Kamil Šimon

Osudné setkání

VRAŽDÍCÍ DIABOLO

Osudné setkání

„Promiňte,“ řekl, překročil mi kolena a znovu se usadil na své místo u okna.

„Nic se nestalo.“ Podíval jsem se dopáleně do jeho netečných vodově modrých očí, zatímco mi džin s tonikem stékal po klíně. „To za chvíli uschne.“

„Mohu vám objednat jiný nápoj?“

„Hlavně utěrku.“

Zavolal letušku a objednal dvakrát bourbon. Šedivějící hnědé vlasy a velká skla v želvovině mu dodávala důvěryhodného profesionálního výrazu. V bezvadně střiženém skořicovém dvouřadovém obleku s jemným proužkem vypadal jako úspěšný obchodník.

„Vy jste cizinec?“ zeptal se a jako by ani nečekal odpověď, prohlížel si nehty dlouhých hubených prstů své pravé ruky.

„Na mé výslovnosti je to poznat?“

„Ne všichni Američané hovoří dobrou angličtinou,“ poznamenal.

Vzal jsem to jako poklonu a řekl jsem mu, že jsem novinář, stipendista na studijní cestě.

„Co studujete?“

„Všeobecně techniku zdejší novinářské praxe, osobně mé zvlášť zajímá zločin, narkotika, mafie…,“ střetl jsem se s jeho náhlým číhavým pohledem.

„Proč?“

„Z různých příčin.“

„Například?“

„Například proto, že to je jeden z výrazných aspektů vašeho amerického způsobu života. Doufám, že jsem vás neurazil?“

„Ne. Myslíte ze zlých aspektů našeho způsobu života?“

„Ano.“

„A zločin podle vás je zlý?“

„O tom přece nemůže být sporu.“

„Ne? Jak víte, že dobré je dobré a zlé je zlé?“

„To snad rozezná každý!“

„Myslíte? Uvědomil jste si někdy, že člověk vidí všechno vzhůru nohama?“

„Nerozumím vám.“

„A přece je to jednoduché. Svět, lidé, věci, události stojí na vaší sítnici na hlavě. Kde má být hlava, jsou nohy.“

„To je příklad optiky. Co tím chcete dokázat?“

„Že lidé se sami klamou. Vycvičili se v duševní akrobatice. Převracejí všechno, co vidi. A tak se naučili vidět nohy tam, kde je hlava.“

„Myslím, že vás nechápu.“

„Není to těžké. Říká se, že v každém člověku jsou dvě bytosti. Dobrá a zlá. Světec a hříšník. Dlouhá staletí se lidé učili, že dobré má mít převahu nad zlem.

Podívejte se dobře na mě. Díváte se mi do očí a vidíte je nad mými ústy, krkem, trupem, nohama. Kdybychom teď oba vstali a vy jste poněkud poodstoupil, tam, kde si myslíte, že jo můj nos, budou na vaší sítnici tkaničky mých bot.

Kdybyste neměl oči, vaše ruce by našly můj nos tam, kde je. Hmat je smysl stejně jako zrak. Najde nahoře, co je nahoře, a dole, co je dole. Smysly vás naučily klamat,“ řekl zastřeným, tichým hlasem „Naučily vás převracet všechno to, co vidí. Pro jeden z vašich smyslových orgánu je nahoře to, co pro druhý je dole. Jakou máte záruku, že stejně nejste klamán, když posuzujete, co je dobré nebo zlé? Jen věci, které jsou stejné nahoře i dole, vás nevystavují klamu. Vemte si například diabolo. Znáte tu starou hračku ze dvou protilehlých gumových kuželu, která běhá po provázku mezi dvěma hůlkami, vyhazuje se do vzduchu a zase chytá na provázek? Postavte ji, jak chcete, vidíte ji pořád stejně, i když uděláte stojku. Představit si zlo a dobro jako dva kužely diabola a nebudete mezi nimi dělat rozdíl.“

Můj soused vyndal notes a udělal si poznámku. Až do dosednutí letadla už na mě nepromluvil. Díval se před sebe netečně a strnule, a dříve než zhasla světla nápisu o připoutání a zákazu kouření, překročil opět moje kolena a prodral se k východu. Na jeho sedadle zůstala ležet malá mapka, která mu nejspíš vypadla z notesu. Zvedl jsem ji s úmyslem dát mu ji u výdejny zavazadel, ale tam se už neobjevil.

Byl to malý plánek restaurací středního Manhattanu. Jedna byla zakroužkována. V číslované legendě jsem našel její jméno: Malá Itálie.

Tropický Manhattan

Horká vlhká vzdušná přikrývka pařila celé východní pobřeží již třetí den. Chodci na Manhattanu svlékali, co mohli, a vyhledávali klimatizované obchodní domy a biografy. Obyvatelé nechlazených bytů obsazovali okna, posedávali na požárních žebřících a hledali malou úlevu od spalujícího vedra. Městské ústředí pro ochranu prostředí prohlásilo vzduch metropolitní oblasti za zdraví nebezpečný. Rádiem televizí byl vyhlášen poplach varující před smogem a vyzývající lidi, kteří mají dýchací nebo srdeční potíže, aby nevycházeli z bytů a omezili fyzickou činnost na minimum. Dva zvedací mosty přes řeku do Harlemu se z příčily při otvírání, protože převodové zařízení se horkem roztáhlo, a zarazily v předvečerní dopravní špičce provoz všech aut směřujících z New Yorku na sever. Dělníci polévali zvedací stroje mostů z hadic, aby je zchladili.

V noci ze soboty na neděli se spustil vydatný letní lijavec. Vlhká mlha, která zahalila New York, ztlumila pak obvyklou nedělní svátečnost ulic. Vysoké budovy Empire State Building a Pan Am a celý komplex dolního Manhattanu přišly o hlavy. Byly jim useknuty šedivým mrholením, které ztišovalo život na chodnících. Ač už nepršelo a vzduch byl teplý, lepkavě vlhké povětří odradilo mnoho Newyorčanů od jejich víkendových procházek. Půl tuctu květinami ozdobených kočárů stálo u hotelu Plaza a vozkové a jejich koně hleděli do téměř vyprázdněné Park Avenue.

Najali jsme jednu vyšňořenou drožku a projížděli se Ústředním parkem. Kůň jménem Charlie nechtěl klusat.

„Je moc horko,“ řekl vozka, „taky bych neklusal.“

„Pro většinu lidí mezi Aljaškou a mysem Dobré naděje,“ řekl Roy Jordán, můj průvodce a kolega z New York Tribune, „je New York největším městem světa. Pro mě je největším pomníkem odolnosti lidské rasy. Tvář Ameriky se od poslední války mění. Rozdíly mezi malými a velkými městy mizí zaváděním předměstí poděl dálnic. Realitní kanceláře, benzínové pumpy, parkoviště obchodníku s ojetými auty, bufety, reklamy obalují jako vrstvy spodniček nebo cibule střed jednoho města a dotýkají se vrchní vrstvy spodničky příštího města.“

„Manhattan je ostrov,“ namítl jsem. „Nemá se kam rozšiřovat.“

„V tom to právě vězí,“ řekl Roy. „Tady už není místo pro další motely a benzínové stanice a restaurace s nápisy, které září, blikají, víří, pulsují, prohánějí se v kruzích, trčí proti obloze, odstrkávají se a překřikují výstředními barvami: TEXACO. EXXON, KENTUCKY FRIED CHICKEN, HOWARD JOHNSON, HOLIDAY INN. Není tu už žádné místo pro velké náklaďáky, které natankují naftu a řvou při rozjíždění jako smečka lvů.

Naproti tomu celé kusy Manhattanu jsou v bídném stavu. Některé ulice jsou čisté, ale většina je špinavých. Times Square – srdce New Yorku – je v procesu rozkladu. Za fasádou neonu probíhá fyzický úpadek domů, jsou za ní rozbité ulice, smetí, špína, pornografie, prostituce. Tahle křižovatka světové zábavy by nejvíc potřebovala velké množství košťat.

Musím se ale přiznat, že mě to příliš často ani nenapadne. Člověk bývá víc kritický k místům, kde žijí jiní lidé, ale přitom často slepý k ošklivosti místa, kde žije sám a které přijal za vlastní.“

Vystoupili jsme z kočáru a koupili si zmrzlinu a preclíky. V kavárně na chodníku jsme pak čekali na Jerryho Baronea. Nebylo to ani jako na bulváru Saint Germain v Paříži, ani jako na římské Via Venetto. Neměli tu espreso ani cappuccino. Stolky byly stísněné, kolem nosu zasvištěla kabela spěchající ženy, někdo přišel žebrat, pes očuchat a vibrace rozechvěly celé tělo, když pod nohama projel podzemní vlak.

Znalec mafie

Jerry Baron byl otylý holohlavý muž s hustým obočím a pronikavým pohledem. Vzrušilo mě pomyšleni, že poznávám opravdového newyorského detektiva.

„Co děláte v Americe?“ zeptal se Barone.

„Dostal jsem studijní stipendium.“

Detektiv přikývl. „Vím, Roy mi to o vás řekl. To je síla zvyku – dávat stále otázky. Pro změnu se ptejte vy. Dnes mám volný večer. Roy je můj starý kamarád, povím vám, co budu moci. Projeli jste se už na přívozu Staten Island, podívali jste se na velkou lady Svobodu, vyjeli jste na Empire State Building, byli jste v Čínském městě a před hotelem Plaza jste si najali kočár. Neptejte se mě, jak to vím. Je to příliš prosté. Znám Roye léta a vy nejste prvním svěřencem jeho listu.“

„Kde pracujete, pane Barone?“

„Jsem detektivem policejního departmentu tady na Manhattanu. Jedním z těch lidí, kteří si v každé místnosti sednou tak, aby viděli na dveře, a jako zábavu pěstují házení nožem.“

„Doma se mě moc lidi ptalo, jestli je to tady se zločinem tak, jak se o tom píše. Nejvíc dotazů bylo na mafii.“

Jerry Barone se usmál:

„Mafie představuje menší část celkového amerického zločinu. I oblast jejího hlavního podnikání se odlišuje od ostatní kriminální činnosti v Americe.“

„Je v tom velký rozdíl?“

„Většina zločinů má za cíl připravit vás o něco, co nechcete dát. Jste přepaden na ulici a přijdete o všechno, co máte u sebe, váš byt je vykraden, jste obětí podvodu, studentka v koleji je znásilněna, někdo je unesen, vydírán, zbit nebo zavražděn.“

„Nedělá mafie totéž?“

Barone si objednal zázvorové pivo a rozdrtil užmoulaný oharek doutníku v popelníku:

„Organizovaný zločin je především dodavatelem. Dodává zboží a služby žádané velkým počtem lidí, kteří chtějí narkotika, půjčku, možnost hrát hazardní liry. To jsou služby poskytované v masovém měřítku organizovaným zločinem.“

„Proč tomu říkáte organizovaný zločin?“

„Protože pro pravidelné dodávky tak velkého rozsahu je nutná vyspělá organizace, taková, jakou musí mít každý velký obchodní podnik.“

„Služby a zboží, o kterých mluvíte, si vlastně ale mohou dovolit jen bohatí lidé.“

„V tom jste na omylu. Organizovaný zločin vzkvétá v chudých městských čtvrtích. Obyvatelé slums jsou jeho přirozenými a bezmocnými oběťmi. V ghettech jsou tisíce lidí, kteří chtějí sázet do zakázané loterie, hrát hazardní hry nebo kteří si potřebují půjčit peníze. Žijí v podmínkách, kdy jen šťastná náhoda jim může přinést větší částku peněz. Žádná banka, žádný úvěrový ústav jim nepůjčí peníze, jen lichvář, který pracuje s penězi mafie. Drogy je přechodné osvobodí z bídy.

Člověk v ghettu je ideální zákazník. Je bezmocný, nemůže se bránit, nemůže si koupit právní pomoc, má strach z policie.“

„Mám dojem, že tak, jak to líčíte, děláte z mafie skoro dobrodince. A taky si myslím, že na těch lidech si nemají co vzít.“

„To jste opět na omylu. V tomhle podnikání nejsou zábrany. Rizika jsou vysoká, ale takový je taky zisk, jestliže zákazník nemůže platit, dodržet dohodu, nebo hrozí prozrazením, nastoupí násilí,

velmi často vražda. Zákazník to ví, a jestliže nemá peníze, zvlášť jestliže je narkoman, jde na ulici a přepadne někoho nebo se někam vloupá. Poživač drog potřebuje na svůj zlozvyk osm až deset tisíc dolarů ročně. V pokročilém stadiu se už nehodí k žádné práci a je zpravidla bez zaměstnáni. Nemá-li majetek, opatřuje si peníze, kde se dá. Asi polovina zločinů v New Yorku je prováděna narkomany.“

„Vzpomínám si,“ řekl jsem, „že když jsem přijel a opatřil si byt, moje sousedka, stará paní, která mě potkávala na chodbě, mně jednou řekla: ‚Přijďte tne někdy navštívit, ale zatelefonujte mi předtím, já zásadně nikomu na zazvonění nebo zaklepání neotevírám.‘ Její dveře byly několik metrů od mých.“

„To je typické. My Američané jsme oběti tyranie strachu. Strach z přepadení ovládá mysl městských obyvatel Nedivte se. Je statistická pravděpodobnost, že jeden z každých dvaceti tisíc Američanu bude ročně zavražděn.“

„Mně tady vadí, že se večer nemohu jít projít. Lidé mě varovali a v novinách čtu denně o přepadeních a vraždách na ulici,“ poznamenal jsem.

„Vražda na ulici je zpravidla důsledkem přepadení. Nebývá plánována. Oběť se vzpouzí, udělá impulzivní pohyb, pokusí se utéct. Lupič je obvykle nervózní a často pod vlivem alkoholu nebo drog – a zmačkne spoušť. Proto základní rada, kterou dává policie, učitelé ve školách i tisk, je: jedinou možnou věcí, kterou lze dělat při přepadení, je nedělat nic. Nechte ho, ať si vezme, co chce, a zůstanete aspoň naživu.“

„To ovšem podle vás nepatří k činnosti organizovaného zločinu,“ namítl jsem.

„Obvykle nikoli, alespoň ne bezprostředně. Ale někdy mezi tím nemůžete táhnout přesnou čáru. Mafie se dnes snaží nepoužívat hned příliš drastických opatření. Dnes už nečtete, aspoň ne tak často jako za Al Capona, že někoho pověsili na hák na maso, rozsekali na kusy, které zabalili do dehtového papíru a rozeslali příbuzným, když se jim vzepřel nebo se stal nepohodlným. To vzbuzuje příliš mnoho pozornosti a popouzí i otrlou veřejnost.“

„Jak vypadá mafie dnes?“ zeptal jsem se.

Jerry Barone zvedl vysedlou bradu a řekl ledabyle, ale jak muž, který nemluví do vzduchu: „Povím vám o rodině Lombardiů, s kterou jsem měl co dělal. Zbyl z ní dnes jen Toni DIABOLO Lombardi. Starý Alberto PAPA Lombardi skončil na židli v haličské oficíně s namydlenou tváří a osmnácti kulkami v těle. Toniho tři starší bratři postupně přejímali vládu v rodině Lombardiů. Teddy zemřel na rakovinu, Don byl zastřelen vloni na jaře a Alberta vytáhli malým jeřábem z řeky pod Brooklynským mostem. Na nohou měl přivázanou traverzu.

Toniho starší bratři si získali jméno již před lety jako vojáci nebo knoflíkoví muži mafie v Brooklynu, kdy mladý Toni ještě navštěvoval univerzitu, a pokud o něm v podsvětí vůbec někdo věděl, neřekl mu jinak než Kid.

Když převzal žezlo jako poslední muž v Lombardiho rodině, stalo se to za podpory pistolnických veteránů organizace, kteří ctili pokrevní zákon.

Během měsíců války v zemi gangsterů se z Toniho stal tvrdý, mazaný, a dokonce i výmluvný vůdce.

Toniho otec, Alberto PAPA Lombardi se dožil pozoruhodného věku – vezmeme-li v úvahu jeho pestrou minulost – sedmdesáti pěti let, když ho holič naposled namydlil po vypuknutí války mezi Lombardiho gangem a rodinou Maria Impéria. Příčinou sporu byly drogy.“

„Mimochodem, jak působí narkotika na lidi kteří je užívají?“ zeptal jsem se.

„Mohu vám posloužit případem, o kterém jsem nedávno psal,“ řekl Roy Jordán. „Hrdina, či spíše oběť příběhu se jmenuje James Žije dosud v jedno poschoďovém domku ze sociální podpory, z níž tří čtvrtiny jdou na činži. Studoval filozofii, věnoval se radikální politice a marihuaně, pohyboval se v polosvětě, který si říká protikultura.

Byl zatčen a obžalován z vlastnictví kokainu.

Dnes tvrdí, že ho policisté bili. Ti to popírají a zdůrazňují, že když ho chytli na dvoře, vytrhl se jim, utekl do dumu a spolkl obsah plechové krabičky od 35 mm filmu.

Z policejní stanice byl odvezen do nemocnice, kde mu vypumpovali žaludek. Policista, který ho zatýkal, si myslel, že spolkl LSD.

James později vypovídal, že se cítil jako znovuzrozený, že jeho mysl byla úplně otevřená, prožíval úplné sebezapomnění, intenzívní sluchové a vizuální halucinace.

Byl propuštěn, ale čtyři dny nato patrolující policisté zatkli podivně se chovajícího nahého muže na dvorku jednoho činžáku. Kolem něho byla skupina mladých čumilů, kteří pokřikovali a smáli se. Muž seděl na římse okna a mluvil z cesty. Policisté ho vlákali nazpět do bytu, hodili na něj přikrývku a odvezli na policejní stanici. Tam se dostavila mladá žena, která řekla, že je jeho přítelkyní a že zatčený muž požil před několika dny velkou dózu narkotik a že je dosud v transu. Místo aby ho odvezli do nemocnice, zavřeli ho policisté do špinavé cely a odmítali mu podat vodu. Byl to James. Policejní lékař mu vypumpoval žaludek. Lékař na klinice, kde léčí narkomany, řekl, že nejhorší čas pro požití drogy je v okamžiku vysokého rozčilení, což v Jamesově případě bylo, když policie provedla razii v jeho bytě. Vyjádřil také názor, že pumpování žaludku u osoby, která je v delirickém stavu, situaci jenom, zhorší. Rovněž zavření v cele přispívá k psychotické reakci. James měl být na pozorování v nemocnici, protože příznaky nasvědčovaly, že snědl PCP. To je anestetikum, které v malých dávkách může vyvolat euforii – rozjařeni, ale ve větších dávkách uspat nosorožce. Droga se jmenuje phencyelidine a experimenty na lidech ukázaly, že utlumuje centrální nervový systém tak, že osoby, které ji požily, necítí bolest. Rovněž vyvolává strach, depresi, vzrušení, podráždění a ve větších dávkách halucinace a nenormální chování.

James byl tedy místo v nemocnici, na záchytné stanici policejního ředitelství v cele číslo 2.

Policista, který nastoupil noční šichtu, uvedl, že viděl vousatého mladého muže na dřevěné lavici, jediném kusu nábytku v cele. Vedle něho ležel bílý plášť.

‚Je vám něco?‘ zeptal se.

Nahý muž se na něj podíval, aniž něco řekl.

Policista se vrátil ke svým papírům za psací stůl.

V pohledu mladého muže bylo něco, co mu nešlo z mysli a přinutilo ho jít se na něho znovu podívat.

První věc, kterou viděl, byl pár rukou trčících skrze mříže cely. Byly krvavé. Ve stínu mříží stál James nehybně jako v náboženské extázi.

Měl na sobě nemocniční župan, vpředu zkrvavený. Jeho tvář byla strašidelně zmrzačena. Očí byly vydloubnuty z očních důlků.

‚Jsem bůh‘ řekl policistovi James. ‚Nech mě, abych se tě dotkl a spasil tě.‘

Teprve když policista natáhl ruku k spasitelnému dotyku, nechal na sebe mladík navléknout svěrací kazajku a byl odvezen do nemocnice. Doktor, který ho operoval, konstatoval, že oči byly zmrzačené tak, že je nešlo zachránit, ale že nebyly vytržené z důlků.

Tento pětadvacetiletý muž ze ctihodné bostonské rodiny, vzdělaný a inteligentní, nebyl ani po půlročním psychiatrickém pozorování schopen odpovědět na otázku, proč to udělal.

Pamatoval se na okamžik, kdy zničil svoje oči, aniž při tom něco pociťoval, ale na otázku proč neodpověděl; stal se vyhýbavým, podezřívavým, vzrušeným. Za červenýma, scvrklýma nevidoucíma očima, které doktoři nedokázali spravit, jsou dosud strašné vzpomínky, které nedovede vyjádřit slovy.

Tak umí narkotikum ovládnout lidskou mysl, umrtvit smysly a mrzačit takovým hrozným způsobem, že při tom oběť necítí žádnou bolest.

Nebylo možné zjistit, jaký druh drogy bral, narkotika na černém trhu jsou zamořena nejrůznějšími příměsky a jedy, že ani zkušený narkoman si nemůže být jist, co kupuje.

Droga, kterou nejspíš požil, je používaná zvěrolékaři jako anestetikum pro zvířata.

Nikdo neví, jaká narkotika doopravdy Američané kouří, jedí nebo si vstřikují do žil.“

„Ještě něco byste chtěl vědět?“ zeptal se Jerry Barone, který četl z mé tváře, že Royovo vyprávění mnou otřáslo.

„Toho je ještě mnoho,“ řekl jsem. „Ale jedna myšlenka mi neustále lítá v hlavě od okamžiku, kdy jste vyslovil jméno Toni DIABOLO Lombardi. Nosí ten muž brýle z želvoviny?“

„Ano,“ řekl Barone. „Jak to víte?“

„Myslím, že jsem vedle něho seděl, když jsem letěl z Washingtonu do New Yorku. Polil mi kalhoty, rozvíjel velmi podivnou teorii o zločinu a jako přikladu použil slova ‚diabolo‘.“

Jerry Barone projevil velký zájem a nechal si vyprávět epizodu z letadla.

„Toni je podivín,“ řekl. „Má zvláštní názory a filozofie, kterou vám pověděl, mu vynesla přezdívku ‚Diabolo‘. To je jeho oblíbený předmět konverzace. Je to kuriózní člověk, velmi netypický gangster.

V jazyku mafie nebyl mladý Toni DIABOLO Lombardi nikdy udělán. To znamená, že neprošel starými zasvěcovacimi rituály s jejich květnatými přísahami a ceremoniálním prolitím několika kapek krve. Když si jeho starší bratři získávali jméno jako knoflíkoví muži neboli vojáci mafie v Brooklynu před dvěma desítkami let, mladý Toni studoval na univerzitě. Když ale Teddy zemřel na rakovinu a Don byl zastřelen minulého dubna, byl Toni nakonec přece jen ‚udělán‘. Stal se náčelníkem Lombardiho organizace za podpory pistolníckých veteránů. Projevil se jako mazaný, tvrdý, a dokonce i výmluvný vůdce.

‚Jednoho dne budete zastřelen,‘ řekl mu jeden detektiv. Toni, starý mládenec, který říká, že jeho povolání je prodávání nábytku, odpověděl: ‚Jestliže se to má stát, ať se to tedy stane.‘

Je ledově chladný, ovládá se i během dlouhých výslechů. Dobře vypadá i s řidnoucími vlasy, silnými kotletami a ženskýma rukama. Rád nosí dvouřadová saka. S oblibou používá slov, jako je čest. Stal se hlavou tlupy podsvětí podle starého zvyku mafie, kde pokrevní vztahy hrají rozhodující roli. Došlo k tomu potom, co jeho bratr Don byl zastřelen v restauraci na Blueberry Street. Předtím byl Toni považován za slabocha, ale v posledních měsících posílil svoje postaveni tím, že se držel etikety gangstereké země. Když se jeho mužové spolu s ním schovávali v okresu Red Hook v Brooklynu, podporoval gangstery, kteří byli válkou mezi gangy postiženi, a řekl jednomu vyslýchajícímu: ‚My jsme velmi čestní.‘ Jeho klíčovým odpůrcem je rodina Maria Impéria. Byl označen tímto klanem k likvidaci společně s Donem. V posledních městcích se neukazuje a zdržuje se ve svém hlavním Štábu v omšelé budově nu President Street, a má kolem sebe stále nejméně deset mužů a advokáta. Jídlo tam je dobré a hojné, a když se policie ptá, z čeho žijí, Toni se usměje a říká, že investoval do nábytkářské společnosti.

Toni DIABOLO Lombardi vede válku s rodinou Maria Impéria o kontrolu obchodu s drogami. V posledních měsících jsme našli sedmnáct těl příslušníků obou gangů pohozených ve slepých uličkách, složených na volantech vozů zaparkovaných na ulicích, nacpaných do kufrů aut a roztažených v tmavých alejích s dírami po kulkách.

Když probíhá válka gangů, počáteční stanovisko policie je, ať se postřílejí navzájem. Ale v přestřelkách bylo zastřeleno několik kolemstojících. Hlavní štáby obou rodin mají zásoby pušek a munice a muže zkušené v přepadech. Říká se, že Toni DIABOLO Lombardi porušuje pravidla hry a účastní se osobně některých akcí, což žádný jiný vůdce gangu nedělá.

Krvavá vendeta začala minulou zimu, když Lombardiím gang začal vymáhat peníze za ochranu od obchodníků s drogami, kteří jsou členy organizovaného zločinu a pod ochranou rodiny Maria Impéria. Hlavní příčinou sporu je prý ale velká zásilka heroinu, údajně jedna tuna čisté drogy, což je neuvěřitelně velké množství hodnoty mnoha miliónů dolarů.

Nikdo neví přesně, kde se ta zásilka teď nachází. Ví se, že byla odeslána ze Zlatého trojúhelníku přes Latinskou Ameriku a Mexiko do Spojených států. Byla koupena rodinou Maria Impéria, ještě než skončila válka ve Vietnamu, ale někde po cestě se jí zmocnil Lombardiím gang. To byli Toniho bratři ještě naživu. Krádež tohoto heroinu byla také příčinou jejich smrti – kromě Teddyho, který zemřel na rakovinu. Toni DIABOLO Lombardi je dnes možná jediný člověk, který ví, kde ten heroin je. Členové obou gangů se teď navzájem odstřelují, ale Imperiovi gangsteři nestřílejí na Toniho ze strachu, že by s ním odešlo tajemství úkrytu narkotika. Chtějí ho dostat živého. Jestli se jim to povede, nechtěl bych být v jeho kůži.“

„Na jeho sedadle v letadle jsem našel tuto mapku,“ dal jsem Jerrymu Baroneovi plánek.

„Malá Itálie,“ řekl Barone, „to je restaurace v italské čtvrti, které se mimochodem také říká Malá Itálie.“

„Víte co.“ řekl Roy Jordán, „pojďme tam na večeři. Stejně už musíte mít hlad.“

Zrádné zrcadlo

Do restaurace se vcházelo úzkou dlouhou místností, v níž byl bar a na jejím konci dveře přikryté velkým zrcadlem. U baru stáli dva muži, kteří nám věnovali zkoumavé pohledy, jež skončily na Jerrym Baroneovi. Položili peníze za nedopité nápoje na pult a zmizeli za dveřmi se zrcadlem.

Roy Jordán objednal tři koktajly, kterým se říká šroubovák. Jerry Barone řekl, že ti dva chlapíci byli z rodiny Maria Impéria a že je vyhnal svým příchodem.

Roy mně vyprávěl, že případ ztracené tuny heroinu proběhl v posledních měsících několikrát tiskem. Psal o něm Patric A. Reynolks, který byl válečným korespondentem v Indočíně, a Miguel Mateo, zahraniční zpravodaj z Argentiny.

„Oba jsou teď ve Washingtonu. Promluvte si s nimi, až tam zase budete mít cestu.“

„A zavolejte také na tohle číslo,“ řekl Jerry Barone a podal mi je napsané na papírový ubrousek. „To já můj přítel Ralph Cory.“

„Také detektiv?“ zeptal jsem se.

„Také.“

„Připíšu vám k němu jména těch dvou novinářů,“ řekl Roy Jordán. Jerry Barone se zatím zhlížel v zrcadle na dveřích, za kterými zmizeli chlapíci z Imperiovy rodiny.

Někteří lidé nesnesou zrcadla a vyhýbají se pohledu na svůj odraz v něm, jiní pookřejí při každém juknuti do jejich lesklé plochy. Zdá se, že Jerry Barone patřil k těm druhým. Zrcadla mění nálady, posmívají se, vyzývají, dávají mlčenlivě odpovědi. Je v nich tajemství a kouzlo jako v pohádce o Sněhurce. Protože zneklidňují, děláme na ně někdy grimasy, jindy zkrášlujeme svoje vzezření a pokoušíme se vyhlížet důstojně.

Jerry Barone se zahleděl do svého obrazu v zrcadle a zapomněl se držet zásady, aby z každého místa v viděl na dveře. Průvan odnesl papírový ubrousek se jmény, který mi podával Roy za barový pult. Rozběhl jsem se za ním a v okamžiku, kdy jsem se pro něj sehnul, se ozvala série ohlušujících výstřelů. Když jsem se opatrně zvedl, zahlédl jsem ještě muže s revolverem ve dveřích. Byl to můj soused z letadla. Na podlaze ležel Jerry Barone a Roy Jordán a z děr v jejich tělech tekla krev.

Vražda policisty a novináře gangsterem v New Yorku rozčilila starostu. Zapadla do série vražd nevinných občanů gangsterskými popravčími, kteří si je spletli s členy nepřátelských tlup. Byla o to horší, že porušila obvyklá pravidla hry. Mafie se vyhýbá vraždění policistů a novinářů, které má za následek mobilizaci policejního aparátu a sdělovacích prostředků a popouzí proti organizovanému zločinu jinak lhostejnou veřejnost.

Starosta řekl, že toto krveprolití vyžaduje, aby byly organizace gangsterů vymýceny do posledního zbytku a aby zločinci byli vyhnáni z města. Musí vědět, řekl starosta, že New York není vhodným místem pro jejich obchody.

Nová částka peněz byla přidělena policii na placení udavačů v podsvětí, na nákup elektronického zařízení a dalších policejních vozů. Policisté vyfasovali samopaly. Na Times Square byly namontovány televizní monitory, které kontroluji chodce, a tajní byli vybaveni fotoaparáty, které z chodníku zachytí jméno jeřábu na střeše mrakodrapu a jejichž optika je jako oči sýčka, takže mohou fotografovat i ve tmě.

Svědkové se vraždí

„Pan Osbert vás očekává,“ řekla sekretářka.

Vstoupil jsem do pokoje s vandykově hnědým kobercem a závěsy. Na masivním, kůži potaženém psacím stole ležel kvintet telefonů. Norman Osbert, šéfredaktor New York Tribune, měl plesnivé mroží kníry, byl plešatý jako vejce, ale po celé lebce rovnoměrně bronzově opálený. Podíval se na mě chladně. Brýle s kovovými obroučkami mu dodávaly ještě studenějšího vzezření.

Zachoval jsem moment zdvořilého ticha.

Norman Osbert odložil cigaretu: „Přeskočíme konvenčni fráze. Máte už zajištěný odlet?“

„Kam?“

„Domů.“ řekl šéfredaktor rozmrzele.

„Hodlám využít celou dobu svého studijního pobytu ve Spojených státech, pane Osberta. Mimoto, policie mi řekla, že budu předvolán jako svědek.“

Norman Osbert se na mě podíval, jako by byl nemile dotčen, s otázkou v pokleslých očích.

„Jestli chytnou vraha,“ dodal jsem.

„Dva muži už leží na prkně v márnici. Chcete se k ním přidat?“

„Tak zlé to snad není.“

„Ještě horší,“ řekl šéfredaktor zádumčivě. „Na čtyřiceti sedmi hřbitovech v New Yorku stávkují hrobníci. Pozůstalí, rabíni, kněží, vousatí pravověrní patriarchové kopají hroby zesnulým. Vy tady nikoho nemáte.“

„Dávám stejně přednost kremaci,“ namítl jsem.

„Podívejte se, mladý muži. Kdysi byl tady zločin omezen na krádeže koní a stříbrných příborů. To byly staré zlaté časy. Nemyslím, že byste si toho povšimnul, ale pokládám za svoji povinnost vám připomenout, že od té idylické doby se situace podstatně změnila.“ Osbert to ze sebe soukal jako pavouk. „Američané se už přestávají chlubit předky, kteří sem připluli na Mayfiower, a spíše jsou hrdi na to, že měli v rodině pistolníka, který byl pověšen, nebo pradědečka, který za prohibice pašoval whisky a nepřátelská tlupa ho zastřelila, když seděl na záchodě.

Ten chlapík, proti kterému máte svědčit – když ho chytnou –, je profesionální vrah, popravčí, kat. Takoví nenechávají svědky naživu. Vy jste poznamenaný muž. A jestli tady zůstanete, jste také mrtvý muž. S tím já nechci nic mít. Za to nemohu převzít odpovědnost.“

„To chápu, pane Osberte,“ řekl jsem. „Velmi lituji, že k té tragické události došlo, právě když Roy Jordán pečoval o mě. Myslím, že svědectví proti vrahovi je jediná věc, kterou pro něho za to mohu ještě udělat.“

„Vy jste cvok.“ řekl Norman Osbert a jeho kamenající obličej se sklonil k papírům na psacím stole.

Minul jsem se pochopení.

Sandra Dentonová

Byla ještě tma, když zazvonil telefon. Rozespale jsem štrachal rukou po nočním stolku. Nahmatal jsem gideona a ve snaze odstrčit jej, převrátil jsem přístroj. Sluchátko vypadlo z vidlice. Zvedl jsem je, ale spojení bylo přerušeno. Rozsvítil jsem lampu. Gideon je bible a leží u postele snad každého z více než jednoho miliónu amerických motelových pokojů. Je tam položen lidmi, kteří si říkají Gideoni, a nese nápis: Neodnášejte z hotelového pokoje. Jelikož blbli nelze prodal ani v antikvariátu, zůstává tam ležet do doby, než kroužky od sklenic a vylitá whisky dokonají své dílo. Gideon je biblické jméno a v americké angličtině znamená zbožného cestujícího.

Pronesl jsem něco velmi nezbožného. Za půl hodiny se telefon ozval znovu.

„Tady je Sandra Dentonová.“

„Myslím, že vás neznám,“ řekl jsem.

„Já vás taky ne. Pan Norman Osbert mě za vámi posílá. Jsem zpravodajka Mew York Tribune z Washington u.“

„Dobře, přijdu za vámi do redakce. V kolik?“

„V jedenáct, ale ne v redakci. Budu v Metropolitním muzeu. Sejdeme se na schodech.“

„Jak vás poznám?“ zeptal jsem se.

„S tím si nedělejte starosti. Vím, jak vypadáte. Najdu si vás sama.“

Osprchoval Jsem se, oholil a oblékl. Po snídani jsem zavolal do redakce New York Tribune: „Prosím pana Normana Osberta.“

Centrála mě přepojila na jeho sekretářku.

„Pan Osbert odletěl na Bahamské ostrovy,“ řekla mi. „Mohu něco vyřídit?“

„Kdy se vrátí?“

„Za tři týdny. Má dovolenou.“

„Volala mě nějaká Sandra Dentonová. Odvolala se na něho.“

„To je naše washingtonská korespondentka. Ještě něco?“

„Nic. Děkuj ti.“

Vyšel jsem na ulici. Bylo teprve deset. Lelkoval jsem chvíli před výkladní skříni obchodu s gumovými razítky a rozmnožovacími stroji, v níž mě nic nezajímalo. Co ode mne chce Norman Osbert? Zanechal ve mně přece jasný dojem, že se mnou už nechce nic mít.

Coural jsem se zvolna k Páté Avenue. Truchlivé činžáky a lhostejné mrakodrapy shlížely na signální světla mrkající na křižovatkách. Zastavil jsem se u stánku s novinami a pak na chvíli před bankou u fontány a poslouchal její rytmické šplouchání. Za zády mi zasyčely dveře autobusu. Několik okamžiků jsem pozoroval vystupující a nastupující pasažéry.

Pokládám se za člena klubu, kterému říkám Pozorovatelé měst a který je zcela smyšlený. Města splňují potřebu lidí scházet se s jinými lidmi. Pozorování měst zahrnuje jejich zvláštnosti i podobnosti. Tady hlavu, která se vynořila v okně, děti pobíhající v prázdném prostoru, tam policistu, který dopadl zloděje a s vytaženým revolverem ho opřel hlavou a rozpaženýma rukama proti zdi a v pozici orla s roztaženými křídly ho ohmatával od zátylku až k patám, hledaje zbraň. Pozorování měst postihuje jejich eleganci i ošklivost, pulsující život i mrtvou šeď ulice, budovy, věci, stísněnost, pobouřenost i rozhněvanost. Je to přitažlivý způsob, jak promarnit čas.

Zvláštností New Yorku je posedáváni na schodech zády k muzeím, ústavům, bankám nebo knihovnám. Je to nevinná činnost, při níž je možno kouřit, číst knihu, hrát na kytaru, jíst párek v housce, kterému se tady říká horký pes. Člověk je jako na bidýlku, poměrně bezpečný, mimo dopravní i chodecký provoz. Pozoruje cvrkot největšího města na světě a zároveň je sám pozorován.

Muže si sem přinést svačinu v hnědém papírovém pytlíku, sendvič s tuňákovým salátem nebo krmeni pro králíky: okurku, mrkev, jablko. Za dnešních cen i ten nejjednodušší oběd v restauraci je drahý.

U pojízdného pultu před Metropolitním muzeem jsem si koupil pytlík pražené kukuřice a posadil se na schody. Ještě nebylo jedenáct.

Někdo mně poklepal na rameno:

„Já jsem Sandra.“

Byla drobná, s kulatou tváři s popraškem pih se zplihlými nezářivými blond vlasy, jež ji visely přes ramena jako rozpletené copy. Její velké modré důvěřivé oči a nevtíravý úsměv vzbuzovaly pocit přání poskytnout jí ochranu. Jistě jí ještě nebylo třicet.

Posadila se vedle mě a přivřela víčka před sluníčkem.

„Pan Osbert si přeje, abych vás vzala do Washingtonu. Chce, abychom společně připravili seriál článků o vraždě Roye Jordana a Jerry ho Baronea. Roy prý vám dal jména nějakých lidí, kteří něco vědí o zásilce heroinu. Pan Osbert se domnívá, že vraždy s tím mohou souviset. Chtěl by, abyste se na ty lidi obrátil a udělal s nimi interview.“

„Pan Osbert mě včera zcela jednoduše poslal k čertu,“ řekl jsem. „A čím více o tom přemýšlím, tím víc si myslím že má pravdu. Začínám mít strach, že jsem se zapletl do něčeho, oč není co stát.“

„Pan Osbert je náladový pán. Často mění své názory,“ řekla Sandra ledabyle. „Mám pro vás letenku a peníze na výlohy.“ Otevřela kabelku a podala mi velkou obálku.

Přijal jsem ji s rozdvojenou pozorností. Z auta, které před chvílí zastavilo při chodníku, vystoupili dva muži. Nebylo, pochyb o tom, že kráčejí k nám.

„Pan Mario Imperio si přeje s vámi mluvit. Zvedněte se klidně a jděte k autu. Nedělejte potíže a nepřijdete k úrazu.“

„Neznám žádného pana Impéria,“ vzepřel jsem se.

„Myslím, že bude lépe, když půjdete,“ řekla Sandra.

„Vy také,“ řekl jí jeden z mužů.

Posadili jsme se na zadní sedadlo. Sandřiny štíhlé ruce se do mě zavěsily:

„Bojíte se?“

„Bojím.“

„Já taky.“ Její hlas zdůvěrněl a přimkla se ke mně naplno. Srdce mi bušilo o žebra.

Mario Imperio

Byly to těžké svalnaté figury s hrubými tvrdými obličeji, krátkými vlasy a dlouhými kotletami, ti dva chlapíci vpředu.

Vymotali jsme se z města pulsujícího poledním provozem. Předjížděli jsme celé sledy aut. Na jednom venkovském místě jsme zastavili na červenou za několika plně obsazenými vozy. Hlavní silnice křižovatky se nepřerušeně táhla k jen tušeným bodům v dálce. Rychle jsem se rozhlédl. Hoši v pletených čepicích hráli basketbal na školním dvoře, zasmušilý chlapík pulíroval kapotu v samoobslužné umývárně aut. Bylo to jedno z těch malých přívětivých míst v Nové Anglii, kde domky jsou jako perníkové, stromy vysoké a stinné, kde lidé nezamykají dveře a zdraví cizince na ulici. Před setměním nestahuji žaluzie, ale posedávají venku na schůdcích verand, na houpačkách nebo v kolébavých křeslech mezi květináči s pestrými kytkami.

Bylo to dobré místo. Sáhl jsem tedy po klice. Muž vedle řidiče otočil ke mně v přesné shodě s mým pohybem svou bezvýraznou tvář a řekl lenivě:

„Být vámi, nedělal bych to.“

„Víte, kde jsme?“ zeptala se zastřeným šeptavým hlasem Sandra.

„Byl jsem tu jednou na výletě. Myslím, že jedeme na Rhode Island.“

Sandra přikývla, a když jsme jeli po nekonečném mostě, dodala

„Do New portu.“

To je místo, kde dvě nebo tři stovky nejbohatších amerických rodin tráví léto ve svém tradičním stylu v palácích a velkých vilách na Bellevue a Oceán Drive. Nedělají si starost, jestli se jim jetel nerozrůstá na trávníku. Mají zahradníky, podomky, služky, kuchaře, komorné, lokaje, komorníky a společenské sekretářky, jejich obrovských zděděných majetků se inflace dotýká jenom jako pošimrání peříčkem. Když utrácíte milión dolarů ročně, z inflace vás hlava nebolí.

Automobil zastavil u brány mezi dvěma vrátnicemi. Strážcové nahlédli do vozu. Muž vedle řidiče ukázal palcem a ukazováčkem sevřeným do kroužku, že je všechno v pořádku. Brána se otevřela a auto sjelo po cestě plné zákrutů k velké budově připomínající tudorské venkovské sídlo. Bylo pozdní odpoledne. Skly oken, zasazenými do olověných rámečků, světlo nepronikalo.

Po zazvonění se ozvalo vyti hlídacích psů někde za budovou. Bylo slyšet odmykání těžkého zámku a potom několika menších. Mohutné dveře se za silného skřípání zvolna otevřely.

Boxerský vyhlížející muž s tváří černou a lesklou jako cukrátko z lékořice nás uvedl do obrovské místnosti přeplněné nábytkem. Čalouněná křesla potažená granátovým sametem, křídlo, těžké závěsy, čínské a perské koberce. Všude lampy. Všechen nábytek byl onoho druhu, jaký je obvykle vystavován v muzeích a oddglen od publika šňůrami, aby si nesedali na pohovky. Sandra nevěděla co s cigaretou a hodila ji do velké míšeňské vázy. Jen klidné tikání sloupkových bicích hodin zaplašovalo dojem rozměrné luxusní úmrtní jizby.

Ozvaly se šouravé kroky. Do pokoje vstoupil muž, který jako by vyšel ze dnů krystalového rádia; byl oblečen v černém, s vysokým bílým límečkem. Měl faldovitou tvář a odstávající uši. Byl okoralý věkem, stařec, ale jeho podivně zpytavé oči hledící zpod těžce visících víček byly nekolísavé. Usadil se opatrně do velké hnědé lenošky vedle krbu, v němž doutnala polena, ač bylo vysoké léto. Zvedl pravici a vyzval nás pokynem, abychom se posadili. Muž s lékořicovým obličejem mu podal velkou bílou obálku.

„Já jsem Imperio, jistě vám řekli… Doufám, že jste měli příjemnou cestu,“ starec hovořil nízkým nemelodickým hlasem a přerušoval řeč pauzami ticha. Vyňal z obálky fotografii a podal mi ji: „Poznáváte ho?“

„Ano. To je muž, který zastřelil moje průvodce v Malé Itálii.“

„Toni DIABOLO Lombardi?“

„Slyšel jsem, že se mu tak říká.“

„Neměl v úmyslu zastřelit vaše přátele… Chtěl zabít mého syna…, který stál u baru v Malé Itálii se svým strážcem… Barman… ten už nežije… dal Tonimu avízo…, mezitím jste vešli vy… Strážce mého syna usoudil, když viděl detektiva, že bude lépe, když odejdou… DIABOLO vrazil do místnosti v okamžiku, kdy jste zaujali jejich místa… Byla to záměna osob, chvála bohu…,“ stařec si povzdechl a pokračoval ještě tišším hlasem: „Slyšel jsem, že jste ochoten svědčit proti Tonimu DIABOLOVI Lombardimu.“

„Ano, řekl jsem to při výslechu policii.“

„To je chvályhodné… Ale nebezpečné. DIABOLO po vás půjde. Ale dám vám spolehlivý doprovod… Ti dva muži, Beppo a Cary, kteří vás sem dovezli, jsou zkušení strážci. Nespustí z vás oči. Jsou spolehliví. Nemusíte se bát.“

„Nerozumím tomu, proč to děláte.“

„DIABOLO chce zabít mého syna. Zastřelil policistu a novináře. To se nedělá. Není to dobré pro naše podnikání. Chci, aby policie dostala Toniho DIABOLA Lombardiho, a chci, aby byl usvědčen. Věřím v americký systém. Jeden můj zesnulý přítel kdysi řekl: ‚Náš americký systém, říkejte mu amerikanismus, říkejte mu kapitalismus, říkejte mu jak chcete, dává jednomu a každému z nás velké možnosti, jen když se jich chopíte oběma rukama a co nejvíc je využijete.‘ Moje podnikání se řídi přísně americkými zásadami a tak tomu bude i v budoucnosti…,“ stařec to vychrlil bez zadrhnuti.

„Váš přítel byl podnikatel?“

„Ano… velký podnikatel. Jmenoval se AI Capone.“

Washington D. C.

Přiletěli jsme z pece do pekla. Léto tady opravdu začalo. Washingtoňané utíkali z horkých rozpálených chodníků svého města za pískem a vlnami východního pobřeží nebo za zelení Apalačských hor. Byli vystřídáni novými příchozími, vyzbrojenými knižními průvodci a kamerami, v pohodlných vycházkových botách a s vyjevenýma očima.

Pani s neposedným klukem nám řekla ve výtahu:

„Jsem z venkova. Tohle město je na mě moc veliké. Viděli jsme policistu na Independence Avenue, jak drží dva černošské kluky za límec. Řekla jsem synovi: ‚Vidíš, co se stane, když děti neposlouchají maminku.‘“

Sandra se nastěhovala do stejného hotelu:

„Půjčila jsem svůj byt přítelkyni. Nečeká mě tak brzy. Stavte se v mém pokoji, než půjdete spát.“

Šel jsem se projít, když se už stmívalo. Světelné reklamy sprchovaly náměstíčko zářivými barvami. Hýřivé záblesky neónů oslňovaly oči. Přeludné podoby stínů se míhaly po dlažbě a světla se mihotavě třpytila. Ozval se rachot letní bouřky. Na město zaútočil déšť. Chodníky chvíli čvachtaly, ale liják se přehnal a udělal ulice jenom dusnějšími. Na vozovce osýchal asfalt a opar zamlžil nebe. Pařlivý vzduch a mokrý smutek ulice mě vyhnaly zpátky do hotelu.

V hale se setmělým opuštěným pódiem orchestru sedělo několik mužů v řadě u barového pultu. Popíjeli pivo a sledovali fotbal na barevné televizi.

Zaklepal jsem na dveře Sandřina pokoje. Přišla mi otevřít v blýskavém hedvábném kitnonu. Její pokoj měl leštěný nábytek a zářivý lustr. Nad širokým lůžkem visel obraz nahé ženy s pozadím vystrčeným do místnosti. Toaletní stolek byl přeplněn kosmetickými krámy a několik papírových kapesníků bylo poházeno kolem něho.

S nejistým pohledem jsem přešel pokoj. Sandra se ke mně připojila u okna. Déšť znovu bil nemilosrdně do asfaltu. Pokusil jsem se o nešikovné objetí. Její vznícená tvář siřila dráždivou vůni. Přelétla mezi námi jiskra vysokého napětí. Ale pak jsem se jako vyděšený školáček vysmekl z jejího náručí.

„Raději ne,“ breptl jsem.

Podívala se na mě pohledem, který by mě smetl do moře, kdyby bylo po ruce. Vletěl jsem do svého pokoje a rovnou do koupelny. Osprchoval jsem se studenou vodou, vyfrotýroval a vlezl do postele.

Někdo zabušil na dveře.

„Kdo je to?“

„Beppo a Gary. Zamkněte se a nechte klíč v zámku.“

Došlo mi, že jsem byl celou dobu sledován.

Co vyprávěl Patrick A. Reynolds

Zavolal jsem Patricku A. Reynoldsovi, jehož adresu mně dal Roy Jordán.

„Také bych s vámi rád mluvil,“ řekl mi. „Slyšel jsem, že jste byl při tom, když zastřelili Roye. Byl to můj dobrý přítel. S mým časem je to ale zlé, pracuju na knize a datum jejího odevzdání nakladatelství se nemilosrdně blíží.“

„Je to kniha o narkotikách?“ zeptal jsem se.

„Do značné míry,“ potvrdil Reynolds. „Můžeme si o tom promluvit. Dnes večer jsem slíbil přijít na večírek Klubu přátel Dálného východu. Je to v Georgetownu v 6.30. Přijďte tam a najdeme si chvíli na kus řeči.“

„Bez pozvání?“

„S tím si nedělejte starost, to zařídím,“

Půl hodiny po našem rozhovoru zazvonil v mém hotelovém pokoji telefon a sekretářka Klubu přátel Dálného východu potvrdila pozvání a vysvětlila mi, kde přesně to je a jak se tam dostanu. Nebylo to nijak obtížné, jel jsem stejně taxíkem.

Místnosti klubu byly přeplněny křehkým nábytkem se zlacenými nožičkami, křesla a pohovky čalouněné, těžké závěsy, čínské koberce. Všude lampy, porcelánové vázy a dózy a sošky ze slonoviny. V rohu salónu stálo křidlo, v protilehlém koutě půlkruhový cedrový bar.

Prošel jsem chodbou, po jejíž obou stranách dokořán otevřené dveře poskytly pohledy do dalších místnosti – knihovny, karetní herny, pokoje s kulečníkem, a došel jsem do zimní zahrady. Ve ztlumeném mdlém světle mě ovanul chladný noční vzduch a zápach hnijícího odpadu z venkovního osiřelého parku.

Noc byla ponurá a jen světla lamp oživovala matný asfalt pustých ulic pod vilou. Dokouřil jsem dýmku a vyklepal ji o rameno skulptury mezi fíkovníky, jež vypadala jakoby vykousaná zuby kajmana. Ve vedlejším salónu přednášel mladý básník:

„… americký sen se slul noční můrou

motýlům narostly drápy

a zmije zpívají madrigaly

hledaje tržiště ideji

potravu pro myšlénky

unikl jsem na Východ

trávit léta cestováním

sbíráním krásných krajin

zvuků a pravdivých vidění

na Východ

kde daně jsou nízké

a vesničané přátelští k cizincům

spi pod bambusem a měsícem

posluchači vlastního chrápáni

jež popouzí poetickou představivost

tady jsem psal básně, které léčí malárii

slabost pro časté piti

a pozdní hodiny

než přestal jsem pil

můj krvácející stín

se jako vážka držel nad květinou

ani verše s telegrafickou úspornosti

které se řadí vedle žalmů

ne zaplaší poezii novinových titulků

dal jsem do frcu svědomí

a ztratil od něho lístek…“

Nevalný zájem o básníka zaplašila královna ze Sikkimu, v sárí, s vlasy vyčesanými vzhůru, zlatými náramky a množstvím černého líčidla, které jejím očím dodávaly zešikmeného vzhledu.

„Je to Američanka,“ řekl mi Patrick A. Reynolds, který mě rychle našel. „Bývalá hippie a studentka východní filozofie. Setkala se s čogyalem, to je vládce Sikkimu, vdovcem s dvěma dětmi, který potřeboval ženu. Moc to s ním nevyhrála. Jezdila sem prodávat sikkimské módy, ale teď už s ním nežije a zdržuje se s dětmi v USA.“

Připojil jsem se k hloučku, který ji obklopoval. Královna mluvila šeptem, což je v její části světa znakem nadřazeného společenského postavení, se sklopenýma očima a s rukama spojenýma jakoby k modlitbě: „… byla jsem v šťastném věku, kdy si prostě nepřipouštíte starosti, plavala jsem s proudem a jednala podle vrtochů, bez starosti, že zmeškám letadlo. V Sikkimu jsem měla na starosti výrobu sýrů a domácký průmysl, podle něho tvořím šperky a oblečení. Chtěli jsme vyvážet ručně tkaný textil. Tato sukně,“ královna si rukou přejela po boku, „je z tibetské části Sikkimu. Chtěli jsme svoji zemi dostat na mapu.“

„V Sikkinni mně říkali Vaše Veličenstvo, ale tady se to některým lidem těžko říká, a tak jim navrhnu, aby mi říkali gyalmo, to je totéž, ale v cizím jazyku.“

Patrick A. Reynolds vyhledal klidný kout v herně, a tam jsme se usadili se svými nápoji.

Vyprávěl jsem mu, co se zběhlo v Malé Itálii, a on mi potom řekl několik pěkných slov o Roy Jordánovi. Pak nechal mě, abych se ptal.

„Roy Jordán mi řekl, že jste byl v Indočíně jako válečný korespondent a že něco víte o tuně heroinu, o kterou teď vedou spor dvě rodiny mafie v New Yorku?“

„Chcete to slyšet stručně, nebo tak, jak to všechno bylo?“ zeptal se Reynolds.

„Tak jak to všechno bylo, prosím.“

„Dobře. Tak tedy nejdříve několik vět všeobecně.

Zdejší narkoman je obětí podnikání, které poskytuje neslýchané zisky. Nebylo by možné bez korupce městských, státních a vládních úředníků, bez blahovůle přinejmenším jedné vládní agencie Spojených států. Dveře mu otevřela naše politika po druhé světové válce.

Heroin, jak víte, se vyrábí z opia, jehož produkce obnáší asi tisíc čtyři sta tun ročně.

Jenom malé procento tohoto množství má legální lékárnické upotřebení. Největší část je pěstována přímo pro mezinárodní černý trh.

Turecko bylo dlouhá léta označováno za hlavního hříšníka. Jeho produkce ale – ani v době, kdy bylo hlavním dodavatelem suroviny pro drogy dodávané Spojeným státům – nikdy nepředstavovala víc než sedm procent celkových dodávek na světový černý trh.

Opiový mák je pěstován v oblasti řetězu hor, které se táhnou od turecké Anatolle přes severní části indického subkontinentu až do divokých pohoří severního Laosu.

Největším a nejdůležitějším pramenem nezákonného opia je jihovýchodní Asie. Farmáři Zlatého trojúhelníku, který představuje severovýchodní Barma, severní Thajsko a severní Laos, sklízejí ročně kolem jednoho tisíce tun surového opia, které představuje sedmdesát procent dodávek na světový černý trh.

To je oblast, v níž v důsledku indočínské války nesmírně stoupl vliv Spojených států v době, kdy svou přítomností a vojenskou a hospodářskou pomocí politicky kontrolovaly tato území.“

„A tam jste tedy získával zážitky pro svoji knihu,“ řekl jsem „Jak jste se ale dozvěděl o té tuně heroinu?“

„K tomu dojdu. Poprvé jsem o ní slyšel od jednoho dobrodruha v saigonském baru.

‚Tohle je všivý místo,‘ řekl mi ten chlapík. ‚Ale je to dobře placený. Dneska si nemůžete vybíral. Trh je na huntě.‘

‚Trh na co?‘

‚Na žoldnéře. Dřív jste jen vlezl do baru v Leopolsvillu a měl jste přepychovej flek. Já jsem vždycky dělal pro CIA. Ti hoši se vyznají v řemesle. Nemusíte mít starost, že dostanete nekrytej šek, a můžete dostat i smlouvu. V mé bylo, že jsem poradce.‘

‚Jakej poradce?‘

‚Vy jste dobrej. Sloužil jsem na ni v Zátoce sviní, v Laosu, v Thajsku. Já svou práci nikdy nebral jako ti dobrodruzi, který vám řeknou na rovinu: Za pět set dolarů zabiju tohodle chlapa. Myslel jsem, že bojuju za spravedlivou věc.‘

Chlápek dopil a ukázal na prázdnou sklenici:

‚Ještě jednu dvojitou. Hodně ledu.

V Zátoce sviní jsem si myslel, že jsem na správný straně. Nikdy bych si nepřipustil, že to mužem prošvihnout. Byla za náma celá síla Spojenejch států. Od tý doby kašlu na ideje. Co je v kapse, to se počítá. Není to ještě pořád nejhorší, ale bejvalo to lepší. Pěšák moh vydělat i dvanáct stovek za měsíc a pilot až dva a půl tisíce dolarů. A žádný daně. Když jste žoldnéř, nedostanete daňový formuláře, a co si ukradnete, to je vaše.‘

Barman před něho postavil whisky. Sáhl jsem do zadní kapsy, ale žoldnéř mi zadržel ruku:

‚Za mě nemusíte platil, pane. Jestli vám o něco jde, vyklopte to.‘

‚Zajímá mě obchod s opiem,‘ řekl jsem mu.

‚To je big byznys, pane. Tady vždycky byl. A žádný tajemství. Tady je ještě pár Francouzů, kteří tu jsou od druhé světové války. Ti by vám mohli vyprávět. Znají to tady o moc líp než my. Já na ně dám. Nikdy jsem si nedělal iluze o téhle válce. Zeptejte se jich. Vždycky říkali, že odtud půjdem s dlouhým nosem. Teď do toho obchodu pronikla CIA. Její asijští operátoři prováděli dohled a její letecká linka obstarávala dopravu‘, tvrdil žoldnéř.

‚Air America?‘

‚Samozřejmě. Jenže jí tady začali říkat Air Opium, Jestli si myslíte, že moc mluvím, pletete se. O tom se hovořilo v barech a na ambasádách všech hlavních měst jižní Asie. Slyšel jste o Meo Vang Paovi?‘

‚Povězte mi o něm.‘

‚To byl generál laoských žoldnéřů, jeden z důležitých velitelů laoské královské vlády. Vang Pao taky řídil laboratoř na výrobu heroinu v Long Tiéngu…‘

‚Na bázi CIA?‘

‚Tam, jižně od Planiny džbánu. Vang Pao držel pohromadě jednotky, které jsme potřebovali proti Pathet Lao a Vietnamcům – stejně jako kdysi Francouzi. A odtamtud taky poslali tu tunu heroinu…‘

‚Jakou tunu heroinu?‘ skočil jsem mu do řeči.

‚Žoldnéř se zarazil. Myslím, že jsem moc pil,‘ řekl a odkolébal se ke dveřím.

Pustil jsem ho brzy z hlavy, ale k ránu mě vyburcoval ze spánku telefon. Zvedl jsem rozespale sluchátko.

‚Je tam Patrick A. Reynolds?‘

‚To jsem já,‘ řekl jsem v polospánku.

‚Mám pro vás informaci.‘

‚O čem?‘ zeptal jsem se rozmrzele.

‚O heroinu.‘

To mě probudilo.

‚Počkejte, vezmu si pero a notes.‘

‚Není třeba. Poslouchejte. Na cestě odtud do Spojených států je luna heroinu číslo čtyři.‘

‚To je všechno?‘

‚Je vám to málo?‘ řekl hlas v telefonu posměšně.

‚Myslím, jestli je to všechno, co mi chcete říci.‘

‚Všechno.‘

‚Kde vás můžu viděl?‘

‚V pekle,‘ řekl muž a zavěsil.

Vytočil jsem číslo svého vyslanectví:

‚Potřebuju kontakt s někým z Byra pro narkotika a nebezpečné drogy.‘

‚Agenti byra tady nejsou pro publicitu v novinách,‘ řekl úředník, který měl noční službu.

‚Nechci informaci. Mám informaci.‘

‚Jakou?‘

‚Nějaký chlapík mě zrovna volal, že na cestě do Spojených států je tuna heroinu číslo čtyři. Mohl to být cvok, ale člověk nikdy neví.‘ ‚Jak mluvil?‘

‚Anglicky, přirozeně. Jinak bych mu asi nerozuměl.‘

‚Asi ne. Myslím, jestli to byl orientálec, Francouz nebo co.‘

‚Čistokrevný Američan z Bronxu nebo Brooklynu.‘

‚Vy taky na všechno nalítnete. Věděl jsem, že všichni liberálové jsou blbí, ale vás jsem pokládal za výjimku.‘

Úředník, který o mně zřejmě věděl, položil sluchátko.

Vyrušení zahnalo spánek. Oholil jsem se, osprchoval a nechal si přinést snídani do pokoje.

Telefon se znovu ozval.

‚Tady je recepce. Čeká tu na vás pan Martin. Přijdete dolil?‘

‚Neznám žádného pana Martina. Dejte mi ho k telefonu.‘

Na druhém konci drátu se ozval hluboký klidný hlas.

‚Tady je Martin. Volali mě z velvyslanectví.‘

‚Kdy?‘

‚Před chvílí. Bydlím blízko a myslím, že jsem vás už tady viděl.‘

‚Známe se?‘

‚Ne. Ale po tom, co mi řekli, bych vás rád poznal.‘

‚Právě snídám. Přijďte za mnou do pokoje. Je tady klid.‘

Martin mi ukázal svůj průkaz agenta Byra narkotik a nebezpečných drog.

‚Posaďte se. Vezmete si se mnou trochu kávy?‘

‚Děkuju. Bez cukru a bez mléka. Co mí můžete říci o muži, který vás volal.‘

‚Moc ne. Neřekl toho mnoho.‘

‚Co vám řekl. Mohl byste to opakovat přesně?‘ zeptal se Martin.

‚Nejdříve se přesvědčil, jestli jsem to já. Znal moje jméno. Řekl, že má pro mě informaci o heroinu a že je na cestě odtud do Spojených států tuna. Že je to heroin číslo čtyři.‘

‚To je všechno?‘

‚Pokoušel jsem se dát si s ním schůzku. Poslal mě k čertu. Myslíte si, že to byl pokus o vtip?‘

‚Myslím, že ne,‘ řekl agent.

‚Musím vás upozornit, že jsem novinář a budu o tom psát.‘

‚Vím,‘ řekl Martin.

‚Nevadí vám to?‘

‚Ne.‘

‚Proč?‘ zeptal jsem se.

‚Smysl informace, kterou jste dostal, byl, aby o tom psaly noviny. Jestliže to nenapíšete vy, napíše to někdo jiný. Nebyl jste sám, komu to řekli.‘

‚Řekli? Kdo?‘

‚Vědí, že píšete o narkotikách. Použili vás,‘ řekl Martin neurčitě.

‚K čemu mě použili? Kdo?‘

Agent pokrčil rameny.

‚Poslyšte,‘ řekl jsem. ‚Něco za něco. Dal jsem vám informaci. Ne z čistého vlastenectví. Chtěl jsem se k vám dostat, a taky dostat něco z vás.‘

‚Musím vás vyvést z iluze,‘ řekl agent. ‚Vaše informace za moc nestojí. Hranice Spojených států překračuje každý rok dvě stě deset miliónů lidí. Počet lodí, které zastavují v amerických přístavech, se měří na statisíce a máme stejný počet letů, které přistávají na mezinárodních letištích, nemluvě ani o automobilech, které přejíždějí hranice z Kanady a z Mexika. Museli bychom povolat armádu a námořnictvo, kdybychom chtěli kontrolovat celý ten pohyb, a i tak pochybuju, že bychom byli schopni vyloučit pašování drog do země.‘

‚Ten chlapík mluvil o celé tuně, ta se nedá schovat v taštičce nebo v kramíleku,‘ namítl jsem dopáleně.

‚Ne. Ale také nemůže jít o jednu zásilku. Podívejte se, my máme představu, oč asi jde. Heroin číslo čtyři, se dá vstřikovat a rovná se tomu nejkvalitnějšímu, dodávanému z Marseille. Ten, o kterém mluvíme, byl určen pro americké oddíly ve Vietnamu a po stahování amerických pozemních jednotek zůstal pašerákům na krku. Jsou ho tisíce plastických sáčků, hermeticky uzavřených. Pochází ze Zlatého trojúhelníku a není první, který našel cestu do západního světa. Nějaký jsme již zabavili v hlavních přístavech Spojených států. V New Yorku, v Miami, v San Francisku a Seattlu.‘

‚Jak to, že je ho tolik?‘

‚Protože podloudníci předpokládali, že Spojeně státy zůstanou v jihovýchodní Asii. Zdvojnásobili svoji výrobní kapacitu rozšířením laboratoří a stále vyrábějí, protože mají chemiky na dlouhodobé smlouvy, a zároveň se pokoušejí získat nová odbytiště v Americe a v Evropě. Stažení vojsk je zaskočilo,‘ řekl Martin.

‚Co říkáte tomu, že jedna naše agencie, CIA, drží nad výrobou a pašeráky opia ochrannou ruku, a druhá, vaše Byro narkotik a nebezpečných drog, pracně honí obchodníky s narkotiky doma a hlídá, aby se narkotika nedostala do USA?‘

‚Nic. Já jsem policajt, a ne filozof. Do politiky se nepletu. My děláme, co můžeme. Náš šéf, Ingersoll, začal v roce 1938 pracovat s šesti sty agenty. Počet se dodnes zvýšil na patnáct set, kromě třinácti set pomocného personálu. Počet celníků, kteří se zaměřují na narkotika, se zdvojnásobil Ministerstvo obrany – i CIA se mají starat o stejný problém. Zvláštní kancelář pro zneužívání drog byla zřízena při Bílém domě.‘

‚A výsledek?‘

Martin vstal a řekl:

‚Myslím, že už půjdu.‘

‚Ptal jsem se vás na něco.‘

‚Slyšel jsem vás. Pašování drog nemůžeme potřít. Budeme se muset naučit s nim žít a vyrovnávat se s ním, jak nejlíp umíme.‘

Za dva dny jsem dostal telegram z redakce, abych se vrátil do Washingtonu. Po návratu jsem se dozvěděl, že moje odvolání bylo mému listu doporučeno naším vyslanectvím s odůvodněním, že mi hrozí vážně, ale blíže neurčené nebezpečí.“

Střelba v Georgtownu

Vracel jsem se kousek cesty pěšky. Georgetown je zpoloviny obchodní, z poloviny rezidenční čtvrť. Šel jsem ulicí se starými úzkými kolejemi, po kterých kdysi jezdila tramvaj, kolem malých koloniálních domečků. V některých se ještě svítilo. Na jedné verandě seděli dva studenti, jeden hrál na mandolínu. Žena s dozadu zvrácenou hlavou si v otevřeném okně kapala něco do nosu.

Ačkoli bylo pozdě večer, v P Street bylo ještě otevřené knihkupectví. Reklama biografu oslnivě blikala, stolky prodavačů vyšívaných blůz z Pákistánu a tepaných šperků byly ještě v provozu. Zmrzlinář měl dobrý odbyt. Kolem mě prošel chlapík s bílým huňatým psem a s rybářskými pruty. Z rádia v zaparkovaném voze hrál smyčcový kvartet Mozarta.

Zástup lidí stál v polokruhu na chodníku a poslouchal pouliční muzikanty: dvě dívky v dlouhých šatech s kytarou a houslemi a mládence s lincolnovskými vousy, který brnkal na provaz na tyči opřené o obrácené plechové vědro. Chlapík v šortkách s nábojovým pasem kolem břicha vybíral do klobouku.

V záři lucerny, která vrhala pastelově žluté světlo, jsem v pozadí davu zahlédl vysokou postavu s brýlemi ze želvoviny. Střetl jsem se s jejím pohledem. Oči Toniho DIABOLA byly netečné. Vedle mě se vynořili Beppo a Gary a vrhli se jeho směrem. Toni DIABOLO zmizel z kuželu světla lucerny.

Za několik okamžiku se ozvaly dva tupé výstřely. Muzikanti přerušili hru, lidé se rozprchli a jen několik jich šlo váhavě směrem, odkud slyšeli rány. Přidal jsem se k těm zvědavým. Jen několik metrů od hudební produkce ležela na chodníku na zádech dvě těla. Vysedlé brady Beppa a Garyho trčely do vzduchu.

Zavyla siréna policejního auta. Objevil se strážník se psem. Stočil jsem své kroky rychle k Wisconsin Avenue, abych sehnal taxíka a zmizel. Nebyl jsem ochoten vystupovat jako svědek dalších vražd. Na rohu mě zastavil opilec:

„Dejte mi připálit – nebojte se, já jsem dobrý člověk.“

Co vyprávěl Miguel Mateo

Miguel Mateo, jehož adresu mi rovněž dal Roy Jordán, byl žoviální reportér z Rio de Janeira. Pozval mě do svého bytu na Connecticut Avenue a pohostil dobrou brazilskou kávou.

„Moje předchozí přiděleni bylo v Paříži,“ řekl Mateo. „Tam jsem se poprvé dozvěděl o zásilce jedné tuny heroinu ze Zlatého trojúhelníku. To bylo tak: v té době došlo k zabavení několika velkých zásilek narkotik, které pocházely z Marseille.

Francouzská policie zatkla majitele lodi, která loví krevety a na které byl náklad narkotik. Majitel krevetového člunu Marcel Boucan se přiznal, že dodal 220 liber čistého heroinu do Miami v uplynulém roce. Policie řekla, že taková zásilka by měla ve Spojených státech hodnotu nejméně 25 miliónů dolarů.

Boucan dostal za každou cestu do Miami milión franků. Francouzi byli v USA kritizováni, že provedli zabaveni heroinu a nesnažili se sledovat loď a kapitána, aby získali informace o kupcích na americké straně.

Na lodi bylo 935 liber heroinu v hodnotě 200 miliónů dolarů.

Sledováni lodi by mohlo poskytnout stopy k pěti gangům, které ve Spojených státech dodávají šedesát procent veškerých narkotik. Kapitán skočil z lodi a nechal v kajutě dopisy, které budily zdání sebevraždy. Podplaval loď a přeplaval marseillský přístav. Když ho policie chytila, musel na dvacet čtyři hodiny do nemocnice, aby se zotavil z vyčerpání. V jeho kapse našla policie 5000 dolarů. Podezřelá rychlost, s jakou byla věc: provedena, znemožnila sledování a odhalení dalších spojení.

Skoro ve stejnou dobu objevili celníci v New Yorku na lodi z Marseille 96 liber čistého heroinu ukrytého ve volkswagenu – v jeho stěnách a pod podlahou. Do věci byl zapleten úředník francouzského konzulátu v Manhattanu a plukovník Paul Fournier, agent

francouzské tajné služby, temná figura, která pracovala v pařížské budově kontrašpionáže na Les Invalides.

Po zabavení velkých zásilek z Marseille a po ostudě s francouzskou tajnou službou se těžiště korsických operací přesunulo do Jižní Ameriky.

Můj tisk dostal informaci o tuně heroinu pro Spojené státy z několika pramenů. Byly náznaky, že do věci je zapleten korsický bandita jménem Auguste Josef Ricord, který si nyní odpykává trest v USA, ale tehdy seděl v kriminále v Paraguayi. Redakce mě v té době odvolala do Rio de Janeira a pak mě vyslala do Washingtonu, kde se mělo konat mezinárodní sympozium o narkotikách.

Po cestě jsem měl navštívit Bolívii, v Paraguayi udělat interview s Ricordem a zastavil se v Mexiku, kudy prochází část zásilek narkotik na cestě do USA.

To byla dvě zajímavá setkání, a jestli chcete, povím vám o nich.“

Samozřejmě jsem chtěl a Miguel Mateo začal vyprávět.

„Byl to fešácký kriminál,“ řekl Mateo, „Auguste Josef Ricord mě posadil do křesla a nabídl mi doutník.

‚Děkuju, kouřím jen cigarety,‘ řekl jsem a zapálil si. Ricordova cela byla pestře dekorována a pootevřené dveře odhalovaly pohled do koupelny. Slyšel jsem od místních novinářů, že s Ricordem je zacházeno jako s platícím hostem, jídla mu posílali z motelu a navštěvovala ho milenka. Byly mu taky povolovány česly do města.

Vytáhl jsem notes:

‚Co říkáte tomu, že máte být vydán Spojeným státům?‘

‚Nebráním se tomu,‘ vyštěkl Ricord, jako kdyby vyvracel nějaké námitky, které nebyly vyřčeny. ‚Nevadí mně, kde se mi dostane spravedlnosti, jestli tam nebo v Paraguayi.‘

Malý, hubený Korsičan nevypadal na svých jedenašedesát let, žil si zřejmě vždycky pohodlně jako tady v paraguayském vězení v Tacumbu. Tento hlavní boss mezinárodní operace, která se táhne ze západní Evropy a jihovýchodní Asie přes Latinskou Ameriku, dodal v posledních letech, podle odhadu Úřadu pro narkotika, za dvě miliardy dolarů heroinu a jiných drog americkým narkomanům.

‚Říká se, že američtí agenti plánovali váš únos letadlem do Spojených států,‘ řekl jsem.

Ricord se smál s blahovolnou shovívavostí.

‚Mám plnou důvěru v paraguayské úřady.‘

Nečekal jsem, že se od Ricorda něco nového dozvím. Pro svůj článek jsem potřeboval jen prostou skutečnost, že jsem s nim mluvil, že jsem byl v jeho cele, několik všeobecností, které Ricord řekl, a atmosféru fešáckého kriminálu.

‚Děkuji vám, pane Ricordo,‘ použil jsem jeho polatinštělého jména.

‚Vypijte si se mnou ještě bourbon,‘ Ricord zvedl sluchátko, vytočil číslo a objednal láhev a led. ‚Nezmínil jste se, že jste byl v Bolívii?‘

‚Nezmínil, ale přiletěl jsem odtamtud. Byl jsem v La Pazu a v Santa Cruzu,‘ řekl jsem. ‚Zajímám se také o kokain.‘

Dozorce přinesl na podnosu pití. Ricord nalil a začal si pobroukávat písničku: ‚Znáte ji?‘ zeptal se.

Zavrtěl jsem hlavou.

Korsičan povytáhl manžetu s velkým zlatým knoflíkem a začal vyzývavě:

‚To je šlágr z mých mladých let. Zpíval se tak před čtyřiceti léty. Jmenoval se Balada o Kokainové Lily… počkejte, jak to bylo… Lily šla na sněhovou party, jedné studené noci… Už mi to vypadlo z paměti, ale vím, jak to končí… Šňupala způsobem, který budil hrůzu… a nakonec: ležela pod náhrobkem, který nesl slova ZEMŘELA, JAK ŽILA – ŠNUPALA KOKAIN.‘

Ricord se sesul a zmenšil v křesle a rozchechtal se. Jeho posměvačné, bezohledné oči na mě byly ale tvrdě upřeny. Zvedl jsem se a zapínal si kabát.

‚Kam pospícháte? ‚

‚Odpoledne mi letí letadlo do Mexika.‘

‚Co lam?‘ zeptal se Korsičan.

‚V Nuevo Laredo mám schůzku s kolegou z La Mariana. Pojedeme společně do Washingtonu na mezinárodní sympozium.‘

‚O čem?‘

‚O narkotikách, a taky o tom, jak pomoci zneškodnit lidi, jako jste vy.‘

Ricordova tvář potemněla.

‚Vzpomínám si na jednoho novináře v Marseille. Vyhodili ho do vzduchu plastikovou bombou i s telefonní budkou.‘

‚Když jsem v Mexiku dojel taxíkem z letiště k redakci La Manana,‘ pokračoval ve svém vyprávěni Miguel Maten, „muž skosený automatem ležel ještě na břiše na chodníku, ruce a nohy roztažené.

Několik amerických turistů utvořilo zvědavý hlouček na rohu ulice. Několik z těch, kteří se strkají v bazarech, kde se prodává zboží bez cla, a zásobují se alkoholem, cigaretami, levnými šperky a ručně vyráběnými suvenýry. Někteří ani nevědí, že k dalším specialitám tohoto pohraničního města patří zmrzačeně mrtvoly a obchod s narkotiky.

Vystoupil jsem, a než jsem zaplatil taxikáři, přijela ambulance Doufal jsem, že mrtvý muž není Fernando Sevilla. Policista mě odstrčil, když jsem se chtěl přiblížit k nosítkám.

‚Chci se jen přesvědčit, jestli to není můj přítel,‘ bránil jsem se.

‚Jestli to je váš přítel,‘ odbyl mě policista, ‚nehlaste se k němu. Jemu to už nebude vadit a vám to prospěje.‘

Fernando Sevilla byl v redakci. Sundal jsem klobouk a kapesníkem utřel polní pásku:

‚Teď mi to připadá směšné, ale když jsem viděl toho člověka rozplácnutého před redakcí, polila mě hrůza, že bys to mohl být ty. Co se tady stalo?‘

Sevilla hodil do koše papírový ubrousek, který žmolil v ruce, a prohrábl si vlasy:

‚V posledním roce připravily ruční strojní pušky a mačety o život skoro stovku policistů, celníků, obchodníků s drogami a amerických turistů, kteří se k tomu připletli. Tohle je turistické město. Taková psychóza teroru mu může jenom ublížit. Ozvali jsme se proti tomu v novinách. Otiskli jsme fotografie obětí násilí, zbavených hlav nebo potřísněných krví, a identifikovali jsme místní zločince. Vysloužili jsme si několik salv ze strojních pušek. Zničili nám tiskařské stroje.‘

Rozhlédl jsem se kolem a řekl jsem dopáleně:

‚Vidím, že z Nuevo Laredo se stalo horké město.‘

‚Vařící,‘ přitakal Fernando Sevilla. ‚Násilí je místní nemocí na mexické hranici. Po barech se loudají chlapíci s revolvery zastrčenými za pasy. Nuevo Laredo povýšilo na metropoli mexického spojení pro pašování marihuany, heroinu a kokainu do Spojených státu.‘

‚Jsou nějaké vyhlídky, že to bude lepší?‘

Sevilla bubnoval prsty po psacím stole:

‚Sotva. Mexiko se stalo potrubím pro narkotika, když byla zesílena kontrola vstupů do Spojených států na východním pobřeží a na kanadské hranici, Texasko-mexická hranice je dlouhá dvanáct set mil. Pohraniční oblast je požehnáním pro pašeráky.

Nuevo Laredo spojuje se severní částí Mexika dálnice číslo 85, která vede do údolí Texasu. Přes mezinárodní most v Laredu se denně převalí tisíce aut i chodců. Rio Grande může na mnohých místech překročit muž s ruksakem a tam, kde na břehu roste bavlna a na vyschlém dnu se pase dobytek, může projet i náklaďák.

Stovky malých soukromých letadel, které se používají pro hnojení a dopravu mezi ranči, mohou být snadno přeměněny na transport drog.‘

Olízl jsem si rty.

‚Napil bych se.‘

Fernando Sevilla přinesl z lednice dvě láhve piva.

‚A co policie?‘ zeptal jsem se.

Sevilla pohodil hlavou:

‚Podřímává, tradičně přimhuřuje oko nebo se snaží obohatit se na obchodě. Jsou výjimky. Velitel federální policie Everardo Perales Rios vedl kampaň proti podloudníkům Skončila po šesti týdnech jeho smrtí. Za jeho krátké vlády tady bylo zabaveno více marihuany, kokainu a opiátů než předchozí čtvrtinu století.

Everardo Perales Rios spolupracoval s americkým agentem pro narkotika. Na jejich hlavu vypsalo podsvětí kontrakt. Nadřízeni v Úřadu pro narkotika stáhli agenta do USA, hned jak se to dozvěděli. Perales Rios vyjel z policejní budovy, a sotva ujel několik bloků, když vedle něho zastavil červený mustang, z kterého vyrazil oheň strojní pušky. Olovo roztrhlo komandantovu hlavu a jeho auto vjelo do zdi.‘

‚Co tomu říká ústřední vláda v Mexico City?‘

Mexičan se neklidně zavrtěl:

‚Ta vždycky považovala pohraniční oblasti za odlehlé a těžko ovladatelné zázemí, které tíhne k anonymní vládě řízené místními zájmy, to jest dneska turistikou, pašeráctvím, a hlavně pašeráctvím narkotik.

Je ještě také praktická stránka věci. Mexičtí federální agenti mají necelé tři stovky dolarů měsíčně a z nich musejí platit svoje účty za hotel a cestovní výlohy. Jídlo na mexické hranici stojí skoro stejně jako na americké straně. Agenti nemají auta a nedostávají ani revolvery. Jejich ochota dopustit se menší nebo větší korupce je značná.

Před třemi lety byl zatčen velitel federální soudní policie plukovník Manuel Suarez Domiguez v San Antoniu. Našli u něho devadesát liber heroinu, jehož hodnota byla tenkrát asi čtyřicet čtyři miliónů dolarů. Heroin byl francouzského původu.

Dominguezovo postavení odpovídalo hodnosti ředitele FBI a amerického generálního prokurátora. Dominguez se zadlužil v Las Vegas, kde prohrál milión dolarů.

Je mnoho menších zkorumpovaných úředníků, kteří se přizpůsobili systému mordita malý kousek, což tady znamená úplatek. Jestliže si chce Mexičan koupit ve Spojených státech auto nebo ledničku, musí zaplatit sto procent cla. Celník ho může nechat projit přes hranice bez cla za polovičku. Systém mordita tak umožňuje dovoz ledniček, aut a televizí do Mexika a vývoz heroinu, kokainu a marihuany do Spojených států.‘

Popsal jsem jen několik stránek v notesu. Venku se začalo stmívat. Sledoval jsem žhavý bod Sevillovy cigarety a ještě jsem se zeptal:

‚Kdo tady představuje místní zájmy?‘

‚To se dost mění,‘ řekl Sevilla. ‚Tady probíhají taky války mezi gangy, například mezi Reyes Prunedas a Gaytonovým klanem, kteří bojují o kontrolu výnosného proudu drog, který plyne po dálnici 85 kolem jejich rančů. Významnou osobou v městské podsvětní elitě je advokát Fcancisco Javier Bernal Lopez, kterému říkáme el Padrino, kmotr, tak jako gangsteři mafie oslovují svoje nejvyšší bossy. Má také přezdívku el Abogado del Diablo. To je…‘

Sevillu přerušilo zazvonění telefonu. Zvedl sluchátko, chvíli poslouchal, zbystřil pozornost a oživl:

‚Přijedu tam.‘

‚Děje se něco?‘ zeptal jsem se.

‚Zdá se. Pojed se mnou, řeknu ti to po cestě.‘

Fernando Sevilla nastartoval svůj volkswagen. Vyrazili jsme do setmělého města.

‚El Padrino je v baru Copacabana. Policie připravuje razii a zároveň úder proti gangům, které soustředily soukromou armádu asi dvou stovek pistolníků na okolních rančích.‘

Projeli jsme kolem parku, kde vodotrysky nefunguji a tráva zarůstá pomníky.

‚Tady provádějí svůj obchod prodavači narkotik v drobném. Tamhle, kde se potloukají vojáci a policisté, je budova federálních úřadů.‘

Vjeli jsme do čtvrti, které se říká zóna tolerance, oáza barů, nočních klubů a pochybných podniků, která má svoje vlastní četnictvo, dohlížející na pořádek. Sem chodí taky narkomani, protože se tu snadno koupí drogy. Fernando zaparkoval.

Chlapík v ponču, který seděl na bobku opřen o zeď baru, zvedl kakaové hnědý obličej a řekl tichým hlasem něco Sevillovi.

Vstoupili jsme. V mlze cigaretového kouře se pohybovala na malém pódiu žena v černém. Ztlumený třpyt světel si hrál v jejich smolných vlasech. Měla oči zavřené a ruce, jako když se modli. Krinolínová sukně se vlnila a granátová brož, která spínala pláštěnku na levém rameni, vrhala reflexy při každém pohybu. Zpívala fado, doprovázené dvěma kytaristy z temna pozadí orchestru.

Na rohu stolu nejbližšího k jevišti seděl těžký vousatý muž a hleděl na zpěvačku jako orel připravený vrhnout se na kořist a bránit ji po uchvácení zobákem i drápy.

‚To je el Padrino,‘ zašeptal Fernando.

Advokát se otočil naším směrem a pokynul nám, abychom přišli k jeho stolu.

‚To je můj přítel Miguel Mateo z Ria de Janiera, taky novinář,‘ představil mě Fernando Sevilla.

Franciseo Javier Bernal Lopez se kokrhavě zasmál a od koutků očí se mu rozletěly paprsky jemných vrásek.

‚Nuevo Laredo je nezdravé místo pro reportéry. Slyšel jsem, že jste měli v redakci potíže,‘ obrátil se k Sevillovi.

Fernando otálel s odpovědí, a tak jsem se vmísil do rozhovoru:

‚Vám prý tady říkají Kmotr a Ďáblův advokát?‘

Fernando Sevilla strnul a díval se před sebe nehybně. Uvědomil jsem si, že jsem přestřelil. Bernal Lopez rozevřel zlaté pouzdro na cigarety, vytáhl z kapsy zapalovač, zapálil si a vybafl prvý kouř.

‚Netajím se tím, že obhajuji lidi, kteří jsou obžalováni z obchodu nebo pašování narkotik, a občas se ujmu i nějakého pistolero z vnitrozemí, který si sem přišel vydělat rychlý dolar.‘ Upřel výsměšná očka na Sevillu a pokračoval: ‚Někteří lidé. kteří o tom mluví a píší. to přehánějí. Koneckonců jsem advokát. Když mi zaplatí, obhájím i ďábla. Zdejší lidé jsou většinou negramotní vandráci a policie říká, že je řídím, protože jsem tady jediný chytrý člověk.‘

Číšník přinesl večeři a řekl Sevillovi, že ho volá telefon.

El Padrino se pustil do krvavého steaku, ale mluvil mezi jídlem:

‚Tady se teď moc povídá o posledních vraždách. Za ty můžou američtí agenti. Jsou agresivnější než mexická policie a berou zákon do vlastních rukou. Nesmíte věřit všemu, co slyšíte.‘

Fernando Sevilla se vrátil, rychle se navečeřel a odporoučel se advokátovi:

‚Musíme odejít.‘

‚Špatné zprávy?‘ zeptal se poťouchle el Padrino.

Fernando neodpověděl. Když jsme vyšli, řekl mi:

‚Razie se nekoná.‘

‚Proč?‘

‚Je to spíš fraška.‘ Sevilla rozzlobeně nastartoval volkswagen. ‚Zdejší policie nemá dost aut. Agenti, kteří plánovali razil, si šli půjčit jedenáct stejšnů do Hertzovy půjčovny aut. Tam chtěli zálohu pět set dolarů. Policie volala do Mexiko City. Mexická vláda odmítla poskytnout zálohu, a tak bylo od razie upuštěno.‘

Jeli jsme chvíli ponořeni v mlčení, když jsem zjistil, že nemám cigarety:

‚Zastav mi tady na chvíli, prosím tě, koupím si kouření.‘

Vystoupil jsem, ale sotva se za mnou zavřely dveře obchodu, ozval se venku mocný výbuch. Vyrazil jsem z trafiky. Sevillův volkswagen byl v jednom plameni, který jen ve zlomcích vteřiny dovolil pohled na Fernanda Sevillu zhrouceného bezmocně na volantu.

Vybavil jsem si v paměti Ricordovo: ‚Znal jsem jednoho takového, vyletěl Do povětří i s telefonní budkou.‘ Pokřižoval jsem se a odříkával šeptem modlitbu.“

Ralf Cory

Na zdech podél schodů, po kterých jsem stoupal k Ždibci Irska, byli navěšeni leprechauni, irští pidimužíci. Když jsem vstoupil do baru, můj dojem, že je to místo obydlené duchy, ještě zesílil. Páchlo tu guiness, těžké černé pivo, whisky a silná černá káva. Ze stropních trámů visely provinční irské prapory, na stěnách byly desítky rodinných erbů a vybledlých fotografií irských krajinek. A kdekteré volné místo bylo vyplněno dalšími leprechauny, které prý ještě nikdy nikdo přesně nespočítal, jelikož jejich počet se mění podle toho, kolik kdo vypije těžkého černého piva a irské whisky. Ždibec Irska připomíná loveckou chatu obydlenou irskými patrioty.

Měl jsem zde schůzku s Ralfem Corym, detektivem, kterého mi v New Yorku doporučil jeho zavražděný kolega Jerry Barone.

Ralf Cory vůbec nevypadal jako detektiv. Měl na sobě kožené sako s třásněmi, nosil kovbojský klobouk a žvýkal tabák. Jeho tvář byla opálená do barvy čerstvě raženého centu. Mžoural do lampy na stole a slova, která propouštěl tenkými rty, zněla měkce. Byl to obr, vysoký a těžký, ale téměř něžných způsobů, s měkkýma rukama a popotahovanou ospalou jižanskou výslovností. Řekl mi, že potřeboval osmnáct plastických operací k opravě obličeje znetvořeného kulkou a že kus jeho sanice byl nahrazen kovovou síťkou.

„Odvezli mě do štěrkovny a napumpovali do mě pět nábojů z automatické beretty. Spadl jsem do jámy a dělal mrtvého,“ řekl mi Ralf Cory. „Boj se zločinem je velké zaminované pole, kde obstojí jen chladnokrevný profík proti chladnokrevnému profíku. Chodíte mezi minami a na každé straně číhají revolvery.“

Byl trochu netrpělivý, ale stále připraven ke smíchu a prokázání pozorností, ale s očima, jejichž dobromyslná veselost může ve zlomku vteřiny ustoupit ledovému vyčkávání s výstrahou.

Svěřil se, že je synem farmáře ze středního Západu, ale že dlouho žil na jihu. Miluje zbraně a každý měsíc úspěšně skládá předepsanou zkoušku se svou dvaatřicítkou. Čte dobrodružné romány, má rád hezké ženy a noční život.

Řekl mi o sobě mnoho takových barevných nezávazných věcí, nepochybně s psychologickým cílem rozvázal mi jazyk, a stočil řeč na Jerryho Baronea a Rove Jordana.

„Řekněte mi všechno do největších podrobností, cokoli vás v té souvislosti napadne, i to, co nepokládáte za důležité. Každou maličkost, každý detail. Jerry Barone byl můj dobrý kámoš. Mám osobní zájem na té věci a myslím si, že něco vím o jejím pozadí.“

Ponořil jsem dýmku do pouzdra s tabákem a pátral v paměti po všech podrobnostech. Začal jsem setkáním s Tonim DIABOLEM Lombardim v letadle, mapkou se zakroužkovaným jménem Malé Itálie, rozhovory s Jerrym Baronem a s Royem Jordánem, střelbou v baru Malé Itálie. Popsal jsem svou rozmluvu s šéfredaktorem New York Tribune, Normanem Osbertem, setkání se Sandrou Dentonovou, nedobrovolnou návštěvu Maria Impéria, rozhovor s Patrickem A. Reynoldsem, vynoření se Toniho DIABOLA v Georgetownu, zavraždění Beppa a Garyho rozhovor s Miguelem Maleem. Snad to jediné, o čem jsem se nezmínil, bylo svůdné kimono Sandry Dentonové.

Rall Cory poslouchal pozorně, pil svoji irskou kávu, žvýkal tabák a obtahoval nehtem vzor ubrusu. Neskákal mi do řeči. ale když jsem skončil, zahájil systematický výslech a vytahoval ze mě kdejaký kousek dalších informací. Na moje dotazy odpovídal vyhýbavě, někdy i rozmrzele, a odrážel všechno, co by mohlo narušit sled mých myšlenek nebo odvést mě od otázky, kterou postavil. Sundal si svůj širák a vjížděl si prsty nervózně do vlasů a jeho hrubá hříva teď připomínala divadelní paruku.

Když už ale nebylo naprosto nic, co by ze mě mohl ještě vyrazit, jeho stažená ústa se rozvázala.

„Povím vám to na rovinu,“ řekl. „Jediná věc z celého vašeho dobrodružství, která dává smysl, je rada šéfredaktora Osberta, abyste sbalil svých pět švestek a jel domů. Organizovaný zločin je jako pyramida. V tomto případě jde o dvě takové pyramidy. Na špičce jedné sedí Mario Imperio, na druhé Toni DIABOLO Lombardi. Vy se motáte se zavázanýma očima někde úplně dole mezi těmi dvěma pyramidami. Jako svědek gangsterské vraždy jste měl být dávno po smrti. To, že jste ještě naživu, svědčí o tom, že pro obě strany máte nějakou hodnotu, a tak vás jedna ani druhá zatím – zdůrazňuji! zatím – neodstřelila. Jediná správná věc – správná pro vás, teď nemluvím jako policista – byla hned po střelbě v Malé Itálii rychle utéct, ještě dříve, než přišla policie, a nehlásit se k tomu, že jste tam vůbec někdy byl.

V téhle zemi je prvním přikázáním do ničeho se nezaplést. Slyšel jste třeba o případu Kitty Genovesové? Byla ubodána k smrti na ulici v New Yorku. Šedesát lidi slyšelo její křik a nikdo jí nepřišel na pomoc. Harold Tennicott byl pobodán nožem do krku na nádraží v Chicagu. Třicet lidí se dívalo na jeho vraždu a nechalo ho ležet na zemi, až vykrvácel k smrti. Všichni se vytratili, aby nemuseli dát informace policii, a vrah utekl.

To je pud sebezáchovy, pane. Tady ví každé dítě. že první, co udělá vrah, zvláště profesionál, po vraždě, je, že zavraždi všechny svědky. Tady ve Washingtonu jsme měli případy přepadení, kdy ani nešlo o velké částky peněz, a oběti byly zavražděny, ač se nebránily. Vtip je v tom, že když přepadený nežije, není svědek. A když není svědek, žádný americký soud vraha neodsoudí. Tihle lidé, co to dělají, nejsou ani vždycky profesionálové. Zločin se mění v Americe k horšímu. Já pamatuju, že ještě v šedesátých letech dětské gangy tady v divokých čtvrtích po sobě házely zelím. Teď mají osmatřicítky. Když jdete kolem nich, musíte mít strach, že do vás vrazí řeznický nůž… Tedy: svědek gangsterské vraždy – a to jste vy – je člověk odsouzený k smrti. To za prvé. Za druhé: sběh událostí, jak jste mi je vylíčil, je samý otazník.“

„Jak to?“

„Nedává smysl,“ řekl Ralf Cory. „Tak například vaše setkání s Tonim DIABOLEM Lombardim v letadle, zapomenutá mapka s označenou restaurací, její návštěva téhož večera s Royem Jordánem a Jerrym Baronem. To všechno jsou krajně nepravděpodobné náhody.“

„Ale tak se to skutečně událo,“ namítl jsem. „Máte pro to jiné vysvětlení?“

„Mohu se jen dohadovat. Zdá se mi například logičtější, že Toni DIABOLO věděl, že se toho dne setkáte s Royem a Jerrym, že to nebyla náhoda, že letěl ve stejném letadle s vámi, že si sedl vedle vás a polil vás džinem, aby vyprovokoval rozhovor. A že vám úmyslně vyprávěl svůj exotický světový názor, že všechno je vzhůru nohama, aby se za fixoval do vaši paměti. A že tlachal úmyslně mapku se zakroužkovanou Malou Itálií na svém sedadle tak, abyste ji našel, protože správně předpokládal, že se o svém zážitku zmíníte Royovi a Jerrymu, které to podnítí k návštěvě té restaurace.“

„Proč by měl mít zájem, aby měl svědky vraždy? Navíc detektiva a novináře?“ odporoval jsem.

„Nevíru.“ řekl Cary. „Nějaký smysl to muselo mít. Jiná věc: Proč by pan Osbert z New York Tribune změnil přes noc svůj zcela rozumný názor? Co víte o Sandře Dentonové kromě toho, co vám o sobě řekla sama? Proč se vás Beppo a Gary zmocnili vzápětí po tom. kdy jste vlastně odmítl s ni letět do Washingtonu? Nemohlo být například vytažení bílé obálky z její taštičky znamením pro ně, že se v zpěčujete a že je vám třeba dát povzbuzení? Proč by vás jinak vzali za Mariem Impériem? To, co vám Imperio vyprávěl, je podle mě rovněž nesmysl. Ve světě gangsterů se nikdo nespoléhá na soudy a svědky. Vyřizují si účty sami mezi sebou.

„Ale dal mi strážce. A Toni DIABOLO je zastřelil.“

„To je další záhada. Řekl jste, že DIABOLO vás viděl dřivé, než po něm šli Beppo a Gary.“

„Díval se na mě, ale měl jsem pocit, že mě nepoznal. Jeho pohled byl zcela lhostejný, jako kdyby mě v životě neviděl,“ řekl jsem.

„Toni DIABOLO je profesionál. Kdyby vás chtěl dostat, poznal by vás a ležel byste na dlažbě dříve než Beppo a Gary.“

„Ale jak je to s tím heroinem?“

„Myslím, že to je klič k celému tajemství,“ řekl Ralf Cáry. „To, co vám řekli oba novináři, jak Patrick A. Reynolds, lak Miguel Mateo, souhlasí. Rodina Maria Impéria koupila velké množství heroinu – jestli to byla tuna, to nikdo přesně neví – ve Zlatém trojúhelníku. Toni DIABOLO Lombardi chtěl ten heroin dostat, a to se mu nakonec podařilo. Začal tím, že informaci o dodávce vykřičel do světa. Proto ten telefonický vzkaz Patricku A. Reynoldsovi, o kterém je známo, že píše o narkotikách, proto o tom věděli agenti Úřadu pro narkotika, proto se o tom dozvěděl Miguel Mateo. Mario Imperio musel proto změnit svůj původní tajný plán dopravy heroinu do Spojených státu. To znamená, že musel improvizovat, hledat nová spojení, a tak dal Tonimu DIABOLOVI šanci zjistit, kterou cestou heroin půjde. Miguel Mateo byl na dobré stopě. Heroin šel přes Latinskou Ameriku a přes Mexiko. A po cestě jej ukradl Toni DIABOLO Lombardi. S ním byl do obchodu zapleten jak Ricord, který jej řídil v paragitayského vězení, tuk el Padrone v Laredu. Ten zajišťoval pašování do USA přes mexickou hranici.“

„Jak to všechno tak dobře víte?“

„Jednoduše. Protože ten heroin se nám objevil na trhu tady ve Washingtonu. Proto vám věřím, že jste viděl v Georgetownu Toniho DIABOLA. Proč, to vám vysvětlím nakonec. Mezitím vám něco povím. Narkotika svou schopností zabíjet představují nebezpečí příbuzné válce. Tady před měsícem dva pracovníci kliniky, která léčí

narkomany, zastřelili jistého Johna Parkera, když zajížděl do garáže. Od počátku jsme to považovali za výsledek sporů o prodej značného množství heroinu. Ti dva chlapíci byli distributory heroinu přímo na klinice, kde jej prodávali pacientům. Když jsme jo dostali po té vraždě, začali zpívat. Prozradili všechno, co věděli. Zjistili jsme, že vražda má souvislost se zastřelením dalších dvou mužů v bytě na 14. ulici a s odbouchnutím chlapíka, který seděl v náklaďáku na North West Street.

Je možné, že dalších jednadvacet dosud nevysvětlitelných vražd tady ve Washingtonu v tomto roce má spojení s tímto případem. Je více než pravděpodobné, že šlo o válku gangu Maria Impéria a Toniho DIABOLA o heroin ze Zlatého trojúhelníku.

A dnes nám vyšlo terno. Zabavili jsme čtyři bedny heroinu. Není ho už tuna, ale pořád je to největší zásilka, jaká se nám kdy dostala do rukou. Je to heroin rodiny Mariu Impéria, který ukradl Toni DIABOLO Lombardi v Latinské Americe a dopravil sem do Washingtonu. Neříkám vám žádné tajemství. Zítra to všechno bude v novinách. Heroin má být dopraven do New Yorku a dá se předpokládat, že jeden nebo druhý gang, nebo oba, se ho ještě pokusí dostat. To může být nejnebezpečnější fáze celé té historie. To jsem vám chtěl povědět nakonec. A přidat radu: Sbalte si kufr a jeďte domu. Ve vaší historce něco neštymuje, a než na to přijdeme, můžete být pod drnem.“

Teror ve vzduchu i na zemi

Moje kufry byly sbaleny. Sandra na mě čekala se svými i mými zavazadly v hotelové hale. Měla pravou ruku v sádře.

„Co se vám stalo?“

„Nic vážného. Ale na to teď není čas. Sekretářka pana Osberta telefonovala, abychom se ihned vrátili od New Yorku. Účet jsem už zaplatila.“

Na letišti National jsme byli taxíkem za půl hodiny a naše letadlo letělo za dvacet minut.

„To je přesné to, které jsme měli stihnout,“ řekla Sandra Dentonová se zřejmým uspokojením.

Balancoval jsem na klíně studené kuřecí stehýnko a pudink ozdobený umělou šlehačkou a vykukoval jsem na mraky před sebou, skrz které nebylo vidět. Boeing 707 byl plný. Pasažéři seděli zapasováni mezi cizími kuleny a lokty víc, než staří emigranti, kteří pluli do Ameriky v podpalubí vystěhovaleckých lodí.

Na pravém opěradle sedadla byl knoflík rádia se sedmi kanály. Sluchátka mi připomínala dvě chirurgické trubičky. jejich konce se zapichovaly do uší. Byly jako neposedná háďata, stále vypadávaly z jednoho nebo druhého ucha. Chytil jsem havajskou hudbu. Slova písně říkala, že Aloha není jenom lehké slovo pro příležitostné sbohem, ale že je veselejší než pozdravení a smutnější než povzdech. Pronáší se na stovku různých způsobů, ve smutku i radosti. Aloha znamená miluju tě. Pravím tudíž Aloha ne!, končila zpěvačka. Další melodie havajských kytar zněla jako Starý Škrunda už je nebožtíkem. Dal jsem proto přednost symfonickému motivu Španělské rapsodie Maurice Ravela na jiném kanále.

Chlapík, který seděl vedle nás, se vrátil od toalet na smrt bledý:

„Před klozetem jsem dostal hlaveň revolveru do žaludku. Málem jsem omdlel. Před WC stál chlapík. Zeptal jsem se, jestli mám stát frontu. Obrátil se ke mně a strčil mi pistoli do břicha. Řekl mi, abych nic nedělal, že to není legrace, a abych si šel zpátky sednout. Jak já k tomu přijdu? Jedu jenom soudcovat na výstavu psů.“

Sandra Dentonová, s rukou v sádrovém obalu, se dívala před sebe, nehybná jako socha z mramoru. V ampliónu se ozval hlas. Kapitán oznámil, že ozbrojený muž převzal řízení letadla. Řekl, že únosce povolil podávat pasažérům nápoje a používat klozety. Bylo slyšet pilota, který vyzýval únosce, aby zvedl telefon.

Přepnul jsem rádio na zprávy. Hlasatel oznamoval, že naše letadlo bylo uneseno. Podle příkazu únosce byla na Dullesově letišti u Washingtonu otevřena v úschovně schránka číslo 390. Byla v ní výzva k zaplacení pěti miliónů dolarů a hrozba, že každé dvě hodiny budou vybuchovat bomby v letadlech společnosti TWA. Northwest Airlines a United Airlines, dokud částka nebude složena. Hlasatel řekl, že jenom TWA má padesát letů denně z washingtonských letišť. Po krátkém odmlčení oznámil, že první bomba rozdrtila tryskáč TWA v Las Vegas. Vyšetřovatelé prohledávají trosky pilotovy kabiny.

Jiné výbušné zařízení bylo nalezeno na palubě letadla United Airlines v Seattlu. Neexplodovaná bomba byla také objevena německým ovčákem v tryskací Northwest Airlines na Kennedyho mezinárodním letišti v New Yorku. Jde zřejmě o součást vyděračského plánu na získání pěti miliónů dolarů, řekl hlasatel.

Pekelné stroje byly umístěny na stejných místech v kokpitu. K explozi v Las Vegas došlo, v prázdném letadle, které bylo předtím dvakrát prohledáno šerifem. Výbuch totálně zničil přední část Boeingu 707, ale nikoho nezranil. V Seattlu byli pasažéři rychle vyloděni z letadla, které právě dorazilo ze San Franciska.

Odlety letadel na všech letištích byly odloženy a lidé ruší objednávky letenek, řekl hlasatel. Všechny společnosti provádějí rozsáhlá vyšetřování a hledají další bomby. Naše letadlo, pokračoval hlasatel, letí směrem k Mexiku. Řekl, že FBI odmítla diskutovat o dohadech, že zvláštní tryskáč odletěl na nejmenované letiště a veze výkupné. Letecké linky prohledávají všechna letadla, pasažéry, zavazadla, postu, lodní náklady. Na letištní hale v Chicagu bylo poprvé použito moderní fluoroskopické zařízení na zjišťování skrytých bomb, jinde jsou používáni pyrotechnici a speciálně vycvičeni němečtí ovčáci a labradorští psi.

Úkol je prakticky neřešitelný, řekl hlasatel. V průměrném dnu podnikají americké linky 14 000 letů a dopravují 450 000 pasažérů a milióny kusů zavazadel.

Vyňal jsem sluchátko z uší. Z oddělení první třídy, která je hned za pilotovou kabinou, vyšel vysoký muž s šedivějícími hnědými vlasy a velkými brýlemi ze želvoviny. Toni DIABOLO Lombardi. V pravé ruce měl revolver s tlumičem. Procházel pomalým krokem uličkou a prohlížel si tváře zděšených pasažérů. V naší řadě se zastavil a zvedl pistoli. Impulsívně jsem se skrčil.

Sandra Dentonová vytáhla bleskurychle ruku ze sádrového obalu. Její ruka byla nezraněná, držela revolver, ze kterého třeskl s ohlušující ranou výstřel.

Toni DIABOLO Lombardi padl k zemi. Sandra se zvedla, vystoupila do uličky a sklonila se nad tělem. Z podlahy se ozvalo tiché cvaknutí. Na Sandřině čele se objevila rudá skvrna. Sandra Dentonová se svezla bezvládně k zemi. Ležela mlčky na koberci. Její tvář pohasla. Sevřel se mi žaludek. Muž vedle mě. který jel soudcovat psí výstavu, zešedivěl v obličeji a omdlel.

„Odneste ji,“ řekl Toni DIABOLO Lombardi. Dvě letušky táhly Sandřino tělo do první třídy.

DIABOLO se ke mně posadil na Sandřino místo:

„Vy jste byl s ní?“

„Já…,“ začal jsem koktat.

„Vy jste ten novinář?“ jeho pichlavé oči jako by mnou pronikaly. Klokotalo to ve mně jako v křivuli.

„Viděli jsme se v letadle do New Yorku,“ řekl jsem zadrhávané. „A…“

„… v Malé Itálii,“ doplnil mě Toni DIABOLO Lombardi.

„Ano.“

„Jste na velikém omylu. Vidíme se poprvé.“

„Nerozumím vám.“

„Je to prosté,“ řekl Toni DIABOLO Lombardi. „Četl jsem všechny články v novinách o vraždě v Malé Itálii a mám dobrou představu, jak se to zběhlo. Mario Imperio nebyl schopen dostat mě živého. Mrtev jsem mu nebyl nic platný. Jen já jsem věděl, kde je jeho heroin. Inscenoval proto intriku. Našel si nájemního vraha, který je mi podobný. Věděl, že se setkáte s Jerrym Baronem a Royem Jordánem. Jeho chlapík, který vypadá jako já, se posadil vedle vás v letadle, zjitřil vaši představivost historkou o diabolu a nechal na sedadle mapku s označením Malé Itálie tak, abyste ji našel. Předpokládal, že se o tom zmíníte Jerrymu Beroneovi a Royovi Jordánovi a že je to podnítí k tomu, aby šli do té restaurace. Vás potřebovali jako svědka. Chlapíci, kteří odešli po vašem příchodu, nebyli Imperiův syn a jeho strážce, ale jiní členové Imperiova gangu. Když odešli, dali echo vrahovi, který vypadal jako já. Ten zastřelil detektiva a novináře. Nebyla to záměna, ale záměr. Mario Imperio na mě chtěl poštvat policii a tisk vraždou, jaké se organizovaný zločin jinak vyhýbá. Doufal, že když se do honičky zapojí policie a sdělovací prostředky, dostane mě rychleji. Má své informátory na policií, od kterých dostává zprávy. Stopa ho správně vedla do Washingtonu. Ta žena, která byla s vámi, byla v jeho službách. Beppo a Cary mě měli unést a ona žena by vás pak zastřelila. Mrtví muži nemluví. Scénář by byl úplný. Zabil jsem Beppa a Garyho, když mi byli v patách v Georgetownu.

Washingtonská policie se mezitím zmocnila heroinu. Čtyři bedny heroinu jsou v zavazadlovém prostoru v tomto letadle. Mario Imperio se to dozvěděl od svých informátorů z policie a poslal sem svou vražedkyni, vaši průvodkyni, pro případ, že bych se tady objevil. Měla zastřelil mě a pak vás. Heroin by se byl ztratil na Kennedyho letišti v New Yorku, které je kontrolováno mafií. Věděl jsem to a ostatní jste viděl.“

„Co se teď stane?“ zeptal jsem se.

„Přistaneme na malém letišti v Mexiku. Bedny s heroinem tam budou vyloženy a odvezeny mými lidmi a mně bude předáno pět miliónů výkupného. Pak podnikneme další let.“

„Proč tam nevystoupíte?“

„Protože by mě tam zastřelili. Jen když zůstanu na palubě, mohu garantovat svým lidem, že odvezou heroin z letiště bez rizika. A budu mít pět miliónů dolarů.“

„Co s nimi v letadle?“

„To uvidíte.“

„Co uděláte se mnou?“

„Nic. Vy skončíte jako ostatní.“ Toni DIABOLO Lombardi se zvedl a odešel do pilotovy kabiny.

Nasadil jsem do uší sluchátka rádia. Hlasatel oznamoval, že naše letadlo přistává na nejmenovaném letišti v Mexiku a že tam bude vyložen heroin. Policie zaručila jeho bezpečný odvoz komplicům únosce. Na letišti budou do letadla dodány dva poštovní pytle s výkupným a letadlo natankuje pohonné látky. Únosce také povolil výměnu unavené posádky. Hlasatel citoval únosce: „Chci, aby to byla dobrá posádka a aby to nebyli hrdinové nebo agenti FBI. Nejhorší věc, která se tady někomu může stát, je, že se pokusí být hrdinou.“

Přistáli jsme. Z letadla byly vyloženy čtyři bedny a Sandřino tělo; posádka vystoupila. Nová posádka nastupovala muž po muži a únosce je prohledával. Na palubu byly dodány dva plné pytle a padák.

Boeing se znovu vznesl a po uplynutí času, který se mi zdál nekonečný, začal kroužit nad divočinou pobřeží Pacifiku. Toni DIABOLO Lombardi se oblékl do padáku a připevnil si k pasu oba pytle. Člen posádky otevřel dveře a „Diabolo“ vyskočil. Další členové posádky se vynořili z pilotní kabiny a s úsilím zavřeli dveře.

Z ampliónu se ozval hlas:

„Hovoří kapitán Henderson. Zachovejte klid. Všechno je v pořádku. Letíme na nejbližší letiště. Všem pasažérům bude odtamtud zajištěna další doprava na místa jejich určení. Litujeme všech nepříjemností, které jste prožiji a které byly mimo naši kontrolu, ještě pro vaši informací: Únosce vyskočil na špatné straně letadla. Měl proti sobě vítr. Urazil si hlavu.“

Kapitán Henderson si mě dal zavolat do pilotní kabiny.

„Vy jste letěl s tou ženou, která byla zastřelena?“

„Ano,“ řekl jsem. „Jmenovala se Sandra Dentonová. Vlastně… chci říci, že jsem ji znal pod tímto jménem.“

„Znal jste muže, který ji zastřelil?“

„Ano – vlastně ne.“

„Pod jakým jménem jste znal jeho,“ zeptal se kapitán s úsměškem v hlase.

„Toni DIABOLO Lombardi.“

„Znal jste ho ještě před únosem?“

„Domníval jsem se, že ho znám. Ale vlastně jsem ho neznal.“

„Ale vlastně jste ho neznal,“ opakoval kapitán po mně s otevřeným výsměchem. „Jděte si zase sednout a nedělejte nic, co by vás mohlo mrzet.“

Letiště, na němž jsme přistáli, bylo obsazeno policií, novináři a televizními kamerami. Nedlouho po tom, co jsme vystoupili z letadla, ozval se z přistávací plochy ohlušující výbuch. Boeing, v němž jsme přiletěli, vyletěl do povětří. Vzpomněl jsem si na slova Toniho DIABOLA Lombardiho: „Vy skončíte s ostatními“ a přeběhl mi mráz po zádech.

V letištní hale ke mně přistoupil chlapík v kovbojském klobouku a v jelenicovém saku s třásněmi – Ralf Cory. Byla s ním vysoká, černovlasá žena a dva muži.

„To je pravá Sandra Dentonová,“ představil mí ženu Cory. „A tito dva pánové jsou z Federálního úřadu pro vyšetřování, tedy z FBI.“

„Jste zatčen pro podezření z účasti na únosu letadla,“ řekl mi jeden z těch mužů a druhý mě poučil, že všechno, cokoli řeknu, může být použito proti mně a že mám nárok na právního zástupce.

V tu chvíli se mi zdálo, že svět stojí vzhůru nohama.

NEJVĚTŠÍ ÚSPĚCH ČARODĚJE MAK UBELY

Země Masonů a Matabelů, kterým se také říká Zimbabwe nebo Jižní Rhodesie, jsou posety obrovskými balvany. Tyto africké variace bludných kamenů jsou rozházeny mezi bušemi po polích, na kopcích i v údolích, po jednom, po dvou, velké i menší, ale také tři i čtyři, i celé hromady na sobě. Ty vrchní vypadají jen tak na spadnutí, ale drží se nahoře už po celé věky. Jako kdyby tu kdysi nějací Kyklopové hráli drábky.

U McIllwainova jezera je těch balvanů plno. Staří Mašonové z nich dovedně sestavovali rozmanité hradby, bašty a fortifikace, na kterých se dnes už těžko pozná, co vzniklo lidskou rukou a kde si hrála příroda.

Tady, nedaleko osady Ngesi, v jedné takové kamenné konklávě ztracené v stepi, obrostlé trniskem a zastíněné deštníkovými akáty, bují zelená, šťavnatá tráva, i když jsou kolem ta nejhorší sucha.

Kdyby však dobytek chcípal hladem a celé jezero vyschlo, nikdo z vesnice by sem nevyhnal ani kozu.

Proč tomu tak je, má příčinu dost poutavou:

U Ngesi, obce bohaté a spořádané, se na sklonku padesátých let našeho atomového století usadil muž jménem Makubela. Přistěhoval se sem z města. Salfina, dívka z téže vesnice, ale nyní sloužící v Salisbury, vzkázala o něm domů, že byl dlouho ve vězení pro podvody, které páchal v Harari.

Její otec Mgaan vyřídil vzkaz starším kmene, ale ti, neochotni uvěřit jen tak ženskému klábosení a u vědomí toho, že kriminálem v městě procházejí lidé nedobří i dobří, vymínili si vlastní úsudek a pověřili starce Hlapana, nejzvědavějšího v kraji, pozorováním nového souseda.

Makubela mizel každého rána v buši a vracel se odpoledne obtížen záhadnými náklady, pečlivě ukrytými v jutovém pytli. Navečer odcházel k jezeru a vysedával na kameni vyčnívajícím z plochy papyrusu a třtiny a jeho mohutná, ponurá postava se při západu slunce ostře odrážela od rubínového nebe na protilehlém břehu. Stařec Hlapane se dušoval, že za teplých nocí se u jeho samoty, obklopené trnovými keři, vynořují a zase mizí rozplihlé stíny měsícem ozářených postav.

Zvědavý děda brousil a šmejdil kolem Makubely a jeho kruhové chalupy za vesnicí, nic nedbaje toho, že přivandrovalec na něho zle poulí veliké oči. krabatí čelo i nos a střihá odstávajícíma ušima jako slon varující vetřelce.

Klíč k cizincovu tajemství mu poskytl vodní orel hungwe. Hlapane vystihl, že přilétá pravidelně ke kameni, na němž za soumraku vysedává Makubela, a za pronikavého křiku kau-kau-kau spouští, podle zvyku svého druhu, vždy na jedno místo do tůně pod balvanem trus.

Zkušený stařík ohledal místo a jeho podezření se potvrdilo. Z křídovitých nánosů ztvrdlého trusu orla hungwe bylo ulamováno a kámen nad tůní nesl stopy sušení a drceni vzácného nálezu.

Téhož dne vykonal u souseda návštěvu. Makubela seděl před svou chýší podobnou včelími a zabýval se žvýkáním kořínků a větviček, jejichž slinami rozmělněnou dřeň mísil s jílem a hnětl z ni kuličky. Okolo něho pobíhali hubené slepice a poloslepý pes.

Hlapane pozdravil a řekl: „Dnes v noci jsem špatně spal. Umhlohlo, duch předků, mě přišel varovat před neštěstím, jdi k čaroději, pravil, za každým neštěstím jsou zlí duchové.“

Makubela narovnal tlustá záda a upřel pronikavý pohled na starce, jeho masité, opovržlivé rty však zůstaly zavřeny.

„Viděl jsem drcený trus vodního orla na kameni v jezeře. Vím, že zmnožuje sílu kouzel. Řekl jsem si: Nablízku musí být nganga.“

„Budoucnost má kořeny v minulosti,“ pronesl Makubela neurčitě a otřel jílnatou hmotu o vypouklý břich. „Přijď po západu slunce – sám.“

Téhož večera si stařec Hlapane ověřil, že jeho svěřenec z vůle rady starších není jen obyčejný kořínkář, ale že je nadán neobyčejnými vlastnostmi.

V zakouřené chatrči osvětlené otevřeným ohněm zíraly na něho poroučivé, žhnoucí oči čaroděje, sedícího na bobku. Děda mu civěl do tváře a cítil, jak z něho prchá odvaha. Odvrátil se a šátral zrakem po místnosti.

Na zdi visely špicemi dolů duté růžky a rohy antilop, nepochybně naplněné oleji potřebnými k vyvolávání duchu, pečlivě uzavřené zátkami ze dřeva a hadrů.

Před čarodějem byly rozloženy kalabašové misky s ptačími kostmi, mušlemi, drápky mravenečníka, zuby z divokých prasat, kůrou ze stromů, sušeným sloním trusem a hladkými oblázky. jež se vybírají z žaludku krokodýla.

Makubela, oděný jen bederním pásem a čepici z leopardi kožešiny, zavířil chvostem buvolích žíní, který odhání zlé síly. a hodil na podlahu z udusaného hnoje věštebné kůstky bakala. Zahloubal se do obrazce, jejž nakreslily, a čím déle nad tím dumal, tím více se svraštovala jeho tvář, ozářená žhavým dřevem z ohniště.

Zvedl hlavu a počal házet do ohně po špetkách prášek, vybuchující v žáru dlouhými rudými plameny.

„Dnes v noci jsi spal jako poleno,“ promluvil dutým hlasem, s pohledem upjatým na ohnivé jazyky. „Duchové tvých předků tvrdí, že s tebou nemluvili. Proč lžeš?“

Hlapane se roztřásl strachem: „Třeba jsi nehovořil se všemi. Ujišťuji tě…“

„Neujišťuj,“ přerušil ho aganga a vyštrachal z hromady čarodějného náčiní kameninovou nádobku, „a podej mi ruku!“

Starý muž k němu váhavě vztáhl chvějící se paži. Makubela ji natřel nažloutlou, sírou páchnoucí masti.

„Dívej se dobře!“ přikázal čaroděj a hodil do plamene hrst vznětlivé přísady, jež vzplanula jako bengálský oheň: „Jestliže neřekneš okamžitě pravdu, tvoje ruka shoří jako ten prášek.“

Stařec Hlapane vytřeštil zraky, neboť z jeho dlaně se vyvalil oblak kouře.

„Mgaan řekl, že jsi byl v kriminále. Měl jsem se přesvědčit…,“ zařval a vyrazil z místa hrůzy s paží napřaženou před sebou. Ještě dlouho do noci, i když se už z něho přestalo kouřit, křičel ve své chalupě děsem.

Hlapane sice zatajil, že prozradil Mgaana, protože mu však ruka neshořela, popsal starcům barvitými slovy, jak mocnými kouzly vládne jím odhalený nganga.

A protože víra v magické vlastnosti lidí, zvířat i věcí je v tomto koutě Afriky naprostá, nastal Maknbelovi zlatý věk.

Zaříkával, přikládal baňky, sál krev z těla nemocných provrtaným parůžkem impaly, nařezával pokožku pacientům žiletkou a vtíral do ran dřevěné uhlí. Všude pobíral tučné honoráře. Ukazovalo se stále jasněji, že mu v Ngesi kyne skvělá budoucnost.

Stařík Hlapane se zprvu ohříval v teple jeho slávy, ale když se náčelníku Nyatarimu ztratila ze světnice plechovka s třiceti librami a když pak viděl to, co následovalo, polekal se.

Nyaiari si najal, jak se dalo očekávat, Makubelu. aby vyčenichal zloděje. Čaroděj se vyšňořil náhrdelníky ze zubů lva a paviána, kuřecích nohou a drápů divoké kočky, navěšel na sebe lebky nočních ptáků, vyžádal si bílou kozu, podřezal ji a zhluboka se napil její krve.

Jako v transu pak pobíhal a kroužil vesnicí, vykřikoval nesrozumitelná slova a děsivě koulel očima. Všechno bylo vzhůru nohama a zdálo se už, že mu docházejí síly, když se zastavil u Mgaanovy chaty. Vysypal z plátěného pytlíku semínka keře ciskere a sázel je kolem jeho plotu prozpěvuje si při tom plačtivou fistulí:

„Blesku! Hrome! Sestup a uhoď do obydlí tohoto zloděje, jestli nevrátí, co ukradl! Lve! Paviáne! Vy, jejichž tnuti nosím na krku! Přijďte a roztrhejte na kusy tohoto zloděje, jestli nevrátí, co ukradl!“

Dříve než se mohl užaslý Mgaan probrat z leknutí, byly v jeho chýší nalezeny Naytariovy peníze. Vyhnali ho z vesnice za velikého pozdvižení a rámusu. Dva pohledy se v té vřavě hledaly a našly: Hlapanův a Makubelův. Prvý vyjadřoval úděsné pochopení, druhý výhrůžku.

Krátce nato přestaly dojil krávy.

Moudři mužové kmene navštívili nagangu a žádali pomoc. Hlapane mezi nimi nebyl.

Makubela se poradil s duchy: „Ve vesnici je muroyi, zlý čaroděj, který se v noci přeměňuje v hada a pije mléko vašich krav,“ prozradil pak vesničanům.

„Kdo?“ zeptali se užasle.

„Hlapane,“ odpověděl nganga.

Starci nechtěli věřit, ale Makubela jen pokrčil rameny:

„Jsou to vaše krávy. Až z nich vysaje všechno mléko, začne pít jejich krev.“

To je přivedlo k rozumu. Dohodli se s nim, že ještě téže noci provede velké zaříkávání. Slíbil, že překvapí hada, až poleze ke kravám do kraalu. Zavázal si je smrtelnou přísahou nejhlubším mlčením a dal jim sušené byliny, aby je večer nasypali Hlapanovi do piva. Přivedou ho do tvrdého spánku a zabrání mu, aby se nemohl zase rychle přeměnit z hada v člověka a překazit Makubelova kouzla.

Ráno našli vesničané v kraalu mezi kravami obrovskou zabitou krajtu. Rozběhli se do Hlapanovy chýše. Stařec ležel na zemi a nehýbal se. Byl mrtev.

Krávy tloustly a dávaly opět mléko. Makubela se, stal slavným a obávaným čarodějem.

Příštího roku však postihlo zemi veliké sucho. Úroda hynula na polích, sluncem spálená tráva se vzněcovala a způsobovala požáry, dobytek nacházel stále méně pastvy. Slunce den ze dne víc pálilo, obloha byla stále vyšší, jasnější a bez mraků.

Lidé z dalekého okolí přišli za Makubelou a přinesli mu dary: „Pomoz, ngango, hrozí nám hlad. Přivolej déšť.“

Čaroděj odmítl.

Prosebníci, v domnění, že jde o obvyklé vydírání nenasytného kouzelníka, přinesli víc darů! „Pomoz! Tvoje srdce je jako širé vody, jimiž vládneš. Poruč a vláha sestoupí na zem!“

Makubelův mozek horečně pracoval. Přivolávání deště je vrchol afrického čarodějnického umění a jen několik málo zasvěcenců se odváží pokusit se o ně. Makubela se k tomu nikdy neodhodlal, bylo v tom příliš mnoho rizika. Ve vězení seděl se starým kouzelníkem kmene Venda, jenž vynikal čarodějnictvím. Stařec předvídal svoji smrt, a zasvětil ho proto do tajných významů oblohy, země, kamení a hvězd, prozradil mu jejich vnitřní souvztažnosti a sdělil mu rituál a zaklínání, jímž se přivolá déšť, tajemství, které by za jiných okolnosti svěřil jenom svému nejstaršímu synovi.

Zaklínání byla dvě. Jedno k přivolání deště, druhé k jeho zastavení, aby nedošlo k záplavám. Makubela si oživoval v paměti předepsané obřady a zaklínání, jež začínalo: „O Mwiro, ty. který otřásáš horami…“

Poslal však vesničany znovu pryč. Neměl velkou důvěru v kouzlo starého čaroděje z kmene. Venda a věděl, že není naděje na brzký déšť.

Každé odmítnuti mu však přinášelo nové a bohatší dary. a tak nakonec podlehl vlastní chtivosti. Slíbil přivolat déšť do tří dnů. Vyžádal si obětní krávu a začal čarovat. Zprvu šlo všechno dobře, rituál se mu vybavil do poslední podrobnosti, ale když se dostal k zaklínání: „O Mwiro, ty, který otřásáš horami…“ nevěděl dál. Vzpomínal, namáhal mozek, vztekal se, ale nevěděl.

Prošly tři dny a déšť nikde.

Obětníci za ním přišli a v jejich obličejích bylo podezření. Makubela si vyžádal další tři dny a další krávu „Proti mně pracují mocné síly. Potřebuji oběti.“

A znovu kouzlil. A zase šlo všechno jako po másle až na to: „O Mwiro, ty, který otřásáš horami…“

A po dešti ani stopy.

Ještě jednou se mu podařilo vyprosit krávu a tři dny, ale pak si náhle a bolestně uvědomil, že je se vším a nadobro konec – to když ho hnali z vesnice klacky a kamením.

Honili ho dlouho sem a tam, a kdyby to ještě chviličku vydrželi, uhnali by ho k smrti.

Polomrtvý Makubela zalezl mezi obrovské balvany v stepi a zvolna se z té štvanice zotavoval. Když se mu vrátily síly, vyšplhal se na nejvyšší kámen a plný nenávisti a zloby vykřikoval do nebes kdejaká hrozná proklínání a kletby, které mu přišly na jazyk. Snad si tím udobřil své rozmarné bohy buše, kteří ho předtím nechali ve štychu, neboť jak byl v tom vzteku a ráži, najednou z něho vylítlo: „O Mwiro, ty, který otřásáš horami…“ a celá magická formule byla venku až do poslední čárky a puntíku.

A jak z něho vyběhla, ukázal se na obloze mráček, pak druhý, v mžiku jich byl celý kumulus, obloha se zatáhla – a spustil se hustý a vydatný déšť.

Makubela, zíraje na ten zázrak celý zkoprnělý, si náhle uvědomil, že se dívá na největší triumf svého života. Vjelo do něho nebetyčné sebevědomí a hruď se mu nadmula vzpupnou pýchou, až mu žebra praskala. Chtěl se rozběhnout nazpět k vesnici, ale uklouzl po namoklém kameni a sletěl mezi balvany.

Protože si při tom pádu zlomil vaz, nemohl už kouzlo zarazit.

A tak tam ještě prší. A bují tam zelená, šťavnatá tráva, i když jsou kolem ta nejhorší sucha.

VÍTĚZOVÉ A PORAŽENÍ

Vonělo to z dálky, a jak otevřeli dveře kuchyně, musel polknout. To aroma vyvolávalo vidiny, a když číšník pokládal jídla na stůl, ještě bublavá a kouřící, přivřel oči. Henry se dostal do stavu příjemné závrati, příbuzné nirváně.

Škoda že to byl vedlejší stůl a nevrlý chlap za ním odrazil tvrdě jeho lačný pohled, nenechávaje ho na pochybách.

Henry Baker odvrátil rozpačitě hlavu a podíval se vzhůru, jako by na stropě hledal jižní kříž. Dopil čaj, položil odpočítané drobné vedle šálku a odšoural se k barovému pultu.

Vysoukal se na židličku vedle ramenatého, střibrovlasého osamělého pijáka, který dřímal nad sklenicí jako Turek dýmající z nargilé.

„Skotskou,“ risknul to, „tady na guvernéra.“

„Vypadni,“ řekl barman.

„Nechte ho,“ zarazil ho šedivec, „ať mi něco povídá, nebo usnu.“

Barman sáhl za sebe po láhvi do vyrovnaných řad, nad nimiž se leskly na polici sportovní poháry. Ctihodná sestra Sourtre zpívala z rádia, že má rande s pánembohem.

Henry Baker se napil a hrábnul do misky se solenými burskými oříšky.

„Povídej něco pánovi!“

„Proč ne,“ řekl Henry. „Za trochu chleba vezdejšího – s biftečkem.“

Podíval se na model letadla mezi stříbrnými trofejemi: „Spitfire. Jeho jediná výhoda byla, že mohl dělat těsnější obraty. Jinak byl Focke Wulf po všech stránkách lepši a němečtí piloti měli výborný výcvik. A přece…“

Jeho ramenatý soused k němu otočil vodnaté oči a jeho netečnou tváří se mihl zákmit zájmu.

„Dřív bylo lítání umění i věda,“ pokračoval Henry a jeho hubené nervózní tělo se přitisklo k pultu, na který před něho položili talíř.

„Za starých časů se pilot mohl dopustit chyb, které by mu dneska neprošly,“ mluvil mezi jídlem. „Přistál jsem nouzově s generálem v poušti. Rádio nebylo a kolem nás stovky mil písku. Mechanik, spravoval. Nedalo se dělat víc než čekat, doufal a podávat mu šroubováky.“

Šedivec zvedl ruku s velkým zlatým manžetovým knoflíkem a objednal další drinky.

Henry Baker sáhl po čerstvé sklenici: „Lítat dnes je rychlejší, možná napínavější, ale umění se ztratilo. Nenudím vás, pane?“

„Pokračujte.“

„Srpen 1942. To vám asi nic neříká, ale já nezapomenu do smrti. Z konvoje dvanácti lodi na Maltu doplula jen jedna. Moje letka je doprovázela na mateřské lodi Furious. Tři torpéda nás těsně minula, ale zasáhla letadlovou loď Eagle. To byla strašná exploze, pane. Eagle praskla jako zmáčknutý banán a vylila posádku i letadla do moře.“

Jeho protějšku to zacukalo koutkem úst.

„Potom jsem dostal bombardér. Blenheim.“ Henry pohladil dlaní zarostlou bradu. „Slíznul jsem to hned při prvním náletu. Potopil jsem se na nákladní auta a šrapnel mi prorazil kokpit. Musel jsem být chvíli v bezvědomí, probral jsem se, když kouř už řídnul. Dírou burácela vichřice. Panel řízení byl napadrť, kolem to vypadalo jako na smetišti. Krvácel jsem po celém těle; šrapnel proletěl kolem mojí pravé nohy, než explodoval, a zabil navigátora. Zápasil jsem s kontrolním řízením, ale věděl jsem, že je to beznadějné. Rozkázal jsem střelci. aby vyskočil; Bylo mu osmnáct. Odmítl.“

Sevřel sklenici oběma rukama a zavrtěl se na židli: „Vděčím mu za svůj život. Věděl jsem, že musím, udržet stroj ve vzduchu a vydat ze sebe poslední, abych ho dostal domů.“

Usmál se rozpačitě a kousl se do rtu.

„Blenheim byl nebezpečně nízko. Uchopil jsem řízení zdravou rukou, ale prsty se odmítly zavřít. V dlani jsem měl střepinu. Konečně jsem letadlo ovládl balancováním řízení nataženými prsty a paží.

Za několik minut tu byly stíhačky a vrhly se na nás. Věděl jsem, že se vyhýbají boji nad vodou, a zamířil jsem nad Středozemní moře. Vyšlo to, po několika útocích se vrátily.

S rozbitými přístroji jsem navigoval odhadem a konečně našel základnu. Byl už večer. Přistál jsem a zhroutil jsem se.“

Zatřásl hlavou, jako by chtěl rozptýlit mlhu halící jeho mozek, a zhluboka se napil.

„Probudil jsem se pod celtou na kuchyňském stole improvizované nemocnice a slyšel jsem chirurga říkat, že mi bude muset uříznout pravou nohu.

Odmítl jsem anestetika a pil visku, zatímco ze mě vytahoval střepinu. Byl jsem zalit studeným potem ze strachu, že přijdu o nohu, a chtěl jsem vidět, co se mnou udělají.“

Henry Baker se odmlčel, svraštil tvář do hlubokých vrásek a obrátil se na ramenatého šedivce: „Tady něco nehraje. Vy jste cizinec?“

„Ano, jsem tady za obchodem. Proč?“

„Nikdy se s touhle povídačkou nedostanu tak daleko. Už jste mi měl dávno říct, že jsem lhář. Byl bych se urazil a šel.“

„Nejste lhář,“ řekl šedivec a položil před něho librovou bankovku. „Věřím vám. Pomáhal jsem potápět loď Eagle. Jsem plukovník letectva Erich „von Schramm,“ představil se s blahovolným úsměvem. „Jste vítěz a já jsem poražený. Napijte se ještě, komandante, vy máte – Weltschmerz.

Jste vítěz,“ opakoval plukovník a Henry cítil, že myslí: Jste člověk na úrovni nuly.

„Znáte úsloví: Vidět mrtvého muže – vyhřát bitvu?“ Von Schrammova tvář se zbortila do úsměšku: „Dostanete-li se někdy do Essenu, komandante, přijďte za mnou, možná že budu mít pro vás zaměstnání.“

Henry Baker cítil vlhko v sevřených rukou. Hrdlo se mu stáhlo, tvář mu zrudla a ruce se rozechvěly. Neodvážil se promluvit, aby mu neselhal hlas.

Vzal bankovku, zmačkal ji a hodil plukovníkovi do obličeje.

„Váš krajan má poněkud výbušný temperament,“ řekl Erich von Schramm.

„Promiňte, pane,“ řekl barman a zazvonil na vrátného.

Vrátný byl hromotluk. „Pojď, kamaráde!“ vyzval Henryho. „Ne tudy, kuchyní.“

Na dvoře bylo vlhko a málo světla. „Sem už nechoď, kamaráde. Přišel bys k úrazu. Tady máš čepici a jdi.“

Narazil mu čepici do půl obličeje, strčil do něho a podrazil mu přitom nohy: „Sem už nechoď!“

Henry Baker vstal, zapnul si kabát ke krku, vyhrnul si límec a vyšel do deštivé ulice.

Jeho kroky zněly: klip, klap, klip, klap. a jak tichly, ve tmě bylo slyšet jen klap pravé, napadající nohy.

ROLNIČKY NA KRKU VELBLOUDA

„Umyl bych ti to, kdybys chtěl.“

„Nechci. Dělám si to sám. A stejně bude pršet,“ odbyl Adnan Ugru muže s vědrem a vzhlédl k obloze, která byla samý mrak.

„Teď prší v jednom kuse. Jak je rovnodennost, prší. Takhle to mám každej rok. Lidi můžou mít okna samou špínu, popel a mušinec, ale umejt si je nedají. Bude pršet, říkají – jako ty.“

Adnan se otočil k chlapíkovi, který si sedl vedle něho na okraj chodníku. „Koukej, dal už si od tebe někdy nějaký šofér umejt auto?“

„Dal,“ usmál se rozpačitě čistič oken, „za svezení.“

„Jó, tak vo to ti de! A kam bys rád?“

„Tam, kam jedeš. Ke Galatskýmu mostu.“

Řidič dolmuse ulomil kus preclíku posypaného sezamovým semenem a podal mu ho. „jak se jmenuješ?“

„Ali Džaferbas.“

„Obchody dou?“

„Nestojí to za zlámanou grešli,“ řekl Ali a zneklidněl pod Adnanovým pohledem na sešmajdané boty s rozšlápnutou patou.

„Seš pořízek,“ zadumal se šofér, „třeba by sis jináč vydělal víc.“ Přidal mu kus tvrdého bílého sýra.

„Do fabriky se nedostaneš. Zkoušel jsem to v přístavu. Moc dřiny a peněz míň než takhle. Mám ranec dětí, nemůžu se oddělat.“

„Každej máme nějaký trampoty. Hoď si tu štoudev dozadu do kufru; za chvíli začnou chodit z kanceláři, nemůžeme tady klábosit.“

Ali se usadil vedle něho a vůz vyrazil od mešity k třídě Republiky.

Začalo poprchávat.

„Nebudu se s vámi handrkovat, pane! Když jste mě sem vylákal, stál dolar libru třicet kurušů. Teď ho za devět tureckých liber nedostanete, víte to dobře, ale platíte stále stejně. Jak s tím mám vyjít, když je všechna sedmkrát dražší?“

„Drahá slečno Josefíno,“ Hasan Ötüken si zakládal na své bezvadné francouzštině, „je vám přece známo, že v naší firmě máte, abych tak řekl, privilegované postavení. Slečna Madanoglová, která má univerzitní vzdělání – a je Turkyně –, má jen polovinu vašeho platu. Doba je zlá, mám zodpovědnost ke svým společníkům, ani ze sentimentálních důvodů… vám nemohu přidat.“

Josefína Delbeufová, kabelku na klíně, seděla v koženém vyrudlém křesle před psacím stolem svého šéfa a ňadra se jí dmula zlostí. Na mahagonové desce ležely jeho ženské, modrými žilkami protkané ruce. Je změkčilý. zbabělý a líný, myslela si. Žádnou velkodušnost od něho nečekala. Co všechno si musela nechat líbit! Myslí snad, že to za ni může dělat Madanoglová? Vysedávat do noci, brát si práci domů? Je to mladá holka, ale pitomá není, přijde ho draho!

Náhle se v ní, jako by tou myšlenkou, rozlítili běsové a pustila se do něho. Házela mu na hlavu bez rozmyslu všechno, co se v ní za ta léta nakupilo. Nenávist sžíravá jako oheň se rozvalila a hledala cestu ven.

Pařížanka se nezapře, pomyslel si Ötüken, zatímco soptila a láteřila, ale má to marné, tady je v Istanbulu. Když sem za mnou přišla, věděla, co ji čeká, nic jsem jí nesliboval. V Paříži by dřepěla za strojem jako tady, o nic nepřišla, mamzelka.

Prohlížel si znuděně půlměsíčky pěstovaných nehtů.

Rozkdákala se, káča. Kdyby se teď na sebe podívala! zaškaredil se. Nikdy nebyla tak vzpurná a vzdorovitá. Ďábel ji posedl!

„Život není klášterní cela, má drahá Josefíno,“ přerušil ji netrpělivě, narážeje tak současně na její školy. „Chcete-li se však raději vrátit domů, můžete počítat s mou podporou.“

Slečně Delbeufové to vyrazilo dech.

Vrátit se domů! žmoulala v rukou kabelku. Učarovalo mi zvonění rolniček na krku velblouda, psala tenkrát sestře. Rolničky na krku velblouda! Viděla vůbec někdy v Istanbulu velblouda? Kouzlo Orientu, tajemný Východ! Podfuk, podvod, zlodějna! A tenhle potomek pašů, který ji ukecal nikdy nesplněnými sliby, tady dřepí, stahuje panděro a žvaní o podpoře. Myslí si snad ten bachratý paša, že by se už dávno nevrátila? Kdo tam ale na ni čeká? Sestra, která si myslí, že tady udělala štěstí, a sama se má co otáčet? Nebo nově místo pro vadnoucí slečnu s praxí v neznámém tureckém podniku? Rozhodla se.

„Že jste mě sem vylákal,“ snažila se ovládnout hlas, „vám vyčítat nebudu. Ale abyste mě dřel z kůže bez nože za tu všechnu práci, co vám tady dělám, to už si líbit nenechám. Můžu dostat místo v bance, na kauci jsem ještě sehnala, dnes se mám jit představit. Buď mně přidáte, nebo si to tady dělejte sám!“

„Ale, ale, tak k čemu tak silná slova,“ podivil se Sorbonou odkojený pan Ötüken „Přeju vám mnoho štěstí, drahá slečno Josefíno.“

„Vy špinavěj musulmane!“ praštila za sebou dveřmi.

Venku lilo. Josefína Delbeufová si vykasala sukně a čvachtala se stružkami vody do kopce k třídě Republiky.

„Dolmuš!“ vykřikla. „Jedete do Bankovní ulice?“

„Ano, paní,“ odvětil Adnan Ugru a nahnul se přes Aliho, aby za ní přibouchl dveře. Čistič oken v přítomnosti elegantní ženy zrozpačitěl.

Vřadili se opět do proudu aut, dolmušů a autobusů, pohybujících se v prudkém dešti hlemýždím krokem k Taksimu.

Hamparsun Kuzigolu seděl trudomyslně v kanceláři prefekta a nasupeně poslouchal jeho sladké, záludné řeči.

„Přátelství, které s vámi pojilo mého zesnulého otce, a úcta, již k vám chovám sám, mě pohnuly k tomu. abych si s vámi promluvil soukromě.“

Tvůj otec byl zloděj a ty nejsi o nic lepší, myslel si starý muž a mžoural obezřetně na úředníka, jenž pokračoval.

„Obdrželi jsme zprávu, že, v zásilkách vámi vyvážených do ciziny bývá kontraband,“ policejní ředitel vytáhl z kapsy bílou obálku a přehnul ji v prstech.

Starce bodlo u srdce a hrdlo se mu sevřelo. Má čich, ta skopová hlava, uvažoval rychle a zdánlivě klidně. Ten dopis je nejspíš humbuk, ale zrovna teď se mi to nehodí.

„Svět je plný špatných lidí,“ posteskl si neurčitě, „v tom je vůle Alláhova.“

„Právě,“ navázal policista, „naštěstí se tato zpráva do stala do mých rukou a své představené jsem dosud neinformoval, chtěje vás ušetřit nepříjemného vyšetřování. Tolik však, jak jistě uznáte, musím pro svoje svědomí udělat, abych se vás zeptal – nyní zcela úředně –, je-li na tom udáni něco pravdy. Prosím, chápejte to jako nutnou formalitu.“

Holofousek, brumlal stařec zarputile a mozek mu běžel jako setrvačník, chce ze mne ždímat a neumí v tom ještě chodit. To jeho táta byl lepší vyděrač. Taky to dotáhl až na ministra.

„Udání je,“ pravil nahlas, „směšné a urážlivé. Udavač by měl být potrestán.“

„Plně s vámi souhlasím, obávám se však, že se to bez předchozího šetření neobejde.“

Starý muž zívl, a zastíraje mistrně vnitřní rozčilení, pronesl líně: „Jak myslíte, je to ve vašich rukou.“

Pak, jako náhodou, sklopil oči, shýbl se a zvedl ze země v ruce předem připravený svazek bankovek. „S tou obálkou vám vypadlo něco z kapsy.“

Prefekt se na něho díval netečně a nechal jeho ruku viset ve vzduchu. Hamparsun Kuzikoglu začal zvolna počítat bankovky.

„Deset tisíc liber,“ usmál se a podal je úředníkovi.

„To je omyl,“ řekl policejní ředitel ledově, „mně vypadlo kapsy padesát tisíc.“

Stařec zůstal paf. Krev se mu vevalila do hlavy: „Chamtivče! Pijavice! Zloději!“

Vyběhl z kanceláře a s hbitostí u muže jeho věku nehledanou seběhl se schodů a proběhl průchodem na ulici. Venku ho zaplavila průtrž mračen, což mělo blahodárný vliv na jeho rozčilení.

„Taxi! Taxi!“ řval. jak se domníval, než zjistil, že se sám sotva slyší.

„Kdepak taxíka,“ přirazil k němu Adnan Ungru, „v tomhle nečase… Rychle nasedejte, starý pane, já jsem nejspíš poslední dolmuš, který má ještě místo.“

Hamparsun Kuzikoglu uzavřel kruh pasažérů. Po Josefíně Delbeufové, sedící rozčepýřeně vedle Aliho, nastoupili do dolmuše ještě dva mladíci, vedle nichž nyní usedl.

Nebe ztemnělo, zešpinavělo, cáry mraků se téměř dotýkaly bání a minaretů islanbulských mešit. Dolmuš se kodrcal ulicí, voda šplíchala a špinila jeho skla. Průvod motorových vozidel se šinul Taksimem a vléval se v záplavě vody do úzké třídy Nezávislosti, nyní téměř zbavené chodců, poschovávaných v průchodech a výklencích před blátivou nepohodou.

Promoklý stařec se při pohledu na Aliho promaštěnou čepici a rozdrchaný kabát schoulil do rohu. Zazdálo se mu, že ho kousají blechy. Jaká chamraď se teď vozí auty! Tohle policie dovolí! Zimomřivě se stáhl do sebe. Za Menderese prý byla korupce! A co je dnes? Ještě by se k nim mohl chodit učit. Padesát tisíc liber! Srdce se mu svíralo, bolest ho začala nahlodávat v hrudi. Padesát tisíci Ten tajtrdlík! Za co?

Nic nemůže vědět! odpověděl si. Nikdo nic neví, jen Walter, a ten nic neřekne, na toho Němce je spolehnutí. Vlastně se ani nejmenuje Walter, ale Rolf, napadlo ho náhle, musel se tomu tenkrát smát; tatínkovi se Rolf nelíbilo, že je to takové loupežnické jméno, a začal mu říkat Walter. Taková pitomost. Jako by táta nebyl u toho, když ho křtili, psa křesťanskýho. To jsou ty jeho historky. Tuhle povídal: Není boha kromě peněz a my jsme jejich proroci. Kam na to chodí? Nakonec by mu přece jen líp sedělo to loupežnické jméno.

Padesát tisíc! znovu se začal žrát. Tuhle! Jen Walter ví o těch třech malých bedničkách v tisících stejných bedýnek smyrenských fíků. Ať si je někdo hledá!

Walter ještě špinil plíny, zavzpomínal si s jistou dávkou sentimentality, když jsem už já se Zacharovem pašoval zbraně. Pro Hitlera jsme už dělali kontraband spolu. jak se vztekal, patriot, když přišel na to, že nám von Papen platil padělanými valutami. Ale s Američany to umí: Vy byste mohl prodávat pilulky proti zemětřesení, vpálil mu ten šejdíř z Texasu, co ty tři bedničky koupil.

Starci se na chvíli ulevilo. Tohle je můj poslední obchod, pak ať si to dělá sám, už na to nemám nervy. Koupím tu velkou vílu na Bosporu. každý rok budu jezdit k Niehansovi do Švýcar na ty omlazovací injekce z jehňat, Jako ten zubař z Beyoglu, co ještě v pětadevadesáti trhá zuby, uchichtl se v duchu.

Za okamžik se v něm zase ozvaly pochybnosti. Proč letěl Walter do Monaka? Co je mu do toho, že je tam laboratoř, kde to zpracovávají? Takhle jsme to nikdy nedělali. Naše starost je dostat to přes hranice a pak ať se stará kupec. Ta pitomá německá důkladnost! Nedej Alláh, aby mu na něco přišli. Kdyby ho zmáčknul Interpol, pak by se to ten policajt mohl dozvědět – a pak by těch padesát tisíc mohl chtít!

Hamparsunu Kuzikogluovi se hrůzou zatmělo v očích a zmocnily se ho mrákoty.

„Wall Street, pani,“ zavtipkoval Adnan. Byli v Bankovní ulici. Slečna Delbeufová, vytržena z nenávistného zamyšleni, zapnula knoflík klopy kabátu a otevřela kabelku Po několika vteřinách vzrušeného přehrabováni se rozhlédla divoce kolem a uchopila křečovitě Aliho za ruku

„Vraťte mi je. Ihned mi je dejte! Ničemo!“

Odražena jeho nechápavým pohledem otevřela dvířka automobilu a začala křičet: „Ukradl mi peníze! Pomoci Policie!“

Starý muž se na okamžik probral ze záchvatu mdloby. Nachýlil se trupem kupředu k otevřeným dveřím, odkud cítil proudit vlhkost a chlad. Chvíli lapal po vzduchu, snaže se překonat tupý tlak, který se dral od žaludku k hrdlu. Pokusil se zvednout ruku a říci něco šoférovi, ale údy měl olověné a přes rty se sotva přeneslo nesrozumitelné blábolení.

Nitroglycerin, prolétlo mu mozkem, donuceným urputnou vůlí znovu vnímal a myslet. Neodbytné chtění a tvrdošíjné soustředění pohnulo nakonec tuhnoucí rukou a třesoucí se prsty sevřely pevně skleněnou lahvičku. Chladivý, hladký omak skla ho povzbudil. Ve voze bylo náhle více vzduchu. Druhé dveře se otevřely, slyšel křik, a pak v zákmitu jasného vědomí rozeznal postavu, jako by ozářenou bleskem, která se nakláněla dovnitř. Byl to policista.

Konec! projelo strašné poznáni starcovou hlavou. Policie, Walter… mě zradil… Rolí loupežník… V jakémsi jasnozřivém viděni začal hledat tři bedničky opia v haldě smyrenských fíků… již je viděl… jen se jich dotknout, zmocnit… Mocným vzepětím vztáhl po nich ruku – a propadl se do tmy.

Strážník se posadil vedle starce na místo dvou mladíků, kteří vystoupili před Bankovní ulicí.

„Nekřičte, paní,“ nabádal věcně, „vše důkladně vy šetříme.“ Adriánovi rozkázal: „Jeď na stanici pod Galatskou věži!“

Změřil si bledého starce zhrouceného v rohu. „Je na mol, dědula.“ zamračil se, „jak pitomě se dívá!“

Přeci stanicí ztropil Ali rámus, viděl, že jde do tuhého: „Nic jsem neukradl! Jak to můžete tvrdit!“ vykřikoval na ženu, celý se chvěje.

„Jeli dovnitř,“ houkl na něho policajt, „a neřvi!“ Pomohl mu štulcem, až mu ve hřbetě zapraštělo. „Račte, paní,“ obrátil se pak ke slečně Delbeufové. „A ty mi pomoz s tím dědkem!“ nakázal Adnanovi.

Šofér otevřel zadní dvířka vozu a uskočil leknutím před bezvládným tělem Haniparsuna Kuzikoglua, jež se mu vyvalilo naproti. Strážník si dřepl na bobek k starci a uchopil ho za ruku, svírající dosud skleněnou lahvičku.

„Ve jménu boha, milosrdného, slitovného!“ vyrazil ze sebe úvod k súře. „Je po něm.“

Bylo ráno. Vzduch v pokojíčku se prosvětloval a svlékal tmu z křesla, čínské zástěny a skříně s prádlem, proloženým pytlíky levandule. Na stole voněla káva. Josefína Delbeufová zírala přes truhlík s fuchsiemi na dřevěné mřížoví protějšího arkýře. Ačkoli v ní rozhodnutí uzrálo, cítila bolestnou potřebu svěřit se, být vyslechnuta, dosyta si s někým popovídat. V domě však byl klid a ticho, jen v zaplevelené zahradě vrkali divocí holubi.

Seběhla odhodlaně po vrzajících schodech a dvě hodiny nato seděla opět v křesle před psacím stolem a modrými žilkami protkanýma rukama Hasana Ötüken.

„Přestřelila jsem. pane Ötüken, lituji toho a přišla jsem se omluvit. Chápu, že máte mnoho finančních povinností a situace není příhodná. Jsem u vás již příliš dlouho, než abych necítila s podnikem.“

Podíval se na ni úkosem, ale bez zájmu.

„Odmítla jsem včera to místo v bance, i když mi dávali víc. Nerada měním zaměstnání, nemluvě ani o vztazích a citech, které mě vážou k vám i k vaší firmě, drahý pane Ötüken.“

Jeho pohled byl stále lhostejný.

„Ujišťuji vás, že v bance by mě velmi potřebovali, a bylo to pro ně značné zklamáni.“

„Nepochybuji o tom, slečno Josefíno,“ ozval se konečně pan Ötüken. „Nicméně po vaší výpovědi – alespoň tak jsem vám včera rozuměl – byl jsem nucen vaše místo obsadit slečnou Madanoglovou. Neodmítám vás však. Můžete převzít její práci – a plat, přirozeně.“

Josefína Delbeufová se rozhořela hanbou a beze slova se zvedla. Ve dveřích ji zastavil hlas pana Ötüken.

„Abych nezapomněl, včera jste tady vytrousila svoji peněženku. Neměla byste u sebe nosit takové obnosy. Stačilo by to na kauci…“

Vyběhla ven. Opět začínalo pršet. Chodci zastavovali drožky a dolmuše a naplňovali je na chvíli svými osudy. Skryla se v rohu opuštěných domovních vrat, do oči ji vtryskl příval slz a roztřásla se vzlykotem.

Přišlo jí líto toho křehkého staříka.

BLUES PRO PÍŠŤALU

Ulicí zněla hudba marabi.

Mewu to táhlo k hudebníkům, kteří jako by hráli něco podivného. Kdyby to uměla povědět, řekla by. že je v tom pach kouřícího ohniště z jejího kraalu. Nebo sladké melodie žen, zpívajících při předení. Vklížila se do kruhu a vzdala se rytmu. V tu ránu měla plné oči i uši trumpetisty. A tuhle píseň znala. To je přece…

Slunce je horké no kukuřičném poli,

v obydlích je pláč…

Černoši kulem se chytili melodie i pohybem a Mewa si broukala a vlnila se s nimi.

Řeky se nadýmají prachem,

na obloze není naděje…

Šedivý muž vedle ní, s malými kulatými krabičkami od krému v ušních lalůčcích, zasáhl procítěným basem.

Hlídej pole, já odcházím,

Starej se o tchyni, chlapče, já odcházím.

Nevím, mám-li se hlásit do zlatých dolů.

Dohlédni na domov, mladý muži.

Já jdu. –

Často zde slyšela malé černošské kluky hrát kwelu. Někdy také v Jo’burgu na rozích, kde bělošské paničky míjely bez povšimnutí kajerské piccaniny s hustými kopečkovítými kudrlinkami vlasu, kteří s hladem v očích vyluzovali zázraky na plechové píšťaly.

Tohle ale není žádná šumařina, prolítlo Mewě hlavou a hledala pro to výraz. Tahle muzika je… dospělá, jistě, dospělá.

Hráč na trubku zachytil její pohled, dosud okouzlený, a udělal na ni grimasu. Zadupal nohama, jako by chtěl do země nadělat díry, a vtlačil instrument znovu do naběhlých rtů. Dav obkličující hudebníky, který mezitím vzrostl, začal tleskat rukama do rytmu.

Probuď se, přijíždí vlak.

Dneska je výplata,

uvidíš je utíkat k vlaku,

pospíchat vyzvednout týdenní mzdu.

Dnes je den štěstí a piti.

Na zem padaly pence a sem tam nějaký tickey a lidé chtěli stále přidat. Hudba byla hned lehká jako let ptáčka v povětří, hned divoká a patetická jako staré, pulsující africké písně.

Někdo zapískal, improvizovaný sbor zasyčel, lokomotiva pustila páru a kola zaskřípala úvodem k jiné písni o vlaku – Isihmela ve Rhodesía. O podvozcích vagónu, kterým nádeníci na dráze říkají Líza. To je jejich milá z Rhodesie, přiváží jim práci. Zpívali, jako by nitro obraceli naruby, o prostých věcech svého vlastního světa.

„Dejte nám Afriku!“ začali pak ve shromáždění pokřikovat mladíci s nepokojnýma nohama a představení skončilo divokým jivem v rozvířeném prachu ulice.

Když všichni odešli, sedla si Mewa na bednu před zelinářským krámem a chřoupala praženou kukuřici. Muž s trubkou okouněl u plotu a předstíral, že čte plakáty, zatímco jeho kamarád utahoval šrouby na bubnu. Zbyli tu z celé bandy sami.

Trumpetista se přišoural ledabyle k zelinářství a otřel si zpocené ruce o plátěné kalhoty. „Ahoj, cukříčku.“

Mewa na něho pohlédla lhostejně, jako by se dívala skrz sklo, a pokračovala v polykání kukuřice. „Znáš mě?“ začal znova, s menším sebevědomím. „Jo.“ řekla Mewa ledově, „ty seš busker, pouliční muzikant. Podle tvejch způsobu bych ale hádala, že seš tsotsi, gangster.“

Mladík stál jako pod sprchou. Dívka si prohlížela nehty pravé ruky a nevěnovala mu naprosto žádnou pozornost. Rozesmála se však, když popadl trubku a zatroubil jí do obličeje neztlumené, ohlušující glisando.

„Lemmy Klímalo,“ představil se pak, „ten s tím bubnem je Mešak.“ Mewa mu podala pytlík s praženou kukuřicí. „Bobulemi se neživím,“ odmítl zdvořile. Tak začala jejich láska.

Lemmy prožíval vzrušené chvíle. V Johaunesburgu byl Rex Davis, americký dirigent a skladatel. Říkalo se, že sem přijel studovat vliv africké hudby na americký džez, a kolovaly pověsti o tom, že hledá také hráče pro svůj orchestr. Úspěch Miriam Makebové, která se dostala do New Yorku a byla podporována Harrym Belafontem, a uvedení jihoafrické džezové kapely King Kong v Londýně, s kompletním černošským obsazením, vznítilo obrazotvornost a naděje hudebníků a zpěváků v lokálech a na perifériích velkoměst jižní Afriky. Davis projevil zájem o Lemmyho a jeho skupinu.

„Hráli jsme mu Saratogu a Saint Louis,“ vykládal Lemmy nadšeně Mewě, „říkal, že je to dobrý, ale že chce improvizace na africký písně a takový věci, co k nim tančejí na Randu v dolech. Nakonec mu Mešak řek, že já taky komponuju. Ten ti byl celej bez sebe. To prej ho zajímá nejvíc.“

Lemmy hořel vzrušením. „Ohromnej chlap to je, opravdu. Já se nejdřív ostejchal. To přeci není jako hrát na ulici tady v Alexandře, no řekni. Ale kluci to zmáčkli sami, tak sem se musel přidat. A víš, co sme mu zahráli? – Blues pro píšťalu! já to sice složil jen tak z rozmaru pro ty malý kluky, co si těma píšťalama vydělávaj před radnicí v Johaunesburgu živobytí, ale stejně sí myslím, a to říkám jen tobě, že je to moje nejlepší věc.“

Na ulici lokace – chudé černošské čtvrti –, kterou procházeli, začali čistit latríny, každodenní sanitní práce v mostě bez kanalizace. Muži z kmene Buká vynášeli z dvorů plné kbelíky, které stavěli podél silnice, zatímco z jedoucího nákladního auta házeli k domům prázdná vědra.

Strašný zápach vyhnal Lemmyho a Mewu na vytlučené postranní cesty. Kluci kopali do míče na volném, prašném prostoru, na jehož okraji se pásli osli a kozy. Žena s otýpkou chrastí na hlavě pokřikovala na matrónu, která tloukla kukuřici v kamenném hmoždíři před chatrčí z prken a vlnitého plechu. –

„Davis byl jak uhranutej,“ pokračoval Lemmy, „je v tom šťáva, chlapče, povídá. Pak přitáh magnetofon a museli jsme to hrát znovu. A ještě jednou, jako by se toho nemoh nasytit. Když jsme se loučili, podal mi ruku, a že prej mu můžu říkat křestním jménem. Představ si, žádnej apartheid, žádná barevná přehrada, nic. A že prej o něm ještě uslyším.“

Mewa poslouchala s obdivem smíšeným s nedůvěrou a mlčela.

„A tak mám, holka, takovou tajnou myšlenku, že mě Rex do toho svýho orchestru veme!“

„Jel bys?“ zeptala se tiše a hrála si s červenými korálky na krku.

„Jel. Co tady? Žijem tu jak prašivý psi. A ani nám někdy nepřijde, že by mohlo být jinak. Když sem řek doma, že půjdu z fabriky a budu dělat muziku, povídá tála: Zmocnila se tě hříšná pejcha, mluvíš jako běloch. – Jako by černoch byl jen k tomu, aby dělal bílejm otroka. Ale máma věděla, že sem blázen do hudby, a uprala si ruce ke kloubům, aby mě mohla platit večerní hudební školu. Trumpetu sem splácel čtyři roky, a to sem skoro nejed. Boty sem nosil s podrážkama vyřezanejma z pneumatiky.“

Lemmy zvedl ze země kámen a hodil jím vysoko, vysoko k nebi.

„Ale co na tom. Mešak dřív strkal mlikařskej vozejk. Kippy drhnul pro missus podlahy. A dneska se nemůže vedle nich žádnej bílej konzervatorista ani postavit. Mají to v sobě. A k čemu je to dobrý? Koncerty sou jen pro bílý orchestry, v žádným baru černochy hrát nenechaj, i kdybysme hráli jako Luis Armstrong a Duke Ellington dohromady, nikdo po nás ani neštěkne. A na ulici i nás honěj policajti.“ Náhle se zasmál. „Když byl autobusovej bojkot, tak sme dělníkům, co chodili pěšky do práce, hráli z náklaďáku. Když po nás šli policajti, tak sme je nechali přijít až k nám a pak sme kousek popojeli. A znova, až do zpitomění. Některý z toho byli skoro pominutý, jeden rošťák na nás vytáhl revolver, div že po nás nestřílel, jo, bejt v Americe, tak si vydělám prachy. A moh bych posílat mámě a klukům. A až bych našetřil, přijela bys za mnou.“

Uplynuly tři měsíce. Lemmy štípal na dvorku dříví. Mewa seděla na kládě a spravovala ponožky. Dokončovala poslední stehy, když se sem přihnal od autobusu jako vítr Mešak, v ruce gramofonovou desku. Vrazil ji do ruky Leminymu.

„Tady. Podívej se na to!“

Rex Davis, olemovaný velkou mapou Afriky s černochy, slony, lvy a antilopami, zíral z obálky, na které byl nápis:

BLUES PRO PÍŠŤALU

africké džezové variace

Mešak vzal zase Lemmymu desku a začal číst nahlas text na druhé straně:

„Těmito kompozicemi, plnými kontrastů, nálad a stínu afrického života, se Rex Davis zařazuje mezi velikány amerického klasického džezu. Z nich nepopiratelně nejlepši je Blues pro píšťalu, vzácná kamej Afrikou inspirovaného džezu, vzrušující svými neobvyklými a v americké hudbě dosud se nevyskytujícími motivy. Rex Davis dokazuje touto vyzrálou skladbou nejen své vrcholné umění, ale také jí potvrzuje teorii, že hudba se narodila v Africe.“

„Všivej zloděj,“ odplivl si Mešak, „dal jsem si to přehřát. Štípnul to i s houslovým klíčem.“

Mewě se zdálo, že se jí roztrhne srdce. Lemmy odhodil sekeru a natáhl k ni ruku:

„Pojď se projit. Bolí mě záda od toho dříví.“

Ve vrátkách se otočil:

„Poslyš, Mešaku, co je to kamej?“

ROCKY

Dokaři zavolali Umqikelua do staré šopny u přístaviště rybářských lodí. Rybáři byli na moři a žádný policajt se nepotloukal kolem.

V přístavu byl neklid. Bílé Kapské Město ještě spalo. Proudy dělníků, které se z temnot rozlévaly přístavem, hlučely rozčilením. Ve skladištích, u jeřábů, na nákladních rampách se tvořily hloučky a diskuse se vedla v řeči kmene Xhosa i Sesuto. V rybárně, kde pracují míšencí, chrčela afrikánština.

„Pojedeš do Paarlu. Půjdeš k Rocky a řekneš, že tě posílají dokaři. Zůstaneš tam, až to skončí. Když bude třeba, vzkaž. Oom Jappie tě vezme náklaďákem.“

Umqikelu se chtěl zeptat, co znamená „až to skončí“. Ale jen kývl a šel. Přešel koleje a můstek, který vede k rybárně. Mlha na moři se začala trhat.

V rybárně připravovali nekonečný pás pro dopravu ryb z lodí do čistíren a skupinky nakladačů s velkými lopatami očekávaly návrat lodí s prvními úlovky.

Za přistavenými vagóny stál Jappieho náklaďák.

„Dobrý den, Jappie. Dokaři mě posílají, prej mě vezmeš do Paarlu.“

Umqikelu mluvil s Jappiem kapskou angličtinou. Jappieho mateřštinou byla afrikánština. Jako většina kapských míšenců jí dával přednost, ačkoli znal oba jazyky. Starý Jappie byl kaapse kleuring – kapský barevný.

„Vlez si, pod plachtu. Za městem tě vezmu k sobě. My už sme svýho člověka poslali v noci. To jsi byl ještě v posteli, jestli nějakou máš, ty černej krasavče z doků.“

Umqikelu zalezl mezi bedny a natáhl se. Náklaďák drnčel přes rigoly a kolejnice a uklidnil se až na asfaltu. Bránou celnice projeli bez prohlídky. Ospalý celník jen kývl hlavou při pohledu na tovární vůz. Rozjeli se po okraji Kapského Města, kolem sochy van Riebecka k hlavnímu přístavu pro zaoceánské lodi. Pak s Tabulovou zátokou po levé ruce přes průmyslovou čtvrt Paar len Eiland na dálnici, která spojuje Kapské Město s Johannesburgem. Za městem zastavili. Umqikelu vyskočil a protáhl se v ranním slunci.

„Bude horkej den,“ řekl.

Když si sedl vedle Jappieho, který mrzutě nastartoval, doběhl k autu mladý muž a zabušil na dveře.

Oom Jappie se nevlídně vyklonil z okna. „Ach, man,“ zahulákal afrikánsky, „copak jsem autobus?“

Muž byl uřícený a mluvil ztěžka. Byl to také míšenec a naléhavě se s Jappiem domlouval.

„Musím do Paarlu.“

„Co tam?“ zeptal se Jappie.

„Mám tam záležitost.“

„Všichni máme nějaký záležitosti,“ odbyl ho starý šofér. Mladík se na něj díval zkoumavě. „Já mám zvláštní druh záležitosti.“

„Rocky?“ uhodil Jappie. „Neboj se, s náma můžeš mluvit.“

Muž vycenil zuby a kývl hlavou.

Seznámili se rychle. „Jmenuju se Hendrik Jan Moolman. Dělám v dynamitce v Sommerset Westu. Organizace mě poslala včera večer. Vyřizoval jsem ještě vzkaz ve Windermeru. Byl jsem tam přes noc. Policajti se rojí, něco se čeká.“

Umqikelu mlčky poslouchal a prohlížel si mladého dělníka. Oom Jappie byl šťasten, že se má s kým bavit, a afrikánština plná hrdelních „ch“ drnčela s motorem o závod.

Umqikelu rozuměl málo. Jeho mateřštinou byl jazyk kmene Xhosa, měkká, mlaskavá řeč, plná obrazných rčení a vznešených parabol.

U mladého dělníka ho zajímalo něco jiného než jazyk, kterým mluví. Všiml si srdečnosti, se kterou ho Henrik pozdravil, ačkoli na prvý pohled musel poznat, že je černoch A že projevil radost, že mají stejné poslání.

Umqikelu byl potěšen. Mladí chápou lépe, že náš boj i nepřítel je společný. Vládcové země by rádi viděli mezi námi rozkol. Nenávist mezi Zuluy a Basuty, mezi kmeny, mezi černochy a míšenci.

Náhle ho napadla věta: sjednoceni utrpením bojujeme a zvítězíme. Kde tu větu slyšel? A již si připomněl známý ženský hlas. Pevný, naplněný velikým přesvědčením.

Přestal vnímat rozhovor Jeppieho s Henrikem. Jedno, tvárný hukot motoru a teplota ho schoulily do rohu.

Afričané! Synové a dcery Afriky, slyšel hlas pokračovat, máme dostatek síly. Jejich údery jsou tvrdé, ale my jsme tvrdší. Za každého vůdce, kterého potlačí, bude deset nových vůdců. Našeho ducha nezlomí.

Rychle zařadil vzpomínku. Bylo to na tábore lidu v Lanze. Mluvila Rocky. Viděl ji před sebou; mohutnou, silnou ženu výrazné, krásné tváře, srdečnou a plnou života. Po zvyku černošských vůdců zahajovala svůj projev písní, její ukázněný hlas, čistý a bohatý, se nesl nad shromážděním, které zaujal a strhl. Její řeč byla pak bojovná a vtipná.

Krátce předtím přepadl Ku-klux-klan ústředí její odborové organizace v Kapském Městě, zničil zařízeni a zanechal jen holé zdi pomalované sprostotami a velikými KKK. Vláda poslala do vyhnanství další vůdce hnutí. Ale Rocky mluvila o jednotě afrického lidu. o odborech a jejich síle. Mluvila proti pasům, které vláda vnucuje i ženám, aby je mohla, jako dosud muže. lépe terorizovat, zavírat, vyhánět z domovu a posílal na nucené práce.

Dlouho po její řeči hřměly Langou písně hnutí odporu.

„Hej, Umqikelu,“ přerušil jeho snění Jappie, „připrav se, budeme tam.“

Projeli podjezdem, za kterým stoupá silnice do hor přes Du Toitovu soutěsku dále na Karu a Transvaal. Za řekou Berg odbočili vlevo.

Pod horami před řekou byl bílý Paarl. Starobylé domy stavěné v kapsko-holandském stylu. Bujné zahrady. Po obou stranách širokých ulic duby a ořechy. Tady sídlí běloši. Farmáři, obchodníci a továrníci. Jejich historie sahá až do doby prvních přistěhovalců, hugenotů a Holanďanů.

Za řekou, ještě blíže k horám, jsou továrny, kolem nich lokace. Zde bydlí nie blankes, černoši a míšenci. Rozsáhlá periférie, malé domky se špinavými dvory, úzké, klikaté, prašné ulice. Dělníci, samí dělníci. Jejich historie sahá tak daleko, že ani první přistěhovalci, hugenoti a Holanďané, o ní nechtějí nic vědět.

„Rocky bydlí v ulici Barbarosa číslo 64,“ řekl Hendrik.

„Okej,“ řekl Jappie a stočil náklaďák tím směrem.

Jappie nedojel. Zástup lidí ucpal ulici Barbarosa.

„Dál nemůžu,“ řekl, „musím se zdejchnout. Bude tu plno čmuchalů a já mám bejt na druhý straně řeky.“

Umqikelu a Hendrik vyskočili a vmísili se do davu, každý jiným směrem. Na volném prostoru při prašné silnici roznášel vítr kupky popela. Přes noc tu hořely ohně. Shluk lidí směřoval k malému domku na druhé straně cesty. Zachmuřené tváře, nervózní neklid, reptání. Na rozleh plakáty Zachraňte Mafekerigovou, Nedáme své vůdce. Místy se tvořily hloučky, které zpívaly písně. Umqikelu se prodral k domku dělnice Alžběty Mafekengové, zvané Rocky. Zde bydlela s manželem a jedenácti dětmi.

Na okamžik se zastavil. Odtud tedy chodila denně do práce v konzervárně. Kolikrát ji Umqikelu slyšel, když mluvila proti hladovým mzdám, pro jednotu odborů, proti rasismu.

Není dobře být zticha, pomyslel si, mlčení přináší smrt. A její slova jsou jak bubny. Vzpomněl si na její slavný návrat z mezinárodní konference potravinářských dělníků v Sofii. „Naše vyslankyně se vrátila,“ dunělo jižní Afrikou.

„Byla jsem tak šťastná, že jsem zapomněla, že jsem černá,“ řekla po návratu.

Byla však ráda zase doma. V zemi, kde si nesměla beztrestně sednout ani na lavičku v parku. Ale byla doma. Síla krokodýla je ve vodě.

Viděl ji v čele demonstrací. Vláda posílala odboráře a vůdce hnutí odporu do vyhnanství a kriminálu jednoho po druhém. Dělníci byli vyloučeni z pojištění proti nezaměstnanosti. Stávky byly postaveny mimo zákon. Nové zákony utužovaly apartheid. Ale Rocky bojovala se stále větší vášnivostí. Lvi před lovcem neutíkají, uzavřel své vzpomínky Umqikelu a zaklepal.

Otevřel mu Moffat Mdityama, manžel Alžběty Mafekengové. Pozval ho do místnosti, která byla plná dětí. Ty menší plakaly.

„Afrika,“ řekl Umqikelu a pozdravil vztyčeným palcem.

„Majibuje. Nechť se vrátí,“ odpověděl Moffat a opětoval pozdrav.

„Posílají mě dokaři. Mám tu zůstal, až to skončí. Taky mám vzkázat, když bude třeba.“

„Byl tady komisař Le Roux s dvěma policajty,“ řekl Moffat. Mluvil klidně a důstojně. „Přinesli papír podepsaný ministrem. Vypovídají ji do místa, kterému říkají Southey. V životě jsem to jméno neslyšel. Říkají, že je to odtud tisíc kilometrů. Má jít ode mne a od dětí. Našemu jedenáctýmu jsou dva měsíce. Ani by tam ty děti nemohly; je prej to pustina. Samej prach. Lidi říkají, že koncentrák. Co si vláda myslí? Já tu pracuju čtyřiadvacet let. Pořád v tý samý fabrice. Alžběta tu bydlí dvaatřicet let. Svatbu jsme měli podle zákona, v kostele. Teď ji chce vláda vyhnat ode mne, od dětí, bez zákona. Žádnýho zločinu se nedopustila, žádný soud ji nesoudil a neodsoudil. A ani odvolat se nesmi. Dneska, když jsem přišel z práce, byla pryč. Nevím, kam šla. Jestli utíká před vládou, nemohla mi ani dát sbohem.“

Umqikelu zvedl palec k pozdravu. „Budu blízko. Zůstanu, až to skončí. A vzkážu do přistavu, když bude třeba.“

Pak vyšel ven.

Přivítal ho sílící hukot hlasů. Dav se rozrostl a přetekl do vedlejších ulic. Křičel a zmítal sebou. Umqikelu cítil napětí, které bylo ve vzduchu. Neklid, zlost a rozčilení. Odboráři z celého Kapska sem vyslali své delegáty. Černoši i míšenci. Nikdo však nevěděl, kde je Rocky. Stále nové zástupy dělníků a dělnic se valily z továren a přidávaly se k demonstrantům. Hodně bylo žen. Na hlavách měly šátek doek a mnohé z nich na zádech pod přikrývkou přivázané děti.

Zpívaly slavnou píseň afrických žen:

Udeříte li na zeny,

narazíte na skálu.

Umqikelu zahlédl Hendrika a prodral se k němu Pak se oba obrátili směrem, odkud se ozvaly náhlé výkřiky: „Policie!“

Ukázalo se, že jde o ojedinělého dopravního policistu, který si v hloupé nadutosti myslil, že projede davem na kole. Svoji chybu si uvědomil rychle, ale pozdě. Dav mu uvolnil cestu na několik metrů a pak ho sevřel jako železnými kleštěmi. Moře rukou se sevřelo v pěsti a v některých byl kámen nebo klacek. Policista, mladý, nafoukaný hulvát, zezelenal strachy. Hendrik a Umqikelu pochopili ihned situaci a domluvili se pohledem.

„Udělejte přece místo pro baase. Baas jede jen na procházku. Hou gaan met jou, bassie? Jak se máte, pane?“ začal vykřikovat Hendrik. Afričané, kteří nade všechno milují legraci, uvolnili kruh.

Umqikelu se prodral do prostoru, strhl klobouk z hlavy a začal se hluboce klanět: „Bassie, jaká čest pro nás. Bassie musel zabloudit. Tady není dobrá procházka pro baase.“

Hendrik se připojil: „Ja, man, ja. Tady není zdravej vzduch pro baase. Tudy, pane. Asseblief, baas. Prosím, pane. Tudy.“ Hendrik ukazoval cestu zpět, ale kruh se nerozestupoval. Dav váhal, ale nikdo se nesmál. To bylo zlé znamení. Jediný výkřik, jediné hození kamene, a je s ním konec. Hendrik a Umqikelu věděli, že se to nesmí stát. Obličej policisty změnil barvu ze zelené v bílou. Třásl se na celém těle a nebyl schopen vyrazit slovo. Kruh se začal zvolna svírat.

Vtom Hendrik popadl přední a Umqikelu zadní kolo jeho bicyklu a vyzvedli ho do vzduchu. Policista se držel křečovitě řídítek a zoufale se snažil udržet rovnováhu.

„Udělejte místo, rychle místo pro baase. Baas se podělal.“ vykřikl Hendrik.

Dav zaburácel smíchem. Stovky rukou se zvedly a kolo s policistou proletělo nad hlavami na konec zástupu, který ho něžně složil ve vedlejší ulici. Policista šlápl na pedály a odjížděl tryskem. Bez ohlédnutí.

Africké slunce zapadá rychle. Setmělo se a dav byl ve chvilce zahalen tmou. Ulicemi zazněly písně. Byl to temný zpěv, který uchvátil zástupy a odrážel se od hor.

Začínala již noc, když se objevil přepadový policejní oddíl. Přijeli v automobilech a na motocyklech. Ženy začaly křičet na poplach, „jdou si pro Rocky!“

„Jen přes naše mrtvoly!“

Policisté vjeli do davu, ale neprorazili. Bylo to, jako když narazí na stěnu. Sirény se rozječely. Pak opustili vozidla a začali bušit do lidí obušky, gumovými hadicemi a pažbami pušek. Smýkali a strkali davem. V prvních řadách začala téci krev. Dav se napřel vpřed a policisté začali střílet.

Ze zástupu vyletěl kámen a dopadl těžce na policejní automobil. Černý proud se rozvlnil a nenávistná síla se uvolnila. Divoká zlost se valila ulicemi. Lidé sbírali v běhu kamení a házeli je s divokou silou. Umqikelu a Hendrik bojovali vedle sebe. Vedle nich padla žena zasažená kulkou. Na zádech jí křičelo dítě. Umqikelu ji odvlékl z cesty a jiné ženy se jí ujaly. Hendrik se mu ztratil v davu, který vřel a kypěl zlobou. Pach krve a potu obklopil Umqikela, dýchal a tiskl se na něho. Kolem sebe vidět šílené obličeje, slyšel kletby a dusot nohou běžících lidí. Ozývaly se výkřiky raněných. Policisté, které zasypával déšť kamení, ustoupili a schovávali se za převrácenými vozy. Pak utvořili hloučky a postupovali znovu, střílejíce kolem sebe.

Umqikelu sbíral ze silnice těžké kameny a mířil dobře.

Boj trval tři hodiny. Docházelo stále k novým střetnutím. Panoval divoký zmatek. Na silnici leželi ranění. Mladá žena křičela nad mužem, který se nehýbal. Krev pomalu vytékala z velké rány na jeho prsou.

„Taru tixo! Smiluj se, bože!“ křičela žena, ale nikdo ji neposlouchal. Bělmo jejich očí, zalitých slzami, se strašidelně odráželo od její černé, lesklé tváře.

O půlnoci dorazily na místo těžce vyzbrojené policejní posily z Kapského Města.

Zástupy unavené a vyčerpané bojem začaly couvat. Pak se ústup změnil v zoufalý úprk ulicemi. Lidé hledali útočiště v domech a na dvorcích nebo prchali k horám. Zakrátko vřava utichla a v ulicích zavládlo dusivé ticho.

Umqikelu utekl do hor. Utábořil se u malého potůčku.

Druhý den večer se vrátil do Paarlu. Došlo k novým bitkám, ale policie již měla město v rukou. V ulicích hlídkovaly policejní obrněné vozy saracény, vyzbrojené kulomety a lehkými děly. Policisté nosili samopaly. V lokaci probíhaly razie a zatýkání. Policie stále hledala Rocky v Paarlu.

Černošská čtvrť však věděla, že Rocky již nenajdou. Umqikelu se snažil najít Hendrika, ale podařilo se mu to až v noci. Hendrik se vracel do dynamitky v Sonnuerset Westu a Umqikelu do přístavu. Bylo chladné ráno.

„Rocky je v bezpečí,“ řekl dokařům. „Byl jsem tam až do konce.“

„Dobře, Umqikelu.“ Dokaři se smáli a půjčili mu ranní noviny. „Zatímco policie stahovala všechny své síly k pouličnímu boji v Paarlu v domění, že dav ukrývá Alžbětu Mafekengovou,“ četl Umqikelu, „projížděl tajemný osobni automobil horkou stepí Karu směrem k hranici Basutska. Alžběta Mafekengová, předsedkyně Svazu afrických dělníků a místopředsedkyně. Ligy žen Afrického národního kongresu, překročila hranice a nalezla útočiště v nepřístupných horách u Basutů. Na rukou nesla svoji dvouměsíční dcerku Terézii Uhuru.“

„Uhuru,“ vysvětlovaly noviny, „znamená v černošské řeči Svoboda.“

TEČKA NA MAPĚ

Ještě bylo šero. Mulungu nasedl na kolo a jel zkratkou k lokaci. V ulici Zwane ho zastavili.

„Kam jedeš?“

„Do práce.“

„Dneska?“

„Proč ne? Dnešek je stejně dohřej jako jinej den, je pondělí.“

Muži se na sebe podívali. Mohutný Zulu v montérkách s kapsami na zdrhovadla popadl bicykl za řídítka: „Spadl jsi z Měsíce?“

„Vrátil jsem se z nemocnice. Včera večer,“ řekl Mulungu.

„Slez!“ přikázal obr. „Kolo tu nech. Máš pas?“

„Mám.“

„Jdi ho vrátit!“

„Co?“

„Slyšel jsi.“

„Zavřou mě.“

„To chceme. Všichni vrátíme pasy. Ať nás zavřou. Všechny – jestli jim stačí kriminály. Je stávka. V Kapském Městě. V Durbanu. V Johannesburgu. V Port Elizabethu. Všude. Ať si vezmou pasy. Vymysleli si je.“ Mluvil hlučně a úsečně a jeho tvrdý, kovový hlas bušil do ušních bubínku jako pneumatické kladivo do kamene. „To je jejich medicína: Kde máš, Kafre, pas? – Chceš bydlet? Ukaž pas! – Chceš práci? Máš pas? – Chceš se stěhovat? Dej sem pas! Chceš dejchat, Kafre? Bez pasu? – Tak jim je teď dáme. Třeba na ně budou dělat místo nás kouzelný pasy.“

Ulice ožívaly v bledém svítání. Lidé vycházeli z domu, a ty, kteří chtěli do práce, vracely hlídky. Kolem kanceláře superintendanta a u školy rostl shluk osob. Stávalo se z nich veliké shromážděni.

V osm hodin se začali stahovat k policejní stanici, k velké bráně západního plotu.

„Co bude?“ zeptal se Mulungu ženy v šatech s ohromnými barevnými květy, v slaměném klobouku a s oranžovým deštníkem.

„Veliký baas přijede z Pretorie,“ řekla.

„Proč?“

„Bude mluvit,“ odpověděla.

„O čem?“

Otázka ji přivedla do rozpaku. Rozhlédla se kolem, jako by čekala, že jí někdo napoví. „O… pasech,“ pravila nejistě, „a… tak…“ Na prostranství lidé čekali, rozptylovali se kolem plotu policejní stanice, tvořili hloučky, pokřikovali na sebe. Dělal se horký den. Některé ženy rozvíraly deštníky a usedaly na zem.

Zástupu přibývalo.

Mulungu se připojil ke skupince, která zpívala Nkosi, sikelele Afrika a zdravila nové příchozí zdviženými palci. Byli v ní sami muži. Smáli se a hlučeli: „Afrika!“ a odpovídali: „Nechť se vrátí!“

Mezi davem se honily děti. Dnes nešly do školy a měly sváteční oblečení. Ulicí od školy a od kostela Armády spásy přicházely další. Bylo tu jako na tržišti plném nepřetržitého šumu. Přiletělo letadlo, zakroužilo, potopilo se na shromáždění a odletělo.

Následoval útvar bojových tryskáčů. Kluci vyhazovali do vzduchu čepice a křičeli: „Hurá!“

Mulungu se podíval na hodinky. Bylo deset.

O půl jedenácté přijely ke stanici policejní vozy, v jedenáct další, o půl dvanácté zvířily prach dva obrněné saracény; jeden projel bránou policejní stanice a zůstal za plotem u jižního rohu, druhý jen projel dvorem a vrátil se ke kanceláři superintendanta.

U plotu se tajemník Panafrického kongresu Tsolo domlouval s poručíkem Visserem.

Mulungu zahlédl mohutného Zulua, který ho ráno sundal z kola. Zulu na něho zamával.

Stařec zvrásněné, neholené tváře ho požádal o cigaretu. Mulungu si zapálil s ním.

„Teď k nám promluví,“ řekl starý muž.

„Kdo?“

„Vrchní komisař. Z Pretorie.“

„Co bude říkat?“ zeptal se Mulungu.

„Činže jsou vysoké, peněz je málo. Přece nás nenechají pojít hlady… Něco musí povědět,“ pravil stařec a přikrčil se.

Ve tři čtvrtě na dvanáct přivezl kapitán Therou dalších dvacet pět bílých i černých policistu a kapitán Brummer tři obrněné vozy. Přijel plukovník Spengler a plukovník Prinsluo ze zvláštního oddělení. Policejní auta projížděla volně davem, který čekal, kdo k němu promluví. Písek a kamínky lítaly od jejich kol.

Nastalo poledne.

Lidé se rozcházeli domů na oběd a do kavárny na rohu poslechnout si rádio. Mulungu měl hlad. Přidal se k dívce v žlutém šátku a šatech s geometrickým vzorem a šel s ní do kavárny koupit sendvič a coca-colu. Obchody byly otevřeny, ulice se zaplňovaly ženami, které si po promarněném dopoledni obstarávaly nákupy.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Mulungu dívky.

„Lukiko. Říkají mi Luki.“

„Co tady děláš?“

„Je stávka. A ve dvě bude mluvit velký baas z Pretorie,“ řekla plaše.

„Co?“

Pokrčila rameny a usmála se masitými rty.

Mezi jednou a druhou se prostor mezi lokací a ohradou policejní stanice znovu naplnil. Přišlo víc žen a dětí, bylo po obědě, všechno bylo sváteční.

Žena v květovaných šatech a slaměném klobouku si přinesla skládací stoličku a pletla svetr pod oranžovým deštníkem. „Proč nikdo nemluví?“ houkla na Mulungua.

Funkcionáři Panafrického kongresu odháněli dav od plotu. Přijel plukovník Pinaar a ještě další policisté. Postávali za ohradou, pušky na ramenou, kouřili, povídali si, žertovali. Vrata byla otevřena.

„Jak vypadá situace?“ zeptal se Pinaar kapitána Tlrerona. Zlatá korunka mu zasvítila v ústech.

„Vidíte sám, plukovníku.“

Policisté se rovnali do řad a Pinaar zavelel: „Nabijte pěti náboji!“ Ukázalo se, že všichni mají nabito. Plukovník Spengler zatkl u plotu Afričana v rudé košili. Jiný Afričan za ním přišel a požádal: „Zatkněte mě taky.“ Provedli několik dalších zatčení.

Mulungu stál s Luki blízko hlavních vrat. Lidé kolem klábosili, rámusili a vykřikovali slogany.

Znenadání, jako blesk z čisté oblohy, se ozvalo: „Palte!“

Od plotu třesklo několik jednotlivých ran, pak dunivě zarachotilo. Mulungu zahlédl šarlatový dým a padl na zem. Vedle něho se svalila Luki, bledá a němá. Žlutý šálek se jí svezl z hlavy a z jejích rulíčkovaných ebenových vlasů crčela krev. Uchopila ho za ruku, ale vteřinu na to znehybněla. Dlaň měla ještě teplou a vlhkou.

Vypukl bezhlavý chaos. Někteří si uvědomili, že policisté do nich střílejí ostrými náboji; otočili se a utíkali, jiní zůstali stát, zkamenělí úžasem, nechápajíce, co se děje.

Policisté stříleli z pušek a z automatů Sten. Ti, kteří pálili z revolverů, vystříleli magacíny, zlomili pistole, vytáhli z kapsy náboje a znovu nabili. Lidé klesali na udupanou půdu a na cestu k lokaci s rudými střelnými ranami v zádech.

Na jednom saracénu stál policista a mířenou palbou zasahoval bezbranné terče s rozmyslem a s přesností jako pohyblivé plechové zajíce na střelnici. Padali mladíci, ženy, děti i staří muži.

Mulungu hleděl ze země na masakr s vytřeštěnýma očima. Jeho lebka se stala bubnem: údery bušily zvenčí dovnitř, hrdlo měl sevřené a ruce se mu chvěly.

Přeci ním se svíjel chlapec zasažený do břicha. Jeho bosá chodidla pokrytá ztvrdlou kůží tloukla do prachu, ruce zavíral a otvíral, jako by hnětl husté těsto, a jeho drásavý křik se vřezával do uší, přehlušuje všechno ostatní kvílení, sténání a nářek.

Nalezl pohledem starce, se kterým vykouřil cigaretu. Seděl na zemi, schoulen do klubíčka, těžce a sípavě kašlal a z úst mu tekly červené praménky.

Vyprostil si ruku ze sevření mrtvé dívky, jejíž oči zely v oválu obličeje jako vyhaslé sopky, a když střelba ztichla, opatrně, vstal.

Kam oči dohlédly, leželi mrtví a raněni. Klopýtal k lokaci a hlava mu třeštila. U kostela Armády spásy ležela žena krvácející z prsou. „Dej mi vodu,“ sípala, „slunce mě strašně spálilo.“

Jiná žena ležela bez hnutí před vraty garáže. Malý chlapec se svíjel před brankou domu. Mulungu mu sundal boty a podložil mu hlavu. „Mám žízeň,“ šeptal hoch, oči jako hořící step. Ujala se ho stařena s lahví vody. Lidé schovaní v domech se odvažovali k padlým.

Mulungu vyběhl z lokace a pustil se cestou na Johannesburg.

Jeho krví potřísněné boty se bořily do prašné přikrývky silnice, prach ležel na suché trávě příkopu, slunce bylo horké a vzduch těžký. Košile se mu lepila na tělo, v krku měl sucho a bolest, každý sval i nerv mučivě živý.

Předjel ho stěhovací vůz a zastavil. Šofér i závozník byli Afričané. Posadili ho mezi sebe a šofér se zeptal: „Odkud jdeš?“

„Z Sharpervillu.“

„Z Sharperviilu?“ opakoval šofér. „V životě jsem neslyšel, že by byl nějakej Sharperville.“

„Na světě jsou takový místa,“ řekl závozník, „že člověk ani neví, že existujou.“

SMRT STARÉHO TYGRA

Byli jsme na to tři, jim Perelman alias Jokohama Jim, Filipínec, kterému říkali Starý tygr Ranu, a já. Stát se to mohlo jenom v Hongkongu, taková věc se jinde přihodit nemůže.

Slyšel jsem o karate mnohokrát, i o mužích s tegatana ate, rukou, jejíž hrana od malíčku k zápěstí ztvrdla dlouhým a vytrvalým cvičením do mozolu tvrdého jako diamant a ostrého jako šavle. Takový chlap vás sekne holou rukou do jednoho z mnoha smrtelných míst vašeho těla, do temene hlavy, do kořene obočí, vrazí vám do krku zocelený prst, přerazí vám žebra a hrtan, a vaše životní pojistka je splatná.

Systému vražedných úhozu, kopnutí nohou, úderu kolenem, loktem, bodnuti špičkami prstů a jiných zabijáckých knifú, starých jako Čína nebo japonsko, je řada: kempo, hakuda, kumiuči, aikido, atemi waza. Nejsmrtelnějši z nich, který je ve srovnáni s džudem nebo s džiu-džitsu jako kobra vedle užovky, je karate. Kara znamená prázdný, te ruka. Dovoleno je v něm všechno, smysl zápasu je zabít. Karateka vysokého stupně, mistr karate, přerazí prázdnou rukou coulové prkno, hřbet koně, rozdrtí pěstí kámen, prorazí prstem zeď.

To věděl Jokohama Jim, to věděl Starý tygr Ranu, to jsem věděl já. ale koho by napadlo, že Lin Fung, s tím svým usouženým obličejem, hubený až k vychrtlosti, jen ho položit do rakve a zatlouct víko hřebíky, je nad mistry toho umění. Ale abych nepředbíhal.

Jokohama Jim připlul do Vonného přístavu na mateřské letadlové lodi americké flotily Benjamin Franklin. Kromě bitevních lodí královského námořnictva, které střeží korunní kolonii Jejího britského Veličenstva, je tu American Navy taky jako doma. Její válečné loďstvo sem připlouvá kvůli jedné staré Číňance, která má koncesi na natíráni amerických lodí a dělá to zadarmo. Jen výměnou za odpadky, které jí schovávají cestou sem; ona je pak prodává jako krmivo pro prasata. Tím pádem americký erár moc ušetří na nátěru. Jestli nevěříte, zeptejte se amerického konzula v Hongkongu. Jokohama Jim slouží na Franklinu a jako melouch pašuje zlato. Starý tygr Ranu je portýrem v jednom exkluzivním opiovém doupěti a jako melouch pašuje zlato. Já dělám průvodce cizinců a jako melouch pašuju zlato. Pašování zlata je v Hongkongu výnosné zaměstnání a vlastně bych měl říct, že všichni tři hlavně pašujeme zlato a jako melouch děláme námořníka, portýra a průvodce cizinců, tedy vesměs činnosti užitečné pro pašování zlata.

Nebýt Lin Funga, mohli jsme už mít vlastni firmu. Přestali bychom být pašeráky a stali bychom se obchodníky, neboť pašování je podnikání v malém, které, když se začne dělat ve velkém, stane se seriózním obchodem. Vemte třeba takový podnik, jako je Jardine Matheson, to jsou nejsolidnější legální podloudníci narkotik, stará firma s tradicí, už před stoletím financovali v Číně opiové války v zájmu svobodného obchodu, a pořád je to nejváženější společnost v Orientě. Kromě nich vládne v Hongkongu už jenom britský guvernér. Jenže Lin Fung nás připravil o mnoho zlata a taky o Starého tygra Ranua, a tak budeme musel ještě nějakou dobu pašovat, než z nás bude seriózní podnik, jako je Jardine Matheson.

Jokohama Jim přivezl zlato v prutech, máme na ně ušitou speciální vestu s dlouhými úzkými kapsami. Vypadá trochu jako šermířský chránič na prsa, a když se do ní pruty nastrkají, musí to být chlap vazba, aby ji unesl, váží skoro půl metráku. Ale Starý tygr Ranu je v ramenou široký, hrudník má mohutný, je to mužský jako pagoda, svalnatý jako nubijský zápasník a chodí houpavým krokem námořníka. Když přes tu vestu navlíkne hedvábnou košili a dakronové sako, nic se na něm nepozná. V tom se musí umět chodit. Jedna amatérka si nechala udělat z ryzího zlata spodní kalhotky, ale že v tom neuměla chodit, chytili ji na celnici, a nic jí nebylo platné předstírání, že jiné prádlo nenosí.

Taková věc by se Starému tygrovi nemohla stát, už proto, že nebyl žádná ženská, ale byla s ním jiná potíž. Když jsme ho navlíkli do vesty na záchodě hotelu Nový Ritz, řekl, že má hlad a musí se najíst, protože mu to zlato bere sílu. Šli jsme s nim tedy do Bo Lo Mu, Brány ke stu rozkoší. Snědl pečené sele, krém ze sladkých mandlí, bowli polévky ze žralocích ploutví a vypil tři butelky horkého saki. Ranu je hrozný žrout, proto se mu říká Starý tygr. Zatáhl nás ještě do čtvrti Sai Ying Pun, kde spucoval pekingskou kachnu, tři kuřata čou mein, láhev kandovaného zázvoru a demižon beaujolais.

Švy u zlaté vesty mu začaly praskat, nacpali jsme ho tudíž do rikši a hnali úzkými uličkami kolem nočních směnárníků, restaurací, holíren a obchodů s kuriozitami k přístavu. Mysleli jsme, že je groggy, ale stačil ještě po cestě knokautovat dopravního policistu, ukradnout kazetu z kafrového dřeva, lampión a hrst slonovinových kostiček z hry mah-jong, pro které sáhl do otevřeného okna jedné herny.

Projížďka ho přivedla do znamenité nálady, nikoli však nás, neboť jsme z meškali poslední loď do Macaa.

Jokohama Jim objevil wallah-wallah, sarnpan s dvoutaktním motorem, naložený kokosovými ořechy. Majitel šamponu, Lin Fung, ale nebyl ochoten plout s námi do Macaa, protože měl namířeno na poloostrov Kowloon, a to bylo poslední místo v Jihočínském moři, kam bychom se chtěli teď se Starým tygrem a jeho zlatem nabitou vestou dostat.

Vylezli jsme na loď s úmyslem, že vyplujeme jako ke Kowloohu. na moři hodíme Číňana žralokům a změníme pak kurs na Macao. To měl obstarat Starý tygr Ranu, ten byl na špinavou práci.

Lin Fung seděl na svitku lodního lana a hleděl na nás podivně zpytavýma očima. Jeho propadlé tváře s vysoce položenými lícními kostmi měly barvu slabého čaje. Byl strašidelně hubený a vypadal hladově.

„Vstaň!“ zařval na něho Starý tygr, když jsme byli kus od přístavu.

Lin Fungovy nehybné bulvy zasvítily v štěrbinách očí nad svislými váčky, ale jinak se zdálo, že zemřel v sedě. V měsíčním svitu připomínal sochu.

„Čop-čop! Čop-čop!“ hulákal Starý tygr Ranu v angločínském pidžinu: „Rychle! Rychle!“

Lin Fung zkřížil ruce a otočil k nám líně hlavu: „Váš přítel špatně spal,“ řekl. jako kdyby neslyšel.

„Proč myslíš?“ zeptal se Jokohama Jim.

„Zívá.“

„Ty hadí hubo v zeleném bambusu!“ řval Ranu s umenšenou důstojností.

„Máš pod jazykem sekyru, mohl by ses říznout,“ řekl tiše Lin Fung.

„Ty vyschlá mršino! Požírači leklých ryb! Vykotlaný zube pošlého psa!“ chrlil na něj nadávky Starý tygr, který propadl záchvatu zuřivosti. Boreckými pohyby se přisunul k Lin Fungovi, chňapl po něm a vyhodil si ho nad hlavu. Lin Fung však jen stáhl šklebivě tvář, posadil se mu na ramena a zaklesl se nohama do jeho podpaží. Osedlal si ho jako koně. a když byl donesen na kraj lodi, aby byl hozen do moře, zabalancoval jako artista na provaze, sklonil se k boku lodi, a aniž pustil svého soumara ze sevření, přerazil jedinou strašnou ranou tři tyče zábradlí jen hranou své prázdné ruky.

Strach je univerzální pocit. Zírali jsme na díru v brlení s nevěřícím úžasem, ale věděli jsme teď bezpečně, že v holých dlaních toho nepatrného drobného Číňana sídlí smrt.

Lin Furtg se vzepjal s prutovitou ohebností na hřbetě Starého tygra jako ve třmenech a bosýma nohama, ze kterých spadly sandály, ho sevřel nadlidskou silou. Ránu vypoulil oči.

„Až mě pustíš na zem, zabiju tě,“ řekl Lin Fung chladně a s dokonalou převahou a rozštípl přitom protiráhno. „A teď čop-čop! Koukej mazat!“

Starý tygr zadrkotal zuby a snad vlivem pudu sebezáchovy nebo snad ze studu nad svou bezectnou situací, se rozběhl po palubě a pádil po ní jako po žhavém uhlí. Lin Fungovy nohy ho držely ve svěráku a Ranu, téměř udušen zlatou vestou, ze které se stala svěrací kazajka, řval vyšeptalým, stařecky sípavým hlasem, jakým snad vyjí jenom duše v očistci: „Nech mě! Nech mě!“

„Hod ho přes palubu!“ křičel na něj Jokóhama Jim, který se stejně jako já bál k nim přiblížit, protože Lin Fung zpřerážel, zpřesekal, rozštípal a rozdrtil svýma strašnýma rukama, které používal jako sekyru, mačetu, kladivo, buchar i příbojník, kdejaký sloup, prkno, lucernu a stěnu, která mu přišla do cesty.

Ranu doklopýtal k zábradlí v marném pokusu vyklopit ho do vln, ale sotva se naklonil, Lin Fung sjel po jeho zádech a mocným kopnutím, jaké by nesvedl ani mezek, ho poslal přes palubu. Zaslechli jsme žblunknutí a došlo nám, že Starý tygr Ranu s půlmetrákem ryzího zlata ve vestě klesá ke dnu Jihočínského moře jako olovnice.

Lin Fung k nám napřáhl svoje prázdné zabijácké ruce a řekl: „Zaplaťte!“

„Za co?“ zeptal se jokohama Jim.

Lin Fung ukázal na spoušť kolem sebe: „Za vašeho přítele.“

„Rozmlátil sis to sám,“ pokusil jsem se o odpor.

Lin Fung se k nám přiblížil o několik kroků a zvedl pravici.

„Tady,“ řekl rychle Jokohama Jim a vytáhl z kapsy svazek bankovek. „Nevěděli jsme, že jsi mistr karate.“

„Nejsem,“ řekl Lin Fung. Sedl na svitek lodního lana a vytáhl z hromady kokosový ořech. Sevřel jej levou rukou a pravou do něho udeřil. Křuplo to, a než jsme se nadáli, vyloupl prsty podobnými ocelovým spárům ze skořápky jádro.

„Prodávám loupané kokosové ořechy. Rozbíjím je rukama Takhle!“ Sáhl po dalším a zase sekl rukou a jen to ruplo. „Dělám to už třicet let. Jde to tak rychleji než kladivem.“

„A vy teď jděte za ním!“ ukázal bradou přes zábradlí a rozdrtil v rukou další ořech.

Stříbrný měsíc visel na nebi postříkaném hvězdami jako nově ražená mince. Z paluby Lin Fungova sampanu bylo slyšet údery a praskání kokosových ořechů. Dýchali jsme ostrou vůni moře, plavali k Hongkongu a modlili se, aby nás nepotkal žralok.

SLAVÍK OMÁMENÝ RŮŽÍ

Franta přiletí ve dvě. Nemusel bych mu jít naproti. Byl tu tři roky, teď sem jezdí každý kvartál, je taky z pézetky. Zná to tady líp než já, jsem tu teprve rok. Vyzná se. Ale je to příjemné, když někdo na letišti Ceká. Řekne mi: Nemusel sis kazit neděli, ale bude rád.

Je devět ráno, pod mrakem, prší.

V bazarech jsou obchody otevřeny, muslim ani žid neděli nedrží. Tohle město je jako všechny orientální metropole. Staré a nové. Moderní miniaturní Amerika s hotelem Hilton a s nejposlednějšími výkřiky světových architektur, a biblická pevnost s kupolemi, minarety, hlídkovými věžemi, úzkými uličkami, mřížemi, starými zdmi. A s bazary.

Perský koberec podivného vzoru a zářivých barev, jejichž efekt byl zesílen světlem malých reflektoru, si mě přitáhl k obchodu.

„Pojďte dál.“ zval mě obchodník.

„Nechci koupit, děkuju.“

„Nechci prodat. Koberec, který se vám líbí není na prodej. Lichotí mi váš zájem. Máte smysl pro krásu, jste znalec?“

„Ne. A nerad bych zdržoval, pane…,“ přečetl jsem si rychle firmu: „pane Daude.“

„Prokážete mi čest,“ řekl hadži Abdul Hassan Daud.

Posadili jsme se na hromady koberců po způsobu starodávných krejčí. Dal přinést dvě vodní dýmky, dlouhými prsty snědé, štíhlé ruky je zapálil a podal mi čistý náustek. Kahvedži před nás postavil měděný stolek s dvěma šálky aromatické turecké kávy. Skrytý stereo-magnetofon hrál hudbu z filmu Lawrence of Arabia. Seděli jsme, pili a kouřili.

„Třicet let jsem se učil tkaní koberců, dalších třicet let je prodávám, ale dosud o nich vím málo,“ řekl hadži.

„Některé jsou zboží jako čaj nebo cukr, jiné jsou jako hrobka světce. Je v nich uloženo tajné vědění. Ten, který vás zaujal, je jedním z nich.“

„Jaké vědění je v něm uloženo?“

Tváří hadžiho Abdula Hassana Dauda, která byla stará, ale hladká a bez vrásek, se mihl melancholický úsměv.

„Neseděl bych tady, kdybych je znal.“

„Je v jeho vzoru vetkaná mapa zakopaného pokladu? Nebo recept na elixír věčného mládí?“

„Posmíváte se starému muži,“ řekl smutně hadži. „Jsou vzácnější hodnoty než vlastnit pozemská bohatství nebo nepodléhat změnám času.“

„Jaké, například?“

„Znalost umění, jak se probudit ze sna.“

„Nerozumím vám.“

„Nemůžete rozumět. Domníváte se, že bdíte, ale zatím jste v hlubokém spánku; Nejste sám. Celý svět spi, aniž by o tom věděl.“

„Studujete orientální filozofie?“ zeptal jsem se po doušku vonící kávy.

„Jsem strážcem tradice řádu mevlevských dervišů.“

Potlačil jsem nutkání zeptat se, co to je, ale místo toho jsem se otázal: „Jestliže se domníváte, že všichni spíme, proč právě vy chcete být vzhůru? A jak to souvisí s kobercem?“

„Jste samé jak, proč a jestliže,“ pravil, ale v jeho hlase nebylo rozladění. „Vaše nevědomost mě nepřekvapuje, ale nahání mi hrůzu. Podívejte se na koberec. Věnujte pozornost jeho barvám a vzorům. Co vidíte?“

„Koberec.“

„Ten je jen skořápkou vzácného jádra. Dívejte se lépe. Všimněte si, že jeho vzor přináší klid mysli, a že jeho barvy se mění podle své polohy a podle vztahu jedné k druhé. Mají svou řeč.“

„Co říkají?“

„To nelze tlumočil. Význam jejich řeči je ve stupni, který jste schopen pochopit. Kombinace vzorů a barev jsou nekonečné a lze je vykládat tisíci způsoby.“

„Co představuje obraz ve středu koberce?“

„Slavíka omámeného vůní růží.“

„A vzory v rozích?“

„Kámen, z něhož Mohamed nastoupil cestu z Mekky do ráje.“

„A okraje?“

„Topoly a fontány, mír zahrad.“

„Nevidím slavíka ani růže, ani Mohameda, ani zahrady,“ řekl jsem podle pravdy.

Hadži ke mně zvedl oči zpod těžkých viček: „Jste slepý, hluchý a vaše řeč se rovná němotě. Jste zamrzlý v začarovaném kruhu vlastních představ. Nemůžete vidět stejně jako já. Musíte dovolit vzorům, barvám a jejich kombinacím, aby ve vás vytvářely myšlenky a obrazy, které si musíte vyložit sám. Jejich význam je ve vás. Vaše myšlení je zaražené, a teprve styk s kobercem je zbaví nečistot a přiblíží pochopení. Musíte s ním být ve stejné tónině.“

„Poslouchám, ale slyším jen magnetofon,“ namítl jsem.

„Co neslyšíte, musíte cítit. Moudrost skrytá v koberci je jako vůně, nemůžete ji ohmatat. Je v ní něco z vás, musíte se v ní poznat. Chcete rozumět, pochopit ji. To nelze. Musíte ji vsáknout do sebe, musí se stát dření vašich kosti, tkání vašeho těla.“

„Jak toho docílím?“

„Dívejte se na koberec a nebraňte se jeho vlivu. Umožní vám najít vaše místo ve vesmíru.“

Posměváček ve mně se pomalu vytrácel.

Táhl jsem z vodní dýmky a hleděl na koberec, ze kterého jako by se stával živý, chaméleónský tvor, průsvitná stěna, za kterou tančily obrazy, exotické akvárium prosvícené neóny.

Prolínaly se v něm barevné čáry, spirály a kolečka jako skleněné střípky v dětském kaleidoskopu. Slévaly se v amalgám barev, které byly barevnější, světel, která byla oslnivější, vzorů, které byly podivnější, zvuků, které byly jasnější, vířících vůní, které byly voňavější. Bombardovaly smysly a roztahovaly duši.

Všechno se pohybovalo, ale bylo nehmotné. Přivřel jsem oči a nastoupil jsem cestu do sebe. Letěl jsem jako vystřelen do vnitřního kosmu nadzemské krásy. Vliv pulsujících barev, vzorů a světel koberce znásobil každý požitek. Srdce bušilo rytmem, ztratil jsem pocit času i prostoru.

Nedíval jsem se na to, ale byl jsem uvnitř toho, v tom, ve stavu vyšší bdělosti, intenzivnějšího vnímání, na jiném, dokonalejším stupni bdění, jaký jsem dosud nikdy nezažil.

Nerad jsem se vrátil z té šťastné nirvány do krámku pana Danda.

„To byl fantastický zážitek,“ řekl jsem. a „Přečetl jste jenom název knihy, jejíž obsah dosud neznáte,“ pravil hadži Abdul Hassan Daud. „Spatřil jste jen záblesk poznáni.“

„Koupím ten koberec.“

„Řekl jsem vám, že není na prodej,“ zavrtěl hlavou a jeho prsty začaly přepočítávat jantarové kuličky mohamedánského růžence.

„Jste obchodník,“ naléhal jsem. „Těšil jste se z koberce dost dlouho. Jednou ho musíte prodat. Váš osud je prodávat.“

„Nemohu, věřte mi. Potřebují ho jako diabetik inzulín,“ odmítl. Bylo to dojemné.

„Mám málo času,“ řekl jsem, zvyklý nepřijímat slovo ne jako poslední. „Musím na letiště. Jestli neprodáte teď, už se nevrátím.“

„Působíte mi bolest. Chcete zřítelnici mých oči. Vaše chtivost poznání mě však odzbrojuje. Jsem starý muž, moje srdce se snadno naplní lítostí.“

Vyslovil cenu, která mě málem porazila. Napadlo mě, že Franta rozumí kobercům. Mám počkat? Ne, překvapím ho. Ostatně, je to věc intimního zážitku.

Po hodinovém smlouvání jsem koupil za polovinu. Vystavil jsem šek a sluha mi donesl koberec do vozu. Když jsem dojel na letiště, Franta už procházel celnicí.

Nemohl jsem se dočkat, až před ním doma rozprostřu koberec.

„To je, viď?“

„Je,“ řekl. „Můžu ti jich dodat tisíc promptně ze skladu. Je to náš nejlevnější peršan. Kde jsi jej koupil?“

Bylo mi, jako kdyby na mě spadla mešita: „V serailu obchodníků s koberci. U hadžiho Abdula Hassana Danda.“

„Tak už mi nic neříkej a pojď se mnou.“

Hadži užíval odpolední kef. Když jsme vstoupili, probral se z rozjímání, vyskočil, objal Frantu a vykřikl: „Pane Novotný! To je ale radostné překvapení.“

„Mír s vámi, pane Daude,“ řekl Franta a postrčil mě dopředu: „Tohle je můj přítel.“

„Co jste mi to udělal! Proč jste to neřekl!“ obrátil se na mě hadži vyčítavě a přinesl mi ze zadního kamrlíku můj šek. „Pro koberec si pošlu zítra.“

Franta se podíval na cifru na šeku a pak s obdivem na pana Danda: „Jak jste to dokázal?“

„Obchody jsou špatné, pane Novotný,“ pravil hadži Abdul Hassan Daud a ukázal na vodní dýmku: „Ždibeček hašiše…“

DIAMANTY N A OSTROVĚ TULEŇŮ

Ostrov Tuleňů leží na dohled od pevniny, ale přístupný je pouze za mimořádně klidného moře, které je ve Falešném zálivu málokdy.

Je to vlastně jen osamělá skála mezi Kapským Městem a mysem Dobré naděje, sotva půl hektaru kamene, o který se tříští příboj. Je holý. bez zrnka písku, bez vody, s nejvyšším bodem padesát stop nad zvednutými vlnami.

Na guánem zbělených srázech se sluní tuleni. Pelikáni žerou vejce kormoránům a tučňákům, kteří nemohou vyhrabávat díry v kameni a schovávají je v průrvách skal. Přilétá sem ibis, posvátný egyptský kriminálník, a dlouhým srpovitým zobákem klová ve škvírách sotva vylíhlé opeřence. Lidožroutští žraloci krouží kolem ostrova.

Jak dlouho už tam žil Frederick de Bruin, jsem se od Desmonda nedozvěděl. Žil tam sám, nesmyslně a bez naděje. Zdálo se, že měl s Desmondem němou dohodu.

Sinbad, naše motorová loď, sem připlula se člunem v závěsu, naloženým barely s vodou, dřívím, bednami konzerv, mouky, tabáku, léků, rybářských udic a háčků.

Sedm mílí z přístavu Kalk Bay jsme pluli po hladině takřka olověné, v balšámovém prosluněném odpoledni, ale lady, kolem té ztracené skály, se už zase kupilo pěnící a šumící bouřlivé moře.

Desmond stál na přídi, pozoroval příboj a počítal vlny.

„Čekej na nízkou vodu a skoč!“

Bosý černý námořník vyskočil na břeh s lanem a připoutal nás ke kruhu v kameni.

Tuleni bili ploutvemi na poplach a zlostně se dívali naším směrem. Houfy jich sklouzly do vody, utvořily půlkruh kolem Sinbada a vzrušeně pozorovaly, jak se vyloďujeme.

Skupina kapských míšenců nám zamávala z ostrova, zůstali však na kolenou a nepřestali dobývat škrabkami, košťaty a lopatami guáno ze skal.

„Horizont se zatahuje,“ řekl Desmond. „Bude vítr a déšť. Vítr smete seškrábané guáno, déšť je smyje do moře. Aby to čert vzal! Jeden z vředů, které mám v žaludku. se jmenuje ostrov Tuleňů.“

Desmond je skripper, odborník na lodivodění podle nebezpečných břehů, a od jihoafrické vlády má kontrakt na sběr guána.

V útvarech jako letky bombardo vacích letounů sem přiletí jednou za rok černí kormoráni, kteří zanechávají nejvíc guána, a začnou tu snášet podlouhlá vápenatá vejce. Tři měsíce po jejich

příletu připluje k ostrovu Tuleňů Desmbndův Sinbad, barevní dělnici vyskáčou na břeh a nastane sklizeŇ. Protože je přistání tak obtížné, zůstanou lady celou sezónu, dobrovolní trosečníci, kteří jedí ryby a brambory vařené v mořské vodě a večer lira jí karty v dřevěné boudě.

„Tak to bylo vždycky,“ řekl Desmond. „Přede mnou to dělala rodina Fernandezů. Slyšel jste o lodi Columbia?“

„Ne.“

„Ztroskotala tady v roce 1922. Ke dnu s ní šli tři bratři Fernaudezové. Pozůstalí koupili novou a pojmenovali ji Tři bratři. Rozbila se o ostrov Tuleňů za málo let nato. Sinbad je v pořadí už pátý vrak.“

„Sinbad neztroskotal.“

„Ještě ne,“ řekl Desmond a pomohl mi na břeh.

Stál tu vysoký muž s podivným přístrojem v rukou, prostovlasý, přísné námořnické tváře, smutných úst, bez linutí jako admirál v panoptiku.

„To je Frederick de Bruin.“

Pozdravil jsem.

De Bruin neodpověděl. Čněl zkameněle z ostrova a zíral na tuleně jako v snovém zakletí, se zrakem téměř vytřeštěným.

„Co to má v rukou?“ zeptal jsem se, když jsme poodešli.

„Geigerův počítač.“

Zakopl jsem o harpunovou pušku pro střelbu pod vodou.

„To je taky jeho,“ řekl Desmond. „Když je moře klidnější, skáče mezi tuleně. Někdy si s ním hrají jako s míčem. ale ještě ho žádný nepokousal. Plave mezi nimi s Geigerovým počítačem a hledá.“

„Co hledá?“

„Vlastně už nic. Nevšímejte si ho. Má duši vyvrácenou z pantů.“

„Ale řekl jste, že něco hledá. Co?“

„Já vím,“ uchechtl se Desmond, „chtěl byste to slyšet od začátku do konce. Ale já znám jenom konec. Kdyby lodi mohly mluvit, jedině Sinbad by vám mohl říci, co se opravdu stalo.“

Posádka vyložila zásoby a nakládala teď pytle s guánem.

„Sinbad byla de Bruinova loď. Johannes Frederick de Bruin byl kormidelník, prospektor a naposled brusič diamantů v Kapském Městě. Bůhvíkde vzal peníze, ale zničehonic koupil Sinbada a odplul do neznáma. Ale když za měsíc nato zakotvil ve Swakopinundu, připoutal na sebe pozornost úřadů. A když se pak za další měsíc vrátil do Kapského Města, prohledala policie Sinbada od kýlu až ke špičce stožáru.

Nenašli nic ale proslýchá se, že než de Bruin doplul do Kapského Města, měl v tubě pasty na zuby a v plechovce nescafé sedm diamantů.

Jihoafrická policie sleduje všechny podezřelé lodi, které přistály ve Swakopmundu. Walvis, Bayi, Lúderilzbuchtu nebo kdekoli jinde u břehů jihozápadní Afriky. Tam je totiž pruh písečného pobřeží, který je samý diamant. Pochybuju, že existoval koncentrační tábor, který by byl lépe střežen než tenhle kus africké pevniny. Co se pohne, na to se střílí. Dostat se tam podloudně, ale hlavně dostat se odtamtud, se povede tak jednou za pět let, a i pak to obvykle špatně dopadne.

Jen Sinbad a měsíc, jestli té noci svítil, vědí, jak de Bruin k těm sedmi diamantům přišel, ale tvrdí se, že jeden z nich měl tisíc karátů a že to byl, jak se odborně říká, a diamond of the first water, to znamená nejlepšího světla a bez kazu. Uvážíte-li, že Culinan, největší diamant světa, měl 3025 karátů a že Consolidated Diamond Mineš, kterým patří diamantonosné pobřeží, musejí v průměru na jeden karát přesít dvacet tun písku, můžete si udělat představu, jaké bohatství měl de Bruin v zubní pastě a v kávovém prášku.“

„Přece nevěříte, že by v nich policie diamanty nenašla“

„Věřím,“ řekl Desmond, „protože když de Bruin doplul do kapského přístavu, už diamanty neměl.“

„Jak to?“

„Nechal je na ostrově Tuleňů.“

„Tady?“

„Možná že zrovna na tom místě, na kterém stojíte. Frederick de Bruin samozřejmě předvídal, že ho v Kapském Městě prohlédnou třeba i rentgenem, ale také věděl, že sem, na ostrov Tuleňů, nevstoupí mimo dobu sklizně guána lidská noha. Připravil se na to vědecky. Uložil diamanty do bezpečného plastického obalu s izotopy a nechal je tady.“

„Proč s izotopy?“

„Protože jako bývalý prospektor věděl, že izotopy, stejně jako uranová ruda, vydávají záření, které lze snadno zachytit.“

„Proto ten Geigerův počítači“ zvolal jsem.

„Přesně tak. Na ostrůvku tak malých rozměrů by musela být detekce záření izotopů Geigerovým přístrojem otázkou několika minut, i kdyby zcela zapomněl, kam izotopicky značkovaný balíček ukryl.

Johannes Frederick de Bruin nechal Sinbada v Kapském Městě a z Kalk Baye se motorovým člunem vrátil na ostrov Tuleňů.

Šel s jistotou na místo, kde diamanty nechal. Ale nenašel je tam. Vzal si na pomoc Geigerův počítač. Nic. Znervózněn proběhal ostrov křížem krážem, ale měřič se ani nehnul.“

„Jak je to možné?“

„De Bruin si včas neuvědomil, že ostrov Tuleňů je holá skála. Když tu diamanty schovával, nemohl je zakopat a neměl ani nástroje, ani čas, aby do skály vysekal díru. Uložil je tedy do škvíry mezi kameny…“

„… a někdo tady přistál a našel je,“ skočil jsem Desmondovi do řeči.

„To si de Bruin v prvé chvíli taky myslel. Ale když po celodenním marném hledání klesl vyčerpáním na zem, stala se zajímavá věc. Po nějaké době, jak tu ležel, začal Geigerův počítač divoce reagoval.

De Bruin vyskočil a vyplašil stádo tuleňů, které zahnal, když přistál na ostrově, ale které se vrátilo, zatímco odpočíval. Podruhé vyrušeni tuleni znovu naskákali do moře. Jak se vzdalovali, reakce přístroje slábla, až přestala docela.

De Bruina napadlo jediné možné vysvětlení. Některý kormorán, plameňák, ibis nebo tučňák vydoloval plastický balíček s diamanty z průrvy ve skále, ale že byl pro malé zvíře příliš objemným soustem, zhltl jej až velký tuleň.“

„Á toho je tak těžké najit?“

„De Bruin je už tady dlouho. Geigerův počítač zpočátku zareagoval několikrát, ale nikdy se de Bruinovi nepodařilo Zjistit tuleně, který to způsobil. Tady jich jsou tisíce a jenom jeden z nich byl radioaktivní.“

„Byl…“

Desmond pokrčil rameny. „Diamanty z něho mohly vyjít, izotopy mohly přestat zářit, mohl chcípnout nebo být zabit žralokem.“

Guáno bylo naloženo.

Vypluli jsme na vzdouvající se moře. Nehybná osamělá postava na ostrově černala a zmenšovala se.

„Proč ho tam necháváte?“ zeptal jsem se.

„Nechce odtamtud. Jí tučňáky a kormorání vejce a hledá tuleně, který mu sežral diamanty.“

„Ale co se s ním stane?“

Desmond mě nechal na odpověď chvíli čekat a pak řekl zvolna: „Jednou se tam jeden můj dělník zbláznil a vešel do moře. Pohřbil se bez vyzváněni a bez rakve.“

Bouře se táhla od obzoru po zatahujícím se nebi, dusnem a dehtem ztěžklý vzduch mě dusil.

„Napadla mě,“ řekl jsem. „ještě jedna možnost.“

Desmond se na mě soustředěně podíval: „Jaká?“

„Někdo byl na ostrově Tuleňů předtím, než se tam Frederick de Bruin vrátil. Někdo, kdo znal de Bruina, jeho tajemství i ostrov Tuleňů. Našel diamanty, možná že jiným Geigerovým počítačem, vybral je a plastickým obalem s izotopy a možná i s kusem ryby nakrmil velkého tuleně. Toho, kterého pak zaznamenával de Bruinův přístroj. Nemyslíte?“

Desmond neodpověděl. Jeho hranaté rysy ztvrdly a zdálo se mi teď, že jeho ústa jsou krutá a s dopředu vysunutými zuby připomínají tuleně.

TSANTSA

Den po příletu kurýra si zavolal vyslanec Johna D. Swifta k sobě a posadil se s ním ke kuřáckému stolku do obřích, karmínovou kůží potažených křesel, pro něž nazývali zaměstnanci ambasády jeho kancelář – pokud byl z doslechu – Rudé hnízdo.

„Co dělá kultura. Johny?“

„Než tihle Indiáni vstoupí do dvacátého století, svět už nebude v jedenadvacátém,“ řekl John D. Swift trpce. „Poslední divadlo tu bylo před rokem; ochotníci z Buenos Vires, co hrajou jidiš. Nebýt vykopávek, nevím, o čem posílat zprávy.“

Vyslanec zazvonil na sluhu a zeptal se: „S vodou?“

„Se sodou,“ požádal John.

„Nebude z vás dokonalý diplomat, pokud se nenaučíte pil skotskou comme il faut.“ poznamenal hostitel a poručil: „Jednou se sodou, Jednou s vodou.“

„Piju ji, jak mi líp chutná, pane,“ ohradil se jeho protějšek. „a jak se pije ve Státech. Můj otec i děd ji tak pili.“

Vyslanec Alec R. Sorotkin, jenž byl naturalizovaný Američan a původem Rus, se odmlčel na několik vteřin, aby umožnil svému kulturnímu přidělenci pochopit, že se právě dopustil netaktnosti, a pak řekl: „Šéf protokolu mi píše, že tsantsa, kterou jste mu opatřil, je padělek.“

„To není možné!“ zvolal atašé. „Dal jsem za ni tři sta dolarů!“

„Tím hůř. Johny, tím hůř,“ pravil jeho představený, „můj přítel mi dále sděluje, že jde o napodobeninu velmi primitivní, vyráběnou v New Yorku po továrnicku, z plastické hmoty a nylonových vlasů. Je nabízena inzeráty v populárních magazínech za sedm dolarů a devadesát centů.“

„Sedm dolarů devadesát centů!“ zděsil se John.

„Včetně poštovného,“ potvrdil Alec R. Sorotkin, „tady je výstřižek.“

John D. Swift si prohlédl vyobrazení miniaturní lidské hlavy a přečetl si text: Tsantsa, trofej jihoamerických lovců lebek. Hlava zabitého nepřítele zmenšená způsobem, jehož tajemství ještě nikdo neodhalil. K nerozeznáni od pravé. Vhodná jako exotická výzdoba bytu, jež ohromí vaše přátele!

„Ten lump!“ vydechl.

„Dolam, že nemyslíte šéfa protokolu?“

„Ne, pane. Toho chlapa, co mi ji prodal.“

„Dobře, Johny, ale co mám napsat do Washingtonu?“

„Sháněl jsem tu všivou lebku tři měsíce,“ vzchopil se Swift. „Zběhal jsem kdejakého starožitníka a obchodníka s kuriozitami, vyjednával jsem s brazilskými pašeráky i s expedicemi z povodí Amazonity, než jsem dostal tu, níž tvrdíte, že je padělek. Obchod s lidskými hlavami se tvrdě stíhá ve všech státech Latinské Ameriky, každý od toho dává ruce pryč. Kdybych se aspoň mohl obrátit na muzea nebo…“

„Nechte toho, hochu. Je vám známo, že jde o soukromou sbírku a že musíte jednat diskrétně. A nevyprávějte mi žádné hlouposti o zákonech v jižní Americe, ani že by se tu něco za peníze nedostalo. Dám vám na to ještě nějaký čas. Jinak doufám, že k tomu nemusím nic dodávat.“

John D. Swift smutně přikývl.

„A ještě něco. Washington nám sem posílá katolického kněze Daniela S. Caina z nějakého neojezuitského řádu. Má prozkoumat možnosti obnovy misijní práce mezi Indiány, kterou tu jezuité dělali.“

„Co je to za blbost!“ vybuchl Swift. „To přece bylo v osmnáctém století!“

„Ovládejte se, příteli,“ pokárala ho stříbrovlasá Excelence, „a zdržujte se unáhlených úsudků. Páter Cain studoval dlouhá léta ve Vatikánu indiánské jazyky, především aymara a quechua, tudíž bolivijskou větev. Vatikán nepochybně ví, proč ho sem posílá. Mimoto má za sebou kardinála, s jehož vřele doporučujícím dopisem přiletí. Jeho poslání může mít souvislost s bojem proti komunismu Nezapomínejte, že toto je katolická země, a my jsme většinou protestanti. Misijní práce prováděná americkým katolickým řádem by mohla mít mimořádný význam pro naši práci.“

Přerušil na chvíli svoje vývody, načež řekl s důrazem: „Abych to zkrátil: máte ho na starosti!“

Kulturní atašé vztáhl v hluboké pokleslosti ducha ruku po sklenici, kterou před něho mezitím liše postavil sluha, zvedl ji a pronesl sklesle: „Ať žije Atahualpa!“

„… a Společenství pro pokrok!“ dodal rychle starý diplomat, neboť přípitek Johna se mu zdál podezřelý.

Daniel Samuel Cain, vysoký, hubený jako tříska, žhnoucích vykupitelských a zatracujících očí, připadal Swiftovi jako přízrak z evropského středověku, něco mezi Savonarolou a Kladivem na čarodějnice, směs fanatismu, vizionářství a omezenosti. Když ho prováděl příkrými ulicemi La Pazu a poslouchal jeho patetické fantazie o znovuvzkříšeni staré slávy misií tovaryšstva ježíšova, nic by ho nebylo překvapilo, kdyby se ponurý, dlouhý kněz znenadání zastavil, vztyčil se uprostřed shonu a hluku tržiště a zvěstoval světu: „A přece se točí!“

Zpočátku doufal, že pátera umoří řídký vzduch Altiplana, nedostatek kyslíku a radiace ultrafialových paprsků, jež zpravidla znemožní na několik dní každého neaklimatizovaného příchozího. Ale zdálo se, že na Daniela S. Caina neplatí biologické zákony, neboť se pohyboval i zde, ve výšce čtyř tisíc metrů nad mořem, jako kdyby se procházel sloupovím náměstí svatého Petra v Římě. Snad ho nějaké řeholní praktiky askeze a odříkání zbavily lidských vlastností. Až na jednu, nepěknou.

Páter Cain měl chorobný odpor ke zvířatům. To zjistil John D. Swift hned na letišti. Lapazské letiště El Alto je v samém nebi, ještě dalších čtyři sta metrů nad městem, a daleko široko kolem není nic než kamení, mraky – a lamy. Několik se jich potlouká přímo na letišti a pasažéři, kteří vystoupí z letadla, pokud tady ještě nebyli nebo nemusí dostávat kyslíkovou bombu, aby překonali prudkou změnu vzduchu, bývají jimi nadšeni.

Nikoli však Daniel Samuel Cain. Když ho John zavedl po příletu k lamě, jež se pásla u budovy letiště, aby mu předvedl tu místní atrakci, zachoval se páter jako malý kluk. Jakmile se k nim lama přiblížila, shýbl se hbitě k zemi, zvedl kámen a se zručností Davida střelujícího se do Goliáše ji zasáhl dobře mířenou ranou do zadku. Lama poskočila, ale neutekla. Moudrýma očima změřila útočníka, sešpulila tlamu, která nabyla výrazu satyra, jemuž někdo ukradl šalmaj, a dříve než tomu mohl John zabránit, plivla páterovi s velikou přesností do oka. Přišly však horší věci.

Na výročním trhu Alacitas, jenž se v La Pazu koná vždy v lednu, tedy právě v době Cainova příjezdu, projevil kněz podezřelý zájem o malé figurky ze stříbra i kameniny, maličké osůbky s veselým úsměvem a košem naloženým droboulinkými pytli cukru, kávy, soli, rýže, vlny, nádobí nebo penízků „po je to?“ zeptal se.

„Ekeko, Indiánský domácí bůžek,“ vysvětloval Swift. „Nosí v nůši maličké domky, krávy, ovce a jiné žádoucí hodnoty. Indiáni věří, že to. co si tady koupí, přinese jim do roka ve skutečnosti.“

„Pohanské modlářství,“ zamumlal zachmuřeně páter, jako kdyby ani nečekal jinou odpověď.

Prodírali se shlukem prodavačů v pestrých pončos, čumilů a žebravých děti mezi pitoreskními jarmarečními boudami s cukrovím, pečivem, s tepanými náramky a článkovitými rybami ze stříbra a nepuncovaného zlata, se svetry a čepicemi upletenými z vlny vikuni a alpaky. Nabízely je ženy v četných barevných polleras, v hnědých, šedých nebo černých tvrďácích, olemovanýeh světlou stužkou, naražených švihácky na smolných vlasech.

Spustil se hustý déšť, kněz však stoupal neúnavně do prudkého kopce, na němž se odehrával trh. s nelibostí minul boudy, v nichž se hrály hazardní hry na způsob skořápek s kartami, kostkami a krabičkami od zápalek, a zastavil se před stánkem naplněným fantasticky hrozivými maskami ze sádry a bídného, ale pestře pomalovaného fajánsu, s obrovskýma očima, jehlanovitými skleněnými zuby. vlasy z koňských žíní, hadími hlavami na čele a velkýma špičatýma ušima.

Prodavačka, jíž stékal z úst na bradu pramének zelené šťávy, se na něj lhostejně podívala a pokračovala ve žvýkání listu koky. Ani Daniel S Cain jí však nevěnoval pozornost. Soustředil se jen na její barevné zboží

„Vím,“ zarazil Johna, jenž se mu pokusil podal výklad. a projevil se jako zasvěcený démonolog, ukazuje na pekelné stvůry: „Satan, Lucifer; China Supay, ďáblova žena. V těch nekřesťanských podobách křepči křesťané při pohanských slavnostech, až padnou k zemi! Diablada! Nasazují si čertovské tváře a klanějí se ďáblu! A v hlavním městě katolické země. ve stínu katedrál a chrámů prodávají na veřejném místě pomůcky sloužíc: diabolickým černým kultům! Tito lidé,“ zvolal zvýšeným hlasem, „jsou neznabozi a vyznavači Satana!“ A jako kdyby všichni ti běsové do něho vjeli a rozlítili se v něm, uchopil jednu z masek, a drže ji vysoko nad hlavou, převrhl nohou stánek.

Stál tu, jako kdyby chtěl citýrovat duchy uprostřed střepin, spouště a vyděšených lidí, srše hněvem, a hlasem znějícím jako kostelní zvon proklamoval něco v řeči aymara. z čehož Swift rozuměl jen jedinému, stále opakovanému slovu:

„Ďábel…! ďábel…! ďábel…!“

V jeho vzrušené kázání však zaniklo v několika okamžicích v ječení prodavaček a v ryku davu. John utržil několik tvrdých ran, než se mu podařilo vydrat se z hromady lidí, jež padla na pátera, a přivést policii.

Daniel S. Cain byl v ubohém stavu a zotavoval se několik dní.

„Pošlete ho mezi Indiány!“ přikázal vyslanec, když se to dozvěděl… „Nakonec, kvůli tomu sem přijel.“

V údolí hubené říčky tekoucí z nehostinných Kordiller do jezera Titicaca žije kmen mírumilovných zemědělských Indiánů, obdělávajících na svazích chudá terasovitá políčka, sklízejících špatnou úrodu ječmene a brambor, lovících v jezeře ryby, pijících chichu a jinak žijících bohulibým životem. Sem přivezl kulturní atašé kněze, neboť se domníval, že tu není nic, co by ho mohlo přivést z míry a způsobit pohoršení.

Nedůvěřivý páter však v krátké době zjistil, že Indiáni uctívají horského kondora, kterého chytají lstivě do pasti před slavnostmi, o jejichž pohanském původu ani trochu nepochyboval, nechávají ho bojovat s býkem, přičemž mu tak nestydatě nadržují, že kondor vždycky zvítězí, a je pak puštěn na svobodu za nesmírného jásotu vesničanů, kteří ho sledují, až zmizí ve velebné kráse hor, vysoko mezi hřebeny Kordiller.

Starší kmene však jeho útočné obvinění z totemismu důrazně odmítli s poukazem na to, že jde o nevinnou zábavu, o nic pohanštější než býčí zápasy v La Pazu, na které se chodí dívat i pan arcibiskup. Ujistili ho, že jsou všichni dobrými katolíky, a na důkaz toho mu nabídli, že se od něho nechají v neděli vyzpovídat. Při svaté zpovědi padre sice zjistil, že jsou všichni absolutně bez hříchu a církev Petrova tu má tudíž panenský rezervoár svatých, o němž ani neví, ale téhož poledne je načapal, když vyrvali srdce z živé ovce a obětovali je slunci.

V ostré slovní půtce s Indiány, jež následovala, poštvaly na něho ženy kmene nenápadně psy. Daniel Samuel Cain pronesl několik rozhořčených citoslovcí a těžkým klackem z obzvláště tvrdého dřeva srazil k zemi žlutého ovčáka, jenž se pro svojí neobvyklou barvu těšil u vesničanů mimořádné úctě a který ho také nejvíce pokousal.

Pes sebou praštil, krev mu crčela z rány, a už sebou nehnul. To Indiány velmi rozladilo.

„Musíme tě zabít,“ řekli páterovi, „byl to náš posvátný pes, jinak, tě máme rádi, ale vlastní psy musíme mít raději než cizí lidi, to musíš uznat.“

Pak se dohadovali, bez přihlédnuti k jeho důraznému nesouhlasu, kdo to udělá. Nikomu se do toho moc nechtělo, neboť Titicaca není od La Pazu daleko. Jak tak diskutovali a nemohli se dohodnout, zrzavý hafan najednou vyskočil a uháněl odtud. Všichni z toho měli velikou radost, neboť v tom viděli dobré znamení.

Největší radost měl Daniel S. Cain, i když neměl zvířata v lásce. Od té chvíle se tam však necítil dobře, a když za nim příští neděli přijel John a zjistil, co se přihodilo, nechal se bez přemlouvání odvézt zpět do města.

Kulturní přidělenec pak referoval Jeho Excelenci, která po pečlivém zvážení všech dosavadních událostí uznala za vhodné zasvětit mladšího, méně zkušeného diplomata do možných politických důsledků, k nimž by mohlo vést, kdyby výtržnický a ikonoklastický (jak poznamenal) kněz pokračoval ve své činnosti.

„Daniel Samuel Cain se nesmí vrátit k jezeru Titicaca“ pravil. „V těchto dnech došlo v Peru k povstání Indiánů bezzemků. kteří počali zabírat neobdělanou statkářskou půdu. Peruánská vláda vyhlásila výjimečný stav a tvrdí, že povstání je řízeno komunistickými agenty z bolivijského břehu Titicaca. Toto obvinění je třeba podporovat, a proto nelze připustit, aby Indiáni v léto oblasti byli pobuřováni Američanem kvůli nějakým hloupým pověrám.

Tisíckrát raději chceme pohany než bolševiky!“ zvolal vzrušeně, ale po chvíli přemýšlení připojil: „I když jsou taky pohané.“

„Extrémisté ve Státech již kdysi označili za souputníky komunistů i Eisenhowera, i Kennedyho. Doslechnou-li se o nepřístojnostech našeho katolického přítele, obviní z komunismu i Svatého otce, a možná že dokonce,“ čele se mu zaperlilo při tom pomyšlení, „i mne! V městě také nemůžeme nechat tropit další výtržnosti,“ pokračoval. „Každou chvíli se tu stávkuje, odbory mají i čističi bot. Při poslední revoluci se dopustili té hlouposti, že dali lidem zbraně – a pak jim je nikdo nevrátil. Kdo nemá pušku, má doma samopal. To jsou věci vám jistě známé,“ dodal jako na omluvu, „ale uvádím je v nové souvislostí: Sověti se nabídli, že tady postaví velkou cínovou huť. To by zničilo světový monopol a zbavilo Bolívii závislosti – chci říci, nemohli bychom jí pak už pomáhat.“

„Ano.“ řekl John, kterému se zdála tato politika v souvislosti s páterem, pokousaným indiánským čoklem, příliš vysoká. „Jenže tomu jste zabránil a bolivijská vláda po vaší domluvě nabídku odmítla.“

„Protože neměli na výplatu zaměstnanců státních dolů a horníci vyhrožovali, že vezmou dynamit a půjdou na La Paz. Potřebovali půjčku!“

„To je ovšem trvalý stav.“

„Je. Vy však neznáte rudé. Já je znám, zasvětil jsem celý svůj život boji proti nim. Myslíte, že jsou na lopatkách. a najednou zjistíte, že leží na vás. Jsou schopni dát Bolivijcům huť a ještě jim půjčit peníze.“

„Nechápu, jakou to má souvislost s Cainem.“

„V dané situaci nemůžeme potřebovat, aby popuzoval obyvatelstvo a podporoval protiamerícké nálady. Věci došly bohužel tak daleko, že jsem byl nucen propustit všechny místní zaměstnance svého vlastního úřadu, protože mi někdo sundal se zdi obraz prezidenta a pověsil tam Fidela Castra!“

John D. Swift potlačil úsměv: „Za to ovšem páter nemůže.“

„Je to výtržník a blázen. Bere ďábla doslovně. Ďábel není v pekle, ale v lidech, kteří chtějí zvrátit řád světa. Cain představuje potenciální nebezpečí. Nikdo nemůže předvídat, kdy a co provede. Skládal jsem v něj naděje a on dělá jenom nesmysly.“

„K tomu nemá dostatek příčin. Mimoto jeho poslání není bez významu. Jenže on je exaltik a používá středověké metody – to mě přivádí na myšlenku: Kde tady vlastně působili jezuité?“

„V departementu Beni,“ odpověděl atašé.

„Výborně,“ vyslanec přistoupil k nástěnné mapě. „Dopravte ho letadlem do Trinidadu a odtamtud ho pošlete k brazilské hranici. Tam si muže dělat co chce.“

„Přece ho nepustíme do pralesů mezi lidožrouty!“ zhrozil se Swift. „V Oriente končí svět a začíná zelené peklo!“

„Méně dramatičnosti, Johny,“ řekl starý diplomat, „ostatně, c’est la guerre!“

Město Trinidad, kam Swift doprovodil pátera Caina, leží na Riu Mamoré, které je společně s řekami Madre de Dios a Beni přítokem Rio Madeiry, jež se pak vlévá hluboko ve vnitrozemí do Amazonky.

Když Brazílie anektovala území Acre, slíbila postavit za ně dráhu kolem vodopádů v Porto Velhu a dále podél peřejí až k Riberaltě na Riu Beni. Po krachu kaučukového boomu v roce 1913 byla však stavba železnice přerušena a nikdy již nebyla dokončena. Celá oblast Beni zůstala odříznuta od světa a tak do Trinidadu je přístup jen vzdušnou cestou.

John opatřil páterovi čtyřmístnou helikoptéru s americkým pilotem a dva po zuby vyzbrojené bolivijské vojáky jako doprovod, načež se vrátil do La Pazu. Zprávy o expedici řídly, až ustaly. Swift se tudíž vydal znovu do Trinidadu a vyhledal pilota.

Ten mu vyprávěl, co se mezitím zběhlo: „Do pralesů jsme vyrazili přes San José do Chiquitos, neboť Cain si přál vidět katedrálu, kterou tam kdysi postavili jezuité. Odvezl si odtamtud stříbrný kříž vykládaný zlatem z hlavního oltáře, věnovali mu jej. Kromě darů pro získání přízně divochů to byla jeho jediná výzbroj. – Přeletěli jsme planinu Mojos a přes divoké pastviny, močály a buš jsme se po toku řeky dostali do malého tábora, jehož obyvatelé se zabývají rýžováním zlata, které tam však nemají komu prodávat. Varovali nás před Indiány v džungli, nepochybně upřímně, neboť v nás viděli případné zákazníky a nechtěli nás ztratit.

Před námi se rozkládalo dvě stě tisíc čtverečních mil civilizací nedotčeného pralesa. Vybrali jsme si v něm mýtinu, v jejíž blízkosti byly vesnice divokých Indiánů, spustili jsme tam pytel kukuřice a vrátili jsme se ke zlatokopům. Létali jsme tam pak každý den a pokaždé jsme něco přidali: cukr, nože, skleněné náhrdelníky. Čerstvé stopy svědčily o tom, že dary nezůstaly bez povšimnutí. Indiáni se však ničeho nedotkli. Co bylo k jídlu, sežrali termiti.“

„Viděli jste Indiány?“ zeptal se John.

„Ne,“ odpověděl pilot, „ale – jak bych to řekl – cítili jsme je. Představte si to: z džungle stoupá pára, palmy rozvírají listy, z vysokých stromů visí liány – a v tom všem cítíte oči, mnoho očí, oči, jež na vás spočívají, pohybují se nehlučně, sledují vás, slídí, plíží se; vidí vás, ale samy jsou neviditelné. Je to děsivý pocit. Báli jsme se vlastního stínu.“

„Jak jste se k nim tedy dostali?“

„Jednoho dne jsme přiletěli na mýtinu a dary tam nebyly. Zmizely. Místo nich leželo na zemi chcíplé kotě.“

„Chcíplé kotě?“

„Na první pohled to tak vypadalo. Vojáci prohlásili, že teď, když divoši přijali naše dary. můžeme vystoupit. Přistáli jsme tedy.“

„Stalo se něco?“ zeptal se Swift nedočkavě.

„Nic. Otisky bosých nohou jasně prokazovaly, že dary odnesli Indiáni. Jenže to, o čem jsme si myslili, že je mrtvé kotě, byl jaguár.“

John se na něho podíval nechápavě.

„Tsantsa jaguára. Byli jsme mezi lovci lebek. Bylo to vrcholné dílo jejich umění: jaguár zmenšený na velikost kotěte při zachování všech proporcí a charakteristických rysů. Vypadal jako dětská hračku. Jaguár smrsklý až k pitvornosti.“

„To měl být projev přízně?“

„Vojáci si to tak vykládali. Ale pak se přihodilo něco, co se nemělo stát.“ Pilot zaváhal a pak se zeptal: „Je vám známo, že Cain nenávidí zvířata?“

Swift přikývl: „Trpí nějakou fobii nebo idiosynkrazii.“

„Nuže,“ pokračoval pilot, „když jeden voják zvedl tsantsu, aby mu ji podal, páter se strašně rozčilil, srazil mu ruku a jaguára na zemi rozdupal.“

Johnovi vyrazil na čele pot.

„Vojáci se hrozně vyděsili a utekli do helikoptéry, jako kdyby se báli, že je na místě zabije otrávený šíp. Ale nic se nestalo. Cain tomu nepřikládal vůbec žádný význam a chystal se nastoupit cestu k indiánským vesnicím. Vojáci ho však odmítli doprovázet a všechno přemlouvání bylo marné. Rozhodl se tedy, že půjde sám.“

„A co vy?“

„Neměl jsem chuť nechat si fouknout do zad kurare,“ řekl pilot, „nehledě k tomu, že tady už končila moje povinnost, a také jsem se musel starat o vrtulník. Domluvili jsme se však, že sem budu každý týden létat, a označili jsme si místo, kde mi páter bude nechávat zprávy. Příští týden jsem na stanoveném místě skutečně našel dopis, v němž mi Cain sděloval, že objevil indiánský kmen nacházející se ve stavu rajské nevinnosti, velmi přístupný spasení, a navíc mluvící naprosto neznámou řečí. jíž se ani ve Vatikánu nevyučuje; že si ji však rychle osvojuje a zůstane tam tak dlouho, dokud ji zcela nezvládne.“

„To byla zpráva, kterou jste mi poslal.“

„Ano,“ přisvědčil pilot, „vrátil jsem se do Trinidadu, abych vám to mohl napsat. Potom však bohužel začaly prašné jižní větry surazos, které znemožnily létání, a tak jsem se mohl vrátit do pralesů až za několik týdnů. Žádnou další zprávu jsem tam již nenalezl. Od té doby tam létám pravidelně každý týden, ale po páterovi není ani vidu ani slechu.“

John D. Swift referoval vyslanci, který se. také proto, že z Washingtonu docházely znepokojené dotazy, obrátil na ministra vnitra.

„Pralesy v onom teritoriu jsou naprosto neprostupné.“ řekl ministr. „Vyslat tam expedici je ztráta času i peněz. Obávám se, že se nedá nic dělat.“

„Záleží mi na tom,“ naléhal vyslanec, „a ujišťuji vás o své mimořádné vděčnosti za každou pomoc.“

„Snad by bylo možné…,“ nakousl ministr vnitra.

„Co?“ zeptal se nedočkavě vyslanec.

„Ale to nejde…“

„Řekněte přece co, Excelence!“ domáhal se Alec R. Sorotkin.

„Jediná možnost je poslat tam Indiána, který zná ta místa a umí se domluvit s těmi divochy.“

„Máte takového?“

„Mám.“

„Výborně! Kde je?“

„V tom je právě ta potíž,“ povzdechl si ministr. „Čeká na popravu.“ Seznámil pak vyslance s případem.

„Jde o bývalého policistu jménem Miguel Omágua,“ pravil, „je to Indián z oblasti, v níž zmizel váš občan. Je to však gramotný, inteligentní člověk, patřil k našim nejlepším lidem, dokud nepřepadl, ještě s dvěma spolupachateli, kamión vezoucí 250 000 dolarů v bolivijské měně – to je velká hromada peněz – na výplatu horníků v dolech společnosti Comibol. Zabil při tom tři strážce. Jinak je to dobrý katolík. ‚Ptal jsem se svaté Panny v Copacabaně, mohu-li to udělat, a ona mi to nezakázala,“ vysvětloval před soudem. ‚Slíbil jsem jí za to nový plášť a také jsem jí ho pak dal. Asi se jí nelíbil, že dopustila, abyste mě chytili.‘ Zajímavý, schopný člověk. Uloupené peníze má dosud někde ukryty.“

Po krátkém dalším rozhovoru došlo mezi oběma Excelencemi k dohodě, nikoli nevýhodné pro ministra, načež John D. Swift obdržel příkaz jednat s Miguelem Omáguou.

Bývalý policista na něho hleděl škaredě, jako kdyby ho chtěl probodnout očima, rychle však pochopil, že to je jeho poslední šance, a sdělil svoje podmínky:

„Přivedu-li kněze nebo přinesu-li doloženou zprávu o jeho pobytu nebo osudu, bude mi umožněn jeden den volného pobytu v La Pazu, během kterého nebudu sledován. Pak budu bezodkladně dopraven americkým letadlem do Santiaga de Chile a bude mi garantováno, že moje zavazadla nebudou na letištích podrobena kontrole.“

Podmínky byly přijaty, záruky byly dány.

Vrtulník řízený americkým pilotem dopravil pak Miguela Omáguu na mýtinu, kde Indián svlékl svůj evropský oblek, vyzbrojil se mačetou a revolverem a zmizel v zeleném přítmí pralesa.

Týden nato, přesně v dohodnutou dobu, byl vyzvednut vrtulníkem na stejném místě. Kulatý předmět pečlivě zabalený do palmových listů, který s sebou přinesl z pralesa, nedal z rukou a nikdo také nebyl s to vyrazit z něho jediné slovo. Když přiletěl do La Pazu, byl ubytován v luxusním hotelu Crillon na náměstí Isabel la Catolica, kde na něho čekal John D. Swift.

Mezi čtyřma očima v soukromí hotelového pokoje se dozvěděl od Miguela Omáguy, že Daniel Samuel Cain žije ve vesnici kmene Gama, asi třicet kilometrů od mýtiny.

„Zde je důkaz,“ řekl Omágua a podal Johnovi zmačkaný. špinavý kus papíru, na němž bylo napsáno:

Drazí přátelé,

jsem zdráv a věnuji se zajímavému bádáni, o jehož výsledcích Vás brzy zpravím osobné. Indiáni, mezi nimiž se nacházím, jsou velicí pohané, ale nepokládám je za ztracené. Přileťte pro mne v prvý den novoluní, budu Vás očekávat.

Bůh Vás opatruj! Daniel S. Cain

Srovnáním s písemnostmi, které vzal s sebou, se John přesvědčil, že o autentičnosti rukopisu nemůže být sporu. Na lístku nebylo datum, ale určení návratu na prvý den novoluní svědčilo o tom, že páter neztratil pojem času. V kapesním kalendáři si našel, že nový měsíc bude za týden.

Nebylo pochyb, že Miguel Omágua splnil svůj úkol.

Následujícího dne prošel za policejní asistence s několika mohutnými kufry, jež byly naloděny na palubu letadla Panagry, a odletěl do Santiaga.

Týden poté čekala helikoptéra na Daniela Samuela Caina na mýtině v pralese. Nedočkala se. Po páterovi jako by se slehla zem. Za další týden však obdržel John D. Swift leteckou poštou krabici, takovou, v jaké se uchovávají klobouky. Po odstranění vnějšího obalu a odklopení víka se objevil kulatý předmět pečlivě obalený palmovými listy.

Jat neblahým tušením vyňal John zelenou kouli, položil ji na stůl a chvějícími se prsty ji rozbalil. Výkřik zděšení mu uvízl v hrdle: scvrklá, zkrabatělá lidská hlava velikosti dětské pěsti na něho zírala propadlými očními důlky. Tsantsa, trofej lovců lebek.

Nebyla to však hlava Daniela S. Caina, jak se Swift v prvé chvíli obával. Věrně dochovaná podoba obličeje, tvar i vlasy svědčily o tom, že jde o lebku Indiána. Byl k ní přiložen dopis.

Psal mu Miguel Omágua:

Z důvodů, které jistě pochopíte, jsem vám nemohl sdělit celou pravdu. Jelikož mi však byl Vašim prostřednictvím nejen darován život, ale bylo mi také umožněno – nepochybně i zázračným vlivem svaté Panny v Copacabaně, které jsem slíbil nové diamanty a perlami vyšívaný plášť – odvézt s sebou 250 000 dolarů, pokládám za svou povinnost, informovat Vás o skutečném osudu Daniela S. Caina. Příslušnici kmene Čama nesli nelibě způsob, jakým se zachoval k jejich daru a projevu přízně, k tsantse jaguára. Protože však byl vyzbrojen velkým stříbrným křížem, kterému přikládali nadpřirozené vlastnosti, a také proto, že si neobyčejně rychle osvojoval jejich řeč, nechali pátera žít mezi sebou. Z té doby pochází prvá zpráva, kterou jste obdržel po jeho odchodu do pralesa. Kmen Gama má ve veliké vážnosti posvátného kajmana, jehož chová v jámě na chráněném mi stě u vesnice. Padre Caina počal využívat rychle nabývané znalosti jazyka Gamů k tomu, aby je obracel na naši svatou víru, ale také, aby brojil proti kajmanovi. pro což neměli Camové dostatečné pochopeni. Protože se ve stejné době začaly u posvátného kajmana projevoval známky výrazného neklidu a na jeho hřbetě se oblevovaly oděrky i hluboké rány, postavili u něho stráže a chytili pátera při tom, jak v noci tajně házi do jámy na kajmana balvany.

Johny přerušil na okamžik čtení dopisu, neboť ho polilo horko. Po chvíli ale četl dále:

Když pak nad nim drželi soud, přesvědčoval je důstojný pán, že žiji ve smrtelném hříchu a bludu, jestliže místo všemohoucího Pána Boha našeho uctívají špinavého starého kajmana. Hovořil k nim tak výmluvně, že je zviklal v jejich víře a vyvolal v nich mnoho pochybností. Nakonec si nebyli jisti, na čí straně je pravda, a aby zjistili, či bůh je mocnější, spustili ho do jámy k posvátnému kajmanovi, který pak velebného pána sežral. To mi vypravovali, když jsem k nim přišel, a také mi ukázali toho kajmana, v jehož díře dosud leží stříbrný kříž, který ta bestie zřejmě nemůže pozřít. Když jsem od nich odcházel, řekli mi: „Odevzdej jeho kmenu tento lístek, který jsme nalezli v jeho chatě, a tuto tsantsu‘ (Jde o lístek, který jsem Vám dal v hotelu Crillon a o tsantsu, již obdržíte s tímto dopisem.) „Vyřiď jim.“ uložili mi ještě, „že jim tyto předměty posíláme jako dar a důkaz toho, že jsme vůči němu nechovali zášť. Zachovali jsme s k němu spravedlivě. Ukázalo se však, že náš bůh je mocnější než jeho.“

Tak přišel John k tsantse, kterou dosud marně sháněl. Byla odeslána do Washingtonu současně se zprávou, že Daniel Samuel Cain byl při plnění svého misijního poslání zákeřně zavražděn komunistickými agenty.

Daniel S Cain, Alec R. Sorotkin a John D. Swift byli pak vyznamenáni bolivijským Řádem andského orla. Prvý in memoriam, další dva in abssntia. neboť byli oba neočekávaně odvoláni.

John přibalil nedopatřením k tsantse dopis Miguela Omáguy.

KONEC STEZKY

„Jestli ho znám!“ Ivor Havenga se zatvářil, jako by dostal prsty do kladky. „Kdekdo zná Svena Kristena, toho Gertova synovce. Sven Kristen je žijící legenda, ale nikdo, pane, ho nezná tak jako já.“

Voda vřela v kotli a rozepjaté nebe se barvilo do starého cínu. Soumrak nás přišel vysvobodit ze. žhavého zajeti slunce.

Ivor Havenga dumlal vyhaslou dýmku a česnekoval topinku: „Sven Kristen je jediný zlatokop moderní doby, který se vyzvedl za vlastní tkaničky od bot. Víte něco o prospektorech?“

„Nic,“ řekl jsem.

„Našinec žije z naděje. Potlouká se bušem, tuhle a támhle uštípne kus kamene a plivne na něj s toužebným přáním, aby žlutě zazářil. Nic pro něho není jistějšího než nejistota, na tu jedinou se může spolehnout. Na takový život musíte mít žaludek. Už nás moc není.“

Havenga přejel dlaní holou lebku, snad aby zaplašil nechtěné vzpomínky. Ježaté strnisko na bradě měl už bílé, pod očima váčky, ale oči zvídavé a bystré; ze starého obličeje vyhlížel chlapec. A žíly na jeho rukou byly jako struny na basu.

„Před čtyřiceti lety na mě při lovu z koryta vyschlé řeky zamrkal ďábel. Na dálku jsem viděl žlutý kov zarostlý v kameni. Tenkrát jsem zlatokopectví považoval za smrtelný břich. Bojoval jsem se svědomím, ale jak vás jednou zlatá horečka kousne, nedostanete ji z krve.

Rhodesie sedí rovnou na mohutné zlaté naplavenině a na stovkách podzemních žil zlatonosného křemene. Mnohokrát jsem našel zlato, a jak vidíte, nezbohatl jsem. Víc než skrojit povrch si nemůžu dovolit“

„Proč?“

„Protože to potřebuje stroje, lidi a peníze, a já často nemám ani na tabák. Tak ten nález prodám nějaké důlní společnosti. Ty jsou diggerům v zádech jako supi a i kdybyste objevil žílu jako mrakodrap, jen si škrábnete a už vás spolknou. A i kdybyste na to měl, a i kdyby vám to zůstalo, stejně nevíte, co to s vámi provede.“ Ivor Havenga vytáhl nůž, obtáhl jej o podešev a ukrojil kus na slunci sušeného masa: „jíte biltong? Můj parťák šel pro kousek čerstvé zvěřiny. Tři dni jsme byli bez vody a jedli jsme melasu a kukuřici, jen si vemte‘“

„Dik. A co Sven Kristen?“

„Než zbohatl, taky patřil k vymírajícímu rodu potulných kovkopů. Rejžovali jsme spolu, už je to dávno, v řece Inzinze, od ní se táhne sto čtyřicet pět mil zlatého pruhu podle Umzingwane až k Limponu. jenže pánví už z vody moc nedostanete a povrchové žíly jsou vyčerpány. Věděli jsme, že musíme hluboko do země.

U Filabusi jsem se dal spustit do šachty, kterou jsme hloubili. Sven Kristen zůstal nahoře, a najednou mě zavalil liják skalní droliny, ve stěně se objevila prasklina, vyběhla z ní vystrašená myš. Bylo mi jasné, že jsme se zavrtali do starého díla a že se to zřítí v minutách.

Kristen utekl od rumpálu, ale měl jsem matabelského fedráka Msuliho, fárával v transvaalských dolech, ten zůstal a tahal mě sám pomalu nahoru. Jen jsem vylezl, zařvalo to a stovky tun zavalily šachtu.

Vždycky jsem věřil na opuštěné doly a měl jsem takové vnuknutí, že jsem tady dobře. Kutali jsme o kousek dál, někdy jsme dostali až tři unce zlata z tuny kamene, pak to zas zaplavila voda a tak to šlo dokolečka, až jsme jednou vykopali šachtu – a rovnou do zlatého křemene. Konečně jsme se od paběrkování dostali k lizu, ale byli jsme už bez floka. Ještě jsme dole navrtali díry, ale na dynamit už nám nezbyto.“

Havenga vjel rukou pod košili a podrbal se.

„Rozdělili jsme se, Kristen do Fort Victorie, já do Balawaya shánět peníze. Svenovi někde půjčili. Na mě už nečekal a rovnou nazpět na tu šachtu sám.

Z toho zlata, co z ní vyrazil, by tolik nezbohatl, ale dostal za ně mašiny a začal kupovávat pozemky kolem toho starého dolu. Věděli jsme, že je tam lithium, a to zrovna letělo nahoru, protože je začali používat při výrobě vodíkové bomby a v raketách; a tantalit, mikrolit a beryl taky byly v kursu.

Sven Kristen se začal topit v penězích. Ve Fort Victoru se oženil, vzal si nějakou Lornu Robinsonovou, ženská to byla fešná a z nóbl rodiny, ale rozmazlená a náročná. Pro ní začal stavět v buši palác.

Dřív spával v rondavele z rákosu a hlíny nebo pod širákem, pamatuju se, že mu lvi jednou v noci sežrali pár mezků, které měl přivázané k ruce, aby tan neutekli; a teď měl rezidenci jako Bílý dům ve Washingtoně.

V pokojích křišťálové lustry, mramorové sochy a dobový nábytek, ta jeho Lorna pro to jela až do Benátek a do Paříže, zrcadla tam nakoupila v zlatých rámech a oleje malované ve Versailles a brokáty a gobelíny a stůl ze zkamenělého, stromu a Dianu na lovu celou ze zlata, a u vchodu držel osmnáctikarátový andílek mísu na vizitky. Tři kuchyně, pět koupelen a devět ložnic tam měli a salóny, jídelny a biliárovou halu a soukromý bar ze sapele a z mahagonu.

A golfový terén, tenisové kurty, bazény, stáje pro jezdecké koně, v garážích rolls-royce a jaguáry, a anglické trávníky a pstruzí jezírko. Luxus a komfort, kam jste se podíval.

Sedm let to Sven Kristen stavěl, a když dostavěl, byl na mizině a v dluzích až po uši. Finanční žraloci a důlní společnosti se dočkali.

Prodal doly, důlní práva, nakonec ten zámek, a když zjistil, že mu žena rozfofrovala, co mu ještě zbylo v bance, roztřískal jí budoár, vzal prospektorské kladivo a špičák a ztratil se v buši.“

Havenga přihodil do ohně, vstal a protáhl se:

„Už hodně nocí jsem nespal v posteli. Dlouho jsem žil sám jako mnich na hoře Athos, ale už mě to zmáhá a do města nechci, připadám si tam jako v piksle na chleba.“

V křoví zašelestilo. Vysoký štíhlý muž hubeného obličeje, jež se pod šedivými vlasy zdál ještě osmahlejší, přivlekl ze tmy impalu.

Prohlédl si mě nedůvěřivě a neochotně se představil:

„Sven Kristen.“

Podíval jsem se na Ivora Havengu. Košili měl svlečenou a s kamenem v ruce mlátil na balvanu hmyz ve švech. Ve tváři měl výraz velikonočního jehněte.

AMULET KOUZELNÍKA NINGY

Měli jsme návštěvu z Londýna. Osbert Golding, náročný a extravagantní mladý muž, vypěstěný ve skleníku bohatého původu, se nezajímal ani o salisburskou galerii, ani o aukce tabáku, ani o Livingstonův mrakodrap. Chtěl poznat čaroděje.

„Znáte nějakého?“

Nabídl jsem mu čarodějníci. Bydlí vedle nás, krade nám kolíčky na prádla a na schodech na nás pokřikuje: „Komunisti!“ Také mi maže na kliku u auta všelijaké neřády.

Odmítl ji, že je běloška, a takové že mají doma taky. Chtěl něco afrického.

Zavezl jsem ho ke kmeni Batongů u jezera Kariba. Tady je ještě syrová Afrika v původní netknutosti, jen jednou za čas prožene vládní dakota stádo kudu a splaší tlupy paviánů na stromech.

Žije tu Binga, starý Afričan ptačího profilu a neobvyklých dimenzí, vyschlý jako došek, tenký jako telegrafní tyč a skoro tak dlouhý. Takový, co se o nich říká, že musí být tři, aby vrhli stín.

Vzdor vedru měl na sobě starý letecký kabát s beránkem, který mu byl na všech koncích krátký a vyjímal by se dobře na chodské svatbě. U Kariby, jak klesne teplota na čtyřicet stupňů nad nulou, začnou lidé nosit svetry ke krku. Nebyl zcela bos, měl podvazky. V ruce držel malou sekyrku s dlouhým topůrkem, v tomto kraji obchodní značku kouzelníka.

Usadil nás pod baobab, pohostil nás kukuřičnou kaší, sloním masem a kaferským pivem a představil nám svých osmatřicet dětí.

„Kolik máte žen?“ zeptal se Osberl Golding.

„Sedm,“ odpověděl Binga.

Ženy byly jen tak v krátkých korálkových sukních, nosy vyšperkované dikobrazími ostny nebo rákosem, vlasy tvarované červeným jílem ze Zambezi do fantastických účesů.

Náš host se však nudil, batonžskou dýmku míru z kalabaše, zdobenou perličkami, vrátil s odmítavým pohrdáním, nenašel zalíbení ani v ceremoniálních tancích a o hudbě na antilopí rohy a rákosové píšťaly, doprovázené bubny z buvoli kůže, utrousil, že zní jako fabrika na dudy.

„Chci vidět čáry a kouzla.“

Binga mu s okolky a omluvami vysvětlil, že je herbalista, nezabývá se žádnou magii a jeho čarodějnický kumšt spočívá ve znalosti léčivých bylin. Nabídl mu vysvětlil skryté vlastnosti rostlin, ukázal totemy a předvést tance v maskách.

„To je všechno veteš a vějička na turisty,“ odmítl Uolding. „Domluvte tomu starému medicinmanovi,“ obrátil se na mě, „ať mně ukáže nějaké svoje kejkle, ale něco bizarního, že mu dobře zaplatím. Nemusí se bát, že ho udám; zeptejte se ho, jen tak mezi námi, jestli jí ještě lidské maso.“

Binga, který uměl anglicky, strnul a oba jsme zmlkli v trapných rozpacích.

„Chtěl bych zažít něco kromobyčejného,“ pokračoval Osbert Golding. „Neuměl by vyrobit talisman, který přináší třeba štěstí na burze a úspěchy u žen, nebo něco takového? Tihle čarodějové prý také někdy rvou z mladých dívek srdce zaživa, když chtějí vyrobit silnou medicínu.“

„Poslyšte!“ začal jsem podrážděně, ale Binga mě zarazil.

„Posaďte se na tento starý kmen,“ vyzval Goldinga, „a zažijete cosi kromobyčejného.“

Angličan se usadil v napjatém očekávání. Binga zamumlal nějaká mystická slova, utrhl plod papája a hodil jej na jeden konec kmenu.

Osbert Golding, který dosud zachovával dekorum s pravou britskou nadřazeností, vyskočil, jako by si sedl na cvoček.

„Krokodýl,“ zařval. „To je ale pitomý trik. Ten černý šaman mě posadil na živého krokodýla!“

„Je cvičený.“ poučil ho Binga s odměřenou důstojností. „Používám ho na louskání ořechu.“

Zíral jsem na tlející peň poraženého stromu, z kterého uprchl Golding, ale neviděl jsem nic, co by se jen trošku podobalo krokodýlovi.

„Tady jsou krokodýlové vzácní,“ pravil Binga, boře svoje pronikavé oči do jeho dotčené tváře. „Když nějakého chytíme, stáhneme ho zaživa a hodíme nazpět do jezera, aby mu narostla nová kůže. Většina jich ale nastydne a chcípne.“

Nebylo pochyb, že si dělal z Goldinga dobrý den.

„Zato dravé zvěře je Lu plno,“ ujistil ho.

„Lvi!“ vykřikl Golding zmrazen náhlou hrůzou.

„Lvi jsou tu taky,“ potvrdil nevzrušeně Binga. „Mnoho lvů.“

„Za vámi! Za vámi!“ hulákal Angličan s očima vytřeštěnýma v tváři zsinalé strachem. „Deset! Dvacet! Třicet lvů!“

Binga se ani neotočil.

„Bulukufulundimbulu?“ řekl, což v řeči batonga znamená. „No a?“

„Sežerou nás!“

„Mě lvi nežerou, já jsem čaroděj.“

Obhlížel jsem krajinu. Široko daleko nebylo vidět živého tvora, jen jedna jediná hnědá šonská koza se pásla za, Bingem. To se mu tedy povedlo na výbornou.

Osbert Golding, zachvácen viděním, třásl se jako osika. Jakási neviditelná moc posunula v jeho nitru přepážku oddělující realitu od zdání a teď se děsil přeludů vlastní obrazotvornosti a koprněl na lusknutí prsty.

„Proti lvům je dobrý tento amulet,“ ujišťoval Binga záhadu, deptaje Goldingovu teď už nepostřehnutelnou krocaní nadutost. „Činí neviditelným. Používám jej, když kradu slepice.“

„Podívejte se!“ dal si amulet z mušliček a kůstek na krk.

Osbert Golding zapomněl na lvy, zamžikal očima a vydechl: „Je fuč.“ Díval se kolem sebe v náměsíčním omámení, poslouchal tiché kroky bosých nohou, ale zrakem zřejmě nic nepostřehl.

Binga ho obešel, vylezl si na balvan za nim a zavolal: „Tady!“ Stál tam jako faun na fontáně, v ruce amulet.

Golding se otočil a zíral na vyvstalý přízrak jako ve stavu duševní poruchy, s úzkostí a úděsem.

„Proberte se už z toho deliria,“ vložil jsem se do toho. „Je čas jet domů.“

Binga mu dal na rozloučenou amulet. „Budete-li se držet přesně návodu, který vám dám, stanete se neviditelným a můžete v londýnských obchodech štípnout, cokoli si budete přát. Dáte si jej na krk a řeknete: „…“ Naklonil se k němu a pošeptal mu něco do ucha.

„A teď si už pospěšte!“ pravil. „Za chvíli bude pršet.“

To byl čirý nesmysl. Bylo bezvětří, obloha bez mráčku a tuto dobu u Kariby neprší celé měsíce.

Jeli jsme však sotva několik minut a cák, cák, liják zabušil na střechu auta a stírače sotva stačily tu záplavu zvládnout. Bylo vidět, že Ringa je odborně fundovaný kádr.

Osbert Golding seděl skrčen v koutku jako bez duše, slyšel a viděl ten rozpoutaný živel, ale bál se zeptat, jestli opravdu prší.

Byl jsem rád, když jsem ho posadil do letadla.

Do Londýna však nedoletěl. Ztratil se beze stopy na letišti v Chartúmu a až za tři dny ho našla velbloudí patrola za Umdurmánem.

Seděl v poušti a počítal písek. Když k němu přišli, sňal s krku amulet a řekl: „Teď mě můžete zatknout, pánové. Ukradl jsem Saharu.“

ZÁNIK DĚLOVÉHO ČLUNU PORTO BELO

V Chinde jsem našel tropický měsíc, palmy, šumějící na břehu, kraby lezoucí po mokrém pisku a Freddyho Apfelbauma zapíjejícího ústřice chlazeným vinho verde na terase hotelu Nabantino.

Chinde je malý přístav na mosambickém pobřeží při ústí Zambezi. Od roku 1891 byl v britské koncesi jako brána z moře do Ňaska a jeho význam upadl v roce 1922, kdy byla postavena železnice z Beiry do vnitrozemí. V témže roce byl téměř zničen cyklonem.

Freddy Apfelbaum je sběratel a nepřítel výtvarného umění: sbírá peníze a nemá rád pomníky. Bydlíme oba v Salisbury, k jehož pamětihodnostem patří socha Cecila Rhodesa.

„V Košicích jsme měli taky takovou,“ říkává pan Apfelbaum, „jmenovala se Štefánik. Sundávali ji, když maršál Horthy vjížděl do Košic jedním koncem na bílým Šemíku a já jsem utíkal druhým koncem v bílým baloňáku. To jsem zvědavej, kdy budou sundávat tady tu.“

Pro ten případ má v Londýně konto. „Mě už teď nikdo nedoběhne, vašnosti. Takovej člověk se ještě nenarodil, aby mě doběhl.“ Pan Apfelbaum je nejchytřejší ze všech lidí na Zemi, na Marsu i na Venuši. Je víc než Pánbůh, který je jenom vševědoucí, kdežto Freddy Apfelbaum ví všechno lip. Spíš zahrajete Měsíční sonátu na buben, než doběhnete pana Apfelbauma.

„Co děláte v Chinde?“ zeptal jsem se ho.

„Koupil jsem dělový člun.“

Nevěřil jsem mu, ani když slevil děla. Jako staří Řekové si vymýšleli satyry, kentaury, nymfy, panny a jiné neexistující bytosti, tak i Freddy Apfelbaum si rád vymýšlí neexistující obchodní transakce.

„Tak se na něj pojďte ráno se mnou podívat,“ pozval mi dotčeně.

Šel jsem, protože mám rád bláznivá dobrodružství.

„Tady je!“ ukázal hrdě.

Tentokrát nefixloval. Před námi kotvil (jak jsme se mylně domnívali) starý dělový člun Porto Belo a později se potvrdilo, že Freddy Apfelbaum je jeho jediným majitelem.

Že tahle loď ještě plula, je hluboké mystérium. Křižovala Zambezi už za doby britské koncese, přežila cyklón i železnici v Beiře, nějakou dobu pašovala slonovinu a teď ji používali lovci krokodýlů.

Náš člun k ní nemohl přirazit, neboť vytrvale popojížděla, a jen za cenu nakřapnutí jejího boku jsme se dostali na palubu. Pan Apfelbaum přitom spadl do vody s kusem zábradlí v ruce. Když jsme ho vylovili, zjistili jsme. že loď je neposedná, protože se kotva povaluje na zádi

„Není zakotvena!“ zvolal nadšen tím objevem. „Vyhoďte kotvu!“ Ani admirál Horatio Nelson před Trafalgarem by nedokázal udělit příkaz s větší autoritou. Afričtí námořníci se podívali zděšeně na kapitána, který jen pokrčil rameny a kývl. Kotva vyletěla obloukem, šplouchla a zmizela nenávratně ve špinavé vodě. Scházel k ní řetěz.

Paluba byla samá díra, protože byla shnilá, a kapitán Gonqalo da Sílveira měl dřevěnou nohu. Nakládací vratiráhno bylo prožrané červotočem, a neupadlo jenom proto, že je podpíraly malířské štafle. Z komína prožraného rzí prchal kouř do všech světových stran. Loukotě kormidla vyztužovaly dlážky z bambusu. Do strojírny scházely schody a lezlo se tam po provazovém žebříku jen mírně prohnilém.

V podpalubí zaujal pana Apfelbauma nažloutlý špalík velikosti malého sloního klu, který trčel z boční stěny dovnitř a zřejmě ji prorážel: „Co je to?“

„Hroší zub,“ poučil ho kapitán.

„Co?“

„Zub hrocha, největšího, jakýho jsem kdy viděl. Napadl nás u Luaba. Tímhle špičákem nám proboural bok, druhý, který si vylomil, mám v kajutě na zdi. Měří dvě stopy a pět palců.“

„Proč jej nevytáhnete?“

„Potopili bychom loď, je pod čárou ponoru a dřevo kolem je shnilé. Ale je dobře utěsněn.“

Kapitán Gongalo da Silveira byl neměně starobylý. V Chindě byl legendou; tradovalo se, že ho tu zapomněl Vasco da Gama. Ze stejných zdrojů prameni nedoložené tvrzení, že se kdysi zachránil ze zajetí lidožroutů tím, že jim uřízl na ochutnání kus své dřevěné nohy a přesvědčil je tak, že je nejedlý.

K panu Apfelbaumovi se choval od počátku s nedůvěrou. Avšak ani ten nenašel v kapitánovi zalíbení: „K tý dřevěný noze mu schází jen černá páska přes oko a klec s papouškem,“ pravil. „Z oči mu kouká mord a pirátština.“ Také se mu nelíbil kus dikobrazího ostnu, který kapitán nosil v uchu. „Frajer!“ odsoudil ho s despektem.

Po inspekci nařídil pan Apfelbaum kapitánovi, aby vyrazil proti proudu Zambezi do Vily Forte, kde je připraveno kargo krokodýlích kůží. a ztratil se na dlouhou dobu v podpalubí.

Parní siréna už dlouho pištěla a z komína se už valil hustý kouř, když Freddy Apfelbaum, zrudlý a čelo zperlené, vyběhl na palubu a bez rozloučení slezl hbitě do motorového člunu, který nás zavezl na břeh.

„Co to máte pod kabátem?“ zeptal jsem se.

„Ten hroší kel.“

„Z kapitánovy kajuty?“

„Ne, z podpalubí. Dalo to fušku, než jsem jej dostal ven.

Zachytil můj zděšený pohled. „Teď už tam krásně teče voda, za chvíli bude Porto Belo na dně.“

„Vy jste se zbláznil. Na palubě jsou lidi.“

„Mají záchranné čluny a k břehu je to kousek Nebuďte naivka. Porto Belo se držela nad hladinou nedopatřením. Už dávno patřila mezi chaluhy. Jenom jsem jí trošičku pomohl, protože pospíchám.“

„Nechápu…“

„Přece jste nemyslel, že jsem ji koupil na chytání krokodýlů. Ta stará skořápka není už dobrá ani na palivové dříví. Zaplatil jsem za ni 80 000 escudů a pojistil jsem ji na…“ Pošeptal mi do ucha cifru, která ze mě vyrazila dech a rychle jsem se ztratil v Chindě.

O dva měsíce později jsem navštívil Freddyho Apfelbauma v jeho salisburské kanceláři na třídě Maniea. „Najdete to snadno,“ zvával mě pokaždé. „Green je přes dva bloky, Ackerman přes jeden, Stein bydlí naproti a Bloch je za rohem. Bloch byl vždycky za rohem.“

„Co dělá váš dělový člun?“ zeptal jsem se.

„Viděl jste někdy doběhnutého Slovana mojžíšského vyznání a britské státní příslušnosti?“ odpověděl pan Apfelbaum otázkou. „Podívejte se na mne. Něco takového uvidíte jenom jednou za století.“

„Co se stalo?“

„Co se stalo! Ten starej korzár mě přivedl na mizinu, to se stalo. Ze mne je totální šnorer. Vašnosti, já jsem se poprvé v životě dostal do konkursu, aniž jsem chtěl.“

„Porto Belo se nepotopila?“

„Porto Belo je mrtvá jako včerejší televize. Ale ten bukanýr a jeho kanibalská posádka se spaktovali s pojišťovnou, zažalovali mne o náhradu škody a já platím jako mourovatej.“

„Náhradu škody?“

„Jo. Kapitán a všech jeho dvanáct zlodějskejeh mouřenínů vypověděli, že na mne celou dobu koukali ze strojovny, jak jsem páčil v podpalubí ten hroší kel. Ti uličníci věděli, že tu loď někdo koupí jenom kvůli pojištění, tak tam ten zub narafičili a jenom čekali, až jim na to nějakej kořen naletí.“

„A co pojistka?“

„Musel jsem podepsat, že se jí dobrovolně zříkám. Jinak bych dopadl jako ten chytrák, který si pojistil doutníky proti ohni a pak je vykouřil. Pojišťovna mu vyplatila pojistku a dala ho zavřít pro žhářství.“

„Ale za co platíte náhradu škody?“

„Nejdřív kapitánovi za nohu. Vymyslel si, že když se Porto Belo potápěla, vlezl na palubu krokodýl a ukousl mu ji. Posádka je ochotna to odpřisáhnout a celé Chinde chce jít svědčit, že když šel na loď, měl nohy dvě, a vrátil se jenom s jednou. Že druhá byla dřevěná, o tom teď nikdo nic neví. Dále platím bolestné, odškodné za ztrátu zaměstnání a náhradu za zničení osobního majetku na lodi. Ti chlapi si přihlásili a navzájem dosvědčili takový poklady, že by královna ze Sáby zbledla závistí. A teď se ještě podívejte na tohle.“

Hodil na stůl těžký podlouhlý předmět zabalený v papíru. Rozbalil jsem jej: „To je přece ten hroší zub, který jste si přinesl z podpalubí!“

„Ne, vašnosti. To je ten, který měl kapitán v kajutě. Poslal mi ho s vizitkou, abych je měl do páru!“

Tak skončila sága dělového člunu Porto Belo. Jeden hroch předtím přišel o zub, pan Apfelbaum přitom udělal plajte a posádka potom pila za žaluziemi přístavní krčmy v Chinde půl roku rum a zpívala johoho.

A kapitán Gongalo da Silveira si koupil novou nohu a škuner, odplul na Kokosové ostrovy a oženil se s mořskou pannou.

ZÁPAS S BÝKEM MANUELEM KRVAVÝM

„Mosambik nemá toreadory. Jediný, kterého jsme kdy měli tady v Lourengo Marques, ujel do Portugalska, a cizí zápasnici s býky sem odmítají jezdit.“

„Špatně platíte?“ zeptal jsem se.

Alvurez Herculano si vysušil šátkem zrosenou tvář. Seděli jsme v protepleném stínu kavárny na chodníku Rua Marquez de Pombal. Na dláždění vystavenému slunci by se snadno usmažila vajíčka.

Hercullano, rtuťovitý padesátník, uctivý a ochotný, vždy v černém, ale s bílými ponožkami, nedělal čest svému jménu; i na Portugalce byl malý.

„Vidíte tu řadu jeřábů?“ ukázal k přístavu. „Táhnou se až do ústi Limpopa, ale nestačí zvládnout haldy zambijské mědi, svazijské železné rudy, rhodeského chrómu, karga surovin ze všech koutů Afriky. Lodi čekají na otevřeném moři celé dny ve frontě, až je pustí dovnitř. Jestli tady něco není, peníze to nejsou.“

„Tak proč?“

„Protože když sem chceme dostat dobrého zápasníka, musíme býka dovézt z Portugalska. Našemu mosambickému býku se od případu Manuela Krvavého žádný matador nepostaví.“

„Řekněte mi o tom!“

„Proč ne. Pamatuji se na to, jako kdyby to bylo dnes. Manuel byl krásný býk, největší, jakého jsme tady viděli. Krvavý mu říkali pro jeho vyboulené rudě podlité oči, které přispívaly k jeho divokému zjevu. Když se vřítil do arény, kypící bujností a sršící ohněm, byl to velebný okamžik. Něco jako pozdvihování. Hlediště bylo jediný užaslý výdech. Dáte si kapucína?“

„Ne. Pokračujte.“

„Nejdříve vám musím něco vysvětlit. Ve Španělsku a v Mexiku býky zabíjejí. My, Portugalci, jim místo meče do srdce ověnčíme rohy rozetou. Jen jednou zabil matador v Portugalsku býka a vsadili ho do basy.“

„Jak to souvisí s vaším příběhem?“

„Tak: Bez vraždy je v aréně míň vzrušení, zápas musí být proto lepši. Španěl zabije v jediném utkání nakonec i toho nejlepšího býka, naši nejlepší býci bojují znovu. Býk je inteligentní zvíře. Pozoruje a učí se. Po každém zápasu je zkušenější, chytřejší. Lip se bije, umí triky. Portugalského býka žádný španělský nepřetrumfne. Španělský býk je vítěz nebo oběť jediného souboje, portugalský je školený gladiátor, ověnčený vavříny mnoha bitev.“

„A vaši mosambičtí býci?“

„Ti jsou nejchytřejší na světě. Ale k tomu se ještě dostaneme.“

„Soupeřem Manuela Krvavého byl slavný matador Fernando Pinta da Silva Ribeiro. Stadión nestačil pojmout zástupy. Dav vřel vzrušením.

Za nadšeného řevu se otevřela masivní vrata a slavnostní průvod na skvělých hřebcích s hřívami, sedly a třmeny zdobenými pestrými stuhami, vjel s hlaholeni a pompou do arény, jezdci v tradičních krojích z doby Ludvíka XV., bohatě vyšívaných zlatem a stříbrem, třpytícím se v zářivém africkém slunci, objížděli bojiště.

Vyšňořený kůň Fernanda Pinty da Silvy Ribeira tančí v čele v taktu hudby jízdu vysoké školy, přechází z kroku do klusu, z klusu do kalupu, a v závěru za hřmění kotlů se staví před guvernérovou lóží. Zápasníci smekají klobouky, klaní se, vzdávají hold vznešené společnosti čelní tribuny, zdrávi obecenstvo.

Znovu zazní trubka, hudba spustí paso doble, a corrida, zápas s býkem, začíná. To se ale musí vidět, pane!“ zvolal Alvarez Herculano vyčítavě a vzrušeně olupoval obři mosambické krevety, jež nám přinesli. Trhal jim nožičky a otíral si prsty citrónem ve stříbrné misce s teplou vodou. Citrón nejlépe odstraní olej.

„Krevety piri-piri se jedí rukama,“ řekl, pozoruje neúspěšné zápolení mého příboru s červenými krunýřky.

Olízl si prsty, dolil sklenici zeleným vínem langosta z baculaté láhve s ouškem a vrátil se v představách do arény.

„Olé, torero!“ pronesl přípitek zvedaje číši směrem k neviditelnému matadoru. V souvislosti s corridou používal španělské výrazy.

„Fernando Pinta da Silva Ribeiro stál uprostřed ringu, temná postava v zlatém kruhu slunce, aksamitový živůtek samé zlato, proti němu Manuel Krvavý rozdivočený pikadory, kopí s pentlemi a fábory napíchaná v mohutné šíji, obrovský černý býk vyrostlý do síly

a krásy, tryskající sopečnou činností. Jezdci ho objíždějí, a kdykoli zaútočí, strhnou koně stranou a umístí rejón, malý oštěp zdobený praporky mezi jeho lopatky. Nedopřávají mu klidu napadají ho znovu a znovu, dodržují přitom přísný ceremoniál jízdní exhibice. To je rejoneo, pane, staré portugalské umění býčího zápasu.

Fernando Pinta da Slíva Ribeiro se pak staví býku opěšalý, po španělském způsobu, ale bez meče. Snímá pláštěnku se šafránovou podšívkou a kyne jezdcům, aby vyklidili pole.

Tribuny zahučely a zavinily se jako moře. Muži v košilích s vyhrnutými rukávy trnou vzrušením, ženy v černých krajkových závojičkách odkládají vějíře ze slonoviny a chápou se růžence. Smrt obchází bariéru. Ačkoli je toreadoru zakázáno zabít býka, je býku dovoleno zabít toreadora. Viděli jich dost rozdupaných napadrť, ležících v prachu, s hlavou mezi rukama.

Manuel Krvavý, nozdry rozšířené a uši vztyčené, zafuněl a tryskem vyrazil na zápasníka. Schýlené rohy minuly tělo jen o milimetry. Da Silva Ribeiro nastavil plášť a vyhnul se střelhbitým odskokem. Pohyboval se s pyšnou sebejistotou, graciézně, jako taneční mistr v baletu Avant de mourir.

Vyměnil pláštěnku za maletu z rudého serže a opět dráždí a provokuje býka.

Manuel divoce bučí, deptá půdu kolbiště, vzpíná se a napadá, ale matador parýruje se švihem a grandezzou kavalíra a strašlivá býčí hlava jen prolétá rudou maletou, smrt na špičatých rozích.

Corrida je boj s větrnými mlýny i podpis krví pod pekelným paktem, počin donkichotský i faustovský. Alvarez Herculano vypustil nosem oblak kouře a nachýlil hlavu, napodobuje mimoděk supícího býka. Po tuctu výbojů a krátkém výdechu stojí proti sobě člověk a zvíře, vraždí se pohledy, připraveni k poslednímu duelu. Jsou k sobě v plemenné konstelaci, oba aristokrati krve své třídy.

Manuel Krvavý pohodil hlavou, odfrkl a zahrabal nohama Fernando Pinta da Silva Ribeiro se napřímil a strnul v póze. Tribuny zmlkly u vědomí, že za několik chvil dojde k dramatickému, možná tragickému vyvrcholení corridy. V skličujícím tichu bylo slyšet písek vrzající pod nohama toreadora vábícího rudou maletou býka k. finále.

Manuel vyrazil a s rohy napřímenými vzal matadora ztečí. Ozvaly se pronikavé výkřiky hrůzy, ale sotva dva kroky před zápasníkem provedl býk něco nepochopitelného: změnil směr trysku a v prudkém oblouku utekl k bariéře. Zanechal da Silvii Ribeira ve středu arény zkoprnělého a samotného.

Nastala groteskní situace. Býk cupkal kolem ohrady a hledal vrata, kterými by se ztratil. Stala se s ním neuvěřitelná proměna. Zdivočelý zabiják, plný páry a vzteku, se změnil v mírumilovný kus hovězího dobytka.

Matador, skřípající zuby, ho marně lákal a honil nazpět do ringu. Manuel Krvavý, potvora nectná, mžoural na něho krvavýma očima, ale dával jasně najevo, že to dosud všecko předstíral a že už ho ty klaunérie nebaví, a držel se u bariéry a od těla.

‚Řekni si mu o mlíko!‘ houkl někdo na toreadora. To už bylo moc. Fernando Pinta da Silva Ribeiro praštil maletou o zem a zhanobený opustil místo svého ponížení.

Řekl jsem vám, že mosambičtí býci jsou nejchytřejší svého druhu. Jsou jako vojáci, kteří nejdou do zbytečné bitvy. Nejsou to vlastně ani býci, ale Picassovy holubice.“

„A co se stalo s Manuelem?“ zeptal jsem se.

„Da Silva Ribeiro ho dal odvést rovnou na jatka. Neměl to dělat. Manuel Krvavý byl hodný býk, a kdyby měl nějaké mlíko, byl by mu je dal.“

PROČ NEMÁM PUŠKU

Na třetí křeslo před televizí se vysoukalo zelené lano, stočilo se dokolečka a s jedním vztyčeným koncem se pohybovalo ze strany na stranu.

Tenhle had sem vleze pokaždé když dávají Komisaře Maigreta, a soustředěně sleduje třepotavé proměny na obrazovce. Rozčiluje mě. Smetl jsem ho do vědra a vyhodil jsem ho za dveře. Zlobil se a mrskal sebou na schodech; chtěl vidět detektivku do konce.

Je to neškodný had. Takové nezabíjíme. Používáme jich na chytání myší a vyhánění hostů. Jinak je ale do přijímacího pokoje nezveme.

U návštěv má větší úspěch leopardi samice Líza. Potlouká se v noci na dvoře a otírá se o popelnice. Nemá ráda naši kočku. Vběhla za ni do jídelny, zrovna když se podávala káva. Byl u nás plukovník Armády spásy, který se pozval na večeři, protože ještě nikdy neviděl živé marxisty. Vyskočil jedním oknem, Lízá druhým; bylo taky zavřené.

Bydlíme na předměstí Salisbury. Jistý náš diplomat, který zde byl den v tranzitu, trval po celou dobu projížďky městem na tom, že tohle není ‚Afrika‘: „Podívej se na ty mrakodrapy!“

Po večeři v nejlepším salisburském hotelu Mimkles jsme doslali oba prudkou otravu masem.

Když nám doktor pumpoval žaludky, připustil, že Salisbury je v Africe. Ale musel jsem mu za to slíbit, že jestli ho přežiju, pošlu ministerstvu zahraničních věci telegram, že byl otráven křováckým šípem. Bohužel jsem ho nepřežil.

Z naší ložnice je vidět cypřiše a ibišky a večer měsíc zachumlaný do mraků. Do usínáni mně cvrlikají cikády, ráno mě probudí pípot ptáků.

A chrápání. Jako když vozí hrnce. Je to spaní na draka. ale taky záhada. Z baráku to není a vedlejší dům je prázdný.

Chrápe to každé ráno, ani ještě oči neotevřu. Běhám k oknu, poslouchám, koukám, nikde nic.

Po cypřiších skáče opice a stovky ptáčků pípají, švitoří a cvrlikají. Aby do nich…

Pojal jsem podezření na ibišek. Vysedával na něm strakatý, ježatý, zobatý pták.

Zavolal jsem ženu: „Podívej se na toho ptáka.“

„Co je s ním?“

„Chrápe! Ten pták chrápe! Je to možné?“

Manželka chvíli poslouchá. „Jo. Chrápe,“ řekla suše, „a přesně tak jako ty.“

„Jak to, jako já?“

„Celou noc tě poslouchá a ráno to dělá po tobě.“

Rozhodl jsem se koupit si pušku a zašel jsem do obchodu se střelnými zbraněmi.

„Potřebuju pušku,“ řekl jsem.

„Jakou?“ zeptal se puškař.

„Chci zastřelit ptáka, který chrápe a ruší mě v čas spánku.“

„Ptáci jsou prevíti,“ pravil puškař nevzrušeně… Ležel jsem na zahradě, jeden letěl zrovna nade mnou a…“

„Velký?“ přerušil jsem ho jat podezřením, že hodlá zlehčovat moje trampoty.

„Plameňák! A zrovna do oka!“ chlubil se puškař.

„Jenže,“ namítl jsem, „tím to mále odbyté Ale ten můj pták mě budí za každého rozbřesku!“

„A proč chrápe?“ poddal se obchodník.

„Moje žena tvrdí, že se to naučil ode mne.“

„Vy chrápete?“

„Tvrdí to žena.“

Zbrojíř se zamyslil. „Když ho zastřelíte, přestane chrápat,“ pronesl s důrazem.

„To je účel hry,“ potvrdil jsem, nechápaje.

„Pták přestane. Ale co vy?“

Odmlčel se významně a pak se otázal s předstíranou lhostejností: „Umí vaše žena střílet?“

Proto jsem si nekoupil pušku.

VOLBY V POUŠTI KALAHARI

Nevyznám se v letadlech, zeptal jsem se proto pilota.

„Piper-Aztek,“ řekl „220 mil za hodinu,“ a hleděl si svého.

Pod námi byla obrovská tichá prázdnota. Piper Aztek předl jako kočka, chtělo se mi spát, ale Lieberman neměl nic jiného na práci, než celou cestu povídal.

„Volby jsou pro ně největší událost ode dne, kdy objevili uměni malovat na kámen,“ drndal. „Projevili pro ně překvapivé nadšeni. Jsou to primitivní pidimužíci, ale na stovkách volebních listin už jsou otisky jejich miniaturních palců.“

Byli jsme na cestě z Gaberones do středu pouště Kalahari ke křováckému kmeni Gwi. Kala ha ri, jakkoli groteskně to zní, je Liebermanův volební okrsek. Vzal mě s sebou, protože od něho kupuju kůže.

Když jsem s ním poprvé mluvil, řekl mí, že je znám po celém Bečuánsku jako Kalahari Sam.

Ptal jsem se na Kalahari Sama v Lobatsi, v Gaberones a ve Francistownu, to je po celém Bečuánsku, a všude kroutili hlavami. „Samuel Lieberman,“ dopověděl jsem.

„Jo ten, co dělá do kůží a do politiky!“ řekl mi pak každý, „tomu říkáme Nejrychlejší huba na obou březích Zambezi.“

Náhlý úder větru zvedl písek a stočil nás do vzdušného pytle. Pilot nabral výšku a vyrovnal křídla.

„Abych vám řekl pravdu,“ pravil Lieberman. „divím se jim. Ve skutečnosti jim o nic nejde. Mají jen dva zájmy: aby je svět nechal na pokoji a aby měli vodu. Tady neprší celé roky. Říká se, že jednou z nějakého mráčku sprchlo na Křováka a ten z toho omdlel a museli ho posypat pískem, aby zase přišel k sobě. Moje volební strategie je proto jednoduchá. Slíbím jim, že jim vláda vyvrtá studnu a dám jim košile.“

„Co jim dáte?“

„Košile. Dal jsem na ně natisknout jméno své strany.“ Naklonil se ke mně, jako by mi svěřoval tajemství: „Kromě kožené zástěry běhali Křováci odjakživa nahatí. Košile je přivedou do vytržení a budou na nich mít napsáno koho mají volit.“

„Umějí číst?“

„Ne,“ řekl. „já jim to přečtu.“

„Proč najednou ten zájem o Křováky?“ ‚zeptal jsem se. „Cesty letadlem, studny, košile?“

„Protože teď, když mají volební právo, je jeden každý hlas stejně dobrý jako hlas ministerského předsedy jinak nejsou k ničemu, jen pro antropology jako jediný článek, který nás spojuje ještě s dobou kamennou.“

Přistáli jsme. Křováci se šourali k aeroplánu.

„Nejsou vůbec překvapeni,“ divil jsem se.

„Slyšeli nás na sto mil,“ řekl pilot. „Mají sluch jako slon, oči jako ostříž a výdrž maratónského běžce.“

Našli jsme tlumočníka, mladého Gwi, jménem Ganu, který se na jatkách v Lobatsi naučil trochu sečuana a trochu anglicky.

Ve vesnici dal Lieberman navařit kukuřičnou kaši s hovězím. které bylo samá flaksa a klihovačka, ale Křováci dlabali, až jim praskalo za ušima.

Když měli bříška jako bubínky, sehnal je do kupy: muže, ženy i děti. Vysvětlil jim prostřednictvím Ganua, že velká bílá královna už není jejich nejvyšším náčelníkem, a protože už mají vlastní vládu, mají také politické strany, ze kterých ta jeho, Liebermanova, je pro ně nejlepší.

Křováci na něho hleděli očima plnými trpného odevzdání a hladili si pupíky.

Jeden stařec se zeptal: „A jakou vládu máme? Černou?“

„Černou,“ řekl Lieberman.

„Když černou, tak proč ty jsi bílej?“

„Protože Bečuánsko je země černých i bílých. Všichni jsme bratři, synové jedné matky, vlasti naší,“ řekl Lieberman.

Stařík se podrbal ve zplstěných vlasech: „A kolik je nás bratrů?“

„Šest set tisíc,“ řekl Lieberman, „Bamangwatů. Bakwenů, Batawanú, Bakgatlů. Kcibů, Baralongů, Křováků a bílých.“

Faldovatá tvář starého muže se zasmušila: „Kolik je to, šest set tisíc?“

Ganu mu vysvětlil, že je to moc.

Děda pokýval hlavou a záhyby jeho pergamenového obličeje se vyrovnaly: „A kolik je bílých bratrů?“

„Tři tisíce.“

„Kolik je to?“

Ganu vysvětlil, že to je málo.

Lieberman nabral vítr: „Bílí bratři mají velké zkušenosti a opatří vám kapitál z Johannesburgu.“

„Co je to kapitál?“ zeptal se jiný Gwi.

„Kapitál jsou peníze.“

Křováci ožili.

„Ale proč z Johannesburgu?“ ptali se.

„Protože tam jich mají hodně,“ řekl Lieberman, „a vaše vláda ví, na které straně je chleba namazaný máslem.“

„Co je to máslo?“ zeptali se Křováci.

Na tom ztroskotal Liebermanův volební projev. Nepodařilo se mu vysvětlit, co je to máslo. Stařec něco rozčileně vykřikoval.

„Co povídá?“ zeptal se Lieberman.

„Včera jsme byli pitomí Křováci,“ překládal Ganu, „a najednou jsme bratři. A tady ten bratr by nás chtěl krmit nějakým máslem, bůhví jestli je to vůbec k žrádlu.“

Lieberman tudíž rychle rozdal košile se znakem své strany, které mu vrátily přízeň Křováků. Přinesli-li mu na revanš luk a toulec se šípy.

Šípy Liebermana zajímaly: „Podívejte se, jejich tvar je starý deset tisíc let. Natírají je jedem z larvy brouka, který žije v písku. A jak jsou ostré! – Áú!“ zařval. Píchl se do palce a začal z něho zuřivě cucat krev. „Dělejte něco!“ křičel.

„Co?“

„Zeptejte se, jestli se mi něco stane.“

„Každé naše dítě ví, že šípy nejsou na hraní,“ řekl Ganu. „Antilopa zasažená šípem zemře za tři hodiny.“

„Já nejsem antilopa!“ vyvřel Lieberman

„Klidu, eland nebo gemsbok,“ pokračoval rozvážně Ganu. „nebo jiné zvíře velké jako baas Lieberman, vydrží i přes noc.“

„Ať nežvaní a dělá něco proti tomu,“ kvílí Lieberman pominutý strachem.

Ganu přinesl cibulky rostliny, které drtil v ruce, nechávaje jejich šťávu protékat špinavými prsty své pěstičky do skořápky pštrosího vejce. Vetřel trochu tekutiny do rány a zbytek podal Lieberinanovi. který odmítl.

Ganu pokrčil rameny: „Vypije, ráno olrajt, nevypije, ráno zakopáme do písku.“

Lieberman se chopil misky a vylízal ji s očima vyboulenýma a s tváří jako krocan.

Když jsme ho nakládali do letadla, zmocnily se ho závratě, na ruce mu vyskakovala vyrážka a nos mu rozkvetl fialkami.

Výsledky voleb se dozvěděl v gaberonské nemocnici.

Křováci kmene Gwi se dostavili k volebním urnám všichni jako jeden muž v jeho košilích a všichni jako jeden muž volili opoziční stranu. Lieberman zůstal bez hlasu.

„Pro Křováka je košile košili, zvláště když je zadarmo,“ komentoval to pilot. „A její politická příslušnost už ho vůbec nezajímá.“

JACOBUS VAN DYN – MISTR ZLOČINU

Vystoupil jsem na stanici podzemní dráhy Mramorový oblouk a dlouhým, temným a studeným podchodem jsem se dostal k Rohu řečníku v Hyde Parku.

Oslnily mě dva zdroje prudkého světla: horké červnové slunce a tetovaná, holá lebka van Dyna. Stál na rezavém železném sudě v kruhu zaujatých posluchačů a vystavoval své přemírou obrazů pokryté tělo obnažené do pasu.

„Jsem gangster,“ hřímal. „Když jsem seděl v cele smrti v Sing Singu, slíbil jsem Bohu, že si nechám vytetovat na záda veliký kříž, jestliže mě z toho dostane.“

Otočil se zvolna kolem své osy; mezi jeho lopatkami se skvěl modrý krucifix, vsazený do nápisu ECCE HOMO!

„V Americe mají takové zákony,“ pokračoval, stíraje pot s kraba na čele, „že jeden ruší druhý. Můj advokát se odvolal proti rozsudku pro technické nedopatření. Pustili mě. Tak jsem poznal, že Hospodin je vždy na straně toho, kdo vyhraje, a od té doby je ze mne zbožný lupič.

Před každou krádeží slíbím Bohu deset procent – slovo držím, ani jednou jsem ho ještě nevzal na pakl. Taky nikdy nelžu – jen před soudem; tam se modlím, aby mi Nejvyšší dal sílu lhát jako tomu největšímu lháři na světě.“

Otřel si opocené čínské draky na týle, vytřel motýly v očních důlcích, vysušil orosené růže na tvářích a srdce na bradě. Šátek pak ovinul kolem krku a zavázal jej vpředu, kde měl vytetován řetěz a jméno THELMA.

„V bouřlivých dvacátých letech jsem pracoval pro AI Capona.“ Napřímil se, poškrábal se za uchem jakoby v rozpacích a mhouře oči pronesl s blaženým úsměvem: „Celkem jsem zabil jedenáct lidi.“

„Vrahu! Dejte ho sebrat!“ zaječel ženský hlas mezi diváky, několik mužů se uchechtlo, ale zbytek shromáždění na něho zíral zaražen. Exgangster si utřel nos, vyčkal ticha a prohlásil ledabyle: „Na tom nic nebylo, to byly jen války mezi gangy, chápejte. Zákon po nás nešel. Soudcové říkali: ‚Mezi sebou ať se postřílejí, jen když nechají slušný a zákona dbalý občany na pokoji.‘

Ostatně co je na tom špatnýho, že jsem dělal pro Al Capona?“ zabodl vyzývavě oči do davu: „Deset tisíc lidi od něho bralo plat! Poslanci, policisté, soudcové, vládní úředníci, politikové. Starostové mu patřili. Sotva jsem se vrátil do Londýna, sbalil mě Scotland Yard.

Z kriminálu jsem vyšel bez floka. Šel jsem za ředitelem Národní galerie: ‚Četl jsem, že vám ukradli portrét od Goyi.‘

– ‚Ano, co vy s tím máte co dělat?‘ – ‚Nic, opáčím, ‚jen jsem si myslel, že byste místo tý jeho hlavy mohl koupit tu moji. je to nejtetovanější hlava na světě, odmítl jsem za ni ty nejlepší nabídky, jednou byste si mohli tu kůži z ní nechat natáhnout do toho prázdnýho rámu po tom Goyovi.‘ – A on na to, jako by vůbec nebyl džentlmen: ‚Vypadněte, vy holomku!‘ – Nakonec jsem tu svoji hlavu přece prodal patologickému ústavu za sto dvacet liber.“

Zástupem se prodrala starší žena v zeleném svetru a s pomačkaným kloboukem propíchnutým pletací jehlicí.

„Ty starej lháři!“ zapovykovala, „za tu svoji šišku bys nedostal ani peňák!“

„Doris!“ zaúpěl zločinec, „nech mě bejt a nekaž mi shromáždění, tohle tady přeci nikdy nebylo, aby člověku někdo přišel rozbíjet mítink.“

„Ty všivej podvodníku, vykrádačí chrámovejeh pokladniček, šejdíři prolhanej!“ triumfovala.

„Doris, děvče drahý, dej mi přeci počinek, koukej, kolik tu mám lidí!“

Doris natáhla pánovitě ruku: „Šilink!“

Van Dyn sáhl do kapsy, podal jí peníz a neřekl již ani slovo, jen se za ní díval, než zmizela v zástupu. „Můžu já věřit v Boha?“ posteskl si pak nelogicky, „řekněte sami. Nechal by běhat po světě takový ženský, kdyby nějakej byl? Ona je cvaknutá a donáší policii.“

Rozhlédl se ostražitě kolem sebe a vytáhl z kapsy plátěný sáček: „Teď prosím o vaši spolupráci. Tady ten pytlík nechám mezi vámi koloval. Cokoli tam dáte, penny, sixpenci, šilink, cigaretu, máte můj vděk a díky.“

„Tady se to nesmí,“ posteskl si a ušklíbl se. „Víte proč? Protože jsme na majetku královny.

Neohlížejte se paní, a nechoďte odtud. Odejde jeden, odejdou všichni. A dejte pozor na toho policajta, jestli se přihlíží, schovejte to.“

K shromáždění se přilepil strážník, dlouhý, důležitý, ale skoro ještě chlapec.

„Policisty,“ nabral to úlisně van Dyn z druhého konce a zbystřil pozornost, „ty já mám moc rád. To jsou takový hodný lidi, nejvíc ty mladý.“

Strážník postával kolem a poslouchal. Pytlík přestal obíhat a zmizel mezi lidmi.

„Vážím si zákona,“ pokračoval vysloužilý brigaud. „Policie, přátelé, tady po nás nestřílí, tak jako když jsem byl v Americe. Tam tě nejdřív bouchli, pak se ptali, co jsi udělal. To se tady nemůže stát. toho já si vážím a podle toho se taky chovám Vloni jsem byl jmenovanej nejlepším zločincem roku a letos jsem navrženej na titul osobní zločinec Jejího Veličenstva.“

Strážce zákona zrozpačitěl, lidi po něm pokukovali a chechtali se.

Van Dyn se podíval koutkem očí po bobbym a rozvíjel dále svou filozofii: „Lupiči, zloději a kasaři jsou užiteční členové lidské společnosti. Když jsem byl ještě v New Yorku, vznesl jsem dotaz na šéfredaktora News Chronicle: ‚Co by se stalo, kdyby všichni zločinci zahájili stávku?‘ – Odpověděl mi v rubrice čtenářů, že by bylo v Americe za tři dni o pět miliónů nezaměstnaných víc, všechno lidi, který žijou ze zločinu nebo se na něm nějak přiživujou. A to si nejsem jistej, jestli do toho počítali taky policisty.“

Muž zákona zrudl a odsunul se. Sáček se znovu rozběhl a mince cvakaly.

„Dávejte pozor na toho poldu,“ pravil gangster starostlivě, „toho ještě dobře neznám.“

Měšec se vrátil k svému majiteli. „Děkuju vám. Teď se na chvilku voblíknu, začíná bejt zima. Je mi divný, že mi s tím pytlíkem ještě nikdy nikdo nezdrhl. Zloděj holt zloděje neokrade. To dělají jen ty velký zloději, co seději v parlamentě. Ne že bych měl něco proti parlamentu. Nemít parlament, nemáme se čemu smát.“

Posadil se na sud. Lidé se však nerozcházeli a z okolí se sem stahovali noví posluchači, otrávení kazateli sekt a politickými řečníky.

„Tuhle o mně napsal Manchester Guardian, že prej glorifikuju zločince a působím zhoubně na nezletilé. K tomu vám něco povím. Včera jsem poslouchal dvě patnáctiletý holky: vlasy jako smuteční vrba, oči podmalovaný. a mluvily jako veteránky z ženský trestnice. Co můžu na lakový mládeži ještě zkazit? Tady ty náboženský a politický žvanilové vokolo nadělaj tisíckrát víc škody, a nikdo si jich ani nevšimne.“

„Tak to zase přeháníte,“ ozval se šedovlasý muž v buřince, s pečlivě stočeným deštníkem.

„Vážený pane, velkej oheň v Chicagu založila kráva, když zakopla o lucernu. Myslíte, že volové to nedokážou? Víte, co hlásaj ti milosrdní bratři? Že se máme všichni navzájem milovat. A jak to je dovopravdy? Já jsem zabil jedenáct lidí, pane. Chcete vědět proč? Protože jsem byl za to placenej. Ale v poslední válce bylo zabito osmdesát miliónů lidí. Ptám se vás. pane, proč?“

„To, kvůli čemu dřív štěkaly revolvery,“ pokračoval, „dělá dnes burza a velkej byznys legálně. Průmysl, spekulace s pozemky, činže, v tom jsou vopravdoví zloději.“ Podíval se na hodinky a zeptal se hloučku: „Viděli ste film Točící se mince?“ Několik lidi přisvědčilo

„To je o Georgi Raftovi. Teď je z něj filmová hvězda, hrál s Marylin Monreovou a Tonim Curtisem. ale dřív dělal to samý co já. jenže jeho životopis promítaj v tom novým nóbl biografu se sedadlama v královský modři a s tébichama v barvě ústřice. Tady je.“ Vytáhl z apsy ohmatanou fotografii. „Ten vedle něj je Mitch Carson, vysoký popravčí syndikátu Vražda. V šestadvaceti letech zabil pětasedmdesát lidí. Lordi zločinu ho dobře platili, střílel ze zálohy, mrtvolkář. Hubu měl plnou zlatejch nuggetů, pistoli vykládanou diamantama. O živobytí přišel, když Al Capone zdokonalil řemeslo zavedením kulometů. On byl hrozně litostivej a citlivej, jak viděl žížalu, tak ji rozříz, aby jí nebylo smutno. A jak Al začal s těma mašinkvérama, sežral ze samý lítosti časovanou bombu“

„Kecáš!“ křikla na něho Doris v pomačkaném klobouku propíchnutém pletací jehlicí, která se opět vynořila z davu.

Van Dyn se zatvářil, jako kdyby mu podali houbu namočenou v žluči a octě. „Panebože!“ zvolal, „dech jí už došel, ale huba jí ještě jede!“

„Kecáš,“ opakovala Doris s důrazem, „podvodníku!“

„Koukněte se na ni!“ posteskl si, „pění jako pivo. Oč je zločinec horší než ženská?“ položil si otázku „Chce buď peníze, nebo život, ale ženská oboje. Doložím to příkladem,“ pravil, „jednou za mnou jedna přišla, prej slyšela, že hledám práci.

‚Měla bych něco pro vás,‘ povídá.

‚Kolik tu dá? ‚

‚Dvě stě liber na ruku, dvě stě potom.‘

‚Co je to za práci?‘

‚Oddělat mýho starýho.‘

‚Dejte sem ty prachy!‘ Když mi je dala, řekl jsem jí: ‚Počkejte tady, půjdu se poradit s Hospodinem.“ Zašel jsem do parku mezi stromy, zapálil jsem kus novin a za chvíli jsem se vrátil s popelem: ‚Pán pravil, že jsme oba velcí hříšníci, a nebudeme-li se kát, nebude nám odpuštěno. Ty peníze mi nařídil spálit.‘ Od tý doby jsem ji neviděl.“

„Kecáš,“ trvala tvrdošíjně na svém Doris. Přidal se k ní chlapík v kostkovaném sáčku, s dlouhými vlasy a s černou bradkou, ale vyholený pod nosem.

„Poslyš, ty s tou lysou lebkou,“ začal.

„Lepší lysá než žádná,“ opáčil přátelsky van Dyn.

„Ty jsi cvok a žvanil a jen se vychloubáš.“

Gangster zvedl obočí a zabouřil:

„Víte, kdo to je? Podívejte se na něho dobře. Profesionální štváč! Za kolik bys strašil na hradě?“ Sestoupil ze sudu a přiblížil se k muži s bradkou, který pobledl a zablékotal: „Nevytahuj se na mě!“

Van Dyn se pásl na jeho strachu: „jak se tak na tebe dívám, byla by z tebe krásná mrtvola. Na náhrobku by ti slušel velkej anděl z mramoru. Mám chuť praštit tě do líbání.“

„Nech mě!“ bránil se beatnik sklesle.

„Jsi hecíř, mladíku, ale nevadíš mi. Když jsem byl tak mladej jako ty, zabil jsem jednou osla. Tatík mi nařezal a potom povídá: ‚Teď tě bude chodit celej život strašit!‘

– A taky jo. Tady je!“ Ukázal rozmáchnutým gestem na bradatého a dav zahlučel smíchem. Spokojen svým vítězstvím, vracel se van Dyn k svému sudu.

Ale ten už tam nebyl.

Ukradla ho Doris, žena v pomačkaném klobouku propíchnutém pletací jehlicí, a založila dvacet kroků odtud svoje vlastní řečniště.

Gangster lapl po vzduchu, zrudl a žíly na krku mu naběhly. S pohyby golema odhodlaného ničit a rozbíjet, s očima naplněnýma vztekem, sunul se doprovázen zástupem připraveným na nejhorší, k Doris.

„Slez z toho sudu!“ zařval. Žena se na něho ani nepodívala.

„Dej mi ten barel, krucifix!“ zvýšil ještě hlas.

„Neobtěžuj, vandráku!“ odbyla ho.

„Doris, vrať mi ten barel, nebo…!“ sápal se na ni.

„Nebo co?“ zeptala se klidně, vytáhla z klobouku pletací jehlici a obrátila ji špicí proti němu.

Van Dyn se zarazil. Rozhostilo se ticho. Všichni tušili, že teď se přihodí něco strašného.

Jacobus van Dyn, veřejný nepřítel, desperát a syn revolveru, zvedl hlavu, nadmul se a vyplázl na ni jazyk.

Pak se otočil a nesledován davem vrátil se k svému opuštěnému místu, oblékl černý svetr s límcem ke krku, utáhl řemenem texasky, placatou čepici narazil na stranu, uchopil nákupní tašku z pruhovaného režného plátna, v níž měl vyžebrané mince a cigarety, a šoural se zvolna odtud, až zmizel za dřevěnou boudou přilehlého staveniště.

SPIRÁLY

Bylo úmorné vedro. Slunce se propalovalo skleněnými stěnami do galerie a vytvářelo v ní nesnesitelné klima. Nutné sako i kravata ve mně vzbuzovaly nenávistné pocity; toužil jsem po svém pokoji s chladicím zařízením a koupelně se studenou sprchou, nebylo však možno odejít. Odkradl jsem se alespoň od jádra vernisážních návštěvníků do odlehlejších místností výstavy, kde bylo méně těch abstraktních obrazů, jejichž žhavé plochy – zdálo se, že všechny odstíny červené si zde daly schůzku – jen zvyšovaly teplotu v hale.

Ve stinném koutě menšího sálu mě zaujalo temné plátno, zobrazující Afričana s hlavou rohatého zvířete. Seděl ve společnosti dalšího muže, ženy a dítěte zvedajícího se ze země před slaměnou chatou, která se ztrácela v bezhvězdné noci, poodhrnuté jen nepatrně štíhlými plaménky sporého ohně, a házel na rozprostřenou kůži věštebné kůstky hakata.

Poutala mě expozice obrazu i jeho prostý realismus, nepostrádající však exotické přitažlivosti, jíž se vyznačují africké náměty Zahloubán a snaže se dešifrovat děj, nepostřehl jsem nějakou chvílí, že již nejsem v místnosti sám Krok za mnou stál Frederic Turner, jenž mi byl představen jako sběratel uměleckých předmětů a mecenáš galerie. Po bok se mi postavil mladý Afričan v sněhobílé košili s rozhalenkou, nedbale zastrčenou do úzkých terylénových kalhot, a se zájmem mě pozoroval.

„Tohle se vám líbí?“ zeptal se Turner pochybovačně.

„Líbí,“ potvrdil jsem. „Rád bych pochopil, co to představuje.“

„Mnozí z nás Afričanů jsou zázrační lékaři,“ řekl černoch, jako by otázka patřila jemu. „Na tomto obraze je otec, matka a dítě. Bylo osm hodin večer, když dítě vážně onemocnělo, což bylo způsobeno čarodějem. Matka i otec mnoho přemýšleli o svém nemocném synovi; věděli, že anglický doktor nemůže rozumět nemoci zaviněné čarodějem. Šli tudíž k africkému zázračnému lékaři. Prohlédl dítě, kterému je nyní lépe. Africký lékař zná kouzla čarodějů, neboť je sám také trochu čaroděj!“

„Barbaři.“ bodl Turner a změřil vyprávěče pohrdavým pohledem

„Josef Ndandarlka,“ přeslabikoval jsem jméno malíře na obraze. „Znáte ho snad?“ otázal jsem se černocha.

„To jsem já.“ odpověděl.

„Vaše práce mě zajímá. Vystavujete víc věcí?“

„Ano, ukážu vám je.“

Sledován Frederikem Turnerem, představil se také jako tvůrce několika soch a plastik. Pracoval s hlínou, mastkem, kamenem, dřevem i kovem.

„Co znamená toto?“ ukázal jsem na dvě kamenné lidské nohy, jakoby ulomené nad kotníky s přeraženými kostmi, přervanými šlachami a rozdrásanou kůží Byl to pár lidských nohou utržených od těla pod lýtky a postavených v koutě jako odložené boty, pár člověčích šlapadel zapomenutých po tragickém úrazu pod Golgotou.

„To jsou Petrovy nohy,“ vysvětloval Ndandarika. „Petr byl pastýř. Jednoho dne zašel daleko do buše. Byl to veliký buš. Pásl v něm své stádo a spatřil lvíče, s nímž si hrál. Matka lvíčete Petra sledovala a pak ho snědla. Vše, co z něho ještě zbylo, byly nohy Petrova matka a otec je uschovali, protože ho tolik milovali.“

„Barbaři,“ udeřil opět Kredenc Turner.

Mladý umělec, aniž ho vzal na vědomí, přikročil k obrazu. v jehož středu ležel pod stromem mopane, s hlavou na kameni, mrtvý muž obklopený rozpálenými, sálajícími skálami, na rudým sluncem zalité, žhoucí zemi, ve věnci vy vřelých vln vzdáleného pohoří.

„Toto je příběh příslušníka kmene Munyandža,“ glosuval malíř. „Zemřel hladem. Pracoval v Ňasku jako zahradník a měl malou mzdu. Toužil jít do Salísbury. Opustil svoji práci a vydal se pěšky na cestu. Byl již daleko, ale ještě v Ňasku, když po šedesáti pěti mílích dostal hlad. hledal jídlo a zemřel.“

Turner chtěl opět něco poznamenat, ale slovo mu uvízlo mezi pootevřenými rty, neboť se k nám připojil Frank Gurtis, ředitel galerie, hranatý člověk, s hustým mefistofelsky klenutým obočím a ironickými ústy, jež vypadala malá v poměru k mohutné bradě.

Zasvěcenci tvrdí, že skutečných znalců afrického umění není více než prstu jedné ruky. Byl k nim počítán Tristan Tzara a je prý jím také Gurtis.

„Vybrali jste si dobře,“ pochválil nás, „Josef Ndandarika má neobyčejnou schopnost vyjadřovat se v rozličných materiálech a technikách. Jeho plátno Křováci prchající před bouří visí v newyorské galerii.“

Umělec se rozpačitě usmál a odporoučel se. Přece jen se projevilo společenské rozrůznění.

Frank Gurtis nás zavedl do své pracovny, posvátné jeskyně bohu Mlima, a představil nám několik přátel a svoji ženu, které říkal Větrníček. Ač mladá i hezká, připomínala svými dlouhými zplihlými vlasy a záhrobním obličejem s nesmírně melancholickýma očima smuteční vrbu.

Ředitel galerie na mě upřel zádumčivý pohled: „Soustředil jsem kolem sebe všechny černošské umělce v Rhodesii. Odmítám ty, které zkazili misionáři malováním madon a Kristových tváří i výrobce kuriozit. Tady najdete opravdové současné africké umění vytvořené umělci, jimž nebylo vysvětleno nic víc než řemeslo tvorby. Všechno ostatní je talent a Afrika. Světové galerie od nás kupují. Stále více. neboť africký kumšt je levný.“

„Je to výhodnější než kupovat diamanty,“ poznamenal jeden z hostů. Nebyl mezi nimi žádný černoch.

Na zemi byla rozprostřena zebří kůže, na níž se rozvalovala siamská kočka. Stoly byly pokryty mořskými mušlemi a barevnými kameny, v koutě ležela lebka hrocha. Vypadala jako maska kouzelníka. Otevřenými dveřmi bylo vidět na balkón, kde seděl, připoután za každou nohu koženými řemínky k bidlu, mladý orel.

„Jsou mu dva roky. Dospěje, až mu bude sedm, zčerná pak a hlava a prsa se mu zbarvi do červena,“ řekl Gurtis.

„Kde budem do té doby?“ ozval se někdo.

„Podívejte se z okna!“ Frank Gurtis ukázal na trávník v protějším parku, na kterém spalo několik černochů. „I kdyby nedělali nic víc, dosáhnou nezávislosti. Celý svět je s nimi!“

Turner se vznítil: „Ale jim to nestačí! jsou ještě opice, ale nás by nejraději vyhnali, že je to jejich země. Váš sluha by chtěl dělat ministerského předsedu a váš poslíček v kanceláři si myslí, že celý den nic neděláte, jen sedíte a telefonujete s přáteli, zatímco on musí běhat na poštu. Anglie nás prodala, chce se co nejrychleji zbavit odpovědnosti za kolonie“

„Chtěl bych uspořádat výstavu symbolů,“ odváděl řeč ředitel galerie. „Ukázal bych, že všechny národy používaly stejné symboly. Nemohu rozluštit tajemství spirály, tady v obrazárně visí podobizna, které africký malíř namaloval místo očí spirály. Proč? Nechtěl říci. Staří lidé si prý oči představovali jako spirály. Můžete to pochopit?“

„Když byla střední Afrika kolonizována. neměla v Anglii panovat žena!“ začal opět Turner.

„Nesouhlasím s vámi!“ odporoval Gurtis. „Naopak, domnívám se, že celému světu budou jednou vládnout ženy. My muži příliš podléháme samolibému uspokojení nad nadřazeností svého intelektu. Myslíme si například, že nejkratší cestou mezi dvěma body je přímka. Ženy však nemyslí přímočaře, a dostávají se rychleji k cíli.“

„Člověk je uvnitř tak křehký,“ povzdechla si Větrníček a začervenala se v rozpacích. „Nejlépe je dívat se na svět jako skrz tabuli okenního skla: tady jsem já, tam je svět.“

„Věřím, že lidé přišli kdysi na svět z jiné planety. Nerosty, rostliny a zvířata se na zem hodí, lidé nikoli. Proto je pro nás svět šalebný přelud. Přešlapujeme před márnicí, všechny naše cesty vedou nikam – to je kontext našeho života.“ ředitel galerie se uchopil černého předmětu na stole. „Prohlédněte si ji,“ vyzval nás. „je to stará vzácná práce, soška ženy. Vypadá, jako by byla ze železa, je však dřevěná V Evropě by ji pečlivě očistili a zbavili toho nejvzácnějšího: rituálního nánosu hlíny a krve. Nerozumějí Africe!“

„Barbaři,“ řekl jsem, dívaje se na Frederika Turnéra, a rozloučil jsem se

„Doufám, že se stanete naším habitué,“ řekl Gurtis.

V galerii jsem ještě našel Josefa Ndandariku: „Poslyšte, tady je někde portrét, který má místo očí spirály. Mohl byste mi jej ukázat?“

Ndandarika mě dovedl k obrazu fantastického černého obličeje zaplňujícího velké plátno.

„Co je to?“ zeptal jsem se.

„Tvář Afriky.“

„Proč má místo očí spirály?“

„Afričané tak někdy malovali oči.“

„To už jsem slyšel od Curtise. Víc prý se nemůže dozvědět, je to prý tajemství.“

„Příliš jednoduché tajemství, aby je neznal,“ řekl Ndandarika a počal na mě vystřelovat svoje krátké, lapidární věty. „Spirála je symbol rodícího se života. Rozvijí se. Její závity jsou mezníky uplynulého času, k nimž se nevrací. Vyvřela vroucí mízou a kypící krví. Rozkořeňuje se. Rozlévá se jako opalizující rozvlněné moře.“

„Ty dvě spirály ale nejsou stejné. Jsou protichůdné, jejich závity běží proti sobě,“ namítal jsem.

Za španělskou stěnou Ndandaríkova klidného obličeje se něco pohnulo.

„Ano,“ usmál se, „spirála je také symbol zmaru. Zavinuje se, stáčí a noří do sebe. Svíjí plachty Dusí a scvrkává se. Hasne a umírá. Zasouvá se vlastními troskami.“

O OPICÍCH A LIDECH

Proti teorii, že lidé pocházejí z opic, jsem nic neměl až do okamžiku, kdy moje dcera ukázala na kapotu našeho auta zaparkovaného na mysu Dobré naděje: „Podívej se, mami na toho paviána. Vzít si brejle, vypadá jako táta.“

„To se neříká,“ kárala ji žena, tutlajíc vlastní názor.

„Proč? Stejně neumí česky.“

Nelíbí se mi a popírám jakoukoli podobnost s ním, s brejlemi či bez nich. Přivedl mě však na myšlenku, že lidé nemusejí nutně pocházet z opic, ale právě naopak, že opice mohou pocházet z lidí, nebo alternativně mohou tvořit na lidech zcela nezávislou čeleď, jim případně nadřazenou.

Rivarol například rozděluje zvířata na lidi s inteligenci a lidi s talentem. Pes a slon jsou lidé s inteligencí; slavik a bourec morušový lidé s talentem.

Do inteligentních lidi však nepojímá opice, nejspíš pravě proto, že jsou lidem v mnohých směrech nadřazeny. To je názor, k němuž se s jistými výhradami připojují na základě některých vlastních pozorováni.

Projížděl jsem nedávno Wankie. Mezi tím městem a řekou Zambezi začaly opice ničit úrodu, protože letos jsou neobvyklá sucha. Žádné vyhlazovací metody nepomáhaly, lidé je proto odřízli od vody. Výsledek? – Žádný – opice chodí pít z váz na hřbitově a nikdo se už neodváží je rušit. Hřbitov i opice člověku připomínají, že si o sobě nemá příliš myslet.

Je dokázáno, že opice vynikají v moderním malířství (op-artu), že pronikly do vesmíru dřív než člověk a že přijaly za své opuštěné lidské tvorečky (Tarzana a jiné), ale ačkoli se o lidech často říká, že mají opici, není zaznamenán případ, že by ji někdy adoptovali.

Na zmíněném již mysu Dobré naděje, kde jich žijí velké tlupy, se paviáni s důmyslnosti vpravdě lidskou zabývají vykrádáním aut a není zámku, který by nedokázali otevřít.

Kromě našeho sedanu Škoda 1200. Ten, jak známo, nemá kliky, ale páky. které zapadají do dveří tvoříce s nimi plochu, a je zpravidla zapotřebí druhé páky, aby se prvá dala otevřít.

To paviány, zvyklé na kliky, které vypadají a fungují jako kliky, velmi zlobilo, takže na závěr každého svého marného snažení o otevření vozu vylezli na jeho střechu a zanechali tam svoje vizitky.

Činili tak s takovou pravidelnosti, že mě donutili jezdit cizím autem, které mělo kliku. Převahu svého opičího intelektu nad mým lidským projevili tím, že od té doby svoji tělesnou potřebu už nevykonávali na voze, ale v něm.

Také Afričané je pokládali odedávna za nadřazené lidskému pokolení. Podle africké legendy byly opice dříve lidskými tvory, žily v kmenech a měly svoje kraly jako ostatní lidé. Protože však jsou velmi moudré, nechaly si narůst ocasy a změnily se v opice, když přišel do Afriky běloch – aby na něho nemusely dělat a platit mu daně.

Jen v jednom punktu si s lidmi nezadají. Pozoroval jsem paviána, když kradl na poli kukuřici.

Ulomil si jednu a schoval ji v levém podpaží, pak druhou v pravém a ta z levého mu vypadla. Utrhl jinou, vrazil ji do huby a ztratil tu z pravého podpaží. Začal nadávat a klas mu vypadl. Vztekle urval nový a strčil jej mezi nohy. Objevil se farmář a pavián utekl na zemi plno kukuřice, v hubě nic.

VRAŽDA VE ZNAMENÉ ŠTÍRA

Dýka. kterou byl zavražděn Felix Montana, byla vzácná práce; rukojeť cizeloval Benvenuto Cellini. Damascenská ocel vjela zezadu mezi žebry rovnou do srdce oběti, a kromě devíti čajových růží a zastaveného přívodu vody k fontáně nezanechal vrah žádné další stopy.

Vražda byla provedena v devět hodin večer v londýnském domě Monlanovy ženy Tamary Čtyři sloužící podávali no večeři jejich devíti hostům v zimní zahradě likéry a kávu, nikdo však nic neviděl a úmorných, ale bezvýsledných výsleších zůstali všichni stejně nevinni jako podezřelí.

Smrt Felixe Montany, významné osobnosti a mezinárodního pojmu ve světě financí, vyvolala situace, jež hrozily skandálem rozměrů aféry Alexandra Staviského.

Burzy se kymácely. Francouzská Sureté, americká FBI i Interpol naléhaly na okamžité vysvětlení vraždy, které by ještě mohlo zabránit hrozícím krizím.

Donald Briggs, vyšetřující inspektor Scotland Yardu, obdržel po týdenním bezvýsledném pátráni pokyn z vyšších míst, aby se obrátil na soukromého kriminologa Marka Herona, známého úspěšným vyšetřením mnoha beznadějných případů.

Mark Heron si vyžádal podrobný popis vraždy, fotografie a data narozeni všech patnácti osob, jež se nacházely v domě.

Po prostudování materiálů požádal inspektora Briggse o sdělení výsledků šetření o manželství Felixe Montany. Rovněž chtěl vědět, jaký měl zavražděný pohřeb.

Dostalo se mu informace, že oba manželé žili v krátkém, ale vzorném manželství a všechna policejní šetření vylučují motiv msty, žárlivosti nebo manželského trojúhelníku. Zavražděný měl pohřeb, jaký Londýn od smrti Winstona Churchilla ještě neviděl.

Na základě táto zprávy a svých předchozích studií označil Mark Heron za vražedkyni ženu zavražděného Tamaru Montanovou, která se po mnohahodinovém nevzrušeném zapírání náhlé zhroutila a přiznala se k vraždě svého manžela.

Inspektor Briggs, vyvedený z míry nečekaným obratem, navštívil Marka Herona a žádal vysvětlení.

Vědec otálel. „Moje metody jsou neortodoxní,“ řekl. „I když přinášejí zaručené a překvapivé výsledky, musím vás požádat, abyste o nich pomlčel.“

„Spolehněte se,“ ujistil ho Briggs.

„Provádím v kriminologii nedovolené exkurze do planetárních sfér.“

Donald Briggs zvedl obočí.

„Používám astropsychologie,“ pokračoval Mark Heron, „vědy dosud sotva exaktní, už však odkryla mnohá mystéria mozku i ducha. Zabývá se na základě přesných matematických kalkulací, založených na datech narození člověka, psychologickými typy lidí a jejich vztahy k zvířetníkovým znamením. Dosud používá orákulovitých názvu jako domifikace nebes, konjukce, oblouk ekliptiky, měsíční domy, pro které ještě nemá přesnější výrazy, ale jinak je zbavena balastu středověkých pověr. Obávám se však, že moje odpověď je pro vás již teď tak fantastická, že vás mrzí, že jste se zeptal.“

„Naopak,“ ohradil se inspektor, „ujišťuji vás, že mě vaše vývody nesmírně zajímají.“

„Člověk je automat jednající na popudy zvenčí, neschopný vlastní nezávislé činnosti. Astropsychologie se zabývá odhalováním planetárních vlivů, jež na něho působí a podle nichž jedná. To vám může připadat jako bloudění v mlhách starých čarodějných knih nebo čtení z mihotavých hvězd, ale jak jste viděl, má to výsledky.“

„Snad kdybyste konkrétněji…,“ řekl inspektor. „Váš přístup k danému problému je pro mne zatím delfský.“

„Chápu,“ usmál se Mark Heron. „Použijeme teorii na případ Felixe Montany. Z patnácti přítomných v domě vraždy se čtyři narodili ve znamení Lva, tři Kozoroha, tři Panny, dva Ryb, dva Vah a jen Tamara Montanová, narozená 2. listopadu 1936, jediná ve znamení Štíra, na něhož ukazuje celé provedení vraždy.

Vražedkyně použila dýky jedinečné umělecké hodnoty, vedla ji s energií v ženě nehledanou a zabila jediným tknutím ruky takřka před očima čtrnácti lidí, aniž někdo postřehl její čin. Projevila charakteristické vlastnosti Štíra: ledové sebeovládání. odvahu, obratnost a schopnost uvážené surovosti. Pod tímto znamením se rod i chirurgové, vojáci, řezníci, majitelé pohřebních ústavu a hrobníci.

Ocel je kov tohoto zvířetníkového znaku a jeho psychologický typ se vyznačuje láskou k jemným, krásným nástrojům a neuvěřitelnou zručností v zacházení s nimi.

Vystrojení slavného pohřbu a čajové růže hozené na oběť svědčí o jiné výrazové vlastnosti Škorpióna: o cynickém smyslu pro humor Nejen to! Růží bylo devět, hostů devět a vražda byla spáchána v devět hodin. Devítka je Štírovo planetární číslo.“

„Ale proč zastavení fontány?“ zeptal se Donald Briggs.

„Zdánlivě nesmyslná, neúčelná akce. Nikoli však pro astrologa. Hvězdopraveckým živlem Štíra je voda, které se však, ač ji má rád, osobně vyhýbá. Patří do kategorie nervózních osob, jež vstávají v noci a utahují kapající kohoutky vodovodu.“

„Dobře,“ řekl Briggs. „Ale co motiv? Každá vražda má motiv. Kde je motiv?“

„Není,“ řekl Mark Heron. „Motiv není. To je na celém případu to nejtypičtější – klíč k jeho rozluštění.

Všimněte si Štíra na starých hvězdných mapách. Už odpradávna měl špatnou pověst jako symbol násilné a zbytečné smrti. Jistě je vám známo, že samička škorpióna zabíjí partnera – bez motivu. Chápete již?“

„Je to nové,“ pravil zdvořile inspektor, dívaje se na špičky svých bot, „a provokativní.“

„Podívejte se na fotografii Tamary Monianové,“ pravil Mark Heron. „Ta intenzita výrazu! Ty pronikavé oči! Vášnivé, chladnokrevné a kruté. Lidský generátor strašlivé energie čekající na uvolnění. Kryptický, tajnůstkářský tvor, zažívající zkušenosti až v samé dřeni svého nitra, paličatý jako mezek, rafinovaně zlý, explozivní a smrtonosný jako dynamit. Štír je jediné znamení, pod kterým se rodí takoví lidé“

Donald Briggs k němu vzhlédl poklesnýma očima.

„Zavraždila by Tamara Montanová svého manžela, i kdyby se nenarodila 2. listopadu 1936. ale v jiném měsíci. dejme tomu 2. února?“ zeptal se.

„Vyloučeno,“ zvolal Mark Heron. „Proti ženě narozené 2. listopadu, tudíž ve znamení Štíra, povaze propastné a fatální, je žena narozená 2 února, tudíž ve znamení Vodnáře, mopslík štěkající na měsíc.

Žena – Štír je bytost předznamenaná k démonickému zničeni svazku lásky. A je-li příznivý časový faktor – jako tomu bylo v den vraždy v devět hodin večer – to jest, dostanou-li se destruktivní tendence krvežíznivého Marta do sextilu s Merkurem, prosadí se primitivní nutkání projevit své vražedné sklony a smrtící síla, ukrylá dosud jako jed v ostnu samičky škorpióna, zasáhne předmět své lásky. Co bylo dosud jen noční můrou její obrazotvornosti a tíživých snů. leží před ní jako chladnoucí mrtvola.

Vodnář vedle Štíra je bledý čaj íček vedle temného robustního vína z vinice Médocu.“

„Fantastické!“ vydechl inspektor Briggs. „Jen jedna věc mě mate. Datum narození Tamary Monianové jsme opsali z jejího mezinárodního vůdčího listu vystaveného ve Vídni. Tam mají zvyk, jak jsme bohužel zjistili až z jiných dokladů, označovat měsíce římskými číslicemi Náš úředník, pokládaje římskou dvojku za arabskou jedenáctku. vám sdělil, že se Tamara narodila 2. listopadu, ačkoli je ve skutečnosti narozená 2. února. Tudíž nikoli ve znamení Štíra, ale Vodnáře.“

AMERIČAN V PAŘÍŽI

Přistoupil v Brazzavillu a posadili Ho vedle mě.

„Chodíte do cirkusu?“ zeptal se.

„Rád,“ řekl jsem.

„Přijďte se na mě podívat. Mám cvičeného nosorožce, chodÍ po provaze a umí počítat.“

„Přijdu,“ slíbil jsem.

Nebyl to obyčejný Američan. Neptal se, kolik platím danÍ, znal řečí a věděl o Gershwinovi.

„Jmenuje se Fuegan,“ řekl.

„Kdo?“

„Nosorožec. Pojmenoval jsem ho po šlechtici, který v době hladomoru snědl svoji babičku. Mohl sníst psa, ale snědl babičku, protože na rozdíl od psa neuměla chytal tučňáky. Propadl nevyléčitelnému žroutství.“

„Šlechtic?“

„Ne, nosorožec. Odkud letíte?“

„Z Livingstonu.“

„Myslíte, že bych tam dostal nového nosorožce, až se můj přežere k smrti?“

„Nevím, jsou vzácní.“

„Lítáte rád?“

„Rád.“ řekl jsem.

„Já ne. Letadla jsou moc rychlá, lítají moc vysoko, nic není vidět. Kromě podávání ohřívaných jídel a ranního čekání před záchůdky, se nic neděje. Nejsou-li ani letušky pohledné, jediná zábava, která nám zbývá, je použiti papírového sáčku při špatném počasí.“

Líbil se mi. Vyhledal jsem ho ve varieté na Pigallu. „Nosorožec mi chcípnul, sežral ředitele.“ řekl. „Ukážu vám místo něho Paříž“

Nikdy neměl nosorožce, dělal klauna, hrál na triangl a vystupoval pod uměleckým jménem Fuegan.

„Jsem rád v Paříži,“ řekl. „Znáte úsloví: mít se wie Gott in Frankreich? Byl jsem tu poprvé jako voják a od té doby jsem tu tak často, jak mohu dostat angažmá. On revient toujours a ses premiers amours.“

Vzal mě na představení: pštrosí pera, černě punčochy, tanečnice, vysoké štíhlé a nohaté. Nebylo to tak vzrušující, jak to zní.

„Snivá byste mezi nimi našel Francouzku. Většinou jsou to Angličanky a také Američanky. Tady je tolik zábavních podniků, na Pigallu, Montmartru, Champs Elysées, že kdyby se našel člověk, který by na to měl, nevyšel by ze zábavy do konce svých dnů. Ale Toulouse Lautrec by nad tím hořce zaplakal. Pojďte odtud, je to tu samý Američan.“

Přemýšlel jsem, co ho sem vlastně táhne. Tohle byl svět jeho profese a lezl mu krkem.

Posadili jsme se ke stolku kavárny na chodníku u Madeleine. Zamával na fiakristu v tvrďáčku před Cookovou cestovní kanceláři.

„Měli jsme sem přijít v minulém století, nebo aspoň před první světovou válkou, anebo raději ne, neberte slova příliš vážně.“

„Řekl jste, že máte rád Paříž. Ale co se vám tu vlastně líbí?“

Usmál se zatrpkle: „Louvre, Notre Dame, Fernandal a Bardotka, beaujolais, galský šarm, kankán, básníci a malíři. A Pařížanky! Mondénní, noblesní, lyceistky, i ty ženy s pletí, kterou už opustila vláčnost, a teď pospíchají domů uvařit, vyprat a utřít dětem nosy.

A tady tu plavovlásku, která se drží za ruku se Senegalcem, a všechny ty lidi, kteří se za nimi neotočí. Podívejte se na něho! U nás by ho zlynčovali. Žiju v takovém zapadlém koutě na jihu Států, kdybyste to tam znal, nedivil byste se, kromě biografu a kostela jinou zábavu nemají“

Na amerického černocha mluvil podivně. Zachytil můj překvapený pohled: „Až budete zase tam dole u staré Zambezi, pozdravujte. Můj dědeček byl odtamtud.“

Vytáhl z kapsy pomačkanou fotografii: „A tohle je tatínek. Pověsili ho na platanu.“

PÍŠŤALKY ZA MĚĎÁK

Lemmy je kluk jako cvoček, obličej z čokolády, vlasy perziánové, nos malý a nic, čím by jej utřel. Je ze Doseta, města popela a smetí, kde spirály kouřů dosud stoupají k africké obloze z otevřených ohnišť.

Ale teď se potuluje širokými ulicemi Johannesburgu, zahlcenými kolosálními automobily. Tuhle je kiosk s novinami, tamhle telefonní budka, chodníky hoří světlem výkladních skříní; Johanneshurg je fantastické město s neónovým náhrdelníkem, město zachvácené tesknicí.

V parčíku před radnicí, kde květiny rostou tak, jak se jim přikáže, se na Lemmyho rozběhl Temba, udělal Šprajcku a v poslední chvíli se mu vyhnul cirabem.

Teď se při coural David. Okouněl, zevloval a zeptal se: „Kluci, máte něco jíst?“

„Jíst?“ řekl Temba. „to je pro ptáky.“

A vytáhli píšťaly a spustili.

Temba je taky ze Doseta, ale jak může, uteče z té blechárny do Johannesburgu, bloumá tím bábelem jako galerií obrazů, kouká, co by uzmul a jak by se vyhnul policajtům.

I v Sowetu se pořád něco děje, chodí pohřební průvody. tetky kvičí, prodávají dýně, rajčata a cibuli, v Aleji smrti se perou zavíráky, někdy je fotbal, ale co je to všechno proti zázrakům metropole?

Doma, v Sowetu, leží táta, včera ho pobodali ve vlaku. Bratr nedělá, co se vrátil z kriminálu, a sestra utekla té partě, co ji tři dny držela, nikdo nevěděl kde, a teď je zalezlá v koutě, nic nemluví a do očí se nikomu nepodívá.

Temba sešpulil rty a foukl do píšťaly. Píská si jako chlapec ve tmě, když se bojí. Ale má to švih.

„Dik za ty drobné, pane!“ Přišvindloval se k nim lepič plakátů, taky ještě dítě, čertví kde tu kytaru ukradl; kdekoliv jsem viděl černé potulné pištce, a je jich požehnaně tady, v Durbanu, v Kapském Městě i v Salisbury, vždycky se k nim připojí nějaký trsaní nebo drnkaní instrument.

Jejich blýskavé plechové trubičky, říkají jim Penny-whistles, píšťalky za měďák – ale zkuste si je za něj koupit –, se komíhají sem a tam a ti uličníci se točí jako čamburíny a skáčou a baletí a je v tom něco strhujícího něco dosud neslyšeného. To je kvela, nový zvuk v Africe.

Srotily se kolem nich všechny možné africké rasy. Sangáni, Vendové, Zuluové a emigranti z Tanzanie, Rhodesie, Zambie, Malavi i Mosambiku. Tančí a tleskají do taktu a černá venkovanka, na hlavě koš, na zádech dítě, v ruce tašku, víří v kruhu a zalyká se smíchem. Šla by za nimi za Unii mrakodrapů, přes hory, savany, buš i pouště až do moře, až na konec světa jako ty děti za krysařem, takové kouzlo je v jejich píšťaličkách.

Myslel jsem, jestli nejsou začarované, nebo třeba z kosti viselce, ale nejsou, díval jsem se.

Ta píšťalka, to ani není pořádný hudební nástroj, jen taková fujara z plechu, dětská okarína, taková železná rourka s dírkou. A ti kluci v životě neviděli noty.

Šlapou dlažbu, cení ve smíchu porcelánové zuby, producírují se na obrubě chodníku. Trubadúři ulice. Jsou to živé gejzíry muzikantských nápadů, z nichž každý si zopakují aceélerando i diminuendo.

Davidovi máma včera natloukla, že přisel domů zavšivený. Máma vede činžákový život, posluhuje a pere u bílých, je samé: ano, madam, děkuju, madam, hned, madam; ruce má oteklé, jako by jí z prstu mělo začít stříkat, v noci se probouzí strachy, že jí ty otoky prasknou a že vyteče ven.

„Ztřískala mě jako koně,“ řekl David klukům a začali jinou.

Říká se tomu nový zvuk, myslel jsem, že je to nový ragtime, ale už se to v Africe hraje léta a ve světě to nezabralo. Nejspíš to není nic, z čeho sype, na čem se dají nasekat prachy.

Tak či onak, Lemmy, Temba a David si z toho hlavu nedělají, seberou z chodníku mědáček, píšťaličky černé, životem otloukané, v bříškách jim kručí – a hrajou.

Ale ta hudba není ani lkaní ani naříkání, ale chvalozpěv života.

POSLEDNÍ PŘÍSTAV

V Kapském Městě jsme bydleli na svahu pod Lví hlavou v domku, jeho okna hleděla na Atlantik. Z oceánu táhl vlhký chlad svlažující horké dny a doléhalo sem zádumčivé šumění pěnících vln. Velké parníky po dlouhé pouti v neznámých vodách kotvily na otevřeném moři a bokaTé lodi, z nichž stoupal k nebi bílý dým, připlouvaly a odplouvaly z dálav do dálav. Večer ve tmě vzplanulo světlo majáku.

Vedle nás žila Penelopa O’Harová, žena kapitána. Měla dceru, dcera měla bandžo a zpívala balady, ale neměla hlas. Kapitánova žena uměla vyšívat, plést a hrát na flétnu. Někdy se z jejich verandy ozývaly zvuky připomínající srážku mlékarského vozu s náklaďákem plným podsvinčat; to ty dvě muzicírovaly.

Po absolvování několika takových koncertů se zdálo poněkud pochopitelnější, že Gregory O’Hara byl za dvacet let manželství doma teprve počtvrté.

Jako sousedé jsme se občas navštívili a jeho žena komentovala pokaždé svoje manželství: „Vracela jsem se domů z francouzského kláštera na lodi, na které sloužil, a hned jsme se vzali. Byla jsem velmi hloupá.“

„To byla,“ potvrzoval kapitán. „Dívala se, jak z podpalubí čerpají vodu, a řekla: ‚To je dobře, že máte na lodi studnu, nemám ráda slanou vodu!“

Penelopa O’Harová chodila pravidelně do kostela a její muž o ní prohlašoval, že ze samé bigotností schovává v den Páně i slepice před kohoutem. Nebránil jí však. Obzvláště schvaloval její podvečerní pobožnosti, protože si vodil na zahradu, zatímco byla v kostele, svoje dámské známosti.

Byl to člověk liberální, ale názory své ženy nesnášel. Jednoho odpoledne nás pozvali na čaj a konverzace se točila kolem postavení černochů v jižní Africe.

„My jsme byli také barbaři a museli jsme čekat celá staletí, než nás Římané naučili mýt si ruce před jídlem,“ pravila paní Penelopa. „Ať čekají taky!“

Kapitán se na ni podíval a krk mu zbrunátněl.

„V koutě na chodbě je koště,“ řekl.

„Co s ním?“ zeptala se podezíravě.

„Sedni si na ně a vyleť komínem!“ řval a bušil pěstmi do stolu: „Středověk! Středověk!“

Vytratili jsme se.

Několik dnů nato jsem ho potkal v přístavu. „Pojďte se se mnou napít,“ pozval mě.

Posadili jsme se ke stolu před portugalskou námořnickou hospodu U plešatého mořského orla. známou mariňákům z celého světa smaženými chobotnicemi a mosambickými krevetami piri-piri.

Vlny bily o přístavní hráz a mořský vítr nám ovíval tváře.

Třístěžňový škuner vyplouval z plaviště obletován hejnem bílých racků a před přístavem čekala na lodi vod a velrybářská mateřská loď s malými letadly na palubě. Za ní, srovnány v řadě jako kačenky za maminkou, kotvily harpunové dělové čluny.

„Vidět pěknou loď, to je, jako když potkáte krásnou ženu,“ pravil kapitán. „Každý skipper, i kdyby se plavil v cedníku, říká, že ta jeho je nejlepší, jaká kdy plula po slané vodě, ale já bych tu svou vyměnil za velrybářskou bez mrknutí oka. Velryby mě táhnou. Je to galejnická služba, ale pro chlapy. Napijte se!“

Zaposlouchal se do písničky, kterou zpívali hamburští námořníci u barového pultu:

Junge, komm bald wieder,

bald wieder nach Haus.

Junge, jahr nie wieder,

nie wieder hinaus.

„Rozumíte jim?“

Přeložil jsem mu to.

„Domů! Kde je doma, pane?“ zeptal se a propracovával se zasmušile lahví ke dnu. „Doma je karanténa, doma nejsem člověk, doma jsem ostrov.“

Vypil toho už hodně. Vrtěl se na židli a kroutil hlavou, jako by chtěl rozptýlit mlhu halící jeho mozek. „Říkat sbohem může být pěkné.“ pokračoval, „ale horší je, když nemáte komu. Chodí si vaše žena také vypláchnout ústa, když ji políbíte?“

Kousl se do rtu a rozpačitě se usmál. Alkohol ho zmáhal.

„Zvedněme kotvy, kapitáne,“ vybídl jsem ho.

Neposlechl. Seděl a vyprávěl láhvi před sebou: „Tíhnul jsem k ní jako střelka k severu. Byla čistá a voněla jako čerstvý chléb.“

Uvědomil si. že není sám, zvedl pomalu hlavu a řekl s důrazem: „Zajímalo by mě, jak vypadáte, když jsem střízlivěj.“

Vypuklo kruté léto; Mořský vánek byl horký a sucho takové, že i sul se sypala ze solniček.

Kapitánova žena poslala dceru k příbuzným a toho jistého nedělního odpoledne oblékla jako obvykle svoje sváteční šaty a vyjela z domu. Místo na podvečerní pobožnost zajela za dva bloky, zaparkovala a počkala půl hodiny. Vrátila se pěšky a prošla domem a zahradou až do nejzazšího kouta. Kapitán Gregory O’Hara tam odpočíval ve stínu staré smuteční vrby a mladé blondýny.

Penelopa O’Harová otevřela taštičku a vytáhla z ní černý, kovově se lesknoucí předmět. O’Hara vyskočil, ale dříve než mohl udělat krok, z ruky jeho ženy dvakrát vyšlehlo a kapitán klesl k zemi jako olovnice.

Policie ji zastihla stát nad jeho tělem zkamenělou jako Lotovu ženu. Řekli jí, že je mrtev. Zašeptala: „Nechtěla jsem ho zabít nadobro. Jen na chviličku.“

Bungalov vedle nás osiřel. Nebylo slyšet vrzání vrátek, bendžo ani flétnu, ale když den pohasínal a tma se šumala na verandu a večerní purpur se rozlil po nedohledných vodách oceánu a v mlhách soumraku mizela na obzoru loď, byl bych odpřísáhl, že na té lodi je skipperem Gregory O’Hara a že ji řídí tam, kam táhnou velryby…

ČINČIRINČI

Kapské Městu jsem si zamiloval na prvý pohled. Ten byl z letadla, kterým jsem pokračoval v koncertním turné po jižní Africe. Moje poslední štace byl Johannesburg, kde se mi nelíbilo, snad kvůli dešťům, které zaplavily můj dvoudenní pobyt, snad pro ten shon a zmatek, že nebylo na nic čas. V Kapsku mě čekaly tři koncerty a mezi nimi celý, celičký týden volna.

Kapské Město? Jaké bude?

Rozprostřelo se přede mnou zalité sluncem, s čirou oblohou, se Stolovou horou vyříznutou v horizontu a s Dvanácti apoštoly s úpatím skloněným k moři, jako by byli připraveni k mytí nohou před poslední večeří. Moře bylo malachitové, se smaragdovými pruhy a zaoceánskými parníky zakotvenými ve Stolové zátoce. Přistihl jsem se při tom, že hledám na zčeřených vlnách trojstěžník rouhavého kapitána van der Deckena, tak řečeného Bludného Holanďana, ale již byl oceán zase pryč a letoun se snesl nad tou starou hospodou sedmi moří a přistál na letišti D. F. Malana.

„Buďte vítán, mladý muži,“ pozdravil mě profesor Chessnut s důrazem na mladý a připomněl mi tak, že to zde nebudu mít lehké. Představil mi Hanse Kreutzera, o kterém jsem již mnoho slyšel. Hans se na mne hezky usmál celým svým opáleným obličejem a řekl něco tak rychle, že jsem nepoznal, jakou řečí mluví.

„Jak se máte?“ zeptal jsem se ho prkenně školní angličtinou v domnění, že se to patří. Asi ho to poněkud zarazilo, neboť si zajel rozpačitě do černých řídnoucích vlasů, ale pak odpověděl nevinně:

„Je to na draka, málo žrádla.“ Jeho čeština byla jadrná a vychutnával s libostí každé slovo. Lekl jsem se, až mě píchlo, neboť v místě, kde končí černý světadíl a nejbližší pevnina je Antarktida, jsem to nečekal. Mluvil jsem pak na něho česky tak dlouho, až jsem zjistil, že mi nerozumí ani slovo. Zkrušilo mě to, neboť z toho bylo zřejmé, že česká tria, kvarteta i nonet zde zanechaly takové dědictví, že se těžko bude kráčet v jejich šlépějích mladému, neznámému pianistovi.

Zařekl jsem se, že neudělám hanbu tradici českých muzikantů – světoběžníků na mysu Dobré naděje a zapomenu na svých dvacet šest let. což nebylo v přítomnosti ctihodného, ale ne zcela normálního profesora Chessnuta snadné.

„Mám z vaší země křídlo Petrof, komponuji na něm. Jestli jste stejně dobrý jako to piano, budete mít velký úspěch,“ řekl, zdálo se mi, že jízlivě, „zkouška je ve tři. Tohle je Serafina,“ představil mi štíhlou, plavou, mírně pihovatou dívku, „dovede vás tam. See you later.“

Profesor nás opustil a vlezl do auta, cizího, jak jsem vzápětí zjistil, a zůstal v něm sedět, dokud ho nevytáhla jeho manželka, mohutná žena s dalekonosným hlasem, která by jistě stačila na tři Chessnuty. Způsobem, který svědčil o jejím nezvratném klidu, ho strčila do vlastního vozu a briskně ho odvezla.

Hans se tím očividně bavil a nijak to neskrýval, zatímco Serafina se dívala stranou.

Tak jsem se seznámil s Činčirinči, jenže to jsem ještě nevěděl, že jí tak budu říkat.

Celým jménem se nazývala Serafina Labuschagne, z něhož příjmení je burské, francouzského původu, jenže žádný Francouz – a tím méně Angličan – je neumí správně vyslovit, neboť se čte labeskachne, a to je v řeči afrikaans.

Nepochybně jsem byl první cizinec, který její jméno vyslovil hned napoprvé bez chyby, neboť ji to přivedlo v úžas. Přirozeně jsem jí nevysvětlil, že jsem si při představování převedl její jméno do češtiny jako labská kachna, protože to by se asi hněvala, ještě lépe jsme se pak shodli, když zjistila, že moje křestní jméno je Jan, neboť Jan je v afrikaans také Jan a v obou jazycích se vyslovuje Jan, tudíž jsem předstíral potěšení zase já, a tak jsme byli všichni rádi, kromě Hanse, kterému to bylo jedno.

Hans Kreutzer byl vedoucím obchodu s gramofonovými deskami, živobytí získával prodejem šlágrového braku, ale v jeho srdci byla klasika. Po Hitlerově nástupu k moci utekl z Německa do Afriky, protože byl žid, a zabydlel se tady. Mimo to, že byl předsedou Kapské hudební společnosti, která byla sponsorem mých koncertů, uměl vyprávět výborné vtipy, většinou původní, ale také takové, kterým pro úplnost chybělo jen označení „made in Czechoslovakia“. To mi opět připomnělo, že moji předchůdci zde konali dobré dílo a jsou chováni ve vděčné paměti.

Hans bydlel v útulném domku ve čtvrti Sea Point, vysoko nad mořem na úpatí podivného útvaru nazývaného Lví hlava. Jeho manželka, příjemná paní s mateřskými sklony, hrála také na piano, asi dobře, protože se nevnucovala, že mí to předvede.

„Moje křídlo máte k dispozici,“ nabídla mi.

„Cvičím denně osm hodin,“ řekl jsem rozpačitě, „nerad bych byl na obtíž.“

„To nevadí, já stejně nejsem celý den doma,“ odpověděla a zanechala ve mně rozpaky nad smyslem své odpovědi. Hans mne zavedl do zahrady.

„Můžete se zde projít mezi cvičením.“

„Máte krásný trávník,“ řekl jsem zdvořile a spisovně, „je dovoleno po něm šlapat?“

„Je,“ odpověděl Hans stejně zdvořile a spisovně, „ale doporučuje se přitom dupat. Nyní je horko a ze Lví hlavy sem lezou kobry.“

Pak mě odvezl do hotelu Marině, který stojí na mořském břehu ve stejnojmenné čtvrti. Tam mne i se Serafinou opustili.

Můj pokoj byl ve druhém poschodí a stoupal jsem k němu po schodech ze vzácného dřeva imbuja, které však vrzaly jako kterékoli jiné staré dřevěné schody. Prohlížel jsem si obrazy na zdích, znázorňující kapské krajiny, obzvláště hory, které byly tak fialové, že jsem je pokládal za kýč. V tom jsem se asi nemýlil až na to, že fialová barva odpovídá u kapských hor, ponejvíce za soumraku, skutečnosti.

Také to, že sluha, který vynesl nahoru moje zavazadlo, byl míšenec, jsem se naučil rozeznávat až po několika dnech pobytu. Byl uctivý a choval se nevtíravé, ale nedovolil mi otevřít si kufry a já jsem nenalezl odvahu zabránit mu, aby moje věci nezačal ukládat do skříně.

Otevřel jsem okno a kochal se pohledem na moře, poněkud zastřené datlovými palmami v zahradě hotelu. Byl horký, modrý den, šum vln doléhal až ke mně, a když jsem si olízl rty, byly slané. Bylo tu krásně a volně.

Mou pozornost zaujal malý ostrůvek, který se rýsoval na mořské hladině, ještě v dohledu.

„Co je to za ostrov?“

„To je ostrov Robben,“ odpověděl sluha tiše, „dřív tam byli malomocní. Teď tam posílají politické vězně.“

Frakovou košili jsem měl zpocenou na ždímání, ale úspěch to byl. Profesor Chessnut mžoural nadšeně očičkama.

„Země, kde se rodí takoví muzikanti, je za kouzelnou, a ne za železnou oponou. Mladý muži, i Janáček by z vás měl radost.“

To byla vzácná pochvala, neboť profesor Janáčka zbožňoval a zasloužil se nemálo o to, že jeho clilo je v jižní Africe známo lépe než Smetanovo nebo Dvořákovo.

Serafina mně přinesla kytici dlouhých bílých květin, jaké jsem nikdy předtím neviděl.

„Jak se jmenují?“

„Cinčirinči.“

„Jak?“

„Cinčirinči. Vydrží několik měsíců, můžete si je odvézt domů.“

Zvukomalebnost jména mne zaujala.

„Děkuji vám, jsou krásné a svěží jako vy. Jejich název je kouzelný. Působí jako zaklínadlo. Cinčirinči… Rád bych vám tak říkal, budou mi vás připomínat. Dovolíte?“

Přikývla, ale nezdálo se mně, že by to na ni udělalo dojem,

Cinčirinči se stala mým strážným andělem po celou dobu mého pobytu. Byla žačkou profesora Chessnuta na hudební koleji při kapské univerzitě a profesor, který měl málo času právě tak jako Hans, mně ji přidělili jako průvodkyni a společnici.

Zpočátku to ve mně vzbuzovalo rozpaky, ale byl jsem ujištěn, že to je součást kapské pohostinnosti. Napadla mě všetečná otázka, jak to provedli s českým nonetem, ale nevyslovil jsem ji.

Jezdila pro mne šedivým austinem ke Kreutzerům po cvičení a seznamovala mě s Kapským Městem. Byla nevtíravá, nehlučná, příliš klidná a vážná na svůj věk. Zeptal jsem se na ni Hanse.

„Její otec je důlní inženýr a černá ovce rodiny. Zprvu pracoval na stavbách železnic, ale přišel o místo, protože se ujímal Afričanů. Pak šel na Rand, do zlatých dolů, ale ani tam neobstál. Pak působil v Kongresu demokratů, bělošské organizaci, která podporovala černošské hnutí, a to bylo pro každého zaměstnavatele i pro příbuzné víc, než je možno snést i u Bura ze starousedlického rodu – nebo právě proto.“

Hans se odmlčel a díval se na mne s výrazem člověka, který zbytečně odpovídá na zbytečné otázky Pokračoval však.

„Žena ho opustila a odstěhovala se s dcerou k bratrovi, který má tady farmu. Strýc dělá všechno, aby neteř vymanil z vlivu otce. Nechal ji studovat hudbu, nic jiného umět nemusí, stejně ji pak bude hledět bohatě provdat. Na práci jsou Afričané a míšenci, jihoafrické bělošky, příteli, jsou nejlínější stvoření na světě.“

Procházeli jsme se s Cinčirinči po kvetoucích svazích Stolové hory.

Bavili jsme se srdečně až do chvíle, kdy jsem se zeptal: „V Johannesburgu nesměli na můj koncert přijít žádní Afričané. Proč to je? Proč jsou zde na každém kroku nápisy Jen pro Evropany?“

Zdálo se mi, že bojuje v nitru s odpovědí, snad se její otec hlásil o slovo, ale neprosadil se.

„Tomu nemůžete rozumět. Každý cizinec se na to ptá, ale pochopit to může jen ten, kdo se zde narodil, nebo kdo tady dlouhou dobu žil. Podívejte se na tuto květinu. Říká se jí kukmakranka. To jméno vzniklo z úsloví good vir my krank mag, dobrá pro můj nemocný žaludek. Černoši tu bylinu a její léčivé vlastnosti znají odedávna. Vědí, co je dobré pro jejich bolavá břicha. A my víme, co je dobré pro ně.“

Pak jsme už mnoho nemluvili a na příští den jsem se omluvil. Vzkázala mi však po Hansovi, abych se nezlobil, a že mě i s Kreutzerovými zve na víkend na farmu svého strýce.

Farma Ospalá díra se vyznačovala tím, že nebyla ani ospalá, ani díra. Bylo mi, jako bychom přesídlili do minulých století. Budovu v kapsko-holandském stylu zastiňovaly kaštany, duby a smuteční vrby. Na prostorném stóepu – otevřené verandě, vybavené rákosovými stolky a křesly, nosili míšenci v bělostných oblecích hostům čaj. Nábytek v domě byl staromódní, ale vzácný a fortelný, z ebenu, růžového dřeva, stinkwoodu a imbuje a v rozích stály vyřezávané, mosazí pobité truhly. Procházeje domem, zahlédl jsem dveřmi kuchyně množství měděného nádobí rozvěšeného na stěnách, zatímco v pokojích viseli staří Holanďané v mohutných, temně zlatých rámech.

Sobotní odpoledne byla vyhrazena hostům. Přijížděla další auta a několik mladých dívek a mládenců ze sousedních farem přiklusalo na jezdeckých koních.

Mezi pobíhajícím služebnictvem mne zaujala mladá, neobyčejně sličná dívenka, která se ihned po našem příjezdu přidala k Cinčirinči a doprovodila ji do jejího pokoje. Ve výrazu jejího obličeje, v držení štíhlého, ale vyspělého těla bylo něco nepostižitelného co vzněcovalo moji obrazotvornost.

Hans, kterého jsem se na ni ptal, mne odbyl „Máte tu plno hezkých děvčat, dceři domu máte dělat rytíře, a vy se zakoukáte do služky. Ta holka je Serafině k ruce.

Tady služebnictvo nic nestojí, vidíte, že zakopávají jeden o druhého. Mimoto je to černoška a patří k bontonu hostů, že se na ně dívají, aniž by je viděli.“

Nedalo mi to a pokusil jsem se vyzvědět něco od Cinčirinči

„To je Kattie,“ řekla, jako by tím bylo všechno vysvětleno. „Pojďte si vzít čaj. A ochutnejte konfijt z melounů, je výborný.“

Do setmění jsem zahlédl Kattii ještě dvakrát mihnout se domem a pak jsem ji pustil z mysli, lépe řečeno, nemohl jsem na ni myslet, jelikož si mne zcela přivlastnil jeden z hostů.

Pastor du Toit patřil k těm cizopasným tvorům, kteří se zavrtají člověku pod kůži a rozlézají se tam, nejsouce k vyhubení, jako bilharzie.

Večeřelo se venku. Pro hosty byl připraven braalvleis, maso na roštu. Na ohništi v zahradě se peklo skopové a boerewors, kořeněné burské klobásy. Páter dal ještě pokoj.

„Já, mladý muži, pocházím z vysokého veldu, ze severu. To je ovčí kraj, jediný na jih od rovníku, kde se lidé ještě bojí Boha.“

Padre si lokl whisky a pokračoval.

„Můj praděd prodělal Velký trek, odtud až k Weenenu. Padl s Retiefem. To byl, pane, výkvět národa. Slyšel jste o Dingaanovi? On a jeho černá sebranka je zabili. Allemagtig! What a lot of bloody, Kaffirs!“

Cinčirinči i Hans se mi ztratili z očí, asi věděli, že jsem ztracen. Zbabělci. Muži u ohně začali zpívat Sarie Marais: „Ach, vem mě zpět do starého Transvaalu…“ Sluhové roznášeli neslyšně podnosy s alkoholem. Nelze říct, že by je potomci voortrekkerů neudržovali v oběhu.

„Můj otec,“ pokračoval domine. „byl veld-kornet v anglické válce.“ Mínil tím burskou válku. „Slyšel jste někdy o anglických koncentračních táborech?“

„Ag man,“ rozohnil se po další whisky, „oom Paul Kruger věděl, proč nemá rád královnu Viktorii. A to Angličani chtěli jenom naše zlaté a diamantové doly, ale Kafři, mladý muži, ti by chtěli všechno,“ odmlčel se, jako by uvažoval, má-li vůbec vyřknout tu strašnou myšlenku, „všechno – i naše ženy!“

V další samomluvě se ukázalo, že kromě černochů a Angličanů, kterým říkal rooineks, nenávidí také židy, míšence, Indy, komunisty a všechny zatracené cizince, mne nevyjímaje.

Zahlédl jsem Hanse a zavolal jsem na něho, nepůjdeme-li již spát. „Noc je ještě mladá,“ zahulákal na mne zdálky a ponechal mne napospas namazanému predikantovi. Kolem to vypadalo jako v afrikánském laageru, a s troškou fantazie by bylo možno slyšet vozy tažené volskými potahy přijíždět ze tmy a vidět mezi stromy muže v sedle s puškami na rameni.

Pastor zahájil delší, těžko srozumitelnou řeč prošpikovanou výrazy jako „afrikaánerdom“, „čistota rasy“, „volkswill“, „burský nárad“, „boj o jazyk“, „platteland“.

Nakonec jsem to stejně nevydržel.

„Co to máte pořád s těmi černochy, jsou to lidé jako my.“

Strnul a podíval se na mne pohledem, který prozrazoval, že nevěří svým uším. Pak mu asi v mozku lihovými párami zmátoženém zasvitlo, že jsem vlastně zatracený cizinec, a z politického řečníka se změnil v kazatele.

„Je psáno v knize Jozue, mladý muži: Protož nyní zlořečeni jste, a nepřestanou v vás být služebníci, kteří by dříví sekali a vodu nosili do domu Boha otce mého.

Rovněž je psáno: A ustanovil je Jozue v den ten, aby dříví sekali a vodu nosili všemu shromáždění, i k oltáři Hospodinovu, a do tohoto dne, na místě, které vyvolil.

A to se, mladý muži, týká černochů. Neboť řekl Noe: zlořečený Kanaán, služebník služebníků bude bratřím svým. A řekl také Požehnaný Hospodin, Bůh Semův, a buď Kanaán služebníkem jejich.

Kanaán byl syn Chámův a Cham,“ řekl pastor vítězně, „je praotec černochů! Chcete ještě pochybovat o tom, že Kafři jsou podřadná rasa?“

Whisky konala svou práci, a tudíž jsem nejen pochyboval, ale začal jsem se hádat. Kolem nás se začali shromažďoval ostatní hosté a zahlédl jsem starostlivé pohledy činčirinči a Hanse.

„Nuže, mladý muži, jste-li, což přičítám vašemu mládí a nezkušenosti, takovým přítelem černochů, řekněte mi podle pravdy: Dal byste svou sestru negrovi?“

Slyšel jsem o tomto řečnickém triku rasistů již dříve a vjel do mne vztek: „U nás se ženy vdávají podle vlastni vůle, pane Nemám sestru, ale kdybych měl, přál bych jí každého poctivého muže, kterého by měla ráda. Bez zřetele na barvu pleti. Nejen to. pane, kdybych já sám měl rád černošku, vzal bych si ji, kdyby mě chtěla.“

Pozdvižení, které vzniklo, jsem slyšel Hanse vysvětlovat. že jsem moc pil. Pak mne již táhl za sebou zahradou, domem a po schodech k mému pokoji. Usnul jsem, sotva jsem dopadl na postel.

Ráno jsem nalezl u snídaně pouze Kreutzerovy.

„Najezte se rychle,“ naléhal Hans, „musíme odtud.“

„Je mi líto, jestliže jsem vám způsobil nepříjemnost.“ řekl jsem zkroušeně, „ale ten chlap mě provokoval celý večer. – Rád bych se alespoň rozloučil se Serafinou.“

„Není tady, je se strýcem ve městě.“

V autě, kterým jsme se vraceli do Kapského Města, jsem myslel na Činčirinči.

Hanse, který se dosud vyhýbal politickým řečem, popadl záchvat sdílnosti:

„Musel byste zde být déle. abyste to pochopil.“ Napadlo mě, že mluví jako činčirinči nebo skoro jako páter du Toit. Ale pak dodal: „Apartheid, příteli, je choroba, ze které je každému špatně – kromě těch, kteří ji mají.“

BALADA O MAJÁKU V MAKUTI

Kamkoli teď přijdu, všude tvrdím, že jsem z Bukoviny. Ostudný příběh, jež je toho příčinou, začal na terase hospody Modrý delfín, šest set kroků od majáku v Makuti.

Seděl tam jen jeden do sebe pohroužený host v kapitánské čepici a hřál v rukou láhev koňaku. Posadil jsem se do protilehlého rohu či oslovil hostinského svou nejlepší portugalštinou: „Campari!“

„Sprechen Sie deutsoh?“ zeptal se.

„Ne,“ řekl jsem a když mi přinesl sklenici portského, protože campari neměl, prozradil jsem, že jsem z Rhodesie.

Prohlédl si mě s nedůvěrou. „Já jsem z Bukoviny,“ pravil a dodal vyzývavě: „To je v Rumunsku.“

Portské bylo dobré, tak jsem nic nenamítal, a dal jsem si ještě jedno.

„Když jste z Rhodesie,“ zkoušel mě, když přinesl třetí, „jistě znáte Sehwartze v Salisbury.“

„Neznám.“

„Ani Ackennanna v Bulawayu?“

„Ani Ackermanna v Bulawayu.“

„To jste z Rhodesie?“ klofl posměšně.

„Znáte vy Mikuláše?“ zeptal jsem se.

Ožil: „Svatýho nebo toho, co měl v Bukurešti hotel?“

„Ne. Námořníka. Co měl psa Fidelia.“

Neznal a nechal mě už v klidu zírat na makutský maják.

Sestává ze čtvercové budovy, z které trčí jako prst vztyčený k obloze kruhová černobílá věž se dvěma ochozy. Horní je zasklený s otáčivými reflektory a pokrytý červenou střechou připomínající kupoli observatoře. Docela na vršíčku je větrná růžice.

Kromě jiných zatížení jsem zatížen na majáky. Je v tom element poezie i kus staromilství a historického stesku. Neboť se domnívám, že podle forem, jak kde bude postupovat socializace světa, si buď

1) už majáky a jejich individualističtí, v nich jako syslové zalezli, vývojem předběhnutí strážcové nebudou moci čnít jen tak sami pro sebe, stranou politického dění. I na těch nejútesovatějších pobřežích a nejkorálovějšich ostrovech světových moří bude nikoli po jednom jediném zaostávajícím majáků, nýbrž vzniknou celá JMD, vysoce produktivní Jednotná majáková družstva radostněji blikajících majáků, nebo

2) je zautomatizují.

Jak mi tyto úvahy bloudily mozkovými závity, uvědomil jsem si, že ačkoli mi majáky nejsou docela cizí, neznám žádného jejich strážce. Naplněn kromě portského přesvědčením, že je to nedostatek a že každý člověk by měl v rámci všeobecného vzděláni znát nějakého strážce majáku, došel jsem k brance s nápisem „Vstup přísně zakázán“ a prošel dveřmi, nad nimiž visela kotva a znak města Beiry s nápisem „Farol de Macuti“.

Farol znamená maják. To je portugalsky, neboť jsme na pobřeží Portugalské východní Afriky.

Muž byl už postarší, a jestli měl zuby, neukázal je; úzké rty sotva propustily slova překvapení. V každém záhybu jeho hubeného obličeje byla starost. Zeptal se mě, jestli jsem kontrolor.

Univerzálním jazykem složeným z málo známých a z mnoha mně neznámých řečí, v němž bylo nejmíň portugalštiny, které jedině rozuměl, jsem mu vysvětlil, že jsem ze vzdálené země a že jsem přišel na táčky.

Jeho ústa, dosud stažená jako pytlíček na tabák, naznačila uspokojení. Zeptal se, máme-li u nás majáky, a přinesl láhev a sklenice.

Řekl jsem, že nemáme majáky, ale zato krásnou baladu, která končí na majáku.

Pronesl něco, čemu jsem nerozuměl, ale usoudil jsem, že chce, abych mu ji přednesl.

Nebylo to snadné, a nebýt té láhve, nepustil bych se do toho.

Jde vlna za vlnou, pochopil bez obtíží, když jsem překlad dokreslil rukama, ale

hrob jedné vlny druhé je

zelenou kolébkou

mu nešlo do hlavy.

Slovu hrob porozuměl bleskově; obrátil jsem oči v sloup, sepnul ruce na prsou a udělal nad podlahou kříž.

Kolébku rozluštil po divokém kolébání židlí, pohazování polštáře v náručí a naturalistickém předvedení dětského pláče.

Souvislost mezi hrobem a kolébkou ho však kormoutila a jeho smutný obličej prozrazoval, že prožívá duševní muka. Plně si zasloužit doušek, který si dopřál, než propadl hluboké beznaději. Vzchopil se až u

… Fidelio, věrný pes,

zři na něj okem mdlým

a ještě ruku líže

mu jazykem krvavým.

Musel jsem ho ujistit, že Fidelio je opravdu pes. V tom punktu byl, nevím proč, velmi nedůvěřivý, a byl by si jeho štěkání, zabití a lízání ruky dal předvádět do úmoru, kdyby se mu náhle jeho vyvalené nevěřící oči nezamžily praménky studeného potu. Asi pochopil tu tragédii, neboť pobledl a v jeho zmožené tváři se zrcadlila hrůza. Vypadal, jako by dostal mořskou nemoc. Musel mít rád psy.

Než jsem se dostal k… a ve věži Mikuláš a s Mikulášem Bůh“, byla z něho lidská troska.

Nikdy bych nevěřil, že pouhá balada, navíc ne zcela přesně přeložená, může mít tak pronikavý dojmový účin. Zanechal jsem ho v majáku zničeného, se zrakem vytřeštěným a neschopného dát mi „dobrou noc“

Domů jsem šel vyčerpán, ale s hlubokým sebeuspokojením. Na nebi zhasínal Jižní kříž a potkával jsem námořníky, kteří se ptali, kterým směrem je moře. Bylo už k ránu.

Za několik dnů jsem opět zavítal k Modrému delfínu. Seděl tam stejný do sebe pohroužený muž, v rukou láhev koňaku.

Krátce po mně vešla mladá dvojice, přistoupila k jeho stolu a položila před něho bankovku, za kterou jim dal veliký klíč.

Když spatřil, že ho pozoruji, vstal, zdrtil mě pohledem, zaplakal nahlas jako nemluvně, které má hlad, a odešel.

„Kdo je to?“ zeptat jsem se hostinského. „Strážce majáku.“

„Nedobírejte si mě,“ pravil jsem důstojně, „znám strážce majáku.“

„Ba ne,“ řekl. „Strážce majáku jste poznal teprve teď. To byl Mikuláš Jonescu, ten, který měl v Bukurešti hotel. Když je tady sezóna a hotely plné, pronajímá turistům maják. Je to jeho melouch.

A vy nejste z Rhodesie, ale z Československa.“ dodal vyčítavě. „V majáku jste přepadl pana da Costa Almeidu. Má ženu na prázdninách v Lisabonu a trávil víkend v majáku. Nemůže vám přijít na jméno a tvrdí, že prý jste mu řekl, že vy Češi jíte psy.

Ale jako majitele Agéncia Funerária, pohřebního ústavu v Beiře, ho nejvíce rozčililo, že házíte malé děti do vln ještě v kolébce.“

Vrátil jsem se do svého hotelu v blínové náladě. Vyzvedl jsem si klíč, a než jsem došel ke schodišti, vrátný mi za zády zaštěkal.

JAK JSEM NAPÁLIL SLONA

V Livingstonu mně řekli, abych šel do vesnice, kde žije Čiraši, protože jestli chci filmovat slony. Čiraši ví víc o slonech, než sloni vědí o sobe.

Čiraši znamená Ten, který se ztratil. Je lovec, ale protože jeho vesnice je v přírodní rezervaci na bečuánské hranici, kde je zvěř chráněna, policie mu říká pytlák.

Když najdou impalu oběšenou v oku nebo v bažině zapadlého slona s vyříznutými kly, přijede do vesnice policejní džíp.

„Kde je Čiraši!‘“

„Ztratil se,“ odpoví celá vesnice jako jeden muž.

Čiraši je Člověk jemných způsobů, ohleduplný, zdvořilý, a dokud mu bílí mravenci nesežrali klobouk, vždycky jej při zdraveni smekl, někdy i oběma rukama, když měl na nich želízka. Ale jak nemůže lovit a není zrovna v base, pere se.

Jenže ve vesnici už něm nikdo, kdo by se s ním chtěl měřit, protože je velký a silný jako buvol. Navede proto svého kamaráda Čipangu, aby předstíral, že se s ním rve. Za chvíli je kolem celá vesnice. Čiraši dělá. že si hledí jenom Cipangy, ale hned prašti jednoho čumila do nosu, druhého kopne do břicha, třetího přistrčí do rány Čipangovi a tady toho hodí na tamhletoho. V mžiku je z toho krásná rvačka, kdekdo se pere s kdekým, všichni se mydlí jedna radost. Psi do toho štěkají a děti mají přiklad až do chvíle, kdy přijde někdo, kdo zmeškal začátek. a zeptá se, proč se perou.

Vesničané se zarazí a rozhlédnou se kolem sebe: „Kde je Čiraši?“

A plivajíce vyražené zuby, odpoví si jako jeden muž: „Ztratil se.“

Čiraši má také třetí oko, to znamená, že vidí věci, které nejsou vidět.

Přišel za mnou hned prvý večer: „Bwana, půjč mi mauzerovku.“

„Jakou mauzerovku?“

„Tu, co máš schovanou v landroveru. Nic se neboj, ráno ti ji vrátím vyčištěnou a namazanou, nikdo na nic nepřijde.“

Každý člověk má svoje černé okamžiky. Věděl jsem, že jsem v maléru. Když mu ji půjčím, provede něco nekalého. Třeba zastřelí nosorožce a ztratí se s rohem, za který indičtí obchodníci platí jako za ryzí zlato. Přijede policie a zeptá se:

„Kde je Čiraši?“

A celá vesnice odpoví jako jeden muž: „Ztratil se.“

A pak se zeptají, odkud měl pušku.

A celá vesnice jako jeden muž ukáže na mě.

Nebo mu ji nepůjčím a on na mě práskne, že mám v autě nezaplombovanou pušku. Do rezervace se zbraně nesmějí nosit, na to jsou pokuty. A bude zase zle.

Tak jsem mu tu mauzerovku do očí zapřel.

Podíval se na mě pohledem, který by rozsvítil všechny svičky na vánočním stromku. Cítil jsem, že mi vidí až do vnitřnosti a věští z nich všechny moje špatnosti, jako Staří augurové věštili budoucnost. Takový člověk není příjemný společník, co je komu do toho, co jste měl k obědu a jaké hříšné myšlenky se ve vás právě potloukají.

Vejrali jsme na sebe, kdo koho převejrá, až se nakonec otočil a odešel, jako by chtěl říci, že mu nestojím za to, aby na mě vejral. Nepronesl ani slovo, jen Čipango mí šeptl přátelsky do ucha, že mi to přijde draho.

Ale nic se nestalo. Policie byla ráno zase ve vesnici;

čekal jsem, kdy za mnou přijdou, ale ani si mě nevšimli.

A Čiraši už o mauzerovce ani muk, a dával mi všelijak znát, že jestli jsem si o něm něco špatného myslel, tak jsem mu moc ubližoval.

Dělali jsme záběry stáda roztroušeného v řídkém lese trnových a manilových stromů a Čiraši, který řídil, se mnou zajel k mohutnému vůdci stáda, že jsme ho měli před sebou skoro na pohlazení.

„Co to vyvádíš,“ křičel jsem a hleděl kolem sebe, kudy utéct, ale Čiraši jen pokynul rukou, vylezl z vozu a rovnou ke slonovi.

Sloni vidi jenom asi na padesát metrů, ale Čiraši byl u něho sotva na třetinu téhle vzdálenosti a slon tiž řádil jako divý. Mával mohutnýma ušima, dupal, zvedal chobot a divoce troubil. Čiraši se zastavil a připadalo mi, že mu něco povídá. Pak se stala neuvěřitelná věc: Čiraši se sehnul, zvedl se země hrst kamenů a začal je po slonovi na těch pár metrů házet. Slon sebou mlátil z boku na bok, drtil půdu pod sebou a řval s chobotem až u nebes. Několikrát jako by chtěl vyrazit, ale nějaká záhadná síla jako by ho strhovala nazpět, a nakonec po hrůzostrašném představení, které by nesvedl žádný jeho cirkusový kolega, se otočil a s hanbou se odvalil do buše.

Čiraši mě našel v autě polomrtvého strachem, s očima vyvalenýma a neschopného řeči.

„To nic není. Trik, bluf,“ řekl. „říká se tomu napálit slona.

Sloni nebyli vždycky tak velcí a tlustí jako teď.“ pravil, „a taky neměli tak dlouhé choboty a potravu sbírali jenom ze země. A ani je nenapadlo, aby lámali stromy a krmili se trnovými větvemi.

Až jednou tomu prvnímu praslonu vlezl do nosu mravenec. Aby ho dostal ven, mrskal slon nosem o strom, ale mravenec se ani nehnul, jen ho šimral. Slonovi to vůbec nebylo k smíchu a mlátil nosem o strom, až se mu z něho udělal chobot.“

Teď už jsem věděl, že mě Čiraši tahá za fusekli, ale že mám rád lesní moudrost a takové tlachy, neříkal jsem nic a jen jsem poslouchal.

„Když nemohl mravence vyklepat,“ pokračoval Čiraši, „šel ho k jezeru utopit. Nabral do chobotu vodu, ale mravenec s vodou rovnou do žaludku. Šimral teď slona v břiše, ten sebou házel, dupal a vztekal se a usmyslil si, že mravence udusí. A začal se cpát trávou a listím, až měl břicho až na zem, ale mravenec se cítil v zeleném jako doma a šimral a šimral. Slon se rozhodl, že mravence propíchne a orval kdekterý trnový strom, který mu přišel do cesty, ale zkus mravence propíchnout v žaludku! Od té doby mají sloni dlouhé choboty, jsou velcí a tlustí, lámou a žerou trnové stromy a mají fixní ideu, že mají v břiše mravence.“

„To je hezká pohádka.“ řekl jsem. „ale v čem je ten trik?“

Čiraši se na mě podíval, jako by hledal, kde mám civilizaci.

„To je přece jasné,“ řekl, „sloni mají dědičný mindrák. Když jdeš rovnou na ně a ještě na ně házíš kamením a oni dupou a mávají chobotem a ušima, a tebou to ani nehne, dostanou strach, že poznáš, že to dělají jenom proto, že mají v břiše mravence, a raději se ti vyhnou.“

„To je babská povídačka,“ řekl jsem.

Čiraši neřekl nic a zajel k jinému slonu. A vylezl z auta, sebral ze země kameny a rovnou na něho. Slon řádil jako tajfun, rozběhl se proti němu, zase se zastavil, troubil jako před Jerichem, dupal, mával ušima – a nakonec utekl.

Pak zajel ještě k jednomu a řekl: „Zkus si to sam.“

Něco na tom musí byt, myslel jsem si, ta povídačka je nesmysl, ale fakt je, že když se těm slonům postavil a ukázal jim, že se jich nebojí, nezaútočili. Ale od logického uvažování je k napálení slona ještě daleko.

„Už bude brzy večer,“ řekl jsem. „Měli bychom se vrátit.“

„Zkus to. Pokud ses nepodíval do červených sloních očí a nespočítal jejich řasy, nevíš, co je Afrika,“ řekl Čiraši. „Nafilmuju tě.“ – A vystrčil mě z auta.

Slon se pásl na trnových stromech a sotva mi věnoval pohled. Šinul jsem se k němu a slyšel jsem za sebou vrčet kameru, jestli se otočím a uteču, bude to na filmu a budu to muset vystřihnout, nebo si udělal ostudu. Slon si hleděl haluzi a nebral mě na vědomí. To mi přidávalo odvahy. Už jsem byl od něho na vzdálenost, na kterou se Čiraši u předchozích slonů zastavoval, protože už divočeli, ale ten můj pořád nic. Obíral stromy, obraz věčného klidu a pohody, a choval se jako koza na záhuménku.

Byl to ale mohutný zjev, ctihodný titán s půlcentem slonoviny v každém klu, takový, který umí vykořenit stromy a zpřevracet skály, a jeho obří silueta převyšovala ploché koruny stromů manga a ponuře se odrážela od rudnoucího afrického horizontu.

Nakonec, přece jen vyrušen z požírání mým harašením ve vyprahlé trávě, které říkají lambuki, natočil se ke mně a drbal si zadek o peň stromu mopane.

Srdce jsem měl pod ohryzkem, ale nějaký poťouchlý skřítek, schovaný v temných záhybech mého nitra, mě ponoukal, a tak jsem se sehnul, zvedl kámen a bing!

Jestli máte rádi, když vás polévá hrůza, když vám na těle vyskakuje husí kůže, vlasy se ježí a bělají a ledový pot mrzne v kroupy na vašem čele, doporučuji vám jít napálit slona.

Pamatuji se ještě, jak jsem letěl prostorem a dopadl na tříšť ostrých ledových rampouchů, a pak jsem dlouho, dlouho o sobě nevěděl, a když jsem se probudil, ležel jsem v zasněženém údolí, přede mnou čněla vysoká bílá hora, nejspíš Kilimandžáro, a slyšel jsem zvonění saní.

Ale jak jsem se probral docela, zjistil jsem, že neležím ve sněhové závěji, ale na sněhobílé nemocniční posteli, a ten zasněžený horský štít není Kilimandžáro, ale moje levá noha v sádře trčící ke kladce u stropu, a ty rolničky nejsou trojka, ale hihňání mladé ošetřovatelky schované za doktorem.

„Kde to jsem?“ zeptal jsem se, neboť vím z biografu, že to je obvyklé v takových situacích.

„V Livingstonu v nemocnici,“ řekl lékař. „Dopravil vás sem Afričan jménem Čiraši. Vzkazuje vám, že si vypůjčil tu mauzerovku, že ji teď nějakou dobu stejně nebudete potřebovat. A nechal tady filmovací kameru a říkal, že to máte všechno nafilmované a že se moc nasmějete, až se uvidíte, jak vás ta slonice šikovně nabrala na kly a hodila vás do koruny toho trnového stromu, a ta dvě slůňata, že jsou tam také, a že to není dobře chodit ke slonům, když mají mladé, člověče, co vás to napadlo?“

Mladá ošetřovatelka se zase rozhihňala a se zástěrkou u list vyběhla ze sálu

„Nevšímejte si toho,“ řekl doktor „Je ještě nezkušená, přišla ze školy. Pomáhala mi tahat z vaší zadnice trny a od té doby, jak vás vidí, neudrží se smíchy.“

Udělal přestávku v řeči a dovolil mě fantazii, aby do kreslila naznačenou situaci.

„Kde je Čiraši?“ zařval jsem a opatrně jsem si sáhl na měkká místa, odkud vytáhli ty trny

„Ztratil se,“ odpověděl doktor jako jeden muž.

POMSTA LADY PALMEROVÉ

Všechny levnější hotely byly obsazeny, a nezbylo mi proto než se usadit v drahém penzionu Sea Point, čtvrti hořejších deseti tisíc Kapského Města.

Mezi mrakodrapy přepychových bytů a fantasticky moderními vilami a bungalovy jsou rozsety kostely všech možných architektur, u kterých mají úhledné domky a pěstěné zahrádky šamani roztodivných církví, vydržováni svými stády.

Nad nimi se jako starozákonní moloch vypíná Lví hlava. kopec, z jehož kamene trčí ojedinělé stromy jako chlupy z mordy bestie.

Naproti na trávníku, který odděloval můj přechodný domov od Atlantického oceánu, je železná, zeleně natřená a nefungující kašna. Na ní stojí socha Jejího Veličenstva nejvznešenější královny Viktorie, kterou tam i s kašnou daly postavit na oslavu šedesátého výročí jejího osvíceného panování vděčné seapointské ženy v roce 1897.

Prateta všech žijících potentátů stojí důsledně na svém vyschlém piedestalu, v jedné ruce drží žluté jablko s křížem, v druhé žezlo a dívá se na moře. Její pohled hrdě míjí budovu veřejných záchodků, kterou hned vedle ni postavil nevděčný kapský magistrát v době současné.

Nenapadlo mě, že je symbolickým předznamenáním příběhu, jehož náhodným svědkem jsem se stal.

K stravování jsem byl přisazen ke stolu, u kterého seděl muž, jehož ocelově šedivé oči připomínající Frankensteina nebo Drákulu byly studené a pronikavě.

Když jsem řekl svoje jméno, jeho hubené tělo se zlomilo. Zdálo se mi, že slyším skřípot všech dvojic jeho kloubů.

„Plukovník O’Connor,“ pronesl tónem, který připomněl blízkost Antarktidy.

Než jsme skončili snídani, přidala se k nám dáma v žlutém mušelínu s nadýchanými rukávy, v starodávném čepci a se slunečníkem, který položila na neobsazenou čtvrtou židli.

Plukovník mě představil a nedbalým pohybem znikotizovaných prstu ukázal na naši spolustolovnicí: „Lady Palmerová, vdova, monarehistka a milionářka.“

Síť vrásek na tváři lady Palmerové zhoustla: „Plukovník je starý nevychovaný cynik. Přijměte moji omluvu za jeho neomalenost. Také nadsázka patří k jeho špatným vlastnostem. Nejsem bohatá. Jsem jako každý jiný chudý člověk, jenomže mám trochu peněz.“ Její hlas by roztál ledovec.

S důstojností, kterou ve skutečnosti postrádám, jsem s nimi snídal, obědval a večeřel, až jsem si na ně za několik dnů zvykl.

Lady Palmerová měla ráda květiny, motýly a ptáčky, ale nejvíc královskou rodinu. Když o ní mluvila, v jejích očích byl třpyt diamantových čelenek a honosnost kočárů s erbem Její obličej nabyl výrazu světice v extázi a nadšení z ní sršelo jako jiskry od kovadliny.

„Snídá pozdě, protože chodí do kostela. Je velmi zbožná. Mohla by rozmlouvat s Gabrielem a jeho cherubíny,“ prozradil mi plukovník, když byla na mši. „Někdy ji nerozumím, často mluví jazykem andělů, ačkoli si nikdy nedá ujít příležitost říci o mně něco nepěkného. Nemá příbuzné ani přátele. Její poslední pouto se světem nekorunovaných smrtelníků byla kočka. Když chcípla, dala ji postavit hrobku s nápisem: Sbohem, moje jediná přítelkyně!

Je nesnesitelná. Sedět s ní třikrát denně u stejného stolu je očistec. Není ji však možno setřást ani urazit, nikdy jí nedojde, že její společnost není žádoucí.

Její předkové dodávali carům a Habsburkům, její otec byl dodavatelem britských panovníků. Je tím dědičně zatížena. Chodíte na dostihy?“

„Ne,“ řekl jsem překvapen tou změnou tématu. „Nerozumím koním.“

„Já zase nerozumím ničemu jinému kromě koní,“ řekl plukovník O’Connor. „Představa, že člověk musí pracovat pravidelně určitý počet hodin, je vynález poslední doby. Dřívější společnosti střídaly dlouhá období lenosti s intenzívní činností, jako je válka, lov nebo turnaje. V takových obdobích používali i drogy. Moje droga jsou dostihy. Sázím na koně. Ta ženská mi však přináší smůlu. Jak zjistila, že sázím, sází také. Nerozezná hřebce od klisny, ale pokaždé vyhraje.“

„Jak je to možné?“ zeptal jsem se.

„Nevím. Peníze se na ni lepí. Jednou mi řekla, že si před dostihy vezme noviny a špendlík a píchne do sloupce závodících koní. Do kterého se strefí, na toho vsadí.“

Odešel, když přišla lady Palmerová.

Podívala se na mě s tichým podezřením, jako by tušila, že jsme ji pomlouvali: „Plukovník O’Connor tvrdí, že nevěří v nebe ani peklo.“ řekla, „ale jsem přesvědčena, že s sebou vozí azbestový oblek do rakve pro případ náhlého úmrtí. Její Veličenstvo britská královna má všelijaké poddané.“

Nebylo pochyb o tom, že se nenávidí do nejhlubších záhybů duše.

Druhého dne přišla rozčilená, s novinami v ruce.

„Na windsorském nádraží se ztratila královská toaleta, používaná monarchy více než sto let.“ pravila rozhořčeně.

„Neříkejte,“ řekl plukovník a v očích mu zasvítilo.

„Poslechněte si, co o tom píší: Britské železnice pronajaly královskou čekárnu ve Windsoru stavitelské firmě Willoughby, Fletcher a spol. Mluvčí společnosti prohlásil: Chceme mísu nazpět. Nikdy jsme ji neviděli, ale musela tam být, je zřejmé, že byla odstraněna. Je nesporné, že byla používána Veličenstvy po celá ta léta.“

„Doufám, že se ten předmět najde a že ministerstvo veřejných prací označí ono místo jako historicky cenné,“ řekl plukovník

„Mluvčí Buckinghamského paláce komentoval: Není snadné vypátrat takovou věc a nemám o tom žádnou povědomost,“ četla dále lady Palmerová. „Obávám se však, že vám v tom nemohu pomoci, řekl bych, že je to věc železnic.“

„Klozet byl nepochybně málo používán,“ poznamenal plukovník O’Connor a změřil ji pohledem lovce. „Monarchů je v Evropě už jenom všeho všudy sedm. Sedm koní ve stáji, to je málo k dostihům, ba ani to nestačí na nesení rakve.“

Oči lady Palmerová budily dojem, že se v nejbližším okamžiku zalejí slzami; pokračovala však ve čtení. „Ředitel Britského železničního muzea prohlásil: My tady máme královskou toaletu, ale ta je z nádraží v Paddingtonu.“

„Doufám pevně,“ pravil plukovník, „že pokud se to zařízení nenajde, bude do Windsoru dodáno jiné, ale autentické, takové, které bylo používáno Veličenstvy.“

Lady Palmerová se na něho vděčně podívala.

„Taková věc je výraz neúcty k samým základům, podpírajícím dosud monarchismus, útok na nepopiratelná lidská práva vzácného druhu z čeledi homo sapiens. Připomeňme si, že všichni monarchové i s příbuzenstvem se vejdou na jednu loď, že se sotva mohou mezi sebou ženit, že britská princezna si vzala fotografa, dánská tkalounáře a holandská dorostence z hitlerjugend. Nic nebylo platné, že královna Helénů je před lety nalodila na křižník Agamemnon a jezdila s nimi tři týdny po Středomoří, aby se spárovali.“

„Pane!“ vykřikla lady Palmerová a její tvář nabyla barvy krve obětního býka.

„Nechci se dotknout vašich citů,“ řekl plukovník O’Connor. „Ujišťuji vás, že mě ta svatokrádež neméně trápí. Obzvláště pomyslím-li, co bude zatím.“

„Jak to zatím?“

„Než se ten předmět najde. Co když bude některý člen královské rodiny chtít použít klozet?“

„Jste nemožný! Není ve vás kapka úcty k vlastnímu panovnickému rodu!“

„Mýlíte se. Ztratil jsem za ně mnoho kapek krve v obou válkách. Utržil jsem ránu pět palců dlouhou a dva palce širokou jizvu vám mohu ještě ukázat. Mám ji na zadnici.“

Lady Palmerová zkameněla a ztratila na okamžik vládu nad jazykem.

„Předpokládám však,“ dorážel ji plukovník, „že v dnešní době letadel a motorových vozidel je nádraží používáno jen zřídka. I tak však doufám, že Veličenstva nebudou muset chodit za plot.“

„Pane!“ zařvala lady Palmerová a odpálila od stolu jako neřízená raketová střela.

„Mohl byste mi podat džem?“ požádal mě plukovník a jeho tvář byla neproniknutelná jako osud. „Dnes jsou důležité dostihy,“ dodal, „rozhodnou o mé budoucnosti.“

Večer mě našel v hale. Propadl se do hlubokého fotelu vedle mě, zapálil si doutník a objednal dvě martini: „Mám chuť se opít, ale nechce se mi samotnému.“ Měl unavený, lhostejný pohled zvířete v kleci. „Prohrál jsem všechny peníze,“ řekl. V jeho tváři se nehnul ani sval, jen žíly pulsovaly pod bezvadně bílým límečkem. „Lady Palmerová vyhrála čtyři první ceny. Tvrdí, že do seznamu píchla vidličkou.“

Příštího dne jsem odcestoval.

Za několik týdnů jsem dostal malou navoněnou obálku obsahující oznámení, že sňatku plukovníka O’Connora s lady Palmerovou bylo požehnáno v katedrále svatého Jiří dne 28. července.

Plukovník vstoupil do pekla, ve kterém mu bude i v azbestovém oblečení horko.

CTIHODNÉ SHROMÁŽDĚNÍ V OPIČÍM ZÁLIVU

„Všechno závisí na zorném úhlu. Lehněte si na záda, dejte ruce pod hlavu a vaše boty vypadají jako hory v Mlandže.

V kriminále v Zombě jsem to taky viděl jinak. Čekal jsem, že mi někdo přinese bábovku a v ní zapečený pilník, ale nikdo nepřišel, jenom bachař, a ten mi pokaždé přinesl rejžák, abych vydrhl chodby.

Kdybych byl Kumtumandžimu řekl, že na to shromáždění nepůjdu, nebyl bych skončil v díře. Ale když to domyslím, mohl jsem dopadnout hůř. V Opičím zálivu je hrom dvakrát tak silný než jinde na světě, a jak tam tenkrát věci vypadaly, mohl jsem se ráno probudit a zjistit, že mám hlavu úplně jinde než tělo.

Vládní zmocněnec Kumtumandži přijel do Opičiho zálivu dosadit nového náčelníka kmenu Yaoů, protože náčelník Čungnlulu se vzbouřil a schoval se se svými přívrženci v kukuřici.

Tři mladíci z jeho průvodu žíznili po kouření, vylezli z trávy a zašli si do kantýny pod kopcem llindi. Fascinovala je tam jistá lady, která myla nádobí, a proto na ně přiběhli lidi z vesnice. Jednoho zabili zahradnickým nářadím, hadicí a podobnými instrumenty, a druhého, který dělal potíže a připravoval je o čas, sekyrou. Ale pak přišli na to, že jsou vlastně nebezpečni, protože ten třetí měl revolver. Zachránila ho ta lady, co ho fascinovala, a taky ten revolver. Utekl do hor, zrádce, jidáš iškuriotský. Těm dvěma pak vystrojili slavný pohřeb, takové rakve ještě v kraji neviděli.

Když Kumtumandži instaloval nového náčelníka, přišlo mnoho lidi, taky až ze Zomby, z Rumpi, Lilongwe, Čikwawy, i z Mlandže a Mzimby, a pili pivo a kačasu na jeho zdraví. Přicházely ženy, na hlavě zavřený deštník nebo boty nebo odšpuntovanou láhev vody nebo zinkové vědro plné krámů, a jedna tak nesla krabičku zápalek. Na zádech jim spaly děti. oči samá moucha, ale ani nemrkly.

Zástupy se rozsadily pod stromy mahobo-hobo a pod graciézními palmami, které zdobí jiskřivé a prosluněné vody jezera.

Pod baobab s větvemi tlustými jako velké stromy se posadil bachratý muž s dikobrazím ostnem v uchu. Měl kulatá záda, krk a ramena jako gorila a v ruce harpunu na hrochy.

‚Ani Stvořitel na nebesích, ani Lucifer v pekle nedovolí, aby se vrátil Cungululu,‘ oslovil shromáždění Kwengwere, nový náčelník. ‚Naše kánoe a lodi brázdí jezero. A nebude-li dost pušek, naše kyje, šípy a vrhací oštěpy jsou připraveny. A řeku Šire má v cestě!‘

‚S krokodýly!‘ vykřikl muž s harpunou na hrochy, který seděl pod baobabem.

‚Krokodýli jsou na vzbouřence, a jestli přijde Cungululu, budou mít co žrát.‘ Náčelník Kwengwere se nafoukl a ječel, dokud mu nedošel dech, jako gumový balónek s píšťalkou: ‚Tak jako Bůh se nedělí o nebe se Satanem, tak já se nebudu dělit o moc s Čungululuem. Čungululu se dá koupit za láhev kačasy a krade nám kukuřici. Měl plnou hubu řečí, ale nakonec utekl. Čuugululu je hyena, která přichází v noci, ještěrka, modrá ještěrka, která se schovává pod kamenem. Jestli se skrývá pomocí magie na hřbitovech, použiju magii, abych potřel jeho magii. Budu s ním bojovat v pekle nebo v nebi a požádám archanděla Gabriela, aby nám soudcoval. Jestli mu to neřeknou jeho přívrženci, vítr a ptáci v buši mu to povědí.

Můj dědeček byl lovec v Samboze. Byl veliký lovec. Já jsem taky lovec. Největší lovec!‘

‚Kdo říká?‘ vybafl na něho muž s harpunou na hrochy, který seděl pod baobabem s bradou opřenou o dlaň, a s loktem spočívajícím na koleni poslouchal bedlivě, ale jako divák z postavení mimo hru.

‚Já říkám,‘ náčelník Kwengwere otočil hlavu za tím hlasem a vyměnil si s mužem s harpunou vlídné pozdraveni. Pak upadl znovu do hněvu a zpupně lál: ‚Čungulula je veliká opice. Je to tlustý bachratý muž, ani sedět pořádně nemůže, jednou si ho spletli a měli ho za ženu s outěžkem. Utíkal, uviděl kupky trávy, ženské ji měly připravenou na došky, skočil do ní, jen zadek mu koukal a strach lomcoval jeho sanicí. Ochutná kousnutí mých zubů. Uříznu mu hlavu, luciferovi!‘

Náčelník Kwengwere se posadil a s mračnou tváří schýlenou ke kotlíku před sebou ponořil prsty do kukuřičné kaše. Ženy a děti kvílely hrůzou, muži kouřili a pili kačasu.

Vládní zmocněnec Kumtumandži vyklepal dýmku o podešev semišek a vstal. ‚Děkuji náčelníku Kwengwereovi, že zahájil diskusi v tomto ctihodném shromáždění. Předal jsem mu hodnost po luciferu Cungululuovi. Jeho rodina jsou prominentní lidé, všude se na ně doptáte, Cungululuovi příbuzní jsou psi a kočky. Klame lidi. kteří jsou blázniví a jejichž hloupost je sarkastická a nevyslovitelná. Co je to za vůdce, který přichází v noci? Jeho jméno je hyena.‘

‚Já jsem Cewa z Kásungu,‘ ozval se další člen shromážděni. ‚Za starých časů ženy Cewa pomáhaly mužům bojovat. Muži zpívali písně a ženy zpívaly písně, když válčili: Mkupanda uvilasa mugone kuti lero, Taima uviouelera, Taima unionelera, kumtenga mawano. – Jestli je nezastřeliš, nepůjdeme dneska spolu spát! To zpívaly, ženy.

Moje babička uměla střílet, i z pušky. Muži zpívali: Mkapanda uvilasa rnugone kuti lero. – Počkej a uvidíš, všechny je postřílíme, nic se neboj, jsou v pasti, jen počkej!

‚I vy zde musíte mít svoje oštěpy připraveny. Přinesli jste si sekery a kyje…‘

,… a harpuny!‘ vykřikl tlustý muž pod baobabem a pochechtával se s očima upjatýma na řečníka.

,… a harpuny!‘ potvrdil zmocněnec. ‚Dlouhými noži posekejte trávu, aby nezbyla ani díra pro satana Cungululua. jak jsem mezi vás přišel, lidé bez košile, bez bot i bez kravaty, vyslovovali jen jméno náčelníka Kweng werea. Jsou to dobří lidé. Dali mi šest koz.‘

‚Rozděl se se mnou!‘ houkl na něho zpod baobabu muž s harpunou.

‚Jsou to dobří lidé,‘ opakoval vládní zmocněnec. ‚Dali mi šest koz, a proto vyzývám našeho přítele a vzácného hosta,‘ dodal s podivuhodnou logikou, kterou se vyznačovalo celé jednáni, a obrátil se na mě: ‚A proto vyzývám našeho přítele a vzácného hosta, aby připil na zdraví a provolal slávu náčelníku Kwengwereovi.‘

Když jsem se zvedl, abych pronesl přípitek, tlustý muž s harpunou na hrochy, který celou tu dobu seděl v božím klidu a pohodě pod baobabem, vstal, vyzkoušel palcem ostři harpuny, rozhoupal ji v ruce a namířil bodec na mě.

‚Kdo je to?‘ zeptal jsem se zneklidněn náčelníka Kwengwerea.

‚To je Cungululu,‘ zašeptal Kwengwere a složil hlavu do dlani. Vládní zmocněnec se probíral prsty v šedivé bradě a oči měl upřeny k nebesům.

Svlažil jsem hrdlo z hrnce kačasy a zvolal jsem přiškrceným hlasem: ‚Ať žije náčelník Cungululu!‘

Sotva mě zatkli a odvezli do Zomby, přišli do Opičího zálivu muži s puškami a řekli, že je sem posílá Cungululu, aby našli a zastřelili chlapa, který si říká Šimon.

Všechno závisí na zorném úhlu. Lehněte si na záda, dejte ruce pod hlavu, a vaše boty vypadají jako hory v Mlandže.“

BLUDNÝ HOLANĎAN

Jen písek přesýpacích hodin šelestil v klášterním tichu nebeských výšin. Byl Velký pátek L. P. 1641 a v tom století se o takovém svátku ještě žádný kapitán neodvážil vyplout na moře.

Dřímali proto po obědě na nebesích všichni tři: Bůh Otec, Bůh Syn i Bůh Duch svatý.

Bezbožné klení a rouhání probudilo nejdříve Boha Syna. Podíval se dolů. Moře mezi mysem Dobré naděje, tehdy zvaným Esperanza a jižním pólem syčelo a divočelo, obludné vlny šlehaly do prostoru a loď provádějící na nich tanec svatého Víta hrozila každým okamžikem pohltit vodní tříšť a lačně zející propasti rozestupujícího se oceánu.

Paluba byla zatopena, plachty nadranc, námořníci ho zapřísahali, aby se vrátil, ale kapitán Hendrik van der Decken se přivázal ke kormidlu, a protivě se větru i příboji. zaklínal se k nebesům, že ani Bůh ho nepřiměje, aby se vrátil.

„Ohohó!“ řekl Bůh Otec, kterého ty strašné blasfémíe také vzbudily. „Tak to zase ne!“

„Já na něho sestoupím,“ uvolil se Duch svatý, v jehož rezortu je sestupování.

Pronikl černými mraky ve svazku oslepujicích paprsků a zjevil se na palubě bezbožného Holanďana jako rytíř v blýskavém brnění.

Van der Decken ho zavalil přílivem hrozných kleteb a nadávek a nakonec po něm střelil z bambitky.

„Protivil jsi se vůli boží!“ za hřímal Duch svatý, neboť taková věc dovede pozlobit. „A teď budeš za trest brázdit tyto bouřlivé vody až do skonání času a nikdy se už nevrátíš na pevninu! Nepoznáš klidného moře a budeš přinášet neštěstí všem, kdo tě spatří!“ A měsíc krvácel a nebesa se hroutila.

„Nejvíc mě rozčililo,“ stěžoval si Duch svatý, když se vrátil s dírou v krunýři, „že mě poslal do pekel.“

„Proč za to mají trpět lidé, kteří ho potkají,“ namítl Bůh Syn. „Odpusť mu, Otče!“

„Jen ať si tu vypije. V té jižní Africe jsou pořád trable. A kolonialismus, imperialismus a rasismus!“

„Ale Otče! To bude až za tři století.“

„Já vím. Až budou mít civilizaci. Ale Wagner o něm může napsat operu.“

„Ale Otče…“

„Já vím. Ten „se ještě nenarodil,“ řekl Bůh Otec a obrátil se na Ducha svatého: „A kamže tě to poslal ten hříšný kapitán?“

A protože je vševědoucí, sám si odpověděl: „Já vím. Sprosťák!“

Prokletá loď kapitána van der Deckena bloudi od těch dob kolem kapského poloostrova, zjevuje se lodím obeplouvajícím mys Dobré naděje a její posádka se marně snaží předat jim dopisy domů. Každý kapitán před ní prchá, jako by. byla nakažena morem.

Pídil jsem se v Kapském Městě po zprávách o strašidelném korábu a jeho drahém kapitánovi a předkládám teď skrovnou sklizeň svého bádání v zápisech kapských análů.

6. dubna 1823 spatřil Bludného Holanďana Bill Owen, kapitán lodi Leven, z námořnictva Jejího britského Veličenstva. Mořský fantom spustil člun a několik větrem ošlehaných zvetšelých lodníků napřelo vesla k Britovi. Owen, pamětliv kletby, otočil loď s takovou rychlostí, že ho v tom prudkém obratu přerazilo ráhno v kříži.

V roce 1835 potkal kapskou loď duchu trojstěžník plující z Marseille. Hrabě de Notre Dáme, cestující do Kapského Města, právě obehrál kapitána; i lodní důstojníky v kartách tak, že jim nezbylo ani na bouillabaissu, a vyšel z kajuty. Sotva dvě námořní míle před ním

čeřila oceán van der Deckenova briga, všechny své mosazné hmoždíře namířeny na něho.

Mon Dieu! Voilá le volant Hollandais! vykřikl a spráskl ruce úžasem. Vypadlo mu přitom z rukávu páté eso.

Pověsili ho za víření bubnů a za palce u nohou na čelní stěžen a nechali ho viset tak dlouho, až měl po smrti. Zjistili po tom pádu, že de Notre Dame není šlechtic, ale potomek starobylého rodu pařížských kostelníků, počatého zvoníkem od Matky boží.

Budoucí král anglický Jiří V., tehdy ještě námořní kadet na palubě lodi Bakchantka, zapsal v červenci 1881 do lodní knihy: „Dnes, ve čtyři hodiny ráno, nám zkřížil cestu Bludný Holanďan. Námořníka, který prvý zvolal: The Flying Dutchman, ahoy! jsme téhož rána zabalili do praporu a svěřili vlnám. Spadl ze strážního koše a rozbil se na atomy. Admirál naší flotily skonal na spalničky.“

Komandant Siegfried von Schlitz spatřil Holanďana v oslňující záři. Vynořil se v roce 1943 u mysu Dobré naděje a zaklel: Donnerwetter! Der Fliegende Hollän…! Poslední slovo i ponorku mu přeřízlo vpůli torpédo. Jeho Zeitgenosse admirál Karl Doenitz přiznal po válce, že ani kombinované válečně loďstvo Spojenců nevyvolalo takový teror na palubách nacistických ponorek, jako Bludný Holanďan.

Uvedu ještě v krátkosti několik dalších tragických případů:

– paní Sandra Listerová viděla strašidelnou loď v roce 1955 ze stanoviště autobusů v kapském přístavu. Téhož odpoledne se k smrti přejedla jahodami.

– na Štědrý večer následujícího roku rozjel se Bludný Holanďan na plné plachty proti švédskému nákladnímu parníku Sunnareu, vjíždějícímu do Stolové zátoky Švéd se již nemohl vyhnout, ale přízrak těsně před ním zmizel.

Kapitánovi Sven Bouvinovi se v rozrušení vzpříčila v krku kost z vánočního krocana a udusil se dřív. než k nim přirazil lodivod s lékařem.

– v květnu 1960 se fantom přitočil bokem proříznutým pro svých osm děl k cestovnímu parníku Africa společnosti Lloyd Triestino. japonskému diplomatu Jokimotovi Kitamurovi, jenž právě předváděl na palubě první třídy vybranému kroužku pasažérů triky bojového zápasu karate, se při pohledu do jícnů vyčnívajících hrozivě z rudým světlem zalité brigy přihodilo něco velmi lidského, ale krajně nepříjemného, neboť se domníval, že vypukla válka. Smyl svou hanbu horkou koupelí a harakiri, spáchaným samurajským mečem.

Jen mariňák Černý Pepe, pocházející z Manily, viděl loď duchů a zemřel přirozenou smrtí. Přejelo ho auto.

V době svých historických studií v Kapském Městě jsem se však dozvěděl o míšenci Johannesu Pienaarovi, který potkal van der Deckenovu brigu mnohokrát – a přežil to.

Vyhledal jsem ho v rybářské části přístavu, kde měl svůj motorový člun.

„To je tak,“ řekl mi. „Sem jezdí mnoho turistů, a hlavně ti z Ameriky chtějí vidět Bludného Holanďana, aby se tím mohli doma chlubit. Já vím, kde křižuje, a vozím je tam, když je černá noc. Vtip je v tom: když vás Holanďan nevidí, nic se vám nestane.“

Od nápadu nebylo daleko k činu. Jedné noci, kdy na nebi nebyla žádná hvězda a v přístavu bylo jako na hřbitově, jsme vypluli na more.

Před půlnocí se zvedl vítr a vysoké vlny a zase bylo náhlé ticho, a tak se to střídalo až do divoké bouře, a trna byla taková, že když jsem chtěl zavolat na Pienaara, nemohl jsem najit hlas.

Johannesu Pienaarovi, který by, jak se zdálo, mohl jezdit na tajfunu bez sedla, bouře nevadila, ale ta tma tmoucí mu šla také na nervy.

„Pane Bože!“ slyše! jsem ho mezi dvojím zahřměním, „jestli je ti to jedno, dej nám raději míň rámusu a trošku víc světla!“

Jen to dořekl, mohutný blesk, následovaný dalšími, rozrazil oblohu, a bouře jako když utne.

A v tom oslepujícím ohňostroji, téměř na dosah ruky, stál před námi Bludný Holanďan, plachty vypjaté, výstroj lanoví a ráhnoví zářící jako diamanty, zábradlí, stěžně i kosové příčky jako ze zlata, s vysokou postavou na pyšné zádi.

„Pro Kristovy drahé rány!“ zaúpěl Johannes Pienaar. „Mažme odtud!“

Leč bylo už pozdě. Kýl nás rozrazil jako skořápku vajíčka a ze spuštěných provazových žebříků po nás chňaply svalnaté paže, a dřív než bys řekl Bludný Holanďan, byli jsme na palubě strašidelného korábu.

Postava na zádi, nepochybně kapitán van der Deeken, sestoupila z můstku. Vycházelo z ní světlo, jako by na ní ležel hvězdný prach, a dívala se na nás smutnýma, staletýma očima.

„Vy lidé jste teď jako chobotnice. Proč mě nenecháte na pokoji?“ A houkl na svoje pochopy. „Zase dva turisti. Naložte s nimi jako obvykle!“

Pienaara přivázali ke kotvě a zakotvili.

Mne se zmocnil námořník gorilích proporcí, který stál dosud stranou a šťoural se v zubech harpunou. Počal mě cpát do kanónu, a abych se tam vešel, vochloval mne, až mi kosti praskaly.

„Jak tam pasuje?“ zeptal se van der Deeken.

„Jako by byl pro tu díru dělanej,“ řekl ten Jabůrek a hleděl na mne pohledem studeným jak arktické moře.

„Tak vidíte,“ řekl Bludný Holanďan. „Kdy zase dostaneme muže vašeho kalibru?“

„Kapitáne, proboha, to přece nemůžete udělat!“ řval jsem z kanónu. „Pusťte mě, vezmu vám na pevninu dopisy.“

„Dopisy?“ zachechtal se van der Deeken. „To už nás dávno přešlo. Kdo chce zpátky na pevninu? Jste tam samá vojna, mord a darebnosti“

„A kolonialismus, imperialismus a rasismus!“ dodal lodník-gorila a zapálil si od lesku fidibus.

„Když se vám to nelíbí, proč proti němu něco neděláte?“ pokusil jsem se ze zoufalství o řečnický trik.

„Protože nemůžu. Já jsem strašidlo. Ale vás tam pošlu nazpět.“

A už to šlehlo, bouchlo a zakouřilo se. Přistál jsem v přístavním skladišti na balících vlny, potlučený, rozedraný, začouzený, ale naživu.

Tuhle historii jsem ještě nikomu nevyprávěl, ani své ženě. Ale někdy si myslím, že něco tuší, protože od té doby říká, že jsem střelený.