zato Bohdar se dlouho nemohl probrat. V hlavě cítil bodavou bolest, rána na prsou se mu zapálila a každý pohyb mu působil trýzeň. Chvilku vrávoral, přemáhal bolest, ale nakonec si musel opět sednout do stínu před jeskyní. Mrzutě řekl Radimovi:

„Zdá se, že se mi opět vzbouřily rány. Dnes už toho moc nepodělám. Ale až si pořádně odpočinu, postavíme si tady chatu. Přímo tady před slují. Na každou stěnu bude stačit několik dřev, ostatní propleteme hustě proutím a vymažeme mazanicí. Vichřice se sem stejně nedostane a na zimu obložíme chalupu klestem.“

Radim však na Bohdara nečekal a pustil se sám do práce. Vzal sekeru a vydal se pod skálu hledat vhodné dřevo na stěny srubu. Sotva odešel. Bohdar znovu usnul. Spal tvrdě až do večera. Když se probudil, slunce už zapadalo, před slují planul malý ohník a na něm opékal Radim kus srnčího masa. Bohdar se posadil a nejprve sáhl po džbánu, který Radim naplnil čerstvou vodou z pramínku pod skálou. Napil se a řekl:

„Cítím se mnohem líp. Rány sice ještě pořád pálí, ale v hlavě mi už nehučí a snadněji se mi vstává. A hlad mám jako vlk!“

Radim podal příteli poslední placku, která jim zbyla, a kus dobře propečené kýty. Jídlo Bohdara posilnilo, a tak sotva dojedl, vstal a začal obhlížet plošinu, na které hodlal postavit chatu. Za keřem divokého hlohu objevil hromadu čedičových sloupů, které se zřejmě sesuly z vrcholu kopce. Chvíli si je prohlížel a pak nakázal Radimovi, aby nakladl několik sloupků na sebe. Když Radim narovnal nízkou hranici, řekl Bohdar:

„Vidíš, jsou jako dřevěné špalky! Uděláme z nich stěnu a mezery vyplníme mechem nebo jílem. Bude to pevná stěna a nebudeme potřebovat tolik dřeva.“

Radim horlivě souhlasil a chtěl hned začít budovat první kamennou stěnu; protože se však zatím kvapem zešeřilo, odložili další práci na zítřek.

Ráno se probudil Bohdar svěží a odpočatý. Rány ho už téměř nebolely a v hlavě měl jasno jako v studánce. Vesele vstal, a sotva pojedli, pustil se do díla. Pokračovali v pilné práci až do pozdního odpoledne. Teprve pak se najedli a brzy potom, ještě než se setmělo, ulehli a po těžké práci tvrdě usnuli.

Příštího dne hned za prvních červánků seběhl Radim dolů se skály, přešel písčitou výspu a skočil na vor. Šťastně projel do horního jezera a odtud se ranními parami, jež se vznášely nízko nad vodou, opatrně blížil od půlnoci k ostrovu. Jakmile rozpoznal v mlze jejich ohromnou lípu, zastavil vor a zapískal smluvené znamení. Jalina vyběhla na břeh a volala přes vodu:

„Jen klidně pojeďte, nikdo tu není. Knězova čeleď odjela ještě včera před večerem.“

Radim tedy přirazil s vorem k ostrovu, přivázal jej a radostně se vítal s Jalinou. Přece jen se trochu bál, aby i ji nakonec neodvlekli na hrad. Také se Ctiborem se přivítal a vousáč mu hned pověděl, jak se o něj Jalina dobře stará. Za pár dní už bude chodit.

Pak začala Jalina vyprávět:

„Ráno, když jste odjeli, jsem si ještě na chvíli lehla. Probudil mě až pokřik na břehu. Vyběhla jsem ze srubu, a to už vystupoval z jezera Přemek a za ním celý houf knězovy čeledě. Napřed na mě křičeli, vyhrožovali, že mě odvezou na hrad. a pak proslídili celý srub. Když vás nikde nenašli, sedli si v jizbě a vyprávěli Ctiborovi, co všechno se přihodilo na hradě. Spyšek se vrátil do hradu až po půlnoci; nemohl se však dostat, dovnitř. Bušil na bránu, volal, ale hrad mlčel jako zakletý. Strážci zřejmě spali. Spyšek nadával a kopal do vrat, ale nebylo mu to nic platné. Už si myslel, že bude muset přenocovat v některé chalupě v předhradí, když tu zaslechl z příkopu sténání, pak rozpoznal i volání. Pořádně se vylekal. Noc je noc, a je-li člověk sám ve tmě, není mu nikdy moc do smíchu. Dodal si však odvahy a opatrně vykročil podél příkopu. Brzy ho ale zastavila nové zasténání a volání: Pomozte! Pomozte! Spyšek poznal po hlase mladého pacholka Sudíka. Vrátil se rychle k bráně a začal do ní bušit kamenem. Tentokrát se stráž probudila. Spyšek oznámil Zdíkovi, který mu otevřel, že v příkopě leží Sudík; bude asi notně potlučený. Pak pospíšil Spyšek ke knězi. Ale Bořek, který spal pod pavlačí, Spyška ke knězi nepustil.

‚Slyšíš, jak chrčí a chrápe. Zabil by nás oba, kdybychom ho probudili. Necháme to raději na ráno.‘

Spyšek nečekal, až z příkopu vytáhnou Sudíka, ale zamířil rovnou do své komory, svlékl se a ve chvilce tvrdě usnul.

Zatím strážci probudili lidi v nejbližší chalupě v předhradí a s jejich pomocí vytáhli Sudíka na cestu. Byl celý potlučený a odřený, zlámaného však neměl nic. Odvedli nebožáka na strážnici v bráně a dali mu napít piva. Když se Sudík trochu vzpamatoval, vyprávěl, jak šel po cestě ke hradu, když tu se divoce zablýsklo a před ním stál obr. Byl černý jak uhel, oči měl krvavé a svítily mu jako dva ohníky. Sudík ztuhl jako omráčený a vykoktal ze sebe: ‚Kdo je tam?‘ Ale to už se obr ohnul – byl prý vysoký jako věž – popadl Sudíka jako kuře. vyzdvihl ho do vzduchu a nakopl kopytem. Než se Sudík nadál, ležel na dně přikopu.

Nikdo nechtěl přirozeně Sudíkovi věřit. Smáli se mu, že byl opilý nebo že měl vidění. Ale Sudík trval na svém. Že dobře ví, co viděl a napilý že nebyl. V chalupě, kde byl na návštěvě, nemají ani žejdlík piva, natož pak medovinu.

Ráno, když se chasa rozběhla po práci na dvoře, zaslechl někdo nahoře ve věži křik a bušení na dveře vedoucí na pavláčku. Šli tam, odstrčili závoru – a ze světnice se vyřítil rozzuřený Přemek. Běžel rovnou na strážnici a tam zle lál Zdíkovi a ostatním, že ho ve věži zavřeli, aby sami mohli vypít všechno pivo. Strážci se dušovali, že něco takového je ani nenapadlo, a do té vády a křiku se probudil kněz Vlastimír. Vyšel na pavlač a chtěl hned vědět, co se tu děje. Řekli mu všechno; i o Sudíkovi a o jeho zjevení, které spatřil nad příkopem. Kněz dal přivést Sudíka a ten mu sám vypověděl ještě jednou svoji pohádku o strašném obru. Kněz se napřed smál. Ale pak strašně zbledl a poručil, aby ihned přivedli Bohdara. Spěchali do věže, ale sotva otevřeli dveře vězení, už křičeli jeden přes druhého:

‚Není tu! Zmizel! To byl on, ten obr, který srazil Sudíka do příkopu!‘

Kněz spěchal, aby se na vlastní oči přesvědčil. Vešel do vězení, a když tam našel jen přetržená pouta, vyřítil se na nádvoří jako rozzuřený býk a řval:

‚Všechny vás dám pověsit! Pomohli jste tomu běsovi, někdo mu otevřel a pustil ho. Sám se pout zbavit nemohl.‘

Pobíhal po nádvoří jako smyslů zbavený, ale Bořek a– volal Přemka a nařídil mu, aby šel ještě jednou prohlédnout hoření jizbu. Za chvíli už volal Přemek kněze, aby se šel sám přesvědčit, jak to všechno bylo. Našli suk, o který Bohdar předřel pouta, viděli také, že povály nejsou na svých místech, že s nimi někdo musel hnout. Kněz se zatím uklidnil, přestal obviňovat nevinné a poslal Přemka k Semilovi. O čem jednal kněz s rybářem, to už čeleď nevěděla, protože hned jak se Přemek vrátil, museli osedlat koně a vydat se za Bohdarem.

Tohle všechno tedy vyprávěl Přemek Ctiborovi a Jalina, které neušlo ani slůvko, pak Radimovi.

Radim se smál, až se zajíkal.

„Sudíkovi se nedivím. Bylo to v noci, při svitu blesků a Bohdar je i za bílého dne učiněný obr. A strach má velké oči. Viděli jsme knězovu čeleď seshora od Baby a smáli jsme se, jak nás budou marně hledat. Teď ale musím zase zpátky. Bohdar na mě čeká. Dnes večer chce. do Rybitev k Semilovi a pak hned za Milenou, bude-li o ní Semil už vědět. Věřím Bohdarovi a vím, že dokáže, co si vezme do hlavy. Ale tentokrát bude sám proti celému hradu; bojím se té jeho dnešní cesty.“

A s těmi slovy také Radim odešel. Po celou zpáteční cestu se držel u západního břehu jezera, kde na vodu padal stín vysokých stromů, a tak se dostal bezpečně až k písečné výspě, kterou objevil včera ráno Bohdar. Uvázal vor k pařezu a vystoupil skalním průchodem na palouk pod Babou.

Bohdar se zatím činil; měl už celou jednu stranu budoucího srubu propletenou proutím a začal právě snášet dřevo na druhou stěnu, když ze skalního průchodu vystoupil Radim. Byl sice prudkým výstupem notně zadýchaný, přesto však ze sebe začal hned chrlit vše, co se dozvěděl od Jaliny. Bohdar poslouchal, usmíval se a pokyvoval hlavou. Bylo to přesně tak, jak si představoval.

Jen o Přemkovi si myslel, že už není mezi živými. Kněz ho měl zřejmě moc rád, když ho ani tenkrát za jeho chybu nepotrestal.

Byl čas k obědu, a tak oba přátelé dojedli zbytek studené srnčiny. a zapili jídlo dobrou pramenitou vodou. Pak až do večera pilně pracovali a práce jim ve dvou jen ubíhala pod rukama.

S prvním soumrakem si Bohdar přehodil přes rameno luk a toulec s šípy, vzal kopí a rozloučil se s Radimem. Radim ho vyprovodil až na palouk a dlouho naslouchal praskotu křoví, jímž se Bohdar dral podél potůčku dolů k Jizeře.

ZA MILENOU

Bohdar sešel k Jizeře, přebrodil potok a prodral se křovinami na pláň. Všude vládlo velebné ticho. Opatrně slézal strží k Semilově rybárně, a když se přesvědčil, že tu nikdo není, přeběhl až k chalupě. Zevnitř se ozývaly dva hlasy; Semil měl návštěvu. Bohdar vešel do přístěnku, usedl ve tmě do kouta a poslouchal. Brzy poznal, že ten druhý je Spyšek. Semil ho stále pobízel, aby pil a Spyšek už začínal mluvit z cesty.

„Prozradil jsem to jen tobě, Semile,“ blábolil. „Víš, co mi kněz slíbil, povím-li někomu, kam jsem zavezl Milenu. Nikdo to neví, jen kněz a já a teď i ty. Musíš mlčet jako hrob!“

Rybář ho ujišťoval:

„Jak bych tě mohl zradit. Víš přece, že tě mám rád jako vlastního. To tak, aby tě kněz nakonec ještě pověsil!“

Konečně Spyšek vstal a vypotácel se z rybárny. Bručel si něco pod nos a brzy zmizel pod stromy. Teprve pak vstoupil Bohdar do jizby. Semil ho vesele uvítal, a když se napili medoviny, hned mu vyprávěl, jak pro něho přišli z hradu, aby šel ke knězi.

„Cestou jsem přemýšlel, jak knězi říci pravdu a nepři– jít přitom o hlavu. Kněz na mě hned spustil, že jsem ho oklamal, že jsem mu lhal, abych zachránil vás dva. Nevěděl jsem, co řekla knězi Milena, a tak jsem mu nakonec řekl všechno. Vypověděl jsem mu celý tvůj příběh, Bohdare, co tě přivedlo do téhle prokleté pustiny, jak jsi vysvobodil Radima a potrestal nehodného kupce. To už se kněz usmíval; zřejmě se mu líbila tvoje odvaha a já věděl, že mám vyhráno. Teprve pak jsem vyprávěl, jak tě Milena poslala do rybárny s tajemným poselstvím. Jizera je hluboká, tajemná, co pohltí, nevrátí. Tak znělo to poselství. A já mu rozuměl! Přijal jsem pás a jantarový náhrdelník a o Mileně jsem ohlásil v hradě, že jsem ji našel utopenou. Věř mi, pane, řekl jsem Vlastimírovi, že jsem si tu lež trpce vyčítal a nejhůř mi bylo, když jsem ti zvěstoval tu smutnou zprávu ve hvozdě. Nerad jsem tě zarmoutil, ale nemohl jsem jinak. Musel jsem prostě Milenu poslechnout. Věřím totiž, že Milena opravdu umí čarovat a strojit kouzla. Poznala taky, že Radboj s Přibkou ji chtějí zahubit, a proto se nevrátila do hradu. Nechtěla jim znovu lézt do osidla. Obelhal jsem tě, pane můj, ale bylo to pro spravedlivou věc. Radboj je běs, není v něm kapka dobré krve. Svatbu by ti nakonec stejně nějak překazil, jako tenkrát před lety zmařil jeho otec tvou svatbu s Jarmilou. Nevím, co ti pověděla Milena, ale vím o tom, že měla sen a že jí matka ukazovala k Babě, tam že je její osud. Milena poslechla, přesvědčena, že taková je vůle bohů. A Bohdar? Je silný, statečný, a hlavně dobrý. Teď je jejich osud v tvých rukou. Rozhodni, jak uznáš za nejlepší. Ale nerozhoduj v hněvu ani v slepé zášti! A o Radbojovi ti ještě povím: viděl jsem ho, jak jede s jedním jezdcem k brodu. Přeběhl jsem rychle mezi křovinami k cestě a tam jsem se schoval za strom. Byl ukrutný vítr, a tak Radboj musel křičet, aby ho ten druhý vůbec slyšel. Volal: Časně ráno se vrátíš, ale jeď brodem pod Hradcem. Oznámíš Jarošovi, co se dnes stalo a kde jsem. Ať pilně pátrá po Mileně. Načež oba jezdci pobídli koně a zmizeli pod stromy.

Tak jsem připomněl knězi chytře zase Radboje a Přibku, aby trochu zapomněl na tebe a zamířil svůj hněv jiným směrem. A podařilo se mi to. Kněz dlouho mlčel a pak řekl:

‚Pojedeš hned pod Hradec a poptáš se, kdo tam časně zrána přejel brodem. Musím to vědět. A pak jeď nejkratší cestou k Mstibojovi a vyřiď mu, aby byl opatrný a v noci dal hlídat lesy kolem Hrádku.‘

Udělal jsem, jak mi kněz nakázal. A mé zprávy se potvrdily. Stráž u brodu poznala v tom druhém jezdci Tase Neveklovice. A bába kořenářka zase potvrdila moje podezření, že v noci byl na Hrádku sám Radboj. Mluvil s někým z čeledi: s kým, to však bába nevěděla. Radboj tedy musí mít přímo na Hrádku své lidi, kteří mu opatřují spojení s Přibkou.

Tu konečně Bohdar rybáře netrpělivě přerušil. Stále ještě nevěděl nic o Mileně.

„A co Milena, co o ní víš?“

Semil se usmál a uklidňoval mládence:

„Jen se neboj, o Mileně také vím. Slyšel jsi přece Spyška. Přišel ke mně před večerem a medovina mu brzy rozvázala jazyk. Pověděl mi všechno. Čeká tě zlá práce! Milena je ve hvozdě u brtníka Zvěraty. Snad si už vymýšlíš nějaký způsob, jak se dostat k Mileně, ale dobře ti radím: se Zvěratou se nervi. Jsi silný, ale Zvěrata je silnější. Zlomil by ti vaz. Taky má velkého cvičeného psa. A teď dobře poslouchej. Ráno tě vyprovodím a ukážu ti cestu z pláně k potoku. Půjdeš pak proti vodě, až se ti po levé straně ukáže úzká debř. Tou dojdeš k velkému dubu. Za ním vede úzký stezník vzhůru na pláň. Na pláni se podíváš po slunci a půjdeš tak, abys měl stín stále před sebou. Dojdeš k úvalu a za ním uvidíš kopec. Pod kopcem je Zvěratova chalupa. Obejdi ji lesem a buď opatrný. Nejprve hleď odstranit psa. Zvěrata je teď stále u svých klátů v lese za ohradou, chalupu hlídá jeho pes. Snad se ti podaří dostat se dovnitř dřív, než něco zpozoruje. A pak prchejte rovnou přes hvozd k Jizeře, vyhněte se cestě. Ještě jednou tě ale varuji: Se Zvěratou se nervi!“

Bohdar pozorně naslouchal, a když Semil domluvil, ochotně souhlasil:

„Udělám všechno, jak jsi mi poradil. A se Zvěratou se prát nebudu. Vymyslím si nějakou schůdnější cestu, jak se dostat k Mileně.“

Pak muži skrovně povečeřeli a hned nato šli spát. Bohdar měl divoké sny. Zdálo se mu, že se rval se Zvěratou a že ho brtník porazil a spoutal. Pak zas prchal s Milenou a zabředl do bahna. Oba začali tonout, křičeli o pomoc… A s tím se také probudil.

Semil už seděl u ohně a opékal k snídani dva čerstvě ulovené pstruhy. Když se najedli, seběhli dolů k Jizeře. Semil odvázal loďku a zavesloval k protějšímu břehu. Tam rozhrnuli křoví a vystoupili na úzký stezník vedoucí na pláň. Všude vládlo ticho, celý kraj dosud podřimoval. Sešli spěšně po pláni do údolí potoka, který obtékal knížecí hrad, a tady se také rybář s Bohdarem rozloučil.

Bohdar vykročil bystře proti toku potoka. Došel až k místu, kde na protějším břehu ústila do údolí neveliká debř, přebrodil potok a vstoupil do houštin. Debří se dostal bezpečně ke kopci, pod nímž už měla být chata Zvěratova. Teď už postupoval hustým podrostem jen krok za krokem. Konečně les zřídl a mezi stromy spatřil Bohdar nízkou chalupu. Před jejím prahem ležel velký vlčák.

Bohdar byl u cíle: a musel se velice přemáhat, aby se nerozběhl rovnou k chalupě. Je tam Milena? Nevyjde náhodou ven? A kde je Zvěrata? Tu náhle pes, ležící dosud netečně na prahu, pomalu vstal. Větřil. Snad chtěl svou psí řečí zvěstovat svému pánu, že je tu kdosi neznámý. Přešel měkkým krokem mýtinu před chalupou a zastavil se na kraji lesa. Bohdar opatrně ustupoval zpět do hvozdu, až došel k velkému vývratu. Za ním se přikrčil a připravil si luk a střelu. Musí psa odstranit, jinak se k Mileně nedostane. Vlčák ani nehlesl, zamířil však přímo k Bohdarovu úkrytu. Před vývratem se naposledy zastavil – a v tu chvíli se ozval ostrý svist šípu a pes klesl bez hlesu do podrostu. Bohdar vyběhl z úkrytu, vytáhl střelu z mrtvého těla, zatáhl psa pod vývrat a přikryl mršinu haluzemi. Cesta k chalupě byla volná!

Doplížil se až k okraji mýtiny a tu si lehl do vysokého borůvčí a pozoroval chalupu. Chvíli bylo úplné ticho, pak se však z ohrady za chalupou, kde měl Zvěrata kláty, ozval ostrý hvizd.

Vzápětí se přes ohradu přehoupl starší muž prostřední postavy a spěchal k chalupě.

Bohdar si ho se zájmem prohlížel a musel si přiznat, že s tímhle chlapíkem by se do křížku zrovna pustit nechtěl. Dobře viděl jeho široká ramena, mocně klenutá prsa i silné svalnaté nohy. Zvěrata znovu zapískal, pak zavrtěl hlavou a vešel do srubu. Hned se však zase vrátil a dveře za sebou zavřel pevnou dubovou závorou. V ruce teď držel těžkou sekeru na dlouhém toporu. Zamířil do hvozdu rovnou k úvalu, z něhož přišel Bohdar. Z lesa se ještě chvíli ozývalo jeho pískání a volání… a pak opět zavládlo nad hvozdem ticho.

Bohdar přeletěl jako vítr mýtinu, odrazil závoru a vběhl do chalupy. Nestačil se ani pořádně rozhlédnout, když ho zezadu objaly silné paže a na šíji ucítil teplý dech. Rychle se otočil a… do náruče se mu vrhla Milena. Pohladil ženu po vlasech, přivinul ji k sobě, ale pak ji chytil pevně za ruku a vzběhl s ní rychle z chalupy. Přeběhli mýtinu a vzápětí zmizeli v hlubinách černého hvozdu.

Knížecímu hradu se museli vyhnout, a tak Bohdar zamířil k polední straně. Chtěl proniknout debří až k Jizeře, přebrodit ji a po levém břehu dojít k Babě. Stoupali napřed dlouho po mírném svahu, na jehož vršku rostl řídký smrkový lesík. Smrčinou sestoupili pak dolů do údolí, za nímž začínal opět hustší les. Než ještě však k němu došli, ozvaly se z hvozdu za údolím lidské hlasy. Bohdar se chvíli rozhlížel, kam se schovat, a nakonec vtáhl Milenu rychle pod ohromný vývrat. který nedopadl až k zemi, ale zaklesl se v koruně dubu. V místě, kde se země pádem mohutného stromu nadzdvihla, vznikla temná sluj, hustě obrostlá křovím. Sotva zmizeli pod vývratem. ozval se v houštinách praskot a hlasitý hovoř. Bohdar opatrně vyhlédl ve směru, odkud museli každou chvíli vyjít neznámí muži. Zachvěl se, když se rozhrnulo křoví a vystoupili dva ozbrojenci a za nimi – Radboj Neveklovic! Nebyla to však bázeň, jež rozechvěla Bohdara, ale vzpomínka na Radbojovu návštěvu na ostrově a touha odplatit Radbojovi za všechny utrpěné křivdy.

Radboj se zastavil sotva deset kroků od vývratu a usedl na balvan, který tam trčel z mechu. Oba ozbrojenci si lehli do trávy vedle kamene. Radboj se naklonil ke staršímu z mužů a řekl mu polohlasem:

„Viděl jsem kněze. Jede za Milenou a má s sebou průvod. Nemusíme tedy spěchat, stačí když se podíváme ke Zvěratovi až před večerem. To už jistě budou všichni zase pryč. Teď zajdeme k Padarovi, rád bych si prohlédl tu jeho chatu. Stejně se ale divím, že by o ní nikdo z knězových lidí nevěděl.“

„Určitě neví, pane,“ ujišťoval horlivě vladaře starší z ozbrojenců. „Je to daleko ve hvozdě, na místě tak dobře ukrytém, že i za bílého dne musím někdy dlouho hledat, než najdu cestu. Však tam taky moc rád nechodím. Starý Padar nepromluví s člověkem kloudného slova a z očí mu kouká ďas. Do našeho kraje se sám nikdy nepustí, prý nejsme jeho. To se radši vydá k půlnoci. Ale pokud vím tam jsou všude jen samé pustiny, nežije tam žádný jiný rod. Jsou to místa, kam snad ještě lidská noha nevkročila. Jenom ten ďas se tam pořád toulá, jako by něco hledal…“

Radboj ozbrojence netrpělivě přerušil:

„Dědek ať si je jaký chce, hlavně že mi prodá svoji chatu. Dobře mu za ni zaplatím. A co ty, Boříku, pořídils?, Jak to vypadá ve Smrkovcích?“

Bořík se posadil a hlásil:

„Všechno je připraveno, jak jsme se domluvili.“

Na víc se Radboj neptal. Vstal a pobídl ozbrojence, aby ho následovali:

„Musíme jít. Cesta je dlouhá a Čeká nás dnes ještě zlá práce. Se Zvěratou nejsou žerty, a nepodaří-li se nám ho zabít na ráz. může to někoho z nás stát i hlavu. Veď nás, Smile!“

Zamířili opět k houštině; chvíli se ještě ozýval praskot v křoví, pak se opět rozhostilo nad hvozdem ticho. Bohdar s Milenou opustili svůj úkryt pod vývratem a pokračovali v cestě. Brzy dorazili ke žlebu, kterým se dalo sejít až dolů k Jizeře. Houština řídla, světlala a posléze se po levé straně žlebu objevila cesta překračující úval. Tu se Bohdar zastavil. Jako by mu nějaký cizí hlas našeptával, aby vyběhl po cestě z úvalu nahoru a rozhlédl se no svahu k dědinám i na protější stranu ke knížecímu hradu. Odtud mu teď hrozilo největší nebezpečí. Ale tak by se zbytečně zdržel a jim teď byla každá chvilka drahá. Zvěrata už mohl objevit mrtvého psa a pustit se za nimi… A tak nakonec jen přeběhli cestu a zmizeli opět v křovinách, jež vroubily po obou stranách úzký žleb. Houštinou pak došli až nad Jizeru. Jenomže sešli zřejmě ze směru, který jim naznačil Semil, a tak místo mírného úvalu objevil se před nimi strmý skalní sráz. Bohdar se bezradně rozhlížel, marně hledal místo, kudy by mohli sestoupit k řece. Skála přímo před nimi spadala strmě do hloubky několika desítek loktů a končila v černé tůni. Stejně příkrá byla i skála po Bohdarově levici. Bohdar se tedy pokusil najít sestup po pravé straně, kde byl svah skály přece jen o poznání mírnější. Vstoupil na nevelký skalní výstupek, a zachycuje se křovisek, opatrně se dral vpřed. Jednu chvíli zůstal viset na větvích divokého ořešáku, ale to byla také jediné skutečně nebezpečné místo; z něj se už dalo sestoupit po balvanech až dolů k Jizeře. A za řekou budou v bezpečí.

Opatrně přešlápl a začal se vracet stejnou cestou nazpět k Mileně. Tu se však nahoře ve žlebu ozval zoufalý výkřik, přerušený vzápětí křikem mnoha hlasů, mezi nimiž Bohdar dobře rozeznával burácivý hlas knězův.

Soustředil se na jedinou myšlenku. Musí se dostat k Mileně dřív než oni. Zatápal nohou po nejbližším kameni – ale vtom uklouzl po slizkém mechu a vzápětí už visel nad temnou tůní Jizery. V poslední chvíli se ještě stačil chytit přečnívající větve ořešáku.

Ryk hlasů nad jeho hlavou zatím zesílil, uslyšel také znovu křik Milenin. Dral se z hrdla, které už zřejmě někdo svíral pevnou rukou. Bohdar slyšel jen slova: „Prchej, Bohdare, nevracej se!“ A vzápětí nato vzteklý hlas knězův: „Spěchejte dolů a přiveďte mi toho běsa. Ale živého!“ Hned nato se křoví nad Bohdarovou hlavou rozhrnulo a objevila se Zvěratova hlava. Jeho vlčí oči se zableskly neskrývanou radostí a vousem hustě zarostlá tvář se roztáhla v škodolibém posměšku.

„Počkej, Bohdare,“ zachrochtal Zvěrata, „trochu ti pomůžu. Nechci, abys spadl a utopil se. Kněz na tebe čeká.“

Teprve teď poznal Bohdar, že je vše ztraceno. Dneska už Milenu nezachrání. Pustil se proto křoví a padl do tůně. Spadl naštěstí na dobrém místě, kde voda byla dostatečně hluboká. Rychle vyplaval na hladinu, a když ucítil o něco níže po proudu pod nohama dno, začal se brodit na protější břeh.

Ze srázu zatím pobízel kněz čeleď, aby taky sestoupila k Jizeře, než však našla schůdnou cestu, Bohdar už byl u břehu. Vydrápal se z vody, vrhl se do křovin a jako štvaný jelen uháněl směrem k Babě. Když se knězova čeleď konečně prodrala houštím k řece, byl už Bohdar daleko v lese. Proletěl křovinami jako vítr, a když doběhl k druhému rameni Jizery, jež tu tvořila s hlavním tokem velký ostrov, skočil bez rozmyslu do vody a nechal se bystrým proudem odnést až k místu, kde pramenil potůček odtékající směrem k Babě.

Tady už byl v bezpečí. Vyškrábal se unaveně na břeh a zamířil k hoře. Byl smutný a zlobil se sám na sebe. Kdyby se držel cesty, kterou mu poradil Semil, nedostal by se nad skálu, ale vyšel by z hvozdu nad mírným svahem, po kterém se dalo bez obtíží seběhnout až k řece. Ztratil v hustém hvozdu směr – a tak vlastní nepozorností ztratil znovu i Milenu.

Když vystoupil na první stupeň jejich skály, přiběhl mu vstříc Radim.

„Sám?“ ptal se hned, ale Bohdar jen mávl pravicí a pokračoval v cestě. Teprve nahoře před slují, když se trochu najedl a napil, začal vyprávět:

„Nepodařilo se to. A za všechno může Zvěrata. Náš Vlček nemá tak bystrý čich jako ten ďas.“

A pak vyprávěl Radimovi všechno, co se přihodilo od chvíle, kdy se časně ráno rozloučil s rybářem. Když líčil, jak sestupovali žlebem k Jizeře, náhle se zarazil a pak se uhodil dlaní do čela:

„Už vím, jak to bylo. Jsem hlupák, sám jsem si to zavinil. že nás dostihli. Nebyl jsem dost opatrný. Naše krpce nechaly zřetelné stopy v místě, kde jsme překračovali cestu. Bylo tam naplavené bahno a čeleď, vedená Zvěratou, podle stop snadno poznala směr, kterým prcháme k Jizeře.“

Radim se snažil přítele utěšit, ale Bohdar jako by ani neslyšel. Seděl, hlavu v dlaních, a mlčky hleděl do ohně. Nakonec se zvedl a šel si lehnout. Radimovi nezbývalo než následovat jeho příkladu. Nebe na západě bylo ještě jasně bledé.

Ráno se Bohdar probudil časněji než obvykle. Obloha na východě už bledla, ve hvozdě však bylo ještě ticho. Jen stromy slabounce šuměly, jako by oddechovaly v tichém spánku. Pak pod černými srázy skal nesměle zatikal první pták.

A pak náhle rozťal tišinu děsivý výkřik, který rázem probudil spící hvozd a dlouho se ještě tříštil a zanikal v jeho hlubinách. Bohdar vyběhl na skálu a pozorně naslouchal; výkřik se však už neopakoval. A přece to byl lidský hlas! Bohdar skočil ke sluji, zatřásl Radimem a pobízel ho, aby vstal a šel s ním. Rozespalý Radim hmátl popaměti po kopí, vstal a vykročil za Bohdarem, který už mizel v temném průchodu, jenž vedl dolů pod skálu.

Sestoupili opatrně ze skalního stupně a tam se rozešli. Bohdar zamířil dolů k močidlu, kde pramenil potůček, a Radim sestupoval pomalu směrem k jezeru. Jak byl ještě celý rozespalý a malátný, zatáčel nevědomky stále víc k západu. Tak se taky stalo, že místo u jezera vyšel nakonec z houštiny u mělkého jezírka, o kterém ani nevěděl, že se tu skrývá. Dál se mu však už pokračovat nechtělo: cestu neznal a navíc ještě napůl spal, každou chvíli si musel protřít zalepené oči. Řekl si, že dál nepůjde a počká na Bohdara. Sedl si na vývrat a bručel si pod nos něco o zbytečné cestě, o plahočení za neznámým hlasem, o němž přestával už pomalu věřit, že patřil člověku. Kdovíjaký děs či divoženka to křičeli. A on tu teď sedí sám, u neznámého jezírka, nad hvozdem se ještě motají noční páry… Oddychl si teprve, když se ve hvozdě pod ním ozval Bohdarův hvizd a pak volání.

Vyskočil jako srnec a spěchal za hlasem. Brzy se prodral na břeh potůčku k Bohdarovi. který se skláněl nad mladíkem, z jehož hlavy se tenkým pramínkem řinula krev. Obličej raněného byl bledý jako ranní nebe. oči měl zavřené, rty sinalé. Bohdar nabíral dlaní vodu z potůčku a umýval raněnému ránu na hlavě. Nebyla to rána zlá, ani hluboká, hojně však krvácela.

Konečně se mládenec probral z mrákot a otevřel oči. Udiveně pohlédl na Bohdara a pak zašeptal: „To jsi ty? Jdu právě k tobě!“

„A proč Spyšku?“ divil se Bohdar.

„Utíkám, mám hlad jako vlk a třeští mi hlava. Všechno ti řeknu. Jen mi dej napřed trochu najíst a napít.“

Bohdar zvedl Spyška jako pírko a postavil ho na nohy.

„Opři se o mě, Radim půjde napřed a bude nám hledat nejschůdnější cestu. Za chvilku jsme nahoře a tam se dosyta najíš a odpočineš si.“

Byla to však cesta nelehká a dlouhá. Spyšek neustále podklesával v kolenou, a když vyšli na palouk pod skalním stupněm, zhroutil se úplně. Po zbytek cesty ho pák oba muži museli nést. Ve sluji položili Spyška na medvědí houni a Bohdar mu důkladně vyčistil a obvázal ránu na hlavě. Když pak chlapec snědl půlku pečené srnčí kýty a zapil ji vodou, vzpamatoval se natolik, že mohl vyprávět.

„Včera, sotva vyšlo slunce, si dal kněz osedlat koně a já ještě se třemi jsem ho měl doprovázet. Tušil jsem hned, kam jede. Poznal jsem to už podle toho, že mi kněz nakázal, abych osedlal jednoho koně navíc. Krásného, vzácného hnědáka, na kterém ještě nikdo nejel; kněz ho koupil za vysokou cenu v loňské jeseni od jednoho cizího kupce. Ten kůň byl jistě pro Milenu! Jel jsem jako poslední, a to bylo taky moje štěstí. Dojeli jsme k dubu nad strží, když před námi vystoupil z houštiny Zvěrata. Kněz se ho ptal, proč není v chalupě, a brtník mu vysvětlil, že hledá svého psa. Jak jsem to uslyšel, hned jsem dostal nějaké neblahé tušení. Zvěratův pes se jen tak pro nic za nic ve hvozdě netoulal! Pokračovali jsme v cestě. Zvěrata šel s námi, ale ještě než jsme dorazili k mýtině před chatou, začali knězovi psi vyvádět jako pominutí. Podivně vydávali, obíhali jakýsi vývrat a odhrabávali klest pod ním. Zvěrata se rozběhl za psy, vlezl pod vývrat – a tam taky našel svého vlčáka. Mrtvého, zastřeleného. Sotva ho vytáhl z houštiny, kněz vyrazil přes mýtinu k chalupě. Odrazil závoru a vběhl dovnitř. Hned však vyběhl zase ven a řval jako smyslů zbavený na Zvěratu:

‚Kde máš Milenu, brtníku? Takhle jsi ji hlídal?‘ Všichni stáli jako zkamenělí; kromě Zvěraty a mne o ničem nevěděli. Ale to už kněz křičel dál: ‚Spyška sem a na strom s ním. Pověste ho, šelmu propadnou!‘

Nečekal jsem, až se proberou z leknutí, skočil jsem na hnědáka, který byl určen pro Milenu, a jediným skokem jsem byl v houštině. Po příkré stezce jsem sjel rychle až k potoku. Uháněl jsem jako vítr, nedbaje větví, které mi šlehaly tvář a draly šaty. Pod hradem jsem zatočil na louky a chtěl jsem sjet dolů k Jizeře. Ale tu se za mnou ozval vzteklý pokřik. Jeden z jezdců, Borek, mladý knězův lovec, mě doháněl. Viděl jsem, jak si už chystá luk. Sklonil jsem hlavu, ale šíp mě přece pořádně škrábl, až se mi před očima zatmělo. Sklouzl jsem s koně a letěl jsem rovnou k řece. Bez rozmyšlení jsem skočil do vody a plaval rychle k druhému břehu. Tam jsem se skrčil pod skálou a naslouchal. Nic jsem však už neslyšel, pronásledovatelé zřejmě ztratili moji stopu. A Borek sám se za i mnou do řeky neodvážil.

Seděl jsem tak notnou chvíli a přemýšlel, jak se dostat. nejkratší cestou pod Babu, když tu za ohybem skály Šplíchla vesla a vzápětí se objevila loďka a v ní – Semil. Už z dálky na mě mával, a když přirazil k břehu, vesele se usmíval.

‚Máš štěstí, Spyšku,‘ řekl mi. ‚Byl jsem u Zvěraticů a vracel jsem se právě podél protějšího břehu domů, když tu z lesa vyjeli dva jezdci. Jeden z nich byl Borek, ten mladý lovec z knězovy družiny. Ptali se, jestli jsem tě náhodou neviděl někde výš po proudu. Poslal jsem je nahoru na pláň, tam že jsem zahlédl někoho utíkat. Budou tě teď hledat na druhé straně řeky, nehrozí ti tedy už bezprostřední nebezpečí. Stejně ale odtud nemůžeš, musíš počkat, až se setmí. Zvěrata bude slídit po břehu jako pes, toho jen tak lehce neošidíš jako ty dva knězovy mládence.

Pak mi rybář vyčistil ránu na hlavě a obvázal ji kusem plátna z rukávu mé košile. Pomohl mi do své loďky, nakázal mi, abych si lehl na dno a pak mě převezl na palouk pod skalami. Tam mi nařídil, abych na něj počkal. Je to místo přístupné jen z řeky, není tedy téměř možné, že by mě tam někdo objevil. A kdyby snad přece jen náhodou nějaký jiný rybář zabloudil až sem, mohl jsem se dobře schovat do husté vrbiny na kraji palouku. Lehl jsem si tedy do suché trávy a čekal na Semila. Když se rybář vrátil, vyprávěl mi, co zjistil. Mluvil s těmi třemi, kteří doprovázeli kněze. Vraceli se na hrad až pozdě odpoledne, a když je Semil u rybárny zastavil, nadávali napřed na psí službu u kněze a pak bědovali, že je kněz dá nakonec ještě pověsit, až se vrátí na hrad s prázdnou. Semil jim poradil, ať knězi řeknou, že mě zahnali do bahen a tam že jsem se utopil.

A kněz že mě nakonec ještě polituje.

Když jsem se najedl, nasedli jsme do loďky a Semil mě odvezl po proudu Jizery až pod vaši skálu. Tam mě vysadil na břeh, rozloučil se se mnou a já pokračoval dál v cestě hustým lesem. Cesta to byla zlá. Neviděl jsem před sebe víc jak na krok, šel jsem spíš podle hmatu, chytal jsem se stromů a křovin. Nakonec jsem zakopl o nějaký ostrý kořen a padl do vody. Přitom jsem si sedřel s hlavy obvazek a otevřela se mi znovu rána. Jen s největší námahou jsem zase vstal a klopýtal dál, ale hlava mi třeštila a z otevřené rány se mi crkotem řinula krev. Bylo mi slabo, ale bál jsem se zastavit v tom temném neznámém lese, a tak jsem nakonec doklopýtal až na místo, kde jsi mě, Bohdarej našel. Dál už jsem nemohl. Cítil jsem, že na mě jdou mrákoty. Jak jsem padal, vykřikl jsem… a to mě taky zachránilo.

No a teď jsem tu s vámi, ve stejné nevoli jako vy dva.“

Bohdar se snažil Spyška utěšit:

„Tady jsi v bezpečí, na Babě nás nikdo hledat nebude. A stejně si myslím, že kněz už nás nechá na pokoji. Má zase Milenu a hlavně má teď jiné starosti. S Radbojem a s Přibkou, s celým tím prokletým rodem Nevekloviců. A pak je tu ještě Semil – ten si zase vymyslí nějakou pohádku a odvede knězovu pozornost jiným směrem. Na tebe si už na hradě nikdo ani nevzpomene.“

Že by si na něj ve hradě nikdo nevzpomněl, tomu Spyšek sice nevěřil, měl tam přece mnoho dobrých známých, věřil však Bohdarovi aspoň tolik, že ho nebudou hledat tady na Babě.

Podívejme se však teď za Radbojem a za jeho malou družinou. Od vývratu, pod nímž se skrýval Bohdar s Milenou, sešel stezkou, kterou chodila jenom zvěř. do údolí k potoku zarostlému hustými křovinami. Od potoka táhlo se k půlnoční straně úzké dlouhé údolí, do něhož zřejmě už taky celý lidský věk nevkročila lidská noha. Pak však Smil, který kráčel jako první, zřejmě ztratil cestu. Podobných údolí bylo prý na této straně hvozdu několik a vyznat se v nich mohl jen ten, kdo tu měl svůj domov. Sám Smil tu byl naposledy někdy na začátku jara. Radboj byl netrpělivý, i Bořík už začínal bručet, a tak Smil navrhl nakonec vladaři, ať si chvíli odpočinou a on že se zatím sám pokusí najít správnou cestu. Nehledal dlouho – za chvílí ozval se z houštiny jeho hlas vyzývající Radboje a Boříka, aby ho. následovali. Muži projeli tedy spěšně houštinou a brzy vyjeli na písčitou pláň, jen skrovně porostlou křovinami. Na okraji pláně stál Smil a ukazoval před sebe na skupinu nízkých skal, které se tyčily nad vzdálenějším koncem pláně. Na jedné z těch, skal, napůl zakrytá dlouhými převislými větvemi stromů, stála malá chata.

Přejeli písčitou pláň a úzkým průchodem mezi skalami vystoupili snadno až k chatě. Zabušili na dveře – nikdo se ale neozval. Odrazili tedy závoru a vstoupili dovnitř. Ani tam však nikdo nebyl. Smil vyšel před chatu a pronikavě zahvízdal, pak několikrát zavolal – jenom hvozd však vracel burácivou ozvěnou jeho chraplavý hlas; jinak vládlo všude mrtvé ticho.

Radboj začal klít a nadávat, ale Smil ho uklidňoval:

„Starý Padar je asi někde na lovu. Možná taky, že se šel podívat ke Zvěratovi. Obhlídnout si cestu, po které nás pak povede. Padar je chytrý; když poznal, že kněz se vydal ke. Zvěratovi už dneska, rozhodl se odložit únos na zítřek. Zítra se kněze bát nemusíme, bude sedět pěkně doma na hradě. A když provedem únos za dne. budeme moci lépe zahladit stopy a taky boj bude snazší. Však víte, že nám Zvěrata dobrovolně Milenu nevydá.“

Radboj uznal, že Smil má pravdu, a tak si všichni tři lehli do stínu chaty a čekali na Padara. Slunce se už nořilo do černého hvozdu, když se Padar konečně vrátil. Byl to vysoký, kostnatý, stářím dosud neohnutý muž a těžko bylo uhodnout, kolik jar přeletělo nad jeho prošedivělou hlavou či kolik zim viděly jeho pichlavé, horečnaté oči. Prohlédl si své hosty pátravým pohledem a pak zaskřehotal:

„Čekal jsem vás dřív; teď už nikam nemůžem. Půjdeme až zítra. Zato se aspoň pořádně najíme. Mám hlad, od rána jsem nejedl. Přinesu ze sklípku maso a placky a vy zatím rozdělejte oheň.“

Bořík rozdmýchal vysoký oheň a Smil na něm začal opékat srnčí kýtu, kterou mu přinesl Padar. Radboj s Padarem zatím sešli dolů pod skálu: tam se posadili na kámen a začali se domlouvat o zítřejší cestě.

Napřed pověděl Padar Bohdarovi, co viděl u Zvěratovy chalupy.

„Cesta je zlá, vede neprostupnou houštinou a hlubokými blaty. V noci bychom se po ní daleko nedostali. Viděl jsem taky Zvěratu, je zdravý jako vlk a má pořád u nohy toho svého hrozného psa. Milenu drží pod závorou, ale odrazit dveře není těžké, jen když se nějak dostaneme k chatě. Bez boje to však nepůjde, Zvěrata je teď stále u svých klátů a od nich je to k chatě, co by kamenem dohodil. A kdyby se i vzdálil někam dál do lesa, nechá na prahu hlídat osa. Musíme na ně vypadnout ze zálohy – tak se to snad povede.“

Radboj začal Padara uklidňovat, že ve čtyřech se jim to snadno podaří, začal se i vychloubat, jak jsou jeho lidé zkušení a stateční, ale Padar ho suše přerušil:

„A kolik mi dáš za střežení? Jestli se nám totiž vůbec podaří dostat Milenu až sem.“

Radboj rychle vysvětloval, jako by se chtěl před starým očistit:

„Já sám o Milenu nestojím. Chci jen potrestat kněze za to. že mě vyštval z hradu a pohanil před celou chasou. Nějaký čas ji tu nechám, zkrotím její pýchu a pak ji pošlu zase zpět knězi. To mi bude stačit. A co se odměny týče. tady máš. Je to všechno, co mám při sobě. Až přijdu podruhé, dám ti zbytek.“

A s těmi slovy podal Padarovi měšík plný zlatých plíšků.

Stařec chňapl po měšci a zachraptěl:

..Jsi štědrý, vladaři, a rád ti posloužím. Budeš-li chtít, Milenu třebas i vlastníma rukama zahubím!“

A při těch slovech se Padar divně usmál a v očích mu blýskl zlý plamen.

Ale Radboj jako by ani výraz jeho tváře neviděl; jen mávl rukou, usmál se a řekl:

„Zatím není třeba. Uvidíme… snad později!“

Když se takhle domluvili, vrátili se oba muži do chaty. Večeře už byla hotová, a tak se všichni s chutí najedli, srnčinu zapili medovinou a hned potom šli spát. Ráno je čekala těžká a zlá práce.

Radboj s Padarem spali v chatě, Smil a Bořík si lehli venku pod přístřešek, kde nebylo tak dusno jako v malé, nízké jizbě. K půlnoci se Radboj probudil – jako by ze spánku slyšel nějaké hlasy. Chvíli poslouchal a pak skutečně uslyšel venku za stěnou chaty tichý šepot. Sáhl rychle vedle sebe; Padarovo lože bylo prázdné. Zneklidněl. Posadil se a ve tmě hmátl po svém pásu s mečem – jeho pravice však darmo tápala po chladné zemi. Pás s mečem zmizel! A přece si ho večer položil vedle lože, na dosah ruky.

Hlasy venku před chatou zesílily, ozval se i dupot nohou a nakonec dušený chropot. Vladař opatrně vstal. Čelo mu zvlhlo studeným potem.

Tiše vyšel z chaty.

Měsíc prosvěcoval řídkými mraky a v jeho nejasném svitu spatřil Radboj dvě postavy sklánějící se nad Smilem a Bořkem, kteří leželi nehnutě pod přístřeškem jako nebožci. Tu se jedna z postav vzpřímila a Radboj ke svému zdušení poznal – Zvěratu! A slyšel i jeho slova: „Ti už nám neutekou, teď půjdem na Radboje.“

Na víc vyděšený vladař nečekal. Vklouzl do křovin za chatou a seběhl průchodem mezi skalami na mýtinu. Sotva tam doběhl, už se seshora ozva! vzteklý řev Zvěratův:

„Je pryč! Rychle za ním!“

Štván hrůzou vrhl se Radboj do houštin a prchal dal temným lesem, v kterém by ztratil cestu i za bílého dne. Strach před Zvěratou byl však silnější než obava z neznámého hvozdu, a tak prchal statečně dál. Běžel tak dlouho, až mu najednou na příkrém svahu ujely nohy – a Radboj se zřítil do hlubiny. Prorazil tělem husté křoviny a zapadl do výmolu vyplněného naplaveným pískem. Vzápětí ztratil vědomí.

TUŘICE

Po celé dva dny pokračovali tři muži na Babě pilně v práci na stavbě chaty, a než se slunce druhého dne schýlilo k západu, byli s dílem hotovi.

Se západem slunce se pak objevil na hoře Semil. Už z dálky volal na Spyška:

„Ještě se bojíš, že tě kněz dá oběsit? Nesu ti dobrou novinu, nemusíš se už strachovat. Kněz tě dal sice hledat, ale pak přivedli na hrad nové zajatce a z těch má kněz větší radost, než kdyby dostal tebe.“

Víc zatím Semil neřekl. Zato si prohlédl pozorně ze všech stran chatu, vešel i dovnitř, pak prošel sluj a znovu sešel až na skalní stupeň. Když se vrátil, nemohl si hotové dílo vynachválit. Zvlášť se podivoval kamenným stěnám, které byly pevné a bezpečné jako sama skála. Pochválil i místo, jež Bohdar tak chytře vybral.

„Tady vám bude dobře,“ prohlásil, „a hlavně vás tu nebude nikdo hledat.“

Jenže Bohdara teď zajímaly jiné věci než rybářova chvála – a Semil to na něm taky brzy poznal. Usmál se a začal:

„Večer je teplý, posedíme tedy chvíli venku a já vám povím, co všechno se zběhlo včera na hradě. Sotva kněz vyhnal Radboje z hradu, Už ten lotr hledal, čím by se knězi pomstil. Vzal si dva lidi z čeledě, Smila a Boříka, a vydal se do lesů za Padarem, který žije jako osamělý vlk v dalekém půlnočním hvozdě. Chtěl ho požádat o pomoc při únosu Mileny a Milčanku pak zamýšlel ukrýt v jeho staré chatě. Jenomže ty tři zahlédl ve hvozdě nějaký uhlíř, který pak jako z udělání potkal na cestě knězovu družinu. Ptali se ho, zda náhodou nepotkal tebe, Bohdare, a Milenu a uhlíř jim po pravdě odpověděl, váš že neviděl, ale pana vladaře s dvěma pacholky že potkal. Kněz se divil, kde se tu Radboj tak najednou vzal, ale Zvěrata hned tušil nějakou nekalotu a radil knězi, v aby poslal k Zvěraticům u Jizery pro čeleď, která se v okolním hvozdu nejlépe vyzná a snadno Radboje vystopuje. Kněz už chtěl Zvěratu poslechnout, ale vtom brtník objevil vaše stopy. Smál se ti, Bohdare, jaký jsi hlupák. Snadno bys jim byl utekl, ale v úvoze jsi po sobě nechal v měkké půdě tak zřetelné stopy, že jen slepý by si jich nebyl všiml. Pak vás už snadno dostihli a Milenu zajali. Zatímco se ostatní rozjeli za tebou, Zvěrata pospíšil domů. V chatě našel svého starého známého Padara, smluvil se s ním a číhal u jeho chaty, až všichni usnuli. Smila a Boříka dostali bez boje, ale Radboj jiní utekl, a buď si v té divočině srazil někde hlavu, nebo proklouzl jako had a teď se někde skrývá. Doma není, už ho tam hledali. Smila a Boříka dal kněz pálit, ale přiznali se hned, jakmile jim pacholek přiložil smolnici k nahému boku. Prozradili taky, že se Radboj skutečně chystal přepadnout Hrádek, chtěl vysvobodit Přibku a schovat ji někam do pustiny u jezera. Mluvil prý o Padarově chatě. Bořík prozradil i to, že na Hrádku má Radboj koupeného, jednoho z čeledi, který mu pomáhá domlouvat se s Přibkou. Kněz se teď bojí, že Radboj má na Hrádku ještě další spojence, a tak mě hned poslal k Mstibojovi a vzkázal mu, aby tomu ryšavci, který kněze zrazoval, dal srazit hlavu. A tak už se taky stalo.“

„A Milena?“ ptal se nedočkavě Bohdar.

„Jenom nespěchej,“ uklidňoval Semil zvědavého mládence. „Musím vylíčit všechno po poradě. O Mileně se taky dozvíš. Ale ještě k té babě. Kněz ji napřed chtěl převézt zpátky na hrad a hrozil dokonce, že ji dá hned utratit, aby měl pokoj, ale pak si to rozmyslel a prohlásil, že dřív musí mít také Radboje. Pak že se vyrovná s oběma najednou. Smila a Boříka pustil z vězení a teď točí na dvoře těžkým žernovem, melou obilí. A Mstiboji vzkázal, že ručí za Přibku vlastní hlavou, ať si proto líp hlídá vlastní lidi. Sám už taky začínám věřit, že ta baba zná nějaká mocná kouzla a marné že bude nakonec všechno hlídání. Až bude chtít, uprchne a nikdo ji nezadrží.“

„Nech už babu,“ přerušil rybáře znovu Bohdar. „Vidíš, že hořím netrpělivostí a vyprávíš pořád jen o té zlolajné babě. Ať ji běs roztrhá! Chci vědět, co je s Milenou!“

„Jen se uklidni, Bohdare,“ usmál se znovu rybář. „Milena je v hradě ve věži, ale ne v té, v které jsi byl zavřen ty. Kněz ji dal odvést do věže vedle svého srubu. Jedna stráž je dole, druhá ve světnici uprostřed věže a do nejvyšší jizby, kde je Milena, se stoupá po žebříku. Z takového vězení může uniknout leda pták, protože hradem prchnout je nemožné a stěny věže jsou úplně kolmé a spadají do ohromné hloubky. Máš před sebou těžký úkol, ale neosvobodíš-li Milenu co nejdřív, bude pozdě. Svatbu stanovil kněz hned po tuřicích.“

A tu se Semil odmlčel. Svraštil tvář a chvíli si mnul spodní ret; pak se náhle pleskl do čela a zvolal:

„Že mě to nenapadlo hned! Pokusíš se vysvobodit Milenu právě o tuřicích. To kněz bývá celý den na palouku za Jizerou a s ním všechna jeho chasa. Sjedou se také vladykové z celého okolí a při medovině a pivu se veselí Často.až do svítání druhého dne. Letos bude sice kněz asi opatrnější a nechá v hradě víc čeledi než jindy, ale dalo by se snad nějak zařídit, aby i oni dostali dost medoviny – pak by hned byla práce snadnější. Nejlepší bude, když půjdete jen dva. Spyšek stejně jít nemůže. Bojí se.“

Spyšek vyskočil, jako když ho sršáň píchne, a zlostně se bránil:

„Nejsem strašlivý, a budu-li s Bohdarem, neleknu se ani běsa. Znám taky jediný z vás dobře hrad a můžu vám tak nejlíp pomoci.“

To byla pravda, a tak se nakonec dohodli, že půjde Bohdar se Spyškem a na Babě zůstane Radim.

Vydali se na cestu v pravé poledne, kdy zářící sváteční slunce stálo přesně uprostřed nebe a Vzduch nad rozpálenými černými skalami se tetelil radostí z velkého slunovratu. Sestoupili z hory, přebrodili potok a pak se dali podél Jizery směrem ke knížecímu hradu. Tam už šli opatrněji a na volných místech se pozorně rozhlíželi. Když dorazili konečně nad Semilův potok, prodrali se křovím – a byli na smluveném místě. Do večera bylo ještě daleko, a tak si lehli pod dub a brzy tvrdě usnuli. Probudil je až Semil, který přišel s prvním večerem, jak měli domluveno. Sotva uvázal lodici, vyskočil na břeh a už z dálky hlásil:

„Kněz přijede na tuřice později. Dal sice jako jiná léta dovézt na palouk za Jizerou celé vozy medoviny a piva, ale myslím, že sám se u ohňů dlouho nezdrží. Proto si musíme pospíšit.“

Bohdar se na víc neptal a zamířil raději za rybářem ke břehu. Vsedli, do loďky a Semil zavesloval zvolna proti proudu k ústí potoka. Tam zajel do hustého vrboví, jež se klenulo nad potokem, a opatrně poháněl loďku směrem ke hradu. Konečně zaskřípěla loďka o dno potoka a Semil zašeptal:

„Slyšíte?! Koně dusají po úvoze od brány. Kněz odjíždí. Rychle, běžte!“

Bohdar vyskočil z loďky do vody a brodil se ještě několik kroků potokem, až byl přímo pod věží. Dál znal cestu už jen Spyšek, který ještě jako pacholík tudy často tajně pronikl do hradu. Proplížil se opatrně pod skalami až k vysokému smrku, po němž hodlal vylézt na první skalní stupeň. Šplhal po větvích jako veverka, že mu Bohdar stěží stačil. Ve chvilce stáli oba na skále. Bylo tam pološero. Bohdar pozorně naslouchal. Hrad mlčel jako zakletý. Spyšek se naklonil k Bohdarovi a zašeptal:

„Počkej tady, vylezu slojí nahoru a pokusím se vniknout do hradu.“

Načež zmizel v černé sloji. Bohdar slyšel, jak šelestí písek pod Spyškovýma nohama a pak zaslechl zřetelně hlas strážcův:

„Odtud nic neuvidíte. Jděte radši k obrubě nad příkopem, odtamtud je vidět zář ohňů a uslyšíte i křik a smích chasy. Na louce teče pivo a medovina a my tu zatím chlemtáme čistou vodu…“

Odpověděl mu druhý hlas:

„No a co by se stalo, kdyby ses tam šel taky na chvíli podívat. Ta nahoře nemá přece křídla, neuteče ti. A kdyby uměla čarovat, jak se o ní říká, tak by už dávno z věže zmizela.“

Ale strážce pod věží jen vztekle zabručel:

„To tak, a budu ještě před východem slunce o hlavu kratší!“

Hlasy umlkly a Spyšek se vyšplhal až pod obrubu. Odtud už bylo dobře vidět do nádvoří, ozářeného jasným svitem měsíce. Strážce chodil přímo, pod věží, vycházel do pruhu osvětleného prostoru a zase mizel v černém stínu, který vrhala skalní stěna.

To Spyškovi stačilo. Sklouzl zase dolů a hned Bohdarovi hlásil, co viděl. Bohdar se chvíli rozmýšlel a pak se rozhodl:

„Půjdu pro Milenu sám. Jakmile ji vyvedu z věže, pošlu ji k obrubě. Pomůžeš jí přelézt a slezte pak hned dolů pod skálu a spěchejte bez meškání k Semilovi. Já se tu možná chvíli zdržím – v případě, že narazím na stráž. Ale snad to odbydu všechno tiše a v klidu. Kdyby ne – tak na mě čekejte dole u Semila.“

Načež vylezli opět oba úzkou slojí až k obrubě hradního dvora a tam se Bohdar se Spyškem rozloučil. Stiskl mu pevně ruku a pak se jediným skokem přehoupl přes obrubu, jako duch sklouzl dolů do nádvoří a tam se přitiskl ke zdi pár kroků od věže. Strážce kráčel právě po té větší, osvětlené části dvora. Bohdar se snažil spočítat jeho kroky, aby věděl, jak daleko zajde od věže. Taky by rád věděl, kde je druhý strážce, ten, který hlídal v prostřední jizbě věže. A tu, jako by milosrdný osud vyslyšel jeho přání, zavrzala pavláčka nad jeho hlavou a do dvora sestupoval holohlavý mládenec; bezpochyby ten druhý strážce. V ruce měl džbán a oznamoval už ze schodů tomu pod věží:

„Volala na mě, že má žízeň a voda že jí už zteplala.“

Načež zamířil se džbánem ke studni. Zatím druhý strážce zašel až ke knězovu srubu, kde byl stín vrhaný jižní stěnou nádvoří – a té chvíle také využil Bohdar. Tiše přeběhl po schodech na pavláčku a zmizel ve věži. Okenice ve stěně věže byla odstavená, a tak snadno našel žebřík. Přistavil jej k otvoru a zavolal polohlasem na Milenu.

Snesla se dolů jako na křídlech, snad ani příček žebříku se nedotkla – a už ležela Bohdarovi v náruči. Bohdar vyhlédl z okna, a když se ujistil, že nádvoří před věží je stále prázdné, vzal Milenu za ruku a postrčil ji ke schodišti. Nakázal jí, ať běží přes dvůr rovnou k hradní obrubě – tam že už na ni čeká Spyšek.

Milena seběhla z věže jako vítr a vzápětí zmizela ve stínu pod pavlačí. Pak její štíhlou postavu ozářil na okamžik paprsek měsíce, ale to už vylézala na obrubu, kde ji zachytil Spyšek a bezpečně jí pomohl na druhou stranu.

Zatím se k věži vrátil strážce, v ruce džbán s čerstvou vodou. Od brány na něho hned volali:

„Dej nám taky napít! Ať víme, že jsou dneska tuřice!“

Ale ten se džbánem vážně odpověděl:

„A kdo by pak hlídal bránu, až by sis zalepil oči medovinou?“

Ti u brány se však nevzdávali.

„Aspoň líznout mi dej, lepí se mi jazyk k patru.“

Zatím se vrátil strážný od knězova srubu a domluvil se s tím od věže, že tedy dají Vrátkoví napít. A hned na něho taky zavolali:

„Tak pojď, ty ochmelko!“

Vyšli Vratkovi vstříc až na půl cesty – a to byla příležitost pro Bohdara. Seběhl z pavláčky, smýkl sebou podél zastíněné stěny věže a pak už se jen jako střela mihl přes obrubu. Zaslechl ještě hlučný smích a Vratkovo prskání, ale to už sestupoval černou slojí na dolení stupeň skály. Tam na něj čekala Milena se Spyškem a všichni tři se pak rychle přebrodili potokem k Semilově loďce. Sotva do ní nastoupili, odrazil rybář lodici do bystrého proudu a brzy vpluli z potoka do řeky. Tam Semil zastavil a všichni čtyři napjatě poslouchali.

Z palouku nad Jizerou bylo až sem slyšet zpěv a veselý křik, hrad však mlčel jako zakletý; bledý svit měsíce ozařoval nejasně hradby i věž, která ještě před malou chvílí věznila sličnou Milčanku… V hradu tedy ještě neví, že Milena prchla!

Po proudu Jizery sjeli brzy k dolenímu potoku a tam se Bohdar, Spyšek a Milena s rybářem rozloučili. Chtěli starci za všechno, co pro ně dnes udělal dobrého, poděkovat, ale rybář mávl rukou a pak Bohdarovi slíbil, že přijde na Babu, jak jen kněz přestane zuřit a cesta na horu bude bezpečná. Načež odrazil opět loďku od břehu a vzápětí zmizel v parách vznášejících se nad Jizerou a pobřežními lukami.

Spyšek první zamířil potůčkem vzhůru ke hvozdu. Stoupali zvolna chladnou vodou až k močidlu. Tam vystoupili na břeh a dál pokračovali už po pevné zemi. Sotva vešli do skalního průchodu nad prvním kamenným stupněm, ozval se seshora Radim:

„Jste všichni? A v pořádku?“

A Milena odpověděla za všechny:

„Jsme všichni, Radime, a vracíme se v pořádku a zdrávi.“

Hrad nad Jizerou se zatím probudil ze svého mrtvého mlčení. Zaskřípěla těžká dubová brána a z ní tryskem vyrazil jezdec. Proletěl jako štvaný úvozem k brodu, vehnal koně do vody, a sotva vystoupil na protější břeh, zamířil k rudé záři ohňů. Dorazil na mýtinu právě ve chvíli, kdy veselí a bujný rej dosáhly svého vrcholu. Zarazil koně před knězem, který seděl na povýšeném místě pod ohromnou lípou, a chraptivým hlasem mu zvěstoval hroznou zprávu:

„Milena zmizela… Nevíme jak a kam. Nikdo do hradu nevkročil… Dobře jsme střežili… Netrestej nás, pane… Kouzla jsou v tom…“

Kněz zůstal jako omráčený. Vytřeštil oči, otevřel ústa, promluvit ale nemohl. Když konečně popadl opět dech, vyskočil na hnědák a vyrazil jako divá vichřice z palouku, následován svou družinou. Do brány hradu vletěl jako smršť, seskočil s koně rovnou mezi čeleď a bil a kopal, za vlasy rval strážce a přitom divoce řval:

„Tak jste hlídali, vy psi! V bráně jsou, na obrubách stojí, pod věží jeden, ve věži druhý, a přece vám Milena utekla. A kudy utekla? Vždyť je tu světlo jako ve dne a křídla přece ta žena nemá. Mluvte, nebo vás všechny pobiju!“

Strážci se chvěli, schovávali se jeden za druhého, až nejstarší z nich, Lubor, si dodal odvahu a předstoupil před kněze:

„Pane, nenič vlastní lidi. Jsme nevinní! Dobře jsme střehli. Ale je noc slunovratu a proti kouzlům je lidská moc krátká. Všichni jsme byli na svých místech. Celý hrad jsme prohledali – ale po zajaté nikde ani stopy. Jako by se do země propadla. Chtěla vodu a Vrátek jí pro ni taky hned došel. Já zatím hlídal dole a žebřík byl kromě toho odstaven, nemohla tedy sejít ani do prostřední jizby. Když Vrátek přinesl džbán, vešel do věže a přistavil žebřík zase k otvoru. Vynesl džbán nahoru a zavolal na Milenu. Nikdo se mu však neozval. Postavil tedy džbán na zem a slezl do spodní jizby. Nedivil se tomu, že se Milena neozvala, dělala to často a někdy za celý den nepromluvila ani slůvko. Když ale potom neslyšel, že by si Milena šla pro vodu, vystoupil znovu nahoru – a tak zjistil, že Milčanka je pryč. Vylezl jsem za Vratkém a hned jsme všude hledali, ale marně.“

Kněz mlčel. Pochopil, že proti kouzlům krásné Milčanky je bezmocný. Lubor se sice nabídl, že se vypraví hned s čeledi do okolí hledat, ale kněz další pátráni po zmizelé zakázal.

„Darmo byste jeli,“ řekl. „Nenajdete ji. Milena měla pravdu. Taková je sudba bohů.“

A na tom taky zůstalo. Kněz odešel do svého srubu; spát však té noci nemohl. Chodil až do půlnoci po velké jizbě a časně ráno, sotva se rozbřesklo, si dal osedlat koně a vypravil se ke Zvěratovi.

V NOVÉ ZIMĚ

Jednoho zimního dopoledne přiběhl na Babu Ctibor. Dávno ho tam už neviděli a domnívali se, že už zase věrně slouží svému vladaři, k němuž se hned po svém uzdravení vrátil. Ctibor přátelům napřed pověděl, jak požádal kněze, aby ho propustil ze svých služeb a dovolil mu vrátit se do starého srubu pod Babou. Že tam bude lovit škodnou zvěř, pilně hlídat cestu do čarodějníkova močálu a tak podle svých sil dál sloužit svému pánu. Kněz se napřed smál podivně prosbě svého nejlepšího lovce, ale pak jen mávl rukou a řekl, ať si tedy Ctibor klidně žije dál, jak se mu líbí.

„Když už jsem odcházel,“ pokračoval Ctibor ve svém vyprávění, „zastavil mě v bráně hradu strážný a ptal se mě, zda jsem taky viděl tu ohnivou záři z Hrádku a vím-li, co se tam stalo. Já však nic nevěděl, byl jsem několik dní na lovu na dolním konci Jizery, nejmíň den cesty od hradu. A tak mi to strážný pověděl sám.

Na včerejšek časně zrána, kdy noc byla nejtmavější a všechno ještě spalo tvrdým spánkem, ukázala se na východě rudá zář a strážní se hned domysleli, že je to buď na Hrádku, nebo že hoří chalupy pod ním. Brzy po rozednění přihnal se na zpěněném koni starosta, který má hned pod Hrádkem hospodu a velký srub, a chtěl vpustit ke knězi, že mu nese důležité zprávy. Za chvíli už věděl celý hrad, co se stalo. Hrádek vyhořel, Mstiboj byl zabit, všechna chasa pobita a Přibka zmizela. Jediný pasák dobytka se zachránil před jistou smrtí tím, že zalezl pod hromadu klestu, kde spávali psi, a odtud také viděl, co se stalo. Kněz se strašně rozlítil. Poslal hned pro Semila, dal mu polovinu čeledě, která byla právě na hradě, a poslal je na Hrádek.

Z Hrádku však zbyla jen hromada popela. Starosta sice brzy objevil stopy vedoucí na pláň pod Hrádkem a odtud k půlnoci do starého hvozdu, ale tím také pátrání skončilo. Ve hvozdě řádila v noci vichřice a ta střásla z větví stromů lakové spousty sněhu, že všechny stopy pod nimi nenávratně zmizely. A tak se Semil vrátil na hrad s nepořízenou. Žhářům se podařilo uprchnout a pod sněhem jako by se pod nimi země slehla.“

Když Ctibor vypověděl, co věděl, Bohdar řekl:

„To je jistě zase Radbojovo dílo. A Radboj měl pomocníky nejen pod hradem, ale i přímo na Hrádku. Jeho chasa čekala asi připravena v hájku nad Hrádkem a pak za tmy slezla nízké obruby dvora a za pomoci zrádců pobila snadno Mstibojovu čeleď. Potom vyvedl Radboj Přibku ze srubu, zapálil Hrádek a ujel. Na hrad se ještě proradný vladař s tou svou babicí neodváží, budou však dál strojit knězi úklady. Teď půjde skutečně o život, neboť Radboj a Neveklovici s příbuznými rody budou usilovat o knížecí stolec po Vlastimírovi. Na hradě nastanou zlé časy a čekám, že ani na nás Radboj nezapomene.“

Pak ještě Radim pověděl Ctiborovi, co je nového na Babě, a byly to věru noviny radostnější než ty, jakými počastoval Babské jejich starý přítel. Bylo tomu sotva několik dní, co Milena i Jalina, obě najednou porodily svým mužům zdravé, statné syny!

Zatímco tedy první sníh nadcházející zimy přinesl na Babu nový život, dole na hradě i v končinách patřících k hradu vládly smutek a smrt. Z Hrádku zbyly jen sutiny, mnoho knězových věrných služebníků bylo zabito, nenáviděná Přibka opět uprchla a po zrádném Radbojovi jako by se zem slehla. Kněz sám chodil po nádvoří svého hradu jako tělo bez duše.

Jednoho zimního rána, kdy se mu stěny jeho pevného hradu zdály být už příliš těsné, dal si osedlat nejmilejšího koně a vydal se na Hrádek, aby se domluvil se Slaviborem o stavbě nového dvora, nového Hrádku, většího a pevnějšího, než byl ten původní. Byl jasný, větrný den. Vlastimír se rozhlížel po kraji, jenž celý byl oděn do krásného, čerstvě padlého sněhu; a tu jeho srdce sevřel stesk a krutý. žal. Vše v něm znovu ožilo. Kam asi odešel Bohdar s Milenou? Kde žijí? A jak? Jistě šťastně a spokojeně… Hořká slova sama drala se do zjitřené mysli:

„K čemu je můj život? Proč ještě žiju, proč mě nosí tahle zem? Jsem jako bleskem sežehlý, odraný strom. Hynu žalem i hněvem, pomalu usychám. Přijde zase Vesna – ale nepřijde pro mě. Strom mého života se už nikdy nezelená, už nikdy nedá ovoce.“

Tak šeptal si kněz, hledě upřeně k Babě.

A pak se rozhodl. Požádal Sudíka, aby mu podal kopí, a nakázal jezdcům, kteří ho doprovázeli, aby jeli napřed k Vlastiborovi. Chce se sám projet hvozdem, brzy je dohoní.

Načež kněz Vlastimír stiskl koleny koně, trhl uzdou a rozjel se tryskem k úvalu, jímž potůček spěchal k Jizeře. Na pláni se zastavil a znovu pohlédl k Babě. Nemýlil se! Jeho předtuchy se potvrdily. V čistém vzduchu kroužil nad vrcholem hory modrý obláček dýmu; po chvíli rozplynul se sice nad černavou stromů, vzápětí však vyletěl nad horu obláček druhý, třetí, čtvrtý…

A kde stoupal k nebi dým ohně, tam by měli být i lidé. Kněz znal dobře ten kraj, který sám kdysi proklel, věděl, že je v něm plno tajemných slují a propastí a kolem dokola všude hustý hvozd. A v jedné z těch slojí, snad až pod samým vrškem hory Baby, se možná skrývá ta, kterou mu osud tak zákeřně odvedl.

Kněz pobídl koně a jel pomalu dál, směrem k Babě. Obláčky teď vyletovaly z hory hustě za sebou jako velcí modrobílí ptáci a splývaly stále znovu s modrou oblohou. Kněz dojel až k lesíku, který vroubil močidla a bahna u jezera, našel cestu v rákosí a po ní sjel až k dolenimu jezeru. Zde také narazil na první stopy. Objevil i pasti, ale ty byly asi Ctiborovy. Pod horou však našel dvoje různě velké stopy a tu se poprvé zachvěl nedočkavosti a neurčitým, bolestným nepokojem. Zajel na okraj hvozdu, ale tu poznal, že hustým lesem by se daleko nedostal; seskočil proto s koně, uvázal hnědáka k bříze a sám začal pěšmo stoupat po svahu k vrcholu hory. Brzy objevil úzkou stezku a sledoval ji až k holině pod vrškem hory.

A tady také, na holině ošlehané až na kámen, vešel kněz v nerovný zápas, který mu nastrojil zlý osud.

Z houštiny na půlnoční straně holiny ozval se napřed praskot a výhrůžné mručení. Kněz se zahleděl do hustého mlází a na hluboko sehnuté větve starých smrků, nic podezřelého tam ale nespatřil. Praskot zatím však zmohutněl, mručeni zesílilo, a než se překvapený kněz nadál, houština na okraji hvozdu se zachvěla a z lesa se vyvalil na holinu obrovský zubr.

Kněz se už několikrát setkal na lovu se zubrem, tak statného samce však ještě neviděl. Byl to Starý býk samotář, potměšilý a vzteklý mrzout. Když spatřil kněze, zastavil se, zafuněl a několikrát hrábl přední nohou, až sypký sníh zavířil v mrazivém vzduchu.

Kněz se mimoděk ohlédl k hvozdu; tam však spásu hledat nemohl, les byl příliš daleko. Zubr by ho snadno doběhl. Čeká ho zlý boj, snad i smrt. Hlavou mu jako blesk prolétla myšlenka: Milena řekla, že na této hoře je její osud. Myslela tím snad, že i kněz najde svůj osud právě tady… pod kopyty rozzuřeného býka?

Kněz sevřel pevněji kopí, rozkročil se a čekal. Zvíře vztekle zařvalo a sklonilo hlavu.

Toho dne Bohdar, Radim a Spyšek byli dole pod horou a obcházeli s Ctiborem pasti. Nakonec prošli bahna na severním břehu jezera a přešli hať vysoko pokrytou sněhem: odtud už cesta stoupala přímo k vrcholu Baby. V polovině svahu se náhle zastavili. Daleko ve hvozdě, až někde dole u jezera, se ozval strašlivý hlas. Nebyla v něm však zloba dravě šelmy, zuřivé hladem, chvěla se v něm naopak jen smrtelná úzkost. Muži pozorně poslouchali. Podivný řev ozval se ještě jednou a pak ještě, tříštil se o skály, zapadal do hlubin hvozdu.

..Vím, co to je,“ řekl konečně Bohdar. „Tak řičí kůň obklíčený vlky nebo jinou dravou zvěří. Kde je kůň, musí být i člověk. Někdo pronikl do našeho hvozdu. Musíme být opatrní, aby nás nakonec ještě nenašli. Lovci to ale být nemohou, ani Chodové od brodu ne, ti přece šetří knězův zákaz. Odneseme zvěř na Babu a pak se podíváme pod horu.“

Stoupali rychle dál hvozdem, až se před nimi rozsvětlilo a vyšli na dolení konec holiny. Tu také zaslechli první zařváni zubrovo; býka však ani kněze dosud neviděli. Před nimi trčela jako zeď vysoká hráz balvanů a přes ni ležel ještě vývrat mohutného smrku.

Tu zařval zubr podruhé. Hodili zvěř na zem a začali spěšně šplhat přes balvany. V několika chvílích ztekli kamenou hráz – a tu se jim naskytl hrůzný pohled.

Po bílé sněžné pláni řítil se proti osamělému lovci ohromný černý zubr!

Strnuli na místě jako omráčení a s obdivem hleděli na statečného muže. Stál pevně jako skála a pak v pravý okamžik uskočil stranou; jeho pravice se mihla jako blesk a vzápětí vniklo ostré kopí hluboko

do boku rozzuřeného býka. Teprve teď se Bohdar taky vzpamatoval, vzkřikl: Za mnou! a první hnal se přes holinu k zubrovi.

První rána kopím byla dobrá, její síla však byla zeslabena tím, že zubr letěl po svahu. Rozzuřený býk se s mrštností mladého kůzlete otočil a znovu se vrhl na statečného lovce. Muž se také obrátil – a tu Bohdar spatřil jeho zrudlou tvář. Tvář kněze Vlastimíra!

Kněz zatím podruhé vehnal kopí do boku rozzuřeného zvířete, tentokrát tak hluboko, že zvíře kleslo na kolena. Kněz radostně vzkřikl a snažil se vytrhnout kopí z rány. Jásal však předčasně; kopiště vězící hluboko ve svalnatém těle obrovitého zubra se náhle zlomilo a hned nato netvor znovu vyrazil, nabral Vlastimíra na rohy a vyhodil ho do výše. Tělo knězovo přeletělo vývrat, dopadlo těžce na balvany a bezvládně se sesulo na sněhem zapadlou kalužinu.

Bohdar a jeho druzi dorazili na bojiště ve chvíli, kdy i zubr nabral kněze na rohy, a hned se také na rozzuřeně zvíře vrhli. Bohdar prohnal zubra kopím, hned nato vrhl své kopí Radim a Spyšek ťal zvíře sekerou do vazu. Takovému spojenému útoku býk neodolal. Zachroptěl, klesl, na bok a naposledy zahrabal kopyty ve sněhu. Zatímco Radim se Spyškem hleděli jako očarovaní na mohutné i tělo, z jehož četných ran se proudem řinula krev a barvila bílý sníh, Bohdar přeskočil vývrat a vrhl se ke knězi, i nešťastný lovec ležel bezvládně ve sněhu, který rezavěl krví prýštící z tržné rány na hlavě a na noze. Oči měl kněz zavřené, jeho tvář byla bledší než sníh. Bohdar za volal na své druhy a společně pak Vlastimíra zvedli a opatrně s ním začali vystupovat po příkrém svahu k chatě. Spyšek šel první a prošlapával cestu hlubokým sněhem.

Milena už na ně čekala. Také zaslechla ten podivný řev u jezera, slyšela i výkřik dole ve hvozdě. A tak jakmile spatřila podivný průvod, zvolna se blížící k chatě, nelekla se, ale běžela zpátky do srubu a vyhledala v komoře látku na obvazy. ‚Nakázala taky Jalině, aby připravila lože, a jakmile na něj muži kněze uložili, hned začala raněnému prohlížet rány.

„Rána na noze je zlá a hluboká,“ řekla. „Ale té se nebojím, ta se zhojí. Horší je rána na hlavě. Kněz je úplně necitelný, dosud se ani nepohnul, jako by v něm duše nebylo. Těžko zatím soudit, jak to dopadne. Snad zítra nebo za dva dny, až se probere z mrákot a uvidím jeho oči, pak budu vědět víc.“

Pak Milena ošetřila knězi obě rány mastí a pevně je obvázala jemným plátnem. Víc zatím udělat nemohla. Spyšek mezitím pověděl Mileně, co se přihodilo na holině. O knězi mluvil jako o hrdinovi, až se Milčanka divila, proč jí Spyšek Vlastimíra tak vychvaluje. Pohlédla potají na Bohdara, ale ten se jen usmál a zakroutil hlavou. Spyšek se zřejmě styděl za to, jak zbaběle před knězem uprchl a teď se snažil zahnat vzpomínku přehnanou chválou.

Do jídla toho večera nikomu z Babských nebylo, a tak šli raději všichni brzy spát. Raněnému stejně už víc pomoci nemohli – bylo třeba vyčkat rána.

Kněz se probudil ještě před svítáním. Slyšel nejprve jen šumot hvozdu a bolestné kvílení vichřice, brzy však rozeznal i hlasité oddychování. Marně se ale rozhlížel kolem sebe; všude vládla ještě černočerná tma. Pak se ale náhle ozval kdesi v koutě slabý šelest a kněz měl pocit, že se k němu někdo blíží. Neznámý však nedošel až k jeho loži, ale zastavil se kdesi na půl cesty. Pak uslyšel kněz prudký dech a vzápětí vystoupil ze tmy malý červený bod. Rostl, mohutněl, až z něj zapršely první jiskřičky. ‚ Z jiskřiček vyšlehl plamen a ten také osvítil tvář neviditelného ranního ptáka. Kněz si mimoděk sáhl na hlavu, jako by se tak chtěl lépe upamatovat, kde to vlastně je. Nahmatal obvaz o sotva se ho dotkl, ozvala se jedovatá bolest. Kněz znovu pohlédl na tvář ozářenou jasnými plameny ohně – a poznal ji. A hned také zvolal:

„Spyšku, slyšíš!“

Spyšek sebou trhl a vytřeštil oči do temného kouta jizby. Kněz pokračoval:

„Spyšku, dám tě oběsit! A hned. Na nejbližším stromě!“

Ale Spyšek se už vzpamatoval a odvážně kněze odrazil?

„Nesmíš, tady nejsi pán. Tady tě nikdo neposlechne.“

„A kdopak je tedy ten pán, kterého tu poslouchají? ptal se kněz, stěží potlačuje smích.

„Tady je pánem silný a spravedlivý Bohdar a ty jsi jeho zajatec.“

To byla troufalá odpověď, ale kněz se nemohl zlobit, i kdyby chtěl. Bolest v hlavě byla stále citelnější a lepši bude vystříhat se každého vzrušení nebo prudšího pohybu. Pokračoval tedy klidným tónem.

„A nevíš, Spyšku, co se mnou ten tvůj Bohdar teď udělá?“

Spyšek chvilku váhal a pak odpověděl:

„Nevím, ale myslím, že pověsit tě nedá. Když se zrovna nehněvá, je laskavý a dobrý. Však ti taky spěchal na pomoc a vlastní rukou dorazil raněného zubra. A já… já ho taky pořádně ťal.“

Kněz se znovu usmál:

„Ty že ses taky odvážil na zubra? To už byl mrtvý, když. jsi ho ťal, viď?“

Spyšek se spravedlivě rozhořči!:

„Nejsem přece žádná baba!. Nedávno jsem se vrhl i na medvěda. Tos měl vidět…“

Než však mohl Spyšek dokončit, cože měl kněz vidět, ozval se z kouta u dveří Radim.

„Však jsem viděl, jak se ti kolena samým vztekem třásla a jak tě medvěd pohladil. To už jsi ležel na zádech a nohama jsi kopal k nebi.“

A Radim vstoupil do osvětleného kruhu, který vrhal oheň do temné jizby.

„To je ten druhý, co zabil střelou Racka, ten Lučan, kterého vysvobodil Bohdar,“ říkal si v duchu kněz. Vzápětí však byly jeho myšlenky svedeny jiným směrem. Z lože u protější stěny zvedl se obr: celá světnice ho najednou bylá plná, div hlavou strop neprorazil. Přistoupil k Vlastimírovi a uklonil se:

„Buď zdráv, pane, a buď nám vítán. Škoda žes nepřišel rovnou cestou k nám a raději ses pustil v zápas se zubrem. Byl to býk, jakého jsem tu ve hvozdu ještě neviděl. A kolik z něho bylo masa – však jsme ti kus pečeně schovali venku ve sněhu. Jistě ti teď přijde k chuti. Musíš mít pořádný hlad, ležíš tu už čtvrtý den bez jediného sousta.“

Kněz hleděl na mladého obra se zjevným zalíbením. Takového syna kdyby mu byli dopřáli bozi! Ale osud bývá nevyzpytatelný!

V jizbě se zatím úplně rozjasnilo a kněz pohlédl tázavě ke dveřím, jež vedly zřejmě do sousední komory. Tam asi spaly ženy!

Radim první si všiml, kam se kněz dívá, přistoupil ke dveřím a silně na ně zabušil. Vzápětí se dveře otevřely a do jizby vstoupila Milena s děckem na ruce. Poklonila se Vlastimírovi, a když se jí kněz zeptal, čí je to dítě, odvětila pyšně, že její a Bohdarovo. Kněz chvíli mlčel; poslouchal, jak na ohništi praská oheň a venku hvízdá severák. Pak zhluboka vzdychl a vybídl Bohdara:

„Tak mi vyprávěj, jak to bylo ve hvozdě, jak jsem byl zraněn a jak jste mě zachránili.“

A Bohdar vyprávěl. Když skončil, utěšila ještě Milena kněze:

„Neměj starosti, u nás ti bude dobře. A rány se ti brzy zhojí, máme dobré masti.“

A knězi Vlastimírovi je skutečně dobře. Pozoruje, jak Milená s Jalinou chystají snídani, a s chutí se pak nají s ostatními. Po snídani odejdou Spyšek s Radimem k Ctiborovi, ženy připravují něco ve své komoře a Bohdar sedí u ohně a vyrábí nový luk. V jizbě vládne teplé, ospalé ticho. Kněz Vlastimír usíná…

Jeho duše bloudí. Teď sedí kněz na koni, jede v čele ‚dlouhého průvodu. Vjíždí do starého hvozdu ohromných stromů. Je tam šero a příjemný chlad. Pak se les rozsvětlí a průvod vyjede na velkou mýtinu. Uprostřed mýtiny stojí vznosný dvůr a v něm sličný chrám vzácné práce tesařské i řezbářské. V chrámu hoří před zamračenou sochou božstva věčný oheň, do něhož nejkrásnější lutické dívky sypou vonné koření. Dovnitř do chrámu však vpustí strážci pouze kněze. Nakáží mu napřed, aby si odvázal krpce a odložil čapku a pak ho odvedou do chrámové předsíně, tonoucí v tajemném šeru. Tu mu zastoupí cestu starý žrec, jehož dlouhé vlasy i vous jsou bílé jako mléko, a táže se ho, co si žádá. Kněz mu vypoví svou starost: chce syna, dědice země. Žrec pokýval hlavou a odchází; brzy zmizí ve vonném dýmu, vznášejícím se před sochou boha Velfese. Kněz zatím stojí a čeká.

Pak ho konečně zavolají. Kněz vykročí tápavým krokem do nitra chrámu, jde stále vpřed, až rozeznává v hustém dýmu plápolající obětní oheň, kolem něhož stojí dvanáct panen v bílých šatech. Na hlavách mají panny široké věnce. Jedna z nich pokročí ke knězi, uchopí ho za ruku a odvede k nádržce s čistou vodou. Dívá se Vlastimírovi do očí a knězi se najednou zdá, že je to Milena. Pak dívky přihodí na oheň třísky a vonné byliny, plameny vyšlehnou a rej jisker se vznese vysoko k těžkému trámovému stropu svatyně. Věštkyně drží kněze za ruku, kouř je oba zahaluje, dívka se sklání stále hloub k posvátné vodě, která jí má zjevit pravdu. Pak konečně ozve se její zamžený hlas. Oznamuje vůli bohů.

Nebudeš mít děti ale syn tvůj z ženy, které jsi nepoznal… vládu podědí a bude velký a silný jako otec jeho…

Dozněla věštba. Dívky zmizely, jenom jedna rovná ještě oheň na třínožce u nohou Velesovy sochy. Žrec vyvádí kněze do předsíně a odtud do nádvoří. Kněz je stále jako omámen. Nakonec se zeptá žrece:

„Budu moci ještě mluvit s věštkyní? Nerozumím věštbě, chtěl bych požádat o vysvětlení.“

Ale žrec vážně kroutí hlavou:

„Pouze jednou smí vkročit prosebník do svatyně, a co mu věštkyně řekne, jsou slova samého božstva. Nemůže proto a ani nesmí vysvětlovat. Bozi ovšem mluví jinak než lidé. Ale hledej v těch slovech sám pravdu a nalezneš ji, jako ji až dosud našel každý.“

Víc už žrec neřekne; otočí se a pomalým, vážným krokem odchází nazpět ke svatyni.

Knězi nezbývá než vsednout na koně a zamířit z posvátného háje k dalekým modrým horám, za nimiž je jeho země.

Cestou si však opakuje záhadná slova věštby, zkoumá a převrací každé slůvko, ale je mu pořád, jako by tápal tmou. Na čele se mu zaperlí studený pot, těžce dýchá, vzdychá – a najednou se probouzí. Hledí udiveně kolem sebe a co nevidí: u planoucího ohně sedí Bohdar, vedle něho Milena, na klíně malé děcko. A tu najednou jako blesk z čistého nebe zalilo nízkou jizbu veliké světlo. Kněz pochopil, kněz rozuměl, všemu rozuměl. Pravdu měli bozi a musí to hned sdělit i ostatním. A kněz volá, křičí, hlas mu přeskakuje radostným vzrušením.

„Bohdare, Mileno, dobré to bylo proroctví. Věštkyně měla pravdu, věční bozi dobře rozsoudili. Už tomu rozumím.“

Milena se zprvu lekla, zda se knězi nezjitřila znovu rána na hlavě, že mluví tak z cesty. Ale když mu pohlédla, do očí. viděla v nich takový klid a štěstí, že se za svou myšlenku až zastyděla. A Vlastimír pokračoval:

„Když tě, Mileno, přivedli zajatou, prosila jsi za Bohdara a říkala jsi, že k Bohdarovi tě dovedla vůle bohů. Tehdy jsem ti nevěřil a tebe, Bohdare, jsem potrestal, když jsi mi opakoval totéž, co řekla Milena. Nerozuměl jsem tomu podivnému proroctví, chtěl jsem je upravit po svém, bohy jsem pokoušel. Ale bozi sami tě vyvedli z hradu, vrátili tě Bohdarovi a slepotou ranili mé stráže. A teď mi poslali sen. Zdálo se mi o lutické věštkyni a znovu jsem ve snu slyšel ta podivná slova. A když ‚jsem pak procitl a spatřil jsem vás, najednou mi bylo všechno jasně a známé. Poslyšte teď i vy, co mi řekla lutická věštkyně:

„Nebudeš mít dětí, ale syn tvůj z ženy, které jsi nepoznal, vládu podědí a bude velký a silný jako jeho otec. Rozumíte také?“

Milena s Bohdarem na sebe jen tázavě pohlédli, a tak“ kněz pokračoval:

„Nebudu mít děti – protože nemohu a už ani nechci. Ty, Mileno, jsi moje žena, zaplatil jsem za tebe už věno-, ale nepoznal jsem tě. Teď máš syna. Je to ale také můj syn, když je z mé ženy. A ten syn podědí po mně vládu a bude velký a silný jako tvůj Bohdar. Podejte mi malého Bohdara – je to dar bohů, Boh dar. Ať poznám budoucího kněze všech rodů v této zemi!“

Milena vstala a vložila do loktů starého kněze svého synka. Pak poklekla vedle Vlastimírova lože, poklekl i Bohdar a kněz oběma požehnal:

„Nechť roste synek váš i můj k radosti nás všech a je dobrým, silným knězem všech svobodných Charvatů.“

Po dlouhých, stříbrem prokvetlých vousech knězových stekly dvě velké horké slzy. Milena s Bohdarem vstali a objali se.

Doba utrpení skončila.

ZRÁDCE

Příštího dne ještě před rozedněním zabušil kdosi na dveře chaty a venku ozval se Semilův hlas:

„Otevřte, ospalci!“

A vzápětí už vpadl rybář do chaty jako svěží ranní vítr a hned na prahu oznamoval:

„Není už Rybitev, není mé rybárny, nemáme kněze Vlastimíra a na hradě poroučí ten zloduch a travič Radboji.“

Hleděli na rybáře s úžasem a jeden přes druhého se hned ptali, jak se to mohlo stát; Semil je však rázně přerušil:

„Všechno vám povím, ale napřed mi dejte najíst!“

Milena pospíšila, aby připravila pro všechny snídani a rybář usedl k ohni a rozhlížel se po jizbě. V chatě bylo temno, oheň se teprve zvolna rozhoříval, a tak si Semil nevšiml, že na loži v koutě jizby někdo leží. Ohlédl se tam teprve, když se z temného rohu ozval tichý, přiškrcený hlas. Vzápětí vyšlehl na ohništi žlutý plamen a ozářil tvář ležícího: na čele známá hluboká vráska, oči plné zlobného lesku a ústa křečovitě stažená… Semil vyskočil od ohně a vrhl se k loži. Přitiskl ústa k ruce knězově a zašeptal chvějícím se hlasem:

„Pane náš, ty žiješ! Buď bohům chvála! Už mě nemrzí, že mi spálili rybárnu, že zničili i celé Rybitve, jen když vidím tebe živého. Všichni na hradě tě už mají za nebožce. Povím ti, co se stalo, a uvidíš, sám, že vše ještě není ztraceno. Vrátíš se zase na hrad, abys soudil a trestal, běsům vydal toho psa prašivého, traviče ohavného, i Přibku, která, už zase sedí na. hradě a mstí se, trestá nevinné. To, co ti dva udělali, bude jejich poslední dílo. Jsi naším knězem, jenom tebe budem poslouchat a ty nás také povedeš proti Radbojovi. Sám vlezl do pasti, chytil se jako vlk do jámy. Je dobře, že pro ně jsi mrtev. Tím hroznější pro ně bude tvůj soud.“

A pak konečně Semil pověděl, jak se to všechno zběhlo.

„Viděl jsem tě, pane, naposled, na plám, jel jsi k Slaviborovi. Když ses však potom do večera nevrátil na hrad a ani Slavibor o tobě nevěděl, začali tě tví lidé hledat. Hledali celé dva dny, a když ani pak tě nenašli, usoudili, žes v té vánici zabloudil, obklíčili tě vlci a roztrhali tebe i tvého koně. Bylo jim sice divné, že nikde nenalezli zbytky tvé mrtvoly, ale vánice byla tak prudká a tolik sněhu připadlo, že jsme nakonec usoudili, že stopy nenajdeme dřív, než přijde obleva. Veleslav z Kačí hory, Slavibor, Vlastibor ze Stražince i stráž na Hradci a na Mužském také hned předpověděli, že teď se opět objeví Radboj. Nikdo nevěřil, že by odjel z kraje, nebo že by snad dokonce byl mrtev, a všichni také očekávali, že s bratrem se vrátí na hrad i Přibka. A pak nastanou zlé časy, neboť Neveklovici jako tví příbuzní se ujmou vlády až do doby, než svobodný lid zvolí nového kněze.

Před dvěma dny se vracela část čeledě, která tě hledala až pod Mužským a nahoře ve srubech, do hradu, a tu když Bratroň nakázal, aby otevřeli bránu, vyhrnula se najednou z chalup v předhradí Radbojova čeleď, a než se Bratroň nadál, byla ve hradě. Osadili napřed bránu, zatlačili hradní chasu a vzápětí nato přihnal se velký zástup lidu, všichni dobře ozbrojení, a hrad dokonale obsadili. Bratroň se sice statečně bránil; ale brzy ho odzbrojili a se vší jeho čeledí vsadili do věže. Před večerem přijel Radboj se Ctibojem a Kojatou, propustili z věže hradní čeleď a Radboj se omluvil Bratroňovi. Byl prý to zbytečný hoj, všechno se mělo vyřídit po dobrém. Radboj přece přijel jako bývaly vladař a příbuzný Vlastimírův, aby střežil opuštěný hrad.

„Nezazli se proto na mě, Bratroni,‘ řekl ten štír a zrádce, „čeleď je divoká, a když jsi ji chtěl vytlačit z hradu, začala se prát, ačkoliv jsem jí to výslovně zakázal. Chceš– li, zůstaň na hradě, knězovu čeleď tady nechám.‘

Bratroň bez rozmýšlení odpověděl:

„Čeleď není tvoje. Ty jsi tu teď pán, když kněze není. Já pojedu domů a vyčkám mezi svými na volbu nového kněze.‘

Radboj ho nezdržoval a Bratroň taky hned odjel. Sotva však vytáhl paty z hradu, kázal Radboj znovu vsadit čeleď do věže, a když se pak poradil se Stibojem a Kojafcou, poslal Bratroňovy lidi pod dobrou stráží ke svým rodům na půlnoci. V hradě zůstal jen hloupý Vrátek, kterého nový vládce považoval pro jeho prostoduchost za neškodného. Na někoho však v tom zmatku Radboj zapomněl: na Bořka a na Květu. Začal se po nich shánět až ráno příštího dne – to však už bylo pozdě. Marně posílal své lidi na všechny strany – Bořek s Květou byli už dávno v bezpečí. Uprchli k Slaviborovi a Lam se schovali před hněvem Radbojovým.

Včera večer brzy po setmění ke mně přiběhl Budík, kterému se také podařilo šťastně uprchnout z hradu. Vrazil do rybárny celý vyjevený a hned volal: ‚Uteč, Semile, jedou pro tebe!‘ Hodil jsem na záda toulec a luk, do ruky popadl kopí a vyběhl z rybárny. Byl nejvyšší čas: po cestě od hradu přijížděli první Radbojovi pacholci. A než jsem doběhl k Jizeře, vzplála za mými zády první rybářská chatrč a za chvilku už hořely celé Rybitve jako vích slámy. Přejel jsem přes Jizeru a pak jsem pospíchal rovnou sem k vám, na Babu.“

Když Semil skončil, hleděl kněz dlouho mlčky do ohně. Přemýšlel o rybářových slovech a hlavou se mu honily nejrůznější myšlenky a vzpomínky: na Radboje a na Přibku, na statečného Bratroně i na ostatní věrné v jeho rodech, na Bořka a na jeho Květu… Konečně promluvil:

„Dovedu si domyslit, jak si to Radboj všechno připravil. Posadil Přibku do hradu a sám tam teď poroučí. Zajistí si napřed sliby, dary a hrozbami vladyky a teprve pak dá svolat všechen svobodný lid, aby zvolil nového kněze. Nebude to hned, Radboj umí počítat. Musí napřed vědět, kolik má věrných a kdo s ním všechno půjde. Máme tedy ještě čas. A nesmíme ho zmařit. Pošleme posly k našim nejvěrnějším rodům a ti pak už sami roznesou moji zvěst ostatním.“

Když kněz domluvil, Bohdar, který až dosud mlčel, zavrtěl hlavou. Kněz si toho všiml a hned se taky zeptali

„Nelíbí se ti, Bohdare, má slova?“

A Bohdar odpověděl po pravdě:

„Nelíbí. Stačí snad jeden oddaný přítel, kterému bys vzkázal, že jsi naživu. Ale všem to hned povědět – to by nebylo dobré.“

„A proč?“ tázal se kněz.

„To proto,“ vysvětloval dá! Bohdar, „že by se o tom brzy dozvěděli i Neveklovici a všichni jejich přátelé. Buď by se jim pak podařilo tě zabít, nebo by před tebou Radboj i Přibka včas prchli. Slyšel jsi také, jak jednal Radboj s Bratroněm. Chce, aby všichni o něm věřili, že je spravedlivý. Bude lhát, on i ostatní Neveklovici. Dokáží, že Přibka byla nevinná, žes ji týral a nenáviděl a že to vlastně byla Milčanka, která strojila jedy, tebe omámila a všechno pak svedla na Přibku, aby ji z hradu vypudila. Budou štědře rozdávat z tvého zboží a získají tak mnohé. Pokud pak budou věřit, že jsi mrtev, pokusí se také odstranit svědky svých zločinů. Proto Radboj tak hledal

Květu a Bořka, proto poslal i pro Semila. Proto tobě věrnou chasu poslal do podhůří k příbuzným rodům. Nech je zatím raději jednat, tak nejlépe poznáš, kdo ti je skutečně věrný. Kdo se nedá koupit ani krásnými slovy, ani zlatem. Myslím, že Radboj i Přibka teď budou usilovně hledat, čím by rody přesvědčili, že jsi skutečně mrtev. Uvidíme, co si ještě vymyslí. Času máme dost. Radboj svolá radu, až si bude úplně jist, že zvolí za kněze jeho. A to nebude dřív než po jarních pracích. Do té doby se uzdravíš a oni zatím na hradě nakupí na své hlavy tolik vin, že se jimi sami už předem odsoudí.“

Všichni pozorně naslouchali, a když Bohdar skončil, kněz na něho pohlédl s obdivem a řekl:

„Knězem bys mohl být, jak moudře mluvíš. Dobrá je tvá rada; vyberu si tedy jenom jednoho ze svých, kterému všechno řeknu a který nám pak může přinášet zprávy. Bude to Volen, jehož dvůr je tady na polední straně Baby. Spyšku, vypravíš se hned k němu. Cestu znáš. Vyřídíš Volenovi, ale jenom jemu, aby ke mně přišel. Ať jde však tak, aby nikdo nevěděl, kde byl. A ty buď taky opatrný, ať se nesetkáš s Neveklovici.“

Spyšek si vzal kopí, oblékl kožíšek a odešel. Kněz pak pokračoval:

„Napadlo mě taky, co je se Zvěratou. Tomu kdyby se tak dostal Radboj na kůži. Ještěže má kůži jako medvěd a dokáže být chytrý jako liška. Určitě se před Radbojem už někde schoval. Nejspíš u Vlastibora na Strážinci. Taky Chody by měl někdo varovat, říci jim, že jsem naživu. Ti to nikomu z Nevekloviců nepoví a mohli by mi prokázat dobrou službu, až se uzdravím a udeřím na Radboje.“

„To si vezmu na starost já,“ hlásil se Semil. „Napřed se podivám, co je se Zvěratou, zda je v bezpečí. Zajdu taky za Padarem. který nám už prokázal dobré služby a je ti, Vlastimíre, plně oddaný. A nakonec se podívám na Stražinec k Chodům.“

Knězi se však rybářův návrh příliš nezamlouval.

„Po tobě, Semile, budou teď nejvíc slídit. Měl bys raději zůstat tady a ne jim lézt sám do pasti.“

Ale Semil se jen usmál a uklidňoval kněze:

„Nejsem hloupý vlk. Jámě se vyhnu a do pasti dobrovolně nevlezu. Darmo jsem nebyl tak dlouho v tvé lovecké družině. A lovec má druhé nahánět do pasti, a ne se do ní nechat sám zahnat.“

Načež si přehodil přes rameno luk a toulec s šípy a rozloučil se:

„Až všechny obejdu, zase se vrátím. Pak už budeme moudřejší.“

Brzy potom, co Semil opustil srub na Babě. upadl kněz opět do hlubokého, posilujícího spánku. Když se pozdě odpoledne probudil, klečel u jeho lože Volen, kterého přivedl na Babu Spyšek.

Kněz se opatrně posadil a už radostně vítal příchozího:

„Vítám tě, Volene. Jak vidíš, jsem živ a brzy budu také zase zdráv. Tebe jsem pak povolal, aby tě nemohli oklamat ti jedovatá hadi, ti prokletí Neveklovici, až pojedou od rodu k rodu a všem budou zvěstovat moji smrt.“

Volen se usmál a odpověděl knězi:

„Zítra má být tvůj pohřeb, můj pane. Našli už tvé věci: zakrvácené krpce, kus pasu, meč a zlomené kopí.“

Kněz pohlédl tázavě napřed na Volena, pak na Spyška. A vladyka pokračoval:

„Dnes ráno u nás byli Neveklovici a zvěstovali nám, že jsi zmizel a že jsi už určitě mrtev. Jezdili s tou truchlivou zprávou od rodu k rodu, až přijeli i k nám. Nechtěl jsem uvěřit, že ty, takový silák, který se už tolikrát pral s medvědy a zubry, bys tak lehce zahynul, navíc jen kus cesty od hradu, blízko lidských obydlí. Taky mi bylo hned divné, že nenašli tvou mrtvolu. Jen ty krpce, pás a zbraně. Seděl jsem celý den ve svém srubu, od ohně jsem se nehnul, ptal jsem se sám sebe i druhých, zda je něco takového vůbec možné… a pak přijel tenhle mládenec. Prohlásil se jako tvůj posel; nechtěl jsem mu zprvu věřit, neznal jsem ho, myslel jsem, že je to Neveklovic, který se mi vysmívá, dokonce jsem ho chtěl pověsit. Ale pak přijel jeden známý Neveklovic a jen ho tvůj mládenec z okna zahlédl, schoval se do komory. Neveklovic mi oznámil, že našli už i tvoji mrtvolu, v úvalu u potůčku, který teče pod Rybitvemi do Jizery. Mluvil také o tom pohřbu…, ale já mu zase nevěřil. A sotva Neveklovic odešel, vytáhl jsem tady toho mládenečka z komory a pospíchal jsem s ním sem na Babu. Abych se na vlastni oči přesvědčil, kdo vlastně lže a kdo mluví pravdu. Díky bohům, že pravdu jsi mluvil ty, chlapče.“

Spyšek se jen ošíval a pak se s úsměvem zeptal:

„Teď už mě snad nepověsíš?!“

Kněz potom vyprávěl, co se mu vlastně v lese pod Babou přihodilo a jak se dostal až sem, do Bohdarova srubu. Volen pozorně poslouchal a se zalíbením si prohlížel statečného Bohdara i jeho krásnou ženu. Věru že tak hezký pár mladých lidí už dávno neviděl!

Dlouhá řeč kněze vyčerpala; byl nejvyšší čas, aby se trochu posilnil. Volen sám nakonec přerušil hovor a požádal kněze, aby si chvíli odpočinul. Zatím co odpočíval, ostatní se najedli a nakonec se posilnil jídlem i Vlastimír. Teprve pak se začali radit, co podniknou dál. Nakonec se shodli na tom, že zatím neoznámí nikomu, že kněz je naživu. Teď, v zimě, Radboj rody svolat nemůže. Až přijde první táni, budou cesty jedno bahno a pak budou zase všichni zaměstnáni jarními pracemi. Času tedy mají dost. Radbol svolá sněm rodů nejdřív v měsíci máji – a do té doby se kněz určitě zcela uzdraví.

Když se tedy takto dohodli, rozloučil se Volen s knězem a slíbil mu, že zase brzy přijde. Bohdař vyprovodil vladyku až pod skalní stupeň.

V tom čase, kdy se kněz s Volenem domlouvali o chystaném boji s Radbojem, seděl už Semil u Padara. Byl v těch opuštěných půlnočních končinách vlastně poprvé v životě. Cestu k Padarově chatě znal jen z vyprávění Zvěratova, a tak nějaký čas bloudil zarostlou debří, než mu kouř prozradil správný směr. Pak už snadno došel k cíli. Padar ho přivítal s lukem v ruce, ale když mu Semil oznámil, že je přítelem brtníka Zvěraty a že ho posílá sám kněz Vlastimír, odložil Padar zbraň a pozval rybáře do své chaty.

„Znám tě od Zvěraty,“ začal Semil, sotva usedl na hrubě tesanou lavici před ohništěm. „Vím taky, jak rád máš Neveklovice, zvlášť jejich vůdce Radboje. Od tebe půjdu rovnou ke Zvěratovi, varovat ho, aby před Radbojem včas uprchl, jestli to totiž už sám neudělal. A tobě taky radím: Jdi se Zvěratou, schovejte se na Stražinci u Vlastibora. Radboj už byl v Rybitvech. jen taktak jsem před ním uprchl. Přijdou i ke Zvěratovi a pak sem k tobě. Budou se chtít vypořádat se všemi, kteří stranili Vlastimírovi. Jenom u Vlastibora budete bezpečni. Pošlu na Stražinec Zvěratice od Jizery a řeknu i Chodům, aby byli připraveni k pomoci, kdyby snad Radboj udeřil na Vlastibora.“

Padar se dlouho nerozmýšlel. Vzal si z rohu jizby luk a toulec s šípy a sám první vyšel z chaty. Zavřel dveře na závoru a zamířil k úzkému stezníku, vedoucímu přes rokli na pláň.

Cesta to byla nelehká, vedla z větší části hustou debří a úvaly plnými hlubokých závěji. Oba muži však byli dobří chodci, a tak brzy došli, k hájku, za nímž už byla Zvěratova chalupa. Dřív však ještě, než vyšli z lesa, zaslechli vzteklý psí štěkot a divoký pokřik mnoha lidských i hlasů. Oba současně strhli se zad luky, připravili střely i a rozběhli se ke kraji lesa. Když vyběhli na mýto, na němž! stála brtníkova chata, spatřili Zvěratu, který stál na prahu a bránil se útoku osmi ozbrojenců. Tolik jich totiž zbylo z původního počtu dvanácti; tři leželi bez hnuti v trávě a čtvrtý seděl na pařezu a snažil se zastavil krev, jež se mu řinula z hrudi. Útočníci stáli zády k lesu, z něhož vyběhli Semil a Padar a chystali se právě k novému útoku. Stačili však sotva napnout luky – a už hvízdly vzduchem střely. Staří lovci stříleli s neomylnou jistotou; – dva útočníci padli jako podťatí. Teprve pak se Semil s Padarem rozběhli k chatě a vrhli se s napřaženým kopím na Neveklovice. Další dva zbojníci padli k zemi, třetího přibodl k jedli Zvěrata.

Boj byl rozhodnut. Zbylí tři Neveklovici odhodili zbraně a jako zajíci se rozběhli k lesíku za chatou. Zvěrata chtěli běžet za nimi, ale Semil ho zastavil. Nechtěl už zbytečně prolévat krev. Radbojovi pacholci beztak jen plnili vůli svého pána. Byli to ještě mládenci a nemohli za boj, do něhož je vehnal jejich nehodný vůdce. Toho bylo třeba potrestat – a pak se před knížetem ochotně skloní ostatní.

Zvěrata chtěl hned Semilovi a Padarovi povědět, jak ho Radbojovi pacholci napadli a jaký boj s nimi musel svést, ale rybář brtníka brzy přerušil. O tom si poví až později…! Teď musejí hned zajet k Chodům a pak na Stražineci k Vlastiborovi. Tam jim všem bude bezpečněji. Radboj bude zuřit, až se dozví, jak neslavně dopadla jeho družina, a vypraví se dříve či později k Zvěratovi sám. Proto, bude lepší, když najde chalupu prázdnou.

Zvěrata uznal, že rybář má pravdu, a tak se všichni tři vypravili k Chodům. Když i tam vyřídil Semil Vlastimírovo poselství a dostalo se mu slibu, že Chodové rádi. knězi pomohou a ostříhají v případě nutnosti i Stražinec, zamířil rybář se svými dvěma přáteli rovnou cestou k Vlastiborovi.

POSLEDNÍ BOJ A SOUD

Zbývalo už jen několik dní do svátku jara. Byl počátek máje, palouky rozkvetly tisícerým kvítím a na polích i na lukách bylo plno radostného šumu, volání a zpěvu.

V ten slavný jarní den měl se sjet všechen svobodný lid charvatský, všichni muži, kteří nosili zbraň. V rodech panoval už několik dní čilý ruch. Muži čistili zbraně, chystali si oděv a projížděli koně. Radboj i stařešina Nevekloviců byli teď od rána do noci na cestách. Jezdili od rodu i k rodu a všude slyšeli uspokojivá, utěšlivá slova, nikdo – nevzpomínal na vypálené Rybitve, ani na útok na Hradec i a na Stražinec. Stařešina Nevekloviců, starý prohnaný lišák, však těm slovům příliš víry nepřikládal. A s nedůvěrou poslouchal, jak všichni starostové na poledni odpovídali, jako by se domluvili jedněmi ústy: Dobré to budou volby, mír zavládne v zemi, všichni budou spokojeni. Na přímou otázku, koho že tedy budou volit, však odpovídali vyhýbavě, neurčitě: Nestarej se, dobře budeme volit. Radbojovo jméno z nich však nevyslovil jediný. Nikdo samozřejmě také neřekl, že nebude volit Neveklovice – a to nakonec Radbojovi stačilo. Stačilo mu, že ho všude vlídně přijali, pohostili a v dobrém se s ním rozloučili.

A pak se začali sjíždět na hrad. Na cestách bylo živo ve dne jako v noci; přijížděl rod za rodem, všichni náležitě vystrojeni na vyhřebelcovaných koních, s celou svou čeledí. Předhradí bylo záhy zaplněno a také v Rybitvech nezbývalo brzy jediné volné místečko. Někteří se usadili ve dvoře Veleslavově a tam zatím nocležili.

Neveklovici pozorně hlídali, kdo už přijel, a nakonec zjistili, že chybí dosud všechny rody, jež sídlily pod Babou a pod Chlumem. Pak přijel konečně posel od Volena: oznámil, že jeho rody přijedou všechny společně. Chyběl však také Klen, který bydlel nad Jizerou, v místech, kde Jizera pila Klenici. A toho Neveklovici museli získat za každou cenu; patřil k nejmocnějším vladykům v zemi a měl mnoho příbuzných rodů na polední straně Chlumu. Proto se za ním nakonec sami rozjeli. Jel starosta od Členovíců a Vitaniců se starým Ohrazenem a s početnou družinou. Klen je přivítal se vší poctou, pohostil je hojně jídlem a pitím, a když se pak zeptali přímo, koho že bude zítra volit, odpověděl jim vesele:

„Vraťte se v pokoji a klidně sněte. Zítra bude Radboj povýšen, jako že se Klen jmenuji.“

Hosté uklidněni odjeli a Klen se ještě dlouho smál, až slzel, a mumlal si pod vousy.

„Povýšen bude, to tedy bude. Nelhal jsem vám. Ale vy z toho moc radosti mít nebudete.“

Avšak ani Semil s Volenem nezaháleli. Také oni jezdili od rodu k rodu a brzy starostové všech rodů, ale jen oni, věděli, že Vlastimír je živ, že nebudou nové volby, ale soud že bude. Čeledi bylo sice mnohde divné, že starostové prohlížejí tak pečlivě zbraně, dávají staré štíty potáhnout novými kožemi, nechávají brousit meče a sekery a kout nové hroty k šípům, vykonali však poslušně vše, co jim nařízeno, a jen tak mezi sebou si postěžovali:

„Jako bychom se chystali na vojnu! Snad nemyslí vladyka, že volba se nakonec zvrátí v boj?“

Jenom ten, který už vlastně dávno měl hodovat někde s předky, byl klidný a spokojený. Pozdravil se z těžkých ran a sedával teď na sluncem vyhřátých balvanech před Bohdarovou chatou a těšil se na budoucí život. Pokoj zavládne v zemi a rozbrojům, které by mohly vzniknout po jeho smrti, zabráni tím, že dá už teď zvolit příštího kněze…

Byl předvečer velkého dne, kdy se měli sjet vladykové i všechen svobodný charvatský lid, aby rozhodli v nádvoří hradu před prázdným knížecím stolcem, kdo nadále bude spravovat lid a bude mu voj vodou a soudcem. Hrad byl už dávno do posledního místa plný a rody. jež se musely usadit v předhradí, dole u brodu a v Rybitvech, reptaly, že hrad osadili samí Neveklovici a jejich příbuzné rody z půlnočních krajů země. Nedostali se do hradu– ani Kolatici a Drahotici, ani Sovenici; Načeplukovici. Nutvojici, Vitaňovci a Vlastibořici, ani nikdo z Ohrazenovivů, Přeslaviců, Radimoviců a z ostatních menších rodů z podhůří. Radboj se omlouval, že mnohé rody přijely až z dalekých půlnočních krajů a ty že on musí zvlášť uhostit, když přijely z takové dálky; kromě toho na hrad že by se stejně všechny rody nevešly. Proto taky navrhuje, aby se nazítří ráno sešli na hradním nádvoří pouze svobodní muži ze všech rodů. Jejich čeleď ať zůstane venku za hradbami.

Tak mluvil Radboj k nespokojencům a reptalům a spěchal zase zpátky ke starostům svých rodů, kteří seděli u plných stolů v bývalém vladařově srubu. Všichni už byli jaksepatří rozjařeni hojným pitím, tváře jim rudly a jazyky se obracely buď příliš hbitě, nebo zase naopak velice pomalu. Radboj se k nim přidal a brzy i před ním stálo několik prázdných džbánů od medoviny. V tom veselém křiku a klábosení si taky nikdo ani nevšiml, že do jizby vklouzla Přibka. Přiloudila se k Radbojovi jako stín a položila mu ruku na rameno. Radboj sebou škubl a rychle se obrátil. A sotva se podíval do smrtelně bledé tváře, do žhoucích očí své sestry, rázem i jeho obešla smrt. Ruka Přibčina se třásla na jeho rameni jako v zimnici… Na víc Radboj nečekal. Vyskočil od stolu jako uštknutý a vyšel spěšně za Přibkou do sousední komory, kde Radboj teď spával. V jizbě vládlo šero, a tak si ani Radboj, ani Přibka nevšimli nezvaného hosta, který se krčil za kožešinami v koutě u dveří. Byl to Vrátek, hloupý Vrátek, který teď sloužil Radbojovi a vešel do komory svého pána právě před malou chvílí, aby tu našel něco k snědku nebo k pití, když do panské jizby nesměl a ostatní Radbojova čeleď ho mezi sebe taky nepustila.

Sotva Radboj za sebou zavřel dveře komory, začala Přibka sípavým, zajíkavým hlasem:

„Smál ses mi, Radboji, že vídám Vlastimíra ve snách a že se mi stále zdá, jako by ani nebyl mrtev. Teď se potvrdilo, že mé sny nebyly jen pouhé šálení, jak sis myslel ty. Jde na nás smrt, Radboji, je konec. Vlastimír je živ!“

Radboj cítil, jak se mu vlasy zježily hrůzou, na čele mu vyvstal pot a nohy se pod ním zachvěly. Chtěl něco říci, místo toho však jen zachrčel; přes rty nepřešlo jediné slůvko. Hrdlo měl jako spálené ohněm.

Přibka k němu přiskočila a začala jím třást jako nevědomým.

„Vidíš, to? je ta tvá chytrost. Mně jsi nevěřil. Všude byli naši lidé, všude jsi dal hledat – a přece je kněz živ a zdrávi“

Radboj se konečně trochu vzpamatoval a zasípěl:

„Jak víš, že kněz je živ? Kdo ti to řekl? Není přece možné, aby se takovou dobu skrýval, dávno by se to už prozradilo. A kdyby i žil, proč by se skrýval? Proč by nepřišel sem na hrad? Mluv, co víš?“

Přibka se zasmála, až se Radboj hrůzou otřásl.

„Právě se vrátil Odolen s oběma strýci. To, co vyprávěl, tě příliš nepotěší. Když chtěl sjet k brodu pod Babou, vyšlo z lesa pět ozbrojených mužů. Odolen myslel napřed, že jsou to Chodové, ale pak poznal Semila. Takového dlouhána si jen tak s někým nespleteš. Naši se tedy schovali v lese a počkali si, až ozbrojenci přijdou blíž. A pak je poznali: se Semilem šli Milenin muž Bohdar, Spyšek a – kněz Vlastimír! Toho pátého neznali, ale bude to asi ten co zabil Racka, když jste vedli Bohdara na provazu na hrad. Zato Vlastimíra poznali bezpečně. Je nejen živ, ale i zdráv! Jen ještě trochu kulhá. Šli k Chodům – a tam taký už zůstali. Teď víš, že je všechno ztraceno a my že máme jedinou možnost: prchnout, dokud je ještě čas. Jinak – znáš Vlastimíra!“

Ale Radboj se zatím už vzpamatoval. Teď, když má knížecí stolec téměř jistý, by měl ustoupit a prchnout do cizí země? Uchopil Přibku za ruku a odtáhl ji do temného kouta komory, jako by se bál, že je někdo uslyší.

„Nikdy se už nesmí vrátit do hradu. Slyšíš, Přibko, nikdy! Máme ještě čas. Všechno se dá ještě zachránit. Většina rodů je už tady. Je noc a prší. Koho by teď napadlo jezdit do té pustiny? Musíme rychle jednat. Teď už neustoupím. Pro rody je kněz mrtev – nechť tedy je mrtev i pro nás a pro ty, kteří o něm přece snad vědí. Mrtev – navždy! Jak jen může být mrtev opravdovský nebožtík. Přece teď neustoupím, neopustím plné komory a slávu a moc a neuteču někam za hory! Co na to říkáš ty? Nebo snad už nemyslíš na pomstu, kterou jsi kdysi knězi přísahala?“

Přibka se opět tak hrozně zasmála a pak zasyčela sípavým hlasem:

„Dobře mluvíš. Na útěk máme vždycky dost času. Musíme ihned poslat do pustiny spolehlivě muže. Ale vyber je pečlivě a pošli jich radši víc než míň. Nezapomeň, že s knězem je Semil a Milenin muž. Ti sami vydají nejmíň za deset zbrojenců. A Chodů je šest. Noc teprve začala, nikdo se nedozví, jak vznikl požár. Běž a nikde se už nezdržuj. Ještě štěstí, že jsem potkala Odolena hned, jak se vrátil z cesty. Nakázala jsem mu, aby nikomu neříkal, co viděl nad Jizerou, a tak o tom vědí z našich pouze Odolen, oba strýcové a my dva, že kněz je naživu. Nikdo jiný se to už nesmí dozvědět. Jen starostovi to ještě pověz.“

Radboj vyběhl z komory a spěchal zpátky do velké jizby. Přisedl si k starostovi Nevekloviců a vyzval ho, aby s ním vyšel na dvůr. Starý Neveklovic zůstal tou hroznou zprávou chvíli jako omráčen. Pak se však rychle vzpamatoval a sám Radbojovi navrhl:

„Nesmi se vrátit na hrad! Nesmí! Přenech to však nám, sami si už s Vlastimírem poradíme. Ty musíš zůstat tady a bavit dál hosty, aby nikdo nic nepoznal. Pojedu na Babu sám a vezmu si s sebou naše nejspolehlivější lidi. Běž a dělej, jako by se nic nestalo!“

Radboj poslechl a vrátil se k rozjařeným hostům. Vladyka zatím vybral třicet spolehlivých mužů a nakázal jim, aby rychle osedlali koně a dobře se ozbrojili. Naštěstí pro ně panoval v nádvoří stále ještě takový ruch, že si jejich příprav nikdo ani nevšiml. Pořád někdo přijížděl a zase odjížděl, bylo tu rušno a pilno jako uprostřed nejjasnějšího dne.

Když konečně byli všichni Neveklovici zchystáni na cestu, otevřeli jim strážní bránu – a současně s nimi vyklouzl temnou branou z hradu i hloupý Vrátek. Zatímco Neveklovici zamířili do úvozu vedoucímu k potoku, pospíšil Vrátek do předhradí a tam vyhledal vladyku Litobora. Odvedl ho od ohně, pod záminkou, že mu něco vzkazuje Radboj. A tam, v temném koutě za hradní věží, mu pověděl všechno, co vyslechl v Radbojově komoře. Řekl mu taky, že starosta Neveklovic už odjel z hradu s třiceti ozbrojenci.

Litobor se rychle rozhodl. Sám si osedlal koně, zastrčil za pás sekyru a vyskočil do sedla. Vrátek mu ještě podal kopí a vladyka vyjel do tmy. Věděl, že Volen je v Rybitvech, a proto se rozjel rovnou k brodu. Nebylo tu živé duše. Jen strážní seděli u ohňů, planoucích v úvalu pod starými stromy. Litobor přejel brod a pobídl koně k rychlejšímu klusu. Projel ležením v Rybitvech a na pláni se rozjel tryskem k ležení Volenovu. Volenovici tu nebyli sami. Nocležil tu i Klen se svými lidmi, plémě Kosařovo, Bratroňovo a Bojatovo, byli tu Ctiniřovci a Smilovci s Rajiřici. Litobor zamířil k velkému ohni, u něhož seděli vladykové, a už z dálky volal:

„Sem ke mně, rychle. Nesu důležité poselství!“

Hleděli na něho nedůvěřivě. Jaképak důležité poselství teď, když už vše se zdálo být rozhodnuto? Prostě zítra zvolí Radboje, jediného uchazeče o vladařský stolec… Ale Litoborova tvář zůstávala vážná a ustaraná. Vyskočili tedy a obklopili těsně zadýchaného vladyku. Když jim sdělil, co se chystá, bylo to, jako když do houfu holubů vletí jestřáb. Rozskočili se a už každý shledával zbraň a svolává svoji čeleď. Velení se ujal Volen s Klenem a Litoborem; Ctimír s Bratroněm zatím uklidňovali ostatní lid a zůstali taky nakonec v ležení u ohňů.

Vybraná družina vyrazila tryskem na cestu k Babě. Sotva vyjeli z úvalu a objeli lesík na pláni, zaslechli už z dálky pokřik a. Spatřili ozářený srub. Divokým letem zamířili přes chrastinu k místu, kde zuřil hrozný boj.

Chod stojící na stráži za obrubou hleděl do tmy a podřimoval. Všude vládl klid a mír. Ale pak se náhle z temného lesa ozval podivný suchý zvuk, jako když praskne přeschlá haluz. Praskot se opakoval, jednou dvakrát… až konečně rozeznal Chod pravou příčinu toho zvuku. Tak dusají kopyta koně, opatrně našlapujícího na neznámé cestě. Brzy také Chod rozpoznal, že dusot se neozývá od stezky, ale vychází přímo z hvozdu. Vystoupil na násep uvnitř obruby, aby lépe slyšel. V tu chvíli však dusot umlkl. Chod napínal zrak, nerozeznával však v husté tmě jediný obrys, jediný pohyb. A přece se mu zdálo, že slyší šelestění křovin, praskot v chrastině i podivný šum tlumených hlasů. Pak po obzoru přelétla blýskávice a v jejím prchavém přísvitu spatřil Chod několik postav. Ani teď však ještě nepomyslel na nebezpečí. Domníval se, že je to čeleď z okolí, která zná tento kraj a jde ke srubu požádat nocleh. Nebohý Chod ani nepomyslel na to, že jeho hlava a ramena se odrážejí i v temnotě nad obrubou proti světlejšímu nebi. Chtěl právě zavolat na přicházející, aby jen šli blíž, a probudit muže ve srubu – když tu mu hrdlem projel šíp. Klesl bez hlesu jako podťatý na dřevěnou obrubu. V tu chvíli se probudil uvnitř ve srubu Radim, který měl té noci zase zlé sny a špatně spal. Zaslechl ve spánku temnou ránu a polekaně vyskočil. Probudil hned Bohdara a oba vyšli spěšně ze srubu.

Tělo nešťastného Choda se chvělo v křečích smrtelného zápasu. Bohdar první pochopil, jaké všem spícím ve srubu hrozí nebezpečí. Ten, který zaútočil, ví dobře, kdo tu dnes spí! Poslal Radima dovnitř, aby všechny probudil, a sám začal opatrně obcházet obrubu.

Srub byl postaven na okraji srázu, a měl proto obrubu pouze za tří stran. Z jižní strany chránila srub vysoká skalní stěna. Bohdar vběhl do uličky mezi srubem a obrubou – a přišel v pravý čas. Dva muži se už vyšplhali na západní stěnu dřevěné ohrady. Srazil je sekyrou, ale zatím přelezli dva jiní na protější straně obruby a začali odrážet závoru vrat. Bohdar rychle uskočil ke dveřím vedoucím do srubu. Neveklovici však už zatím odrazili závoru, a tak Bodhdar i Chodové museli ustoupit do srubu. Útočníci vtrhli do hrazeného prostoru před srubem jako bouře. První tři padli jako stébla, podťatá srpem. Bohdar pak přirazil dveře srubu a zarazil je pevně závorou.

Kněz stál uprostřed jizby a v pravici svíral kopí, připraven k boji. Bohdar pohlédl na Vlastimíra, pak na ostatní:

„Jsme v pasti a do rozednění je daleko. Máme málo naděje na vysvobození neboť tak pozdě v noci už asi nikdo kolem nepojede. Prodáme však své životy draho.“

Než mohl kněz či někdo jiný Bohdarovi odpovědět,nepřítel zaútočil. Část útočících se obořila vztekle na dveře, ostatní začali snášet ke štěně srubu dřeva, větve a kameny, jež našli na dvorku. Nakupili vše na hromadu pod nízkou střechou, a když byla hromada dostatečně vysoká, vylezli na ni a začali trhat došky, aby mohli zahájit boj také seshora. Chodové dobře slyšeli, jak útočníci trhají střechu, jak nasadili první šíp. A tak sotva se začernal nahoře ve stropě otvor, vletěl do něj Bohdarův šíp. Ozval se výkřik a vzápětí ohlas pádu. Pak ale zapraskaly dveře srubu. I díra ve střeše rostla. Bohdar pokynul dvěma Chodům a ti okamžitě pochopili. Sehnuli se, Bohdar vystoupil na jejich záda, pozoroval okamžik střechu a pak prudce vrazil do došků kopí. Opět ubyl jeden nepřítel. V odpověď ozval se zvenčí pokřik – a vzápětí se rozletěly dveře a v záři ohně objevily se vztekem zrudlé tváře obléhajících. Chodové přenechali obranu vchodu Radimovi. Semilovi a Bohdarovi a sami se Spyšketn střehli otvor ve střeše. Nemohli však zabránit tomu, aby odtud nepršely do srubu nové a nové střely. Dva Chodové už klesli a u vchodu byl Radim raněn kopím. Semil zas krvácel z paže. Jediný Bohdar se bil dál jako vlk. Po Bohdarově boku pak bojoval kněz; ustupoval a opět útočil, dlouhým kopím zabíjel, cítil však dobře, že boj už dlouho trvat nebude. Na čele se mu objevila známá hluboká vráska, zuby měl pevně zaťaty do rtů, a jak hleděl do vchodu, ozářeného světlem loučí, vrýval si do paměti tváře těch, kdo je přepadli zákeřně jako šelmy a zavřeli do pasti, z níž nebylo úniku. Radboj se zřejmě dozvěděl, že kněz je naživu a že spí u Chodů a rozhodl se v poslední chvíli, ještě před volbou ho odstranit.

Tu zazněl zvenčí hlas Neveklovicův:

„Ustupte, postřílíme je!“

Vzápětí vletěl do srubu roj šípů. Jeden z nich prostřelil knězovu čapku, druhý zranil Bohdara. Zdálo se, že se blíží konec – smrt.

V té chvíli vyrazil na planinu před srubem Volen s Litoborem a Klenem a za nimi jejich čeleď. Rozjeli se v kruhu kolem srubu a pak se hrozným pokřikem vrhli k obrubě. Bohdar, vida zmatek v houfu Nevekloviců, zařval divoce: „Pomoc je tu, ven na vrahy!“

Vyřítil se ven a první, koho dostihl, byl sám vladyka Nevekloviců. Bohdar se na něho vrhl jako rozzuřený medvěd, sevřel mu hrdlo a porazil ho. Boj trval krátce. Několik útočníků padlo, ostatní byli schytáni a spoutáni. Pak se ještě Litobor s třemi muži ze své čeledě rozjel přes pláň k blízkému lesíku. Nehledal dlouho. Pouze jediný z hlídačů koní poznal, že mu hrozí nebezpečí. Seděl už na koni a chystal se právě vyrazit na pláň, bylo však už pozdě. Litobor jej jedinou ranou srazil s koně a jeho chasa spoutala zbývající hlídače koní. K lesíku zatím přijel i Bohdar s velkou štěpinou louče. Posvítil si na zajaté a zhurta se jich zeptal, kolik jich bylo u koní. Zajatí ochotně odpověděli, že jen oni čtyři. Teprve pak se Litobor s Bohdarem vrátili ke srubu, kde vesele planul velký oheň. Chasa zatím přivedla koně Nevekloviců a zajaté holohlavce.

Kněz si dal hned přivést starého Neveklovice. Usmíval se, ale všem, kdo ho znali, bylo z toho úsměvu úzko. Kněz se sklonil k vladykovi a chvíli mu hleděl upřeně do očí. Pak sešlo z jeho rtů jediné slovo:

„Pse!“

A kněz naplil vladykovi do tváře.

Pak nařídil:

„Vyneste si napřed ze srubu zbraně a všechny ostatní věci. Pak odneste dovnitř mrtvé Neveklovice, přikryjte je chrastím a srub zapalte!“

Muži nasbírali v okolí srubu klest, a když Chodové položili do prázdné jizby mrtvé, vyplnili ji sneseným palivem a založili oheň. Když se dostatečně rozhořel, rozdělili si muži zajaté Neveklovice a připoutali si je k sedlu.

Hořící srub jim svítil na cestu. Jeli zvolna tichou plání. Déšť už dávno ustal, noc byla vlahá a na temné obloze se rozzářily hvězdy.

Tichá noc, plná tajemství a předtuch, v níž první své reje slaví u vod rusalky a lesní žínky oslavují líbezným zpěvem příchod máje, nové jaro, nový život.

Kněz jel uprostřed svých vladyků. Klen mu vyprávěl o náhlém příjezdu Litoborově; jak se rozjeli k brodu, koní nešetřili, zvláště pak když zaslechli ohlas boje. A Litobor dodal:

„To už jsme věděli, že je vám zle. Pustili jsme koním uzdy a přes chrastinu jsme jeli tryskem jako vichřice. Buď bohům chvála, že jsme přijeli včas. A prvý, koho, pane náš, odměníš za věrné služby, bude Vrátek. Ten hloupý Vrátek, jak mu říkali v hradě, vás vlastně všechny zachránil. Vyslechl rozmluvu Radboje s Přibkou, vyklouzl jako had z hradu a začerstva mí přinesl zprávu o hrozícím nebezpečí.“

Kněz mlčel, pokyvoval hlavou a spokojeně se usmíval. Teprve když sjížděli do úvalu k potůčku, obrátil se ke Klenoví: „Ví už lid, že jsem naživu?“

A když Klen odpověděl, že nikdo to dosud neví než muži, kteří je teď doprovázejí a samozřejmě i zajatí Neveklovici, jimž však už nebude dána příležitost sdělit novinu ostatním, řekl kněz:

„Pak bude lepší, když odjedu na zbytek noci k Veleslavovi. Zajaté však dobře střežte a ty, Klene s Volenem, zůstaňte u svých lidí. Litobor, Bohdar s Radimem, Spyšek a Semil půjdou se mnou.“

U potoka se tedy rozdělili; vladykové zamířili ke hradu a kněz se svou družinou pokračoval v cestě k Veleslavovi. Na Semilovu radu nejeli však přímo, ale oklikou přes Vlčí dvůr. Nevekloviců se už nebáli, ale kněz se nechtěl předčasně vyzradit. Chtěl, aby ho až do zítřka považoval lid za mrtvého. Setkání s nebožcem uprostřed temné noci by navíc někdo mohl odnést zdravím, nebo dokonce i životem.

Na Veleslavův dvorec dorazili asi hodinu po půlnoci, a sotva snědli pár soust a zapili je medovinou, šli spát. Dnes si spánek v teplém, suchém loži věru všichni zasloužili…

V hradě vládlo mrtvé ticho. V polotmě májové noci rýsovaly se neurčitě vznosné věže hradu, střechy srubů a mohutné obruby, zpevněné dubovým kolím. Spali vladykové, spala opilá chasa, spal Radboj; jen stráže bděly. A v komoře kněžnině planul malý ohník a nad ním se skláněla Přibka, míchajíc v malém hrnečku nějaký odvar. Její oči hleděly upřeně do ohně a duch bloudil kdesi daleko. Šeptala jako ve snách:

„Všecko spí. I já budu spát. Navždy spát. Nikdo mě neprobudí. Dobrý nápoj si uvařím. Nedostaneš mě živou, Vlastimíre! Vím, že jsi živ. Vidím tě v ohni. I ten junák je živ. Milena byla silnější. A co ty, Radboji! Spíš, opilý hlupáku, o stolci snad sníš. Sám jsi tu čarodějku přivezl. K tvé i mé zkáze. Vařte se, byliny! Já neprohraju, nade mnou kněz nezvítězí a nebude se radovat ani ta prokletá Milčanka.“

Odvar překypěl, oheň zasyčel. Podivná vůně naplnila komoru. Přibka jako omámená přitiskla hubené ruce ke spánkům. Pak nápoj odstavila a vyšla ze srubu. Vyhýbajíc se mužům, válejícím se na dvoře, sešla až ke věži a vystoupila po schůdkách na pavláčku. Pod Babou spatřila zář velkého ohně. Dlouho tam hleděla, stojíc bez hnutí jako socha.

„Smrt, nebo vítězství? Co je v tobě, ohni?“

Tak šeptala, když se jako duch vracela ke srubu. Vešla do Radbojovy komory, sklonila se nad bratrem a položila mu studenou ruku na obličej. Radboj vykřikl a probudil se.

„Nekřič!“ pravila Přibka. „Chci ti říct, že srub pod Babou hoří. Jest dokonáno. Spi klidně dál.“

Načež vyšla opět na nádvoří a vrátila se do své komory. Usedla na lože, a tak probděla zbytek noci.

Budil se nový den a sliboval, že bude opravdu májový. Obloha byla bez mráčku a rděla se na východě jako líčko panny. Hvězdy už zhasly, v hájích se ozval první zpěv a nad oroseným krajem se vznesl skřivánek, který svým radostným zpěvem probudil všechen svobodný charvatský lid.

Rázem bylo v leženích nad Jizerou, v podhradí a na přilehlých loukách živo. Muži chvatně posbírali zbraně, uhasili ohně a řadili se každý za svého vladyku. A pak vyrazili. Napřed k Jizeře, pak přes brod a odtud se už valil rod za rodem jako jediný pestře zbarvený proud vzhůru ke hradu.

Když se rozednilo, probudil se nový život také v nádvoří hradu. I Radboj vstal a vyšel ze srubu. Ve velké jizbě už sedělo několik vladyků; pilně jedli a jako včera i teď si zhusta nahýbali z plných džbánů. Radboj se v jizbě dlouho nezdržel a spěchal za Přibkou.

Stařena seděla dosud na loži jako strnulá, a když vešel Radboj, ani nevzhlédla. Jen potřásla hlavou a pak se zeptala: „Přijeli?“

Radboj neodpověděl a vyběhl na nádvoří. Za ním letěl otevřenými dveřmi strašný Přibčin smích. Hrozně tušení prolétlo Radbojovi hlavou. Rozhlédl se po nádvoří a pak se jako nepříčetný rozběhl k bráně.

Za branou už bylo hlučno; ozývala se tam směsice hlasů, křik a smích, volání a zpěv. Radboj se zeptal strážců: „Vrátil se náš vladyka?“

„Stráž odpověděla: „Není tady. Dosud nepřijel.“

A v té chvíli zabouřilo venku množství lidu hlasitým voláním:

„Otevřte bránu! Chceme do hradu!“

Radboje zamrazilo v zádech. Zbledl a vrávoravým krokem zamířil zpátky ke knížecímu srubu. Vešel do velké jizby.– Všichni se k němu obrátili. Díval se chvíli z jednoho na druhého a pak pravil: „Musíme se poradit!“

Když se trochu uklidnil, začal vyprávět, co se dozvěděl včera večer a jak starosta Nevekloviců s nejlepšími lidmi z rodu vyjeli hned pod Babu. Srub sice v noci hořel, ale z výjezdu se nikdo z jejich dosud nevrátil.

„Co teď uděláme?“ zeptal se nakonec. „Je-li kněz naživu, nebude nikoho z nás darmo živit a hněv lidu se taky obrátí proti nám. Raďte všichni, neboť to není už pouze moje věc, ale náš všech.“

Mlčeli, jako by jazyka pozbyli. Jen trnuli v úžase nad těmi zlověstnými zprávami. Cítili, že hra, k níž byli svedeni Přibkou a Radbojem, smutně skončí. První promluvil Kojata:

„Snad není ještě všechno ztraceno. Houkáš, Radboji, jako sýček. A přitom nevíš nic jistého. Naši se mohli někde zdržet. Nebo se vrátili jinou cestou, aby je nikdo neviděl, a teď jsou někde na vzdálenějším konci podhradí. Ale i kdyby tomu tak nebylo a kněz byl naživu, máme ještě volbu. Neotevřeme hrad a budeme smlouvat o mír a volný odjezd. Je nás dost, hrad je pevný, a jídla máme na mnoho dní. Připravte své lidi k boji a my zatím vyzvíme, jak skončil výjezd Nevekloviců a je-li kněz mrtev, či živ.“

Rozešli se tedy, rozdělili čeleď za obrubami hradu a Kojata vystoupil na krytou pavlač nad branou. A hned taky oznámil nespokojenému davu za branou, který vedl Vojan s Litoborem:

„Hned otevřeme. Mějte trpělivost, musíme ještě chvíli počkat, nejsme všichni. Chybí starosta Nevekloviců!“ Kojatovi odpověděl Vojan:

„Starosta Nevekloviců? Včera byl přece na hradě! Kde je teď, Kojato?“

A Kojata mlčel. Cítil, jak se mu začínají třást kolena. A tu se Volen obrátil na svého nejstaršího syna, který stál po jeho pravici, a nakázal mu:

„Jdi a přiveď!“

Mládenec spěchal mezí chalupy na vzdálenějším konci předhradí a za chvíli se vrátil, veda na hrubém provazu starého Meveklovice. Vladyka se tvářil jako spoutaný vlk, hlavu měl skloněnou k zemi a ramena svěšená. Vojan napřáhl pravici a zvolal:

„Tady máte toho, na něhož tak čekáte. Jsme tedy všichni, otevři bránu, Kojato!“

Kojata mlčel. Hleděl jako uhranutý na zajatého vládyku, na jeho potrhaný šat, na jeho tvář potřísněnou krví. Konečně se vzpamatoval a zařval vztekle:

„Podvedl jsi nás, Neveklovici! Do záhuby jsi nás všechny uvedl! Mluv, kde máš muže, kteří s tebou jeli? A proč tě vedou na provaze jako dobytče?“¨

Avšak Neveklovic mlčel.

Zatím přivedli před bránu zbylé muže z Neveklovicova; nájezdu. Volen na ně ukázal, obrátil se na dav před bránou a zahřměl:

„Víte, svobodní Charvaté, co tito muži učinili? Nevinné zákeřně přepadli a chtěli je zaživa upálit!“ A lid odpověděl jako jedním hrdlem: „Potrestej je bezhrdelnou pokutou. Zrádci jsou to a vrazi! Na drva s nimi!“

Teď teprve objevil se nad obrubou Radboj, bledý vztekem i strachem.

Rozpřáhl ruce a zasípal:

„Nesmíte sami trestat bezhrdelnou pokutou! Soudit musí celá stařešina a všechen svobodný lid. A trest může dát vykonat pouze kněz. Napřed musíte zvolit kněze, a teprve pak může být soud a trest!“ Ale Volen Radboje odrazil:

„Stařešina už rozhodla a s ní všechen svobodný lid. Vás nepočítáme, protože vy už nejste svobodní. Jste zrádci a traviči. Ty, Přibka i všichni tobě věrní. Budete dnes povýšeni – jak ti to už přislíbil Klen. Ty a ta travička, Přibka!“

V zástupu zavládlo zlověstné ticho; jako před bouří v setmělém kraji.

Pak se však seshora od chalup ozval hlas rohů. Zněl mocně a slavně a lid před branou se rozestoupil, zraky všech se obrátily vzhůru k chalupám. Nikdo si už nevšímal Radboje, který se oběma rukama chytil kolí a vytřeštěnýma očima hleděl dolů do předhradí, kam obklopen vladyky vjížděl volným krokem na krásném bujném bělouši kněz Vlastimír! A tu celé to ohromné množství lidu shromážděného před branou zvolalo do májového jitra: „Živ a zdráv buď, Vlastimíre!“

Kněz dojel až k příkopu před branou, nahoru k obrubě, kde se krčil Radboj Neveklovic, však ani nepohlédl. A tu Vlastimír obrátil koně, aby stál čelem k zástupu, a zvolal zvučným hlasem:

„Vítám vás, svobodní muži, vladykové a starostové. Slyšel jsem váš soud. Je dobrý a spravedlivý. Budiž vykonán. Zavolejte Chody!“

Chodové byli už připraveni. Odvedli zrádce a vrahy do úvozu a za chvíli houpala se těla zbojníků na větvích. Teprve teď se obrátil kněz čelem k bráně a zvolal: „Vracím se domů. A vy takhle vítáte kněze a pána svého, jemuž jste podle starých řádů slíbili poslušnost a věrnost? Otevřte ihned bránu!“

Radboj cítil, že se blíží konec. Ještě se však nechtěl vzdát. Ještě ne… Zaťal zuby do bezkrevných rtů a pak zasyčel chraplavým hlasem:

„Nech nás, ať vyjdeme svobodně se vším svým lidem. Slíbíme ti opět poslušnost a věrnost. Dost už teklo krve. Spokoj se s těmi, které jsi dal právě pověsit. Ostatní nech odejít v pokoji!“

Sotva Radboj domluvil, ozval se v zástupu divoký pokřik:

„Smrt všem, nikoho neživme! Všichni jsou zrádci.“

Kněz mávl rukou, a když se zástup utišil, prohlásil:

„Ti ostatní mysleli, že jsem opravdu mrtev. Byli svedeni tebou, Radboji, a Přibkou. Proto jim odpustím. Až se mi pokloní a slíbí mi znovu poslušnost a věrnost, propustím je svobodně domů. Ale tebe, pse zrádný, a tu zmiji jedovatou, tvoji sestru, nepustím. Vás dva postavím před soud všeho lidu. Otevři bránu a pak se dozvíš, proč jsem zajal vašeho vladyku, proč jsem dal pověsit Neveklovice a proč budu soudit i tebe a Přibku.“

Vlastimír domluvil a hned nato se ozval z hradu hlasitý pokřik:

„Ano, byli jsme svedeni. Neveklovici nás zradili. Otevřte bránu, nedáme se pobít!“

Tak volali Kojatovci, Odolenovci, Načeplukovci i ostatní z rodů spřízněných s Neveklovici. Marně se snažili Kojata, Odolen a další vladykové uklidnit své lidi, ukrotit jejich hněv.

Radboj sletěl z obruby jako pták a běžel do srubu k Přibce. Stařena seděla dosud na loži, s hlavou podivně pochýlenou, s rukama křečovitě sepjatýma v klíně. Radboj zatřásl sestrou a zvolal:

„Všechno je ztraceno, pospěš za mnou!“

Přibka však neodpovídala. Radboj jí zvedl hlavu – a vzápětí vyděšeně uskočil. Z bolestí staženého obličeje na něj zíraly oči obrácené v sloup. Na rtech umírající se bělala pěna.

Radboj se déle v komoře nezdržoval. Vyskočil na okno a spustil se na skálu, na níž stál knížecí srub. Doběhl až na její okraj a pak se odvážným skokem vrhl do koruny vysoké jedle, jež vyrůstala z údolí pod hradem. Po hladkém kmeni sešplhal na zem, přeběhl úzké údolí a zmizel v houštině za potokem.

Zatím Kojata s Odolenem otevřeli bránu a zástup lidu se začal hrnout do hradu. Ti, co byli v hradě, chtěli zase ven, a tak z toho vznikl jen zmatek a křik. Ještě že Vlastibor s Klenem oba proudy včas zarazili a Semil první zakřičel na ty z hradu:

„Stůjte! Napřed se pokloníte knězi a slíbíte mu poslušnost přede vším lidem. Půjdete řadou a každý slíbí sám za sebe.“

Beze slova odporu se seřadili a pak šli jako ovce, jeden za druhým. Knězi se poklonili a slíbili mu poslušnost a věrnost až do smrti. Poslední vyšli vladykové rodů, věrných kdysi Radbojovi, a když i oni přislíbili knězi Vlastimírovi poslušnost a věrnost, obsadili prázdnou bránu Chodové a Semil v čele knězovy družiny začal hledat Radboje a Přibku. Babici našli mrtvou v její komoře, po Radbojovi však jako by se zem slehla. Mnozí už začali věřit, že mu pomohla svými kouzly z hradu Přibka; jiní však hledali dál. Nejpilněji brtník Zvěrata, který také nakonec objevil stopy v jemném písku pod oknem knězova srubu.

Spěchali pod hrad, kde našli další stopy a brzy taky určili směr, kterým Radboj prchal. Dobře si to vymyslel. Údolím běžel přes mělkou debř na pláň. Odtud chtěl zřejmě doběhnout do blízkého – dvora Nevekloviců. Tam si vezme koně – a pak už ho nikdo nedostihne.

Zvěrata zavolal na Bohdara a společně zamířili údolím k debři. Proběhli roklinou jako vítr a po úzkém stezníku se pustili rovnou na pláň. Tam také spatřili poprvé Radboje, který běžel jen několik kroků před nimi. Bohdar předběhl Zvěratu a hnal se dlouhými skoky přes pláň. Dohonil Radboje právě ve chvíli, kdy Neveklovic vytrhl z opasku ostrý tesák. Než jím však stačil bodnout, chytil ho Bohdar do náruče a tiskl ho tak dlouho, dokud nedoběhl Zvěrata, který pak nehodného vladaře pevně spoutal.

Bohdar pohlédl na Radboje jako jestřáb na holubici a pak se usmál a řekl:

„Vzpomínáš, jak jsi mě takhle vedl? Dnes povedu na provaze já tebe!“

Radboj padl na zem.a zachroptěl: „Nikam nepůjdu. Zabte si mě třebas na místě!“

Ale Zvěrata jen trhl provazem a zabručel: „Jít nemusíš. Potáhnu tě jako vlka po zemi.“

A smýkl provazem, až Radboj zasténal bolestí. Tu teprve se vladař vzdal, zvedl se a vykročil poslušně jako beránek za brtníkem.

Jak se blížili k předhradí. slyšeli už z dálky zřetelné volání:

„Zabte ho, zrádce a traviče. Neživte ho!“ Radboj se zastavil, Zvěrata však smýkl provazem podruhé a dovlekl pak nehodného vladaře až na hrad.

Nádvoří hradu se zatím už zcela naplnilo i na ochozu u obrub a na pavláčkách věží byla hlava na hlavě. Konečně strážný v bráně nasadil k ústům zubří roh, nadul tváře a zatroubil. Všechen svobodný lid byl v nádvoří.

Kněz vyšel ze svého srubu v nových, jasně červených hácích a v plášti vroubeném kuní kožešinou. Na hlavě měl čapku z vydři kožešiny. Prošel zástupem a posadil se na stolec. Když se shromáždění utišilo, vstal kněz Vlastimír a oslovil svůj lid:

„Vítám všechny moudré vladyky, statečné starosty a hospodáře rodů i všechny svobodné muže naší země. Sešli jste se, abyste zvolili nového kněze. Já jsem však živ a zdráv a cítím se dost silný, abych i nadále mohl spravovat naši zem. Nejprve vzdám oběť bohům za ochranu, kterou mi poslali v pravou chvíli. Obětuji taky za vás za všechny, za dobrou příští žeň, za mír a pokoj v zemi, za zdraví nás všech. Až vzdáme bohům oběť, pak budete soudit.“

Čeleď snesla dříví na hranici, za ní přišly tři dívky. Jedna nesla chléb, druhá beránka, třetí nádobu s medovinou. Klen, nejstarší z vladyků, přinesl ze srubu planoucí louč a postavil se k hranici. Kněz sestoupil ze stolce, vzal chléb a položil jej na hranici; pak zapíchl beránka, jeho krví skropil celou hranici a tělo položil na chléb; konečně ulil medoviny kolem hranice a zbytek nechal na obětiny. Poté vzal od Klena louč a zastrčil ji do klestu, jímž hranice byla proložena. Suché dříví vzplálo jako sláma.

Načež kněz vztáhl ruce směrem k ohni a pomodlil se k dobrým bohům. Když skončil, vystoupil opět na stolec a dal předvést Radboje.

Zástup se rozestoupil a jeho středem prošel Zvěrata, veda na provaze nehodného Neveklovice. V nádvoří zavládlo podivné, skličující ticho. Kdesi vysoko pod modrou oblohou jásal svou májovou píseň neviditelný skřivánek, z blízkých lesů vanula vůně jehličin, slunce zářilo a hřálo – a tento krásný májový den měl být posledním dnem Radbojova života.

Vladař stanul před stolcem. Kněz vstal, rozhlédl se po shromážděném lidu a začal:

„Radboji, vzpomínej! Tady jsi stál v létě před slunovratem, a já tě už tehdy chtěl utratit, protože jsi mě zrazoval a s Přibkou proti mně strojil úklady. Nakonec jsem tě však pustil. Neboť jsem věděl, že sám se zahubíš tím jedem, kterým přetékala tvá černá duše. Nevážil sis mé milosti, přepadls Hrádek, dals zabít Mstiboje a jeho čeleď, Přibku jsi unesl. Čekali jste pak oba na vhodnou chvílí, abyste i mě zahubili, protožes chtěl být knězem. Ty, travič a zrádce. Pak jsem se ztratil v pustině, kde jsem vstoupil v nerovný boj s ohromným zubrem. Zachránil mě muž, kterého jsem předtím dal vsadit do vězení, a rány mi zhojila žena, kterou jsem věznil jako čarodějku. Tys potom vzal z mého, srubu moji čapku, pás a meč, roztrhals a krví potřísnil mé staré krpce a to vše dals přinést na hrad jako důkaz, že jsem opravdu mrtev. Dals konečně rozhlásit, že jste nalezli i zbytky mé mrtvoly a tak jsi mi taky nechal vystrojit pohřeb. Tvoji lidé zatím jezdili od rodu k rodu, chválili tě a rozdávali z mých statků a z mého zboží. Ale mnozí z mých věrných tě prohlédli. Tak Klen ti včera dobře vzkázal, že dnes budeš povýšen. Jeho proroctví se taky dnes naplní. Proto, žes podvakrát chtěl otrávit Milenu, žes za ní do pustiny poslal Kruvoje, žes u Padara hledal pro Milenu úkryt, žes zničil Hrádek a Rybitve a mnoho mých věrných pobil a zahubil. A nakonec i za to, žes včera v noci chtěl zahubit i mě, když jsem nocležil ve srubu u Chodů. To byli tvoji lidé, kteří chtěli podpálit srub! Toto jsou tedy tvé viny. Slyšeli jste všichni – a teď suďte!“

Klen první předstoupil před knížecí stolec a zvolal silným hlasem:

„Rozsoudili jsme už ráno. Netřeba ani porady. Slíbil jsem, že bude povýšen. Nechť se tak tedy stane!“

A nádvořím zabouřilo volání:

„Chceme smrt Radbojovu!“

To byl jednoznačný soud. Kněz povolal Chody, aby rozsudek ihned provedli. Tu Radboj zvedl hlavu, pohlédl knězi do Očí a řekl:

„Nemohu žádat o milost. Vím, že jsem vinen. Prosím však stařešinu, aby dali mé tělo i tělo Přibčino spálit.“

Pak se obrátil k zbylým Neveklovicům a jejich příbuzným.

„Odpusťte mi, že jsem vás svedl ke zlému. Poslouchejte Vlastimíra, ať nejsou proklety vaše rody. Vůle bohů byla na jeho straně.“

Načež odvedli Chodové Radboje na pláň, odnesli tam i mrtvolu Přibčinu, a když vykonali rozsudek, obě těla spálili.

Kněz zatím usedl opět na stolec a dál mluvil k svému lidu:

„Zlé činy si zaslouží potrestání, dobré pak třeba po zásluze odměnit. Bohdare, předstup před knížecí stolec!“

Všichni hleděli zvědavě k místu, kde se zástup rozestupoval, aby uvolnil cestu Bohdarovi. Mládenec předstoupil před kněze a stařešina, stojící kolem stolce, s obdivem hleděla na mladého obra. A kněz pokračoval:

„Bohdar je z východních Charvat. Nerad a proti své vůli bodl v hádce svého bratra. Protože si pak myslel, že spáchal bratrovraždu, uprchl z domova do pustých hvozdů, až se nakonec dostal až sem, do kraje pod Babou a usadil se v prokletém srubu na jezeře, kde dřív žil čarodějník. Raněný bratr se uzdravil, Bohdar však už zůstal v pustině. Vysvobodil taky z rukou zlého kupce Ventose nevolného Lučana Radima. Přistup, Radime!“

A když Lučan prošel zástupem až před kněze, Vlastimír pokračoval:

„Žili pak spolu dál v pustině a věděl o nich pouze Semil, který jim také pomáhal. Zatím se Přibka, má první žena, rozhodla zahubit Milenu, kterou na hrad přivedl Radboj. Nenáviděla ji za to, že se měla stát mou druhou ženou. Dvakrát se ji pokusila otrávit a pak za ní poslala do pustiny Kruvoje. Ale ten postřelil jen koně Milenina a sám si nakonec srazil na skále hlavu. Milena zatím bloudila pustým močálem, kde ji také nakonec nalezl Bohdar. Nalezl ji jako svou ženu. Semil pak dal Radimovi svoji nevolnici Jalinu a o zimním slunovratu byly ve srubu dvě svatby. Žili pak na jezeře všichni čtyři v klidu až do léta, kdy Radboj hledal úkryt pro Přibku a zajel až do bahen. Nalezl tam Milenu a poslal mi ji do hradu. Sám pak přivedl spoutaného a raněného Bohdara. Dal jsem ho vsadit do věže, ale mládenec si sám pomohl a utekl. Vysvobodil Milenu z chalupy Zvěratovy, ale dostihli jsme ho a Milenu odvedli opět na hrad. V den slunovratu ji Bohdar osvobodil podruhé a pak už jsme je nehledali. Žili na bezpečném místě nahoře na Babě.“

Načež kněz vylíčil, jak jel k Slavíborovi a po cestě spatřil kouř nad vrcholem Baby. Zamířil k hoře, ale ve hvozdě vešel v boj s obrovským zubrem a jen díky Bohdarovi a jeho přátelům zůstal při životě.

„Moudrá Milena mě pak léčila a uzdravila mě,“ vyprávěl kněz dál. „A tam, v chatě pod Babou, jsem pak přemýšlel znovu o věštbě, kterou mi přivezl Radboj z chrámu Velesova ze země Luticů. Mnoho jsem se natrápil, nerozuměl jsem těm slovům, ale pak jsem měl podivný sen, a když jsem procitl, rozuměl jsem všemu.

Slyšte teď i vy, co mi moudrá věštkyně dala oznámit:

Nebudeš mít děti, ale syn tvůj z ženy, které jsi nepoznal, vládu podědí, moudrý bude a statečný jako otec jeho.

A já pochopil slova podivné věštby. Milena je má žena. Věno jsem za ni zaplatil, z rodu ji vykoupil. Teď má syna. Bude to i můj syn. Chci, abyste teď moudře soudili a rozhodli. Viděli jste sami, že volba nového kněze by vyvolala sváry a boje mezi rody. Nikdy by například rody, které mi dnes znovu slibovaly poslušnost a věrnost, nepřijaly kněze, který by nebyl z nich. Jsem už starý a chci, aby v naší zemi vládl pokoj a mír. Rád uvidím, když dnes, v den svátku jara, rozhodnete, kdo po mně podědí kněžský stolec. Má vůle je pak taková:

Bohdare, od této chvíle jsi svobodný a všechno, co mé jest za cestou k Babě u obou jezer až k Jizeře, budiž odteďka tvé. Postavíš srub na ostrově a Ctibor, Radim a Spyšek nechť žijí s tebou. Pomohou ti v klučeni a jitřeni pustiny, která už více nebude prokletá, aby nové dědiny živily vaše rody. Zvěratovi dám za jeho věrné služby pustinu, v níž dosud žil, a dám ji zasekat, aby znal hranice svého zboží. Dvůr Radbojův dostane Vrátek, neboť on to byl, kdo vyslechl včera večer rozmluvu vladařovu s Přibkou, když domlouvali moji smrt, a včas oznámil vše Litoborovi. Semilovi dám postavit, nový srub nad Rybitvemi, abych tam měl dobrého starostu. A teď dobře poslouchejte. Sdělím vám svoji poslední vůli.

Pro dobro budoucích, pro pokoj v zemi, pro požehnání všeho lidu charvatského, poslušen vůle bohů a jejich věštby, dám vám, svobodní Charvaté, za budoucího kněze synka Milenina. Když bozi tak usoudili, staň se jejich vůle a malý Bohdar nechť vyroste k dobru a požehnání celé naší země.“

Slunce zapadalo, když rozjížděli se hosté z knězova hradu. Toho roku bylo všeho dosti a čas byl nadobyčej příznivý.

Do podzimu pak nastaly mnohé změny v okolí hradu. Naši přátelé pobyli napřed několik dní na Semilově svatbě –rybářova Ludiše už s jarem zemřela – a ještě tam za nimi přijel Padar a zval je do nového srubu na svatbu Zvěratovu. Pak přišla zima, toho roku mírná, a po ní nové jaro. Čas utíkal jako voda. Než se rok s rokem sešel, byl Semil tatíkem a brzy po něm i Zvěrata. A tak šel rok za rokem. Bohdárek rostl jako z vody a děd – tak volal mládeneček kněze – ho musel mít stále častěji u sebe.

Vysokého stáří dosáhl Vlastimír a usnul nakonec v krásný májový den navěky pod pavlačí srubu, kde nejraději sedával a na zašlá léta vzpomínal. Bylo pak živo v hradě, když pohřbívali milovaného kněze a pohřební hody trvaly celých sedm dní.

A potom tedy provolán byl knězem všeho svobodného lidu charvatského Milenin a Bohdarův syn. Mládenec krásný, jako bývala jeho matka, a silný jako otec jeho, a dobrý a moudrý jako oba jeho rodičové. V míru žili všichni a dobře bylo všemu lidu.

Proroctví se naplnilo.