Zdeněk Vyhlídal

Pandur Trenk

1

Tržištěm letěl vzrušený hlas: – Zloději, chyťte je, zloději!

Vzápětí se ozval dusot koní a několik jezdců se mihlo mezi stánky. Lidé zděšeně ustupovali, dřevěné pryčny s vyloženým zbožím se ocitly v blátě. Nejhůř dopadly kořenářky. Sáčky s lektvary, které předtím halasně nabízely, prášek z hadů. a želv jako zaručený prostředek proti kašli, a taky šalvěj, pelyněk, všelijaké masti a utrejchy, to všechno se teď mísilo s rozbahnělou hlínou a vězelo v kalužích dešťové vody. Ale v nastalém srocení, které vyburcovalo vesničany k hněvu a pohoršení, zazněl výstřel a po něm se ozvalo několik dalších ran. Zavládl ještě větší zmatek. Něco se děje docela nablízku, snad v přilehlé ulici, možná už chytili zloděje, možná se brání. A všechno se opakovalo. Dusot koní, splašený rytmus kopyt, zděšení, nadávky, jenže na opačném konci tržiště. Docela zřetelně bylo slyšet duté, praskavé údery lámaného dřeva, jak se hroutily další stánky. A ve strnulém tichu, které pak nastalo, objevila se postava muže v chatrném venkovském oblečení. Dva mohutní chlapi mu za zády svírali ruce a smýkali jím. Zajatec se klátil ze strany na stranu, vtom jako by klesl na zem, ale oba pořízci ho opět zvedli a nutili k rychlejší chůzi.

Co se vlastně stalo? ptali se lidé o překot, a všichni jen krčí rameny.

Pak sroceným davem letí povědomé jméno. Trenk, baron Trenk. Kdosi jej předtím poznal mezi jezdci. Teď je v hloučku, který chyceného zloděje vleče k představenému obce. Jenže zdejší kraj nepatří do jeho panství, a rychtář jej přijal nadmíru nevraživě. Místo aby zloděje poslal do šatlavy, zaútočil na Trenka:

– Okamžitě mně předej pandura, který postřelil člověka z naší vesnice.

Trenk nestačil žasnout: chlap, kterého přivedl, už má rozvázaná pouta na rukou a málem se na něj chtěl vrhnout. Takové je zde tedy právo?

Rychtář pochopil, že s Trenkem asi sotva co pořídí, že mu svého pandura nevydá. A rázem bylo zřejmé, že se něco děje. Vesnice se začíná houfovat. Na věži nedalekého kostela se rozhoupal zvon. Jako za časů války, když se hrnula zkáza, když se nablízku objevil nepřítel. Sedláci se začali srocovat. S vidlemi, se sekyrami, s klacky.

Trenk si uvědomil, že nemá smysl riskovat. Sedm lidí, které měl s sebou jako doprovod, stěží co zmůže proti takové přesile. A tak dává příkaz, který se nadmíru vymyká jeho hrdé povaze, povel k ústupu. Však se ještě uvidí, zákon je přece na jeho straně.

Jenže všechno vzalo docela jiný konec.

Trenk netušil, proč se rychtář cítil tak sebejistý. Nevěděl, že má zastánce v guvernérovi, v neomezeném vládci zdejšího Slavonska.

Podle toho musel.dopadnout i rozsudek.

Vskutku – spravedlnost se zavázanýma očima. Trenk byl zatčen a propuštěn až za několik dní po složení kauce sedmnácti set zlatých. Navíc musel zaplatit soudní výlohy. Přitom zloděje, který Trenkovi odcizil koně, soud osvobodil, zatímco pandur, jenž při stíhání bandy zranil jednoho z vesničanů, dostal sedm let vězení.

Trenkovo zklamání bylo nesmírné. Ztratil klid, stal se zádumčivý a mrzutý. Všechna předchozí spokojenost se rozplynula. Nic jej tu na statku v Brestovici nemohlo udržet. Pod záminkou, že chce být nablízku svému otci, který dosud sloužil v armádě, zamýšlel se přestěhovat do Uher.

A život se najednou začal hroutit.

Nedlouho předtím mu zemřelo poslední ze čtyř dětí. Krátce nato pohřbil i svou manželku Josefínu, po pouhých sedmi letech společného života.

Co počít?

Trenk cítil, že život ho láká kamsi do neznáma. Už ví, kam ho srdce táhne. Je přece bývalý důstojník, rytmistr Palfyho pluku. A tak znovu zatoužil po vojenské uniformě.

2

V té době vypuklo nepřátelství mezi Rakouskem a Tureckem. Docházelo k prudkým pohraničním srážkám, při nichž turečtí nájezdníci plenili okolní rakouská území. Trenk pochopil, že přišel jeho čas. Vydal se k hraběti Sackendorfovi, který byl vrchním velitelem císařské armády, a navrhl mu, že na vlastní náklady zřídí expediční sbor, že své vojáky vycvičí k boji a potáhne proti Turkům.

Dalo se předpokládat, že tahle velkorysá nabídka bude přijata. A přesto ho odmítli.

Nedal se však odradit. Jestliže mu nebylo dopřáno bojovat proti Turkům na rakouské straně, proč by se o stejný záměr nemohl pokusit na straně ruské? Cožpak carevna Anna Ivanovna není jeho vzdálená teta?

Jenže svůj příbuzenský vztah zřejmě přecenil. Ruská vládkyně měla docela jiné starosti než se rozpomínat na barona, kterého v životě neviděla a který měl navíc svou urozeností příliš daleko k jejímu majestátu.

A přesto Trenk nakonec uspěl, byť o souhlasu rozhodl někdo jiný, a to nejvyšší velitel carské armády maršál Münnich. Je sice pravda, že z nabízeného tisíce pandurů zbyla třetina, ale který šlechtic toužící po vojenské slávě kdy tak velkorysou nabídku carevně vyslovil?

Volání dálek teď už nebylo pouhou chimérou. Trenk opustil Levoču a nakrátko se vrátil na svůj slavonský statek. S lehkým srdcem se rozloučil s místy, která pro něho až donedávna znamenala přístav klidu a životní jistoty. Ostatně, stejně se vždycky cítil víc vojákem než hospodářem. Válečné řemeslo měli v krvi všichni Trenkové, teď se tedy znovu mělo stát jeho osudem.

3

Nadešla zima, byl začátek prosince, a válečná vřava na pobřeží Bugu polevila. A tak nastal čas verbování. Odvodní komise se rozběhly na plné obrátky. Od dávných carských let existoval zaběhnutý řád. Jednotlivým obcím bylo přikázáno, kolik musejí dodat rekrutů. Vše ostatní, co následovalo, si nezadalo s obyčejnou štvanicí. Představený si vzal k ruce dva nebo tři pomocníky, vyzbrojili se holemi a za noci se kradli ke stavením, v nichž odvedenci bydleli. Pokud se je podařilo lapit okamžitě, nasadili jim pouta, svázali na nohou a za dohledu stráže je odváželi do města takříkajíc „pod míru“. Často se ovšem stávalo, že rekrut prchl. Slídění tedy pokračovalo, žel pro budoucího vojáka většinou stejně skončilo špatně.

Za nedlouhou dobu svého působení v ruském vojsku to vše Trenk nejednou poznal, a proto ho pranic netěšilo, když se dozvěděl, že byl jmenován jedním z přísedících verbovní komise. Neboť takový způsob nucení do vojska se mu z duše protivil. Znal totiž jiné prostředky, mnohem působivější, ostatně na nich založil svou kariéru. Byl to cinkot zlaťáků a vemlouvané líčení života, který povede k rychlému zbohatnutí, vidina válečné kořisti dovedla zaslepit oči nejednomu mladíku. Jedině tak se Trenkovi podařilo v krátké době nalákat více než tři sta chlapců, s nimiž sem, do Ruska, přišel bojovat. Samozřejmě, za málokterého z nich by položil ruku do ohně, byli to lidé sebraní ze všech koutů Slavonie a o jejich morálce si nedělal iluze. Ale přišli sami, bez donucení, a na to byl Trenk hrdý. Ostatně snažil se v nich vyburcovat vojačkou hrdost, seč mohl. I uniforma, kterou pro ně vymyslel, činila divy. Sestávala z bílých kalhot tureckého střihu, kabát byl z bílé nebo našedlé látky, červená čepice byla rovná, bizarně ozdobená, červenou barvu měl i pověstný plášť s kapuci. Za širokým opaskem bílé nebo červené barvy byl upevněn meč a pak ještě dvě pistole. Přes prsa se táhly dva zkřížené pruhy, na jednom bylo pouzdro s patronami, z druhého dole visela šavle.

A tenhle nezvykle výstřední oblek činil divy. Kdekdo z mladíků, které naverboval, se v něm zhlédl. Mnohem více však zaslepovalo oči něco jiného, příslib kořisti. A také vědomí, že nebudou podléhat nikomu jinému než Trenkovi, i když se pandurský sbor stane součástí carského vojska. Podobná výsada působila ovšem mezi ostatními důstojníky zlou krev, ale Trenk na ní trval. Tím více, že ji stvrdil samotný maršál Münnich.

Jaký tedy div, že byl Trenk překvapen úkolem verbovat do ruské armády. Žádné nadšení nepociťoval. Vždyť co jiného může v téhle rozbouřené době nabídnout vesnickým mladíkům než utrpení, strádání, předčasnou smrt? V lepším případě osud doživotního mrzáka, či úděl vysloužilce, který své řemeslo, než se vrátí z vojny, dávno zapomene a který se pak bude potloukat od ničeho k ničemu.

Jenže co naplat, musel se vydat na cestu.

Silnice vede středem rozsáhlých bahnišť, močálů a mokřin, přes něž jsou položeny březové kmeny. Je-li sucho, snadno se po nich přejde. Běda však, když nastanou lijáky a plískanice. Dřevo nabobtná bahnitou vlhkostí a těžké vody je prolámou. Z rovin se rázem stanou nebezpečné prohlubně, ostatně i tak je všude kolem srázů víc než dost. Teď je ale všechno jiné, zima bývá na Rusi nejlepším cestářem. Sníh vyplní prolákliny, silný mráz je zpevní a sáně po nich letí jako pírka. Jenže čas, kdy se tu proháněly jen klinkající trojky, kibitky, dávno už minul.

Válka se na každém kroku ohlašuje stále víc. Země je rozryta nekonečnými vojenskými trény, které vymlely nejenom vyznačenou cestu, ale i okolní sněžné pláně. Navzdory vysokým závějím se na mnoha místech začalo ve vyježděných kolejích černat kamení a obnažené srázy. Nebyly to však jen náklady střeliva a zbraní, především kanónů, které mířily k frontě. Byla to i nepřehledná stáda koní, zrekvírovaných ve vnitrozemí, která teď čekal krutý osud. Koně jsou odváděni v každé vesnici a platí se za ně hotově. Kupodivu na nich carská pokladna tolik neskrblí, jak bývá zvykem. A tak si mnozí sedláci přijdou na docela slušné peníze. Jenže loučení je to smutné, protože je to loučení navždy. Ostatně už teď je podél cesty co chvíli možno zahlédnout mrtvé nebo umírající koně, neboť množství, v jakém jsou hnáni na válečná jatka, hynou nemocemi, hladem a také špatným zacházením, je obrovské.

Trenk hleděl z kibitky zachumlán do přikrývek a přemýšlel, jak je válka nemilosrdná nejen k lidem, ale i ke zvířatům. Myslel na své koně, které zanechal v Brestovici, na koně, kteří byli jeho chloubou, s nimiž se rád stavěl na obdiv svým přátelům, zvláště majitelům okolních panství. Při pohledu na zbídačená, vychrtlá zvířata, která teď potkával, mu napadlo, zda je ještě kdy uvidí. Neboť zuří válka a nikdo v ní neví dne ani hodiny. Válka, kterou si sám zvolil, protože se mu už dávno stala živlem, jenž ho přitahuje děsivou, neovladatelnou silou. Válka ovšem vždycky znamenala především smrt. Podivná věc, právě smrt se Trenkovi lepila na paty doslova od narození, a zároveň se mu tak obezřetně vyhýbá. Ano, tenkrát, když přišel na svět, zdálo se, že je dítě mrtvé. Zdánlivá beznadějnost vnukla prý porodní bábě myšlenku vykoupat novorozence ve víně. A nápoj vzápětí ukázal svou podivuhodnou moc, objevily se příznaky života. Kolikrát o tom doma slýchával, ačkoli sám oné historce příliš věrohodnosti nepřikládal.

Snad proto k nápoji, který mu údajně zachránil život, přilnul později vděčně a oddaně. Sám ovšem celé vyprávění chápal spíš jako symbol zrození válečníka, kterým se cítil. Kolikrát se pak znovu dostal na rozhraní smrti a života? Když si jako čtyřleté dítě neopatrně hrál s otcovou pistolí a vyšla rána, která ho jen zázrakem minula a lehce zranila na lokti. Nebo když o něco později cestoval se svými dvěma bratry do Palerma, zlomila se oj vozu a splašení koně pádili k nedaleké propasti. Kočí přitom spadl z kozlíku a zahynul. Trenk již vyskočit nestačil, zůstal však nezraněn, protože koně se zastavili těsně nad okrajem srázu. Ani neštovice, kterými nato onemocněl, ho neskosily, ačkoliv lékař už nedával téměř žádnou naději. Trenk jako dítě tenkrát načas oslepl na obě oči, ale zraku opět nabyl a teď vidí jako ostříž. Sled podivných nebezpečí se však nezastavil, smrt se na něho znovu zašklebila z otvoru vysekaného ve zmrzlé řece, kam spadl, a až v poslední chvíli se ho podařilo zachránit. Ano, o lidech, které provází takové štěstí, se říká, že se jim vyhne i dělová koule. Jako.ostřílený bojovník by takové pověře snad mohl uvěřit. Jenomže válka je proradná, a tady, na Ukrajině, podél břehů Bugu, teprve začala. Kdo ví, co všechno ještě přinese…

Bylo už pozdě odpoledne, když se v dálce objevilo první stavení vesnice, cíl jejich cesty. Vozka radostně ukázal před sebe, pyšný na to, že dorazili před setměním. – Báťuško, potřásal opratěmi, – byly doby, kdy jsem s takovejma herkama urazil v zimě i čtyřicet verst. Ale teď, když člověk neví, z který strany mu nějakéj mameluk srazí hlavu…

Sáně zastavily. Shluk stavení, které měl Trenk před sebou, nebudil žádné nadšení. Ze zasněžených štítů prorážela žluť slaměné střechy. Přízemní, nízká okna, dveře zašpičatělé stříškou, a kolem tyčkový plot, téměř ztracený v okoralých závějích sněhu. Obyčejná chalupa v Zapadákově, kde lišky dávají dobrou noc, pomyslel si Trenk. Konečně se vysoukal z kukaně vozu a stanul na uježděné zemi, hladké jak zrcadlo. Nebýt vozky, který jej v té chvíli zachytl, natáhl by se tu jak dlouhý tak široký. Vskutku málo důstojné vykročení před zraky několika mužiků, kteří se tu ze zvědavosti shlukli. Hleděli k němu sice pokorně a schlíple, zároveň však se špatně skrývanou záští. A jaký div, příliš dobře věděli, že v osobě neznámého oficíra se do jejich vesnice přihnalo neštěstí.

Náhle k němu přistoupil jeden z chlapů, zřejmě hospodář téhle rozsochaté barabizny, a s velkým úklonem ho zval dovnitř. Pomenší, svalnatý mužský, úslužnost sama.

Prošli tmavou síní a dostali se do jizby, v níž stála pec. Na zdech viselo několik dětských kolíbek a přibližně ve stejné výšce byla upevněna dřevěná palanda. Sporé světlo sem padalo čtyřmi hranatými okénky, vyplněnými měchuřinou. Černá jizba, říkalo se takovým špeluňkám, neboť spíše než cokoli jiného připomínaly udírnu či komoru. A přece právě v takových místnostech lidé žili po celý den, konali tu všechny domácí práce, a taky se tu spalo.

Trenk se lekl, že ho vedou sem. Ale mýlil se, pouze tudy prošli. Pro něho byla připravena parádní světnice. Vcházelo se do ní opačným koncem chodby a vévodila jí kachlová kamna. Po levé straně stál příborník, zčásti zasklený, s přemírou porcelánového nádobí Na zdi viselo několik svatých obrazů a také ikona ze silně pozlaceného plechu. Poblíž kamen se leskl mosazný, vycíděný samovar. A pak už zbývalo jen obrovské monstrum, které sahalo od země málem až ke stropu. Byla to postel vystlaná červeně a modře vyšívanými přikrývkami a množstvím rozličných menších podušek. Takové pohodlí si nikdo z domácích stejně nedopřeje. Trenk se už nejednou stačil přesvědčit, že zdejší lidé nespávají v peřinách, ale v houních, které si prostírají na pec a po lavicích, šatstvo si kladou pod hlavu a přikrývají se kožichy.

Všechen ten muzický přepych teď najednou patřil Trenkovi. Za dvířky kamen už šlehají jásavé plameny, místnost je příjemně vytopená, a hradba polštářů se rozpadá v rozložitou měkkou postel. Všechno mu najednou připadá neskutečné. Za poslední měsíce vojáckého života dávno něčemu podobnému odvykl. Přízrak války se náhle rozplynul, vnímal jen neuvěřitelné ticho. Usnul a probudil se až ráno.

4

Kupodivu se cítil po včerejší únavné cestě svěží a opět plný síly. Ozvalo se zaklepání na dveře, vstoupil hospodář. A zase ta úzkost v očích… Bojí se, uvažoval Trenk, a vzápětí ho napadlo, že třeba právě tenhle mužik má syna, kterému hrozí osud rekruta. Drmolil teď cosi o tom, že chozjajka je nemocná a že ho rád obslouží sám. Stál schoulen u kachlových kamen, která od včerejška nevychladla. Měl na sobě plandavou košili s dlouhými rukávci, přepásanou na bocích. K širokým modrobílým kalhotám přiléhaly láptě a onuce až pod kolena. Skoro se zdálo, že si dal dnes na obleku záležet, všechno se na něm skvělo čistotou. Podnos se snídaní položil na stůl, znovu se obřadně uklonil a nejistě vyšel ze dveří. Málem se v nich srazil s vozkou, který spal v konírně a z něhož zavanul ostrý, nakyslý pach.

– Jak je odtud daleko do města? zeptal se Trenk kočího.

Vozka k němu pokročil. – Do Běregu? Nanejvýš šest verst, báťuško, odpověděl.

Trenk spokojeně přikývl. – Takže připrav koně, řekl. A uvědomil si, že má před sebou celý den času. Tolik času, že najednou nevěděl, co s ním.

Vyšel ven a konečně si mohl prohlédnout okolí vesnice. Byla to řada domů sbitých z neotesaných klád. Stavení, kde přespal, kupodivu patřilo k nejvýstavnějším. Většina ostatních mu připadala jako chatrče, přilepené k protější silnici. Včera ovšem náves připadala docela jinak, ztemnělá soumrakem se zdála chmurná a zadumaná. Ale přes noc napadla spousta čerstvého sněhu, a tak se pozměnila i tvářnost vesnice. Všechno bylo náhle jasné a plné světla. I nadcházející den připadal Trenkovi jako zářivá naděje. Sáně už byly připraveny, vozka práskl do koní, zvonky na chomoutech se rozezněly a bílý svět ubíhal březovou alejí karasi do neznáma.

V Běregu se Trenk ocitl poprvé. Dost však o něm věděl, protože zde byla vojenská posádka a také pevnost. Stála na vrcholu kopce za městem a děsila svými bachratými věžemi, baštami a kruhem strážních věží. Ostatně bylo to i garnizónní vězení a Trenk si náhle vzpomněl, že sem bylo od jejich pluku odesláno několik zběhů, které odsoudil polní tribunál. Byl dokonce přísedícím při soudním jednání.

Zasněžená silnice vedla prudkým srázem přímo ke středu náměstí. Nekonečný prostor bílých plání se proměnil v hemžení a shon. Kočí zastavil u zájezdní hospody, seskočil z kozlíku a obrátil se k Trenkovi. – Trochu teplého čaje by neškodilo, báťuško, pravil

– Nebo hlt vodky, zaškemral potutelně. Trenk se vysoukal z kibitky a rozhlížel se kolem. Panoráma rozlehlé pevnosti se zdálo mnohem bližší a taky hrozivější. V strážních výklencích bylo možno rozeznat vysoké černé čepice, které patřily ke stejnokrojům vojenských ‚hlídek. Pak odvrátil pohled zpátky a zadíval se na vrata protější hospody, ozdobená několika arkýři. Páchlo tu jako ze stoky, po kamenných, popelem posypaných schodech vrávoraly právě dvě postavy, otrhaní chlapi. Jeden podpíral druhého a zpívali jakousi odrhovačku. Když spatřili Trenka, vrhli se k němu a loudili almužnu. Trenk v prvním okamžiku štítivě ustoupil, ale nechtěl se dát před vozkou zahanbit. Sáhl do kapsy a podal jim půlrubl. Oba pobudové hleděli na ten peníz jako ve snu. Málem Trenka začali objímat, ale to jenom znásobilo jeho odpor vůči putyce, před kterou vozka zastavil. Skutečně, ten arkýřovitý dům naproti mu náhle připadal jako loupežnický brloh. Trenk se rozhodl. Znovu sáhl do kapsy a obrátil se ke kočímu.

– Tady máš druhý padesátník a běž ho propít s nimi. Ale nejdřív mě zavezeš někam, kde bych se pořádně zahřál.

Vozka nechápal. Podle jeho mínění by bylo nejlepší zapadnout co nejrychleji do nějakého jiného hostince, když tenhle mu není dost nóbl. Trenk však měl jinou představu o tom, jak strávit dnešní dopoledne. Do lázní se dá zavézt, jistě se tu nějaké najdou, tak jako v každém jiném ruském městě či vesnici. Ten nápad se kočímu docela zamlouval. Přinejmenším do oběda má čas na to, aby si za tak nečekaně štědrý peníz přece jen trochu vyhodil z kopýtka.

Budova nejbližších lázní, a zřejmě také nejhonosnějších, stála poblíž hlavního náměstí, naproti se tyčil podstavec s kovovou sochou jezdce. Dragoun měl přízračnou podobu, v jedné ruce držel kopí a druhou ukazoval vzhůru, k palisádové zdi. Na zasněžené přilbě, kterou prosvítal bronz, seděl havran a jeho úsečný pronikavý křik připadal Trenkovi jako varování. Vzhlédl k němu. Pták vzápětí rozepjal křídla a popolétl z jezdcovy helmice na koňskou šíji. Zmlkl. Jako by v té chvíli zkameněl v součást chladného ojíněného pomníku.

Masivní dubové dveře se dvěma železnými kruhy, široká chodba a pak temnota podobná noci. Než se Trenk stačil rozhlédnout, ocitl se v další místnosti. Byla to předsíň. A už tu byli dva lázeňští sluhové. Sotva stačil setřást sníh z vysokých holínek, sami jej začali svlékat. Uniformu pečlivě upínali na ramínko, které pak na kladce vytáhli ke stropu. Cesta vedla do místností, kde se leskla řada mosazných nádob. Vévodila tu ohromná pec, od níž mířily schody k lešení. Na něm spočívala rohožka a přes ni bylo nataženo bílé plátno.

Lázeňská tortura začala.

V oblacích žhoucí páry přistoupil k Trenkovi jeden z lazebníků a začal jej třít soukenným hadrem. Už tu bylo připraveno několik džberů ledové vody. Trenkovi vzápětí projela tělem vlna mrazu. Konečně nastalo to nejhorší: šlehání březovými metlami. Obrysy místnosti se rozplynuly, Trenkovi připadalo, jako by přitom polykal nejen přívaly vroucí páry, ale přililo ohnivé plameny.

Najednou bylo všemu konec a Trenka čekala prostorná, světlá jizba s řadou lehátek. Spánek mu tiskl oči, svět se vzápětí propadl do snu. Na jak dlouho, dovedl stěží odhadnout. Probudil se teprve ve chvíli, když vrzly dveře. Na prahu stál vysoký černý chlapík, přes nahé tělo měl přehozenou plach to vinu. Další lázeňský host. A hned se hrnul na volné místo vedle Trenkova lůžka. – Dovolíte laskavě, pane rytmistře? řekl s poněkud vtíravou uctivostí.

Trenk sebou trhl. Nepřipadalo mu, že se s ním kdy viděl. – Vy mě znáte? zeptal se udiveně.

Příchozí se potutelně usmál. Trenk z něho nespouštěl oči. Čekal, že se mu představí, ale ten se k ničemu neměl. – Nebo jsem si vás snad s někým spletl, pane barone Trenku?

Trenk mlčel. A jeho udivený pohled se ptal po vysvětlení.

– Ale na tom přece není nic divného, pravil příchozí, – hodně se o vás teď mluví. Dokonce o vás složili i jarmareční písničku.

Trenk se vztyčil na lůžku. – Mám to chápat tak, že si děláte legraci? řekl. Vůbec nevěděl, co si má o tom všem myslet.

Kdyby se setkali jinde, bylo by možno z lecčeho usuzovat, odkud se znají, pokud se ovšem znají. Ale tady, mezi čtyřmi stěnami lázeňské jizby, v rouše Adamově?

Promiňte, ozval se chlapík, málo asi znáte zdejší lidi. Protože odvážnost je věc, kterou dovedou ocenit nejvíc ze všech ctností.

– Pořád ještě nevím, o čem mluvíte, odpověděl Trenk chladně.

– Nevíte, ušklíbl se společník. – Jenže z fronty sem není daleko. A o tom, co se tam děje, se přece jen občas ví. A tak se teda nedivte, že po krčmách teď koluje, jak to bylo, když naši táhli přes Bug, a jak jste…

Trenk ožil. – Vy jste voják?

– Na tom přece nezáleží, odpověděl neznámý. – Ale to vyprávění jsem slyšel od různých lidí. A písničku, kterou zpívali potulní komedianti, jsem taky slyšel na vlastní uši. V hospodě U benátského kupce, jestli to chcete vědět přesně.

Trenk věděl, na co naráží, na případ, který se nedávno udál na frontě.

Když ruská vojska uskutečnila obtížný přechod přes reku Bug, jižní křídlo, jehož součástí se stal pandurský sbor, zůstalo poněkud stranou. Byla v něm soustředěna poměrně velká palebná síla, nic však nenasvědčovalo, že by v nejbližší době došlo ke střetnutí. A přece. V bojovém předpolí turecká obrana zlikvidovala ruskou hlídku, následovala přestřelka a nastal poplach. Ale to bylo také vše, nač se ruští velitelé zatím zmohli. Dál zůstávalo jen rozpačité ticho, byť zřejmě ticho před bouří. Trenk, jehož panduři se zhoufovali v prvním sledu, v sousedství pěšáků a mušketýrů, neskrýval, co si o tom myslí. Proč nepřichází rozkaz k útoku? Ohlížel se kolem a všude četl marnost odhodlání. Šest husarských eskadron, kyrysnický pluk, dva těžké jezdecké pluky. A celý ten kolos nečinně stojí jako ochromený obr.

Trenk zuřil. Ruka mu několikrát sklouzla k pistoli upevněné na opasku, ale hned zase potěžkával šavli. Jenže myšlenka, která jej v té chvíli napadla, zdála se jako čiré bláznovství. Dát příklad vlastní neohrožeností. Jenže panduři jsou součástí ostatních vojsk, a jejich sbor není ničím proti jejich společné síle. Nicméně za nedlouhou dobu svého působení v carské armádě si Trenk přestal činit iluze o schopnostech štábních velitelů, vždyť to, co předvádějí stařešinové v plukovnických a generálských uniformách, nezřídka přesahuje jakékoli snesitelné meze.

A tak čin, který ještě před chvílí připadal Trenkovi jako nesmyslný, už se najednou tak pochybený nezdál. Válka je válka a čas je v ní buď spojencem, nebo krutým nepřítelem. A leccos naznačuje, že místo ruského útoku nadejde turecká ofenzíva. A tak se Trenk přestal ovládat. A to, co se vzápětí stalo, uvolnilo děsivou energii Trenkova podvědomí. Skočil na koně, pravice obnažila šavli a okolím se rozlehl děsivý výkřik: Vpřed, vpřed!

První se vzpamatovali panduři. Ale pozvolna se dávala do pohybu i ostatní masa vojsk. Kolos se hnul a teď bylo zřejmé, že už se nezastaví. Panduři spolu s husary se jako první vrhají do nepřátelských pozic, boj v přední linii je tak prudký, že dochází k útoku na bodáky. Další skupina pandurů se valí vpřed za rytmického zvuku bubnů, jejichž hřmot co chvíli zaniká v ohlušující kanonádě. Turecká obrana se ocitá v krupobití kartáčových kuliček. Smrt se rozpřahá divokými křídly do všech stran, mrtvých přibývá, ale stále se stává zřetelnější, že útok nebude odražen. Zvedají se oblaka kouře, hoří turecké opevnění, granáty rozrývají zemi, nepřátelská obrana zůstává rozvrácena v samotném středu. Bitva je rozhodnuta. Turci opouštějí tábor. Útěk je tak spěšný, že nad ohništi zůstaly ještě kotle s čerstvě uvařenou polévkou a před hlavním stanem splašeně pobíhalo několik dobytčat, která turečtí řezníci chystali na porážku. Na osudu zvířat se ovšem nic nezměnilo, ještě téhož dne posloužila k večeři málem jakoby na počest vítězství.

Celá tahle historie by vypadala jak nejapný žert, kdyby nešlo o vážnou obžalobu generálské neschopnosti. A naopak o doklad Trenkovy příkladné odhodlanosti. Však také uznání, kterého se mu vzápětí dostalo od samotného maršála Münnicha, projevenou statečnost stvrzovalo. Žel veřejná pochvala, která, měla po právu Trenka vynést v očích ostatních důstojníků, vzbudila nemálo zlé krve. A je třeba říci, že Trenk podobný stav jen podporoval. Měl dar ostrovtipu, a tak kde jen mohl, špičkoval na účet svých nadřízených, aby zdůraznil jejich nerozhodnost. Bohužel, ať si toho byl vědom, či nikoli, přiléval tak oleje do ohně, který se chystal vypuknout mohutným plamenem. Zdálo se totiž nepochybné, že takové zahanbení si stěží kdo dá líbit od pouhého rytmistra, od vůdce přivandrovalých cizáků. Major Nowatta, Trenkův nejbližší nadřízený, především.

Do místnosti vstoupil lázeňský sluha. Přinášel čaj, po předchozích útrpných procedurách v hrdle náramně vyschlo. Trenk vypil číši naráz, ale společník si jenom usrkl. – A co takhle něco sladšího? obrátil se k lazebníkovi. A hned zase vzhlédl k Trenkovi. – Co byste řekl na takový sbitin?

Trenk protáhl obličej. Věděl, o co jde, teď v zimě je to v Rusku téměř národní nápoj, spařenina medoviny a španělského pepře. Lahodné, jenže poněkud zrádné pití, hned je ho plná hlava. – Raději ne, odpověděl Trenk, ale společník se zdál neodbytný. – Pane rytmistře, dal se do kokrhavého smíchu. – Turecké šavle se nebojíte a před trochou medoviny byste vzal do zaječích?

Trenk si myslel své. Co ty víš o pitkách na mém statku, říkal si v duchu. O nocích, kdy většina ostatních už zmoženě padla, zatímco já jsem se pořád ještě držel. Všichni Trenkové byli takoví, nezdolnost je zakořeněna v gelem jejich rodě.

Přikývl tedy. – Dobře, když sbitin, tak sbitin.

Vzápětí se tu objevili další dva hoste, ve svých plátěných tógách, které si stydlivě a dost neobratně drželi za okraje lemů, vypadali jako polední strašidla. Lázeňská procedura jim zřejmě dala zabrat, a tak sotva ulehli, nevěděli o sobě. Chrápali přitom tak hlasitě, že bylo odporné jim naslouchat. Předchozí poklidnost byla rázem tatam.

Sluha přinesl dvě číše. Směsice stříbra a zlata se zakmitla proti slunci, stříbro tepaného podnosu a zlatistý opar nápoje. Trenkův společník sáhl po jedné z číší jako čert po duši a celý obličej, plný vrásek a dolíčků, se rozjasnil. – Na vaše zdraví a na vaši statečnost, pane rytmistře, pravil a hlasitě usrkl. – Vlastně bych. taky měl říct – na vaši urozenost, dodal s přehnanou uctivostí.

– Proč urozenost? nechápal Trenk. Chlapík zvedl sklenku proti oknu, jako by si ji upřeně prohlížel. – Protože kromě jiných věcí, které asi nezapřete, se o vás ví i to, že jste příbuzný naší panovnice.

Trenk užasl. Vysmívá se mu, nebo to řekl s respektem? Poprvé si teď všiml jeho malých, pichlavých očí. Odrážel se v nich podivný plamínek. Čím hořel? Potměšilostí, obdivem, nebo zlobou?

– Kam, prosím vás, na to všechno chodíte? řekl Trenk.

Ano, je tomu tak. Trenkova matka, rozená Kettler von Harkvatten, byla spřízněna s Gothardem Kettlerem, posledním velmistrem kurlandských rytířů a prvním vévodou Kurlandu. Ruská císařovna Anna Ivanovna, jež se narodila roku 1694, byla provdána za kurlandského vévodu Bedřicha Viléma. Stala se tedy vzdálenou tetou Františka Trenka. Ostatně většina důstojníků o tomhle příbuzenském vztahu věděla a samotný maršál Münnich byl jím zprvu vyděšen. O Trenkovi se tehdy říkalo, že pod ochrannou rukou panovnice udělá rychlou, závratnou kariéru. Jaký tedy div, že se ho zprvu všichni báli a stéblo by mu nepřeložili přes cestu. Jenže netrvalo dlouho a poznali, že s přízní panovnice tomu zdaleka tak není. Carevna o Trenka neprojevila nejmenší zájem a nebylo vůbec jisté, zda o jeho působení v ruském vojsku vůbec ví. Trenk ovšem s určitostí mohl předpokládat, že o tom byla zpravena, protože otec jí napsal, i když nikoli sám, ale prostřednictvím vévodovy rodiny. Odezva však nepřišla žádná, a teď už je jisté, že ani nepřijde. Trenk se cítil zklamán. Za koho vlastně tady v Rusku nasazuje život? Za carevninu vládu, za její trůn. A tak jakákoli zmínka o Anně Ivanovně mu brala náladu. Nejinak tomu bylo i nyní. Chlapík však pořád vedl svou. – Vlastně jste velmi šťastný člověk, když se můžete pyšnit tak vznešeným rodem.

Trenk se zamračil. – Pyšnit? A sám se najednou podivil, kolik pohrdání z toho slova zaznělo. – Copak neznáte přísloví – Panská láska po zajících skáče?

Společník se hlasitě zasmál, tak hlasitě, že i jeden z těch chrápalů sebou trhl, neklidně zamžikal, jako by náhle nemohl pochopit, kde se to vlastně ocitl. Ale pak se obrátil na druhý bok a pokračoval ve své nepříjemné muzice. Trenk po něm hněvivě blýskl očima, ale co naplat. Ostatně s lázeňskými hosty se najednou roztrhl pytel, jediné lůžko už nezůstalo volné. Trenk začal pomýšlet na odchod. Ale chlapík o něčem podobném nechtěl ani slyšet. – Kam byste spěchal, řekl vemlouvavě, – venku se čerti žení, a tady je útulno jako v klícce. Rychle vyprazdňoval sklenku. – Nechte to na mně, dáme si ještě jednou.

– Ne, řekl Trenk a napadlo jej, že vozka mezitím už čeká. Ale také se mu odtud najednou nechtělo. Sousedova dotěrnost ho začala zajímat. Neboť zase už dorážel: – Myslím, pane rytmistře, že jste příliš skromný člověk. Ale panovnice je vám stejně nakloněna, za to dám hlavu.

Asi bys o ni rychle přišel, pomyslel si v duchu Trenk, ale mlčel. Společník ho ani nepustil ke slovu. – Stejně jí není co závidět. Říká se, jak velmi trpí tím, že jí loni zemřel manžel. Ale tak už je to na světě. Lidi si myslí, že mocný a bohatý člověk musí být šťastný. Ale život si s lidmi hraje a obyčejný nuzák může být někdy spokojenější než ten, který má všechno. Štěstí je zapeklitá věc.

Trenk si myslel své. Zmínka o tom, že se carevna trápí kvůli manželově smrti, v něm vyvolala úšklebek. Říká se přece, že otěže moci teď převzal její milenec Biron. Krutý a bezohledný uzurpátor, který projevuje pohrdání nejen k prostým lidem, ale i k samotné šlechtě. A vtom chlapík Trenka předešel.

– Mluví se sice o nějakém Bironovi, pravil. Ale lidi toho napovídají. Co si o tom vy sám, pane rytmistře, myslíte?

Trenk pokrčil rameny. – Nemyslím si o tom nic, odpověděl jakoby lhostejně. Ostatně vyslovovat mínění o ruských carech a carevnách nikdy nebylo jen tak. A zvláště o Anně Ivanovně. Dost lidí už na to doplatilo.

Chlapík úkosem hleděl na Trenka. – Vám to nic neříká, Biron? Taky jedno ruské jméno, ušklíbl se. – Přinejmenším ovšem nezní německy, jak je teď zvykem, když se všude roztahují Prušáci. A nejen u dvora, po celém Rusku. Sotva tihle cizáci zavětří nějaké koryto, hned se tam ochomýtají. Ve vojsku nejvíc, to přece víte.

Vskutku, nenucenost, s níž se pustil do tak otevřeného rozhovoru, Trenka překvapila. Vždyť se neznají, ani se mu nepředstavil. A už takový náznak otevřenosti!

– Nevím, o čem hovoříte, odpověděl Trenk vyhýbavě.

Společník nasadil šklíbivou masku. – Ale pane rytmistře, pravil, jako by se posmíval jeho obezřetnosti. – Abyste nevěděl, kdo je Biron. Člověk, který zamával carevniným dvorem…

Trenk tápavě přikývl. – Možná, připustil. – Ale mě klepy nezajímají.

Byla to podivná logika. Předtím chlapík carevnu litoval, teď jí předhazuje milence.

– No vidíte, vyjekl Trenkův společník. Zdálo se, že ho odpověď podivně potěšila. Rychle dopil, myšlenkami jako by náhle byl docela jinde. – Co naplat, je čas opustit tohle útulné hnízdo. – Ale vy se myslím už taky nezdržíte, že?

Vstal z lůžka, aniž čekal na odpověď, hodil přes sebe pláštěnku a omotával si ji kolem těla. Trenk vyšel za ním, stejně se v něm obývalo zlé svědomí, že nechává vozku dlouho čekat. Mezitím se tu objevil lázeňský sluha a vedl je do předsíně, která sloužila Jako šatna. Bylo zde mnohem chladněji, ale přitom docela útulno. Venku zřejmě dosud řádila metelice, velké metličky vloček útočně bušily do nízkých oken. Nebyla to příjemná představa, že za chvíli budou vydáni všanc nečasu. Sluha sáhl po ozdobné šňůře a kladka umístěná pod stropem začala skřípět. Vzápětí se sem snesla uniforma. Bílé kalhoty, zelený kabátec s červenými výložkami, vysoká černá čepice. Pěší dělostřelec. A distinkce majora. Ten chlap je tedy voják. Trenk zalapal po dechu. Náhle měl pocit, že ho přece jen někdy viděl. Cítil se roztrpčen. Takhle si s ním hrát na kočku a myš. I sluha najednou pochopil, že mezi oběma cosi zajiskřilo. V té chvíli se také Trenkova uniforma snesla od stropu. Ležela teď na příručním stolku, ale ruce, které se jí měly uchopit, byly podivně ochablé. Zato společník předstíral samozřejmost, natřásal se před kulatým zrcadlem a soustředěně upravoval krátký kabátec s ohrnutými šosy, s černou podšívkou a červenými lemy. Trenkovým očím se však nápadně vyhýbal. Ale to se už vsoukal do zimního kabátu a sahal po vysoké černé čepici, připomínající cylindr. Dlaní přejel kovový štítek uprostřed a zasalutoval. – Velice mě těšilo, pane rytmistře, řekl. – Vlastně dovolte, abych se konečně představil. Major Bergolc. Mimochodem… majora Nowattu znáte? Jistěže. Prokažte mi tedy laskavost a pozdravujte ho.

Každé slovo, které pronesl, mu připadalo potměšilé. Předtím, v odpočíváme, takový dojem Trenk ovšem neměl. Co způsobilo podobnou změnu? Stejnokroj, kterým porušil inkognito? Nebo náhle přiznaná převaha vojenské hodnosti? Ne, bylo to něco docela jiného. Cílil se elektrizován jménem, které major vyslovil. Nowatta! Trenk nikdy neměl k odpovědi daleko, každý, kdo ho znal, oceňoval důvtip a pohotovost, ale teď najednou mlčel. Civěl před sebe jako uhranutý.

5

Vozka seděl na korbě kibitky, mnul si prokřehlé ruce, a když Trenka spatřil, radostně zapráskal bičem. Oči mu žhly jako uhlíky a na první pohled bylo zřejmé, že mezitím nezahálel. Zvlášť když peníz, který dostal, ho asi pořádně pálil v kapse. Zdál se v povznesené náladě, usmíval se od ucha k uchu. Trenkova zasmušilost ho však zarazila, a jako by ztlumila vlastní rozvernost. Vyčkal, až nastoupí, a zeptal se, kam má jet. Trenk nepřítomně hleděl k protější soše, kterou zvolna zasypával sníh. Konečně se probral. – K nejbližší hospodě, přikázal. Přece se taky musí naobědvat.

Ale na jídlo stejně neměl pomyšlení. Myslel na podivnou souvislost, kterou navodil společník z lázní. Major Nowatta, Trenkův představený. Člověk, který stále tonul v dluzích, stěží by se asi našel někdo z důstojníků jejich pluku, od koho si nevypůjčil peníze. Trenka samozřejmě nevyjímaje. Bohužel zůstávalo jen u vypůjčování, o vracení nebylo řeči. A tak Trenkovi došla trpělivost. Žádal Nowattu, aby mu dlužnou částku vrátil. Major se urazil, přislíbil však, že tak učiní co nejdříve.

Jenže, jak se vzápětí ukázalo, chtěl tenhle dluh smazat docela jiným způsobem.

Během pochodu uprostřed zalesněné krajiny přišel povel zastavit. Nastal čas k oddechu. Důstojníci se rozhodli, že se mezitím poohlédnou po okolí a pokusí se skolit nějakou zvěř. Trenk byl mezi nimi. Brzy se však vzdálil od ostatních, a netrvalo dlouho a zaslechl znamení k dalšímu pochodu. Rychle se tedy obrátil ve směru, kterým zazněl hlas polnice. Ale tu se proti němu řítí na koni Nowatta. A míří na Trenka pistolí.

– Chlape, vzkřikl na svého rytmistra, byl od něho v té chvíli vzdálen sotva pár kroků, – už mám po krk toho osočování. Konečně budu mít pokoj.

A vystřelil.

Ačkoliv bezprostřední vzdálenost nenasvědčovala, že by mohl chybit, přesto se netrefil. Střela však smrtelně zasáhla Trenkova koně.

Nastal nelítostný zápas.

Než překvapený major opětně stačil natáhnout kohoutek pistole, Trenk se na něho vrhl, a mnoho nechybělo, aby sám nevystřelil.

Nowatta prosil o milost.

Trenk jej však nechtěl zabít. Hnal před sebou majora jako obyčejného zajatce. Když potom k večeru dospěl do vojenského ležení, dal se předvolat k plukovníku Kumingovi a celou záležitost dopodrobna vyložil. Byl! si jist že se mu dostane zadostiučinění. Jak se však zklamal!

– Milý barone, řekl plukovník. – Neznáte zákony a obyčeje naší země. Jinak byste ode mě něco takového nemohl žádat. Přijměte dobře míněnou radu: nechte celou věc na pokoji. Ve vlastním zájmu.

Jenže taková řeč se Trenkovi pranic nezamlouvala. Nedbal Kumingovýoh slov a požádal o přijetí u maršála Münnicha. A skutečně, spravedlnost se přece, byť v mizivé podobě, ukázala. Nowatta byl odsouzen k šestitýdennímu vězení.

Jenže na dně toho vědomí zůstávala podivná jistota: že Nowattův čas pomsty opět jednou přijde.

Před chvílí tedy jeho jméno zaznělo znovu. Dokonce v tak podivné, podezřelé souvislosti.

Sáně se daly do pohybu, zvuk rolniček se rozsypal kolem. Míjeli tržiště a pak kostel, z jehož střechy čnělo pět cibulovitých věží. Sníh se na nich stěží stačil udržet, a tak prosvítala temně modrá barva s pozlacenými hvězdami. Vozka jel zřejmě najisto, vyznal se tady ve městě, silnice však zvolna zapadala, lidé se brodili sněhem jak mátožné stíny, polední šero zaplavilo náměstí a Trenk si uvědomil, že dny jsou teď krátké, nejkratší v roce, a že je třeba co nejdříve pomýšlet na zpáteční cestu.

Ne, ve vsi jej nikdo nečekal. Žádný vzkaz, nikdo se po něm nesháněl. Podivná věc. Cestou si byl jist, že ostatní důstojníci verbovní komise už budou na místě. Ale do večera jistě přijedou, a tak se ke spánku nechystal. Pohodlně se usadil na lůžku poblíž kachlových kamen a snažil se myslet na věci, které s přítomností neměly žádnou souvislost. Ve shonu vojenského života za poslední dobu téměř zapomněl na domov. A měl by o sobě občas dát vědět alespoň otci. Jak se mu asi daří, zvláště když už dávno překročil sedmdesátku a neodložil dosud plukovnický mundúr. V posledním listě, který dostal Trenk na frontu, se dokonce zmiňuje o tom, jak jako velitel města působí v Uhrách, v Levoči. Rozhodně se za ním musí co nejdřív vypravit. Teď, když nastala zima a válečné úsilí polevilo, snáze dostane dovolenou. A taky na svůj statek v Pletarnici musí zajet, přesvědčit se, jak si vede správce, kterého před svým odchodem najal. Z posledních zpráv Trenk začíná mít podezření, že s účty není všechno v pořádku. I po přátelích se mu též zastesklo. Ano, je tomu tak, vzdálená chorvatská výspa najednou připadá jako útěšná oáza klidu. Sám, z vlastní vůle, ji opustil, nic mu přece nebránilo, aby v ní nadosmrti zůstal. Jenže v něm koluje nepokojná krev, venkovský život mu nebyl souzen, je rodilý voják, tak jako ostatní Trenkové, jako jeho otec a téměř všichni z jeho nepočetné přízně. Sám se příliš dobře zná, stačí pár týdnů, a selankovitý život se mu začne zajídat. Marná věc, tenhle proradný dar vláčet se světem za zvuku válečných bubnů mu už asi přisoudily sudičky v kolébce.

Teplo rozpalovalo místnost, usnul.

Probudil jej až zvuk zámku. A po něm zvonkový rytmus, důmyslné zařízení, aby nikdo nemohl vstoupit nepozorovaně. Nebylo obtížné předpokládat, kdo vzápětí stane na prahu. Voják, na kterého čeká. Který má přinést vzkaz.

A už tu stál, vyzáblý, vzpřímený jako svíčka.

– Pan rytmistr Trenk? řekl a zasalutoval. Hřmotnost jeho hlasu se zdála tak překvapivá, že byl div, kde se v tom stvoření vůbec bere. Trenk ležérně přikývl. Nebyl zvyklý vstávat před podřízenými, ani vojenský řád toho nevyžadoval. Kurýr zůstával ve strnulém pozoru. – Tady, prosím, čtěte, řekl a podával složený list.

Trenk se chopil papíru, předpokládal, že jde o štábní instrukce pro zítřek. Ale sotva se začetl do prvních řádek, oči nabyly tvrdého lesku. Tvář mu zpopelavěla. – Cože? vyjekl a znovu se pohledem zabořil do strohých, úsečných vět. Pak mu obě ruce klesly podél těla a jako uhranutý zíral před sebe. List byl podepsán náčelníkem štábu a Trenkovi se v něm nařizovalo, že až do dalšího rozkazu nesmí opustit dům, ve kterém se ubytoval.

Voják rozpačitě hleděl k zemi. Byl oblečen v těžkém zimním kabátci a horko rozpálených kamen se mu stávalo málem

nesnesitelné, na čele začal vyrážet pot. Sám by patrně rád tuhle trapnou chvíli ukončil, ale nevěděl, jak se zachovat. Ani Trenk se nezdál rozhodnější. Ostatně kurýr, navzdory svému kmánskému postavení, byl vykonavatelem úřední moci. Jedním z koleček neviditelné mašinérie, kterou sám Trenk měl zítra roztáčet jako předseda verbovní komise. Ale ať je tomu jakkoli, všechno, co ten neuvěřitelný dopis stvrzuje, nemůže být nic jiného než nedorozumění, omyl, který se, zítra vysvětlí, i kdyby se měl v té věci obrátit na samotného maršála Münnicha. A tehdy Trenk znovu nabyl jistoty a list už pro něho nebyl ničím než pouhým cárem papíru. Už z něho lítají útržky, padají do všech koutů místnosti. – A ven, zahřímal Trenk na vojáka tak, že skoro chraptěl. Cítil,.jak ho rozpaluje bezmezný vztek, jak se mu hrdlo stahuje-křečí. Voják polekaně vrazil loktem do dveří, zmateně se otočil, dlaní se přitom dotkl tlapičky zámku a vyběhl. Z chodby sem zavanul mrazivý, ledový proud. Trenk přiskočil ke dveřím, přibouchl je a nerozhodně zůstal stát na prahu. A tu ho napadlo podívat se z okna. Byla už naprostá tma, ale proti světlu, které padalo do protější sněhové závěje, spatřil siluety dvou vojáků s puškami na ramenou. Stráž!

Někdo zaklepal. Vešel hospodář. Zdál se ještě poděšenější než samotný Trenk. – Báťuško, je zle, zasípal. – Vojáci. Tady, kolem domu. U dveří. A taky z druhé strany, k zahradě.

Trenfe pochopil, že se mezi nimi cosi změnilo. Ještě ráno to byl pro hospodáře docela jiný člověk, mocný a skoro nedostižný. Teď je z něj obyčejný štvanec.

– Sedni si, vybídl ho Trenk. Mužík uposlechl. Bílá košile s dlouhými rukávci na něm zežloutla matným leskem petrolejky. I obličej se zdál podivně průsvitný, skoro jakoby neduživý. – Ale já jsem vám to chtěl říct hned, jak jste se vrátil, hlesl nešťastně.

– Co jsi mi chtěl říct? nechápal Trenk.

– Že vás tady hledal nějaký pan důstojník. Takový černý, vysoký. Ale já jsem si netroufal…

– Major? vytřeštil Trenk oči.

Hospodář nerozhodně pokrčil rameny. Bylo asi příliš chtít na něm, aby se vyznal ve vojenských hodnostech.

– Tak jakou měl uniformu? naléhal Trenk.

Mužik přemýšlel. – Bílé kalhoty, to vím určitě. Zelený kabátec…

Trenk pochopil, kolik uhodilo. Není pochyb, je to on. Člověk, který se mu vnutil v lázních.

– A na co se ptal?

– Kam prý jste odjel. A tak povídám, do města, kampak jinam, když je dneska tak hezky, přece nezatvrdne v takovýhle díře… A on se na mě tak divně podíval, asi se mu nelíbilo, že s ním neuctivě mluvím. Ale neřekl nic, jen mávl rukou a vrátil se do saní, stály hned před domem.

Trenk cítil, že se chvěje. Nepříjemný pocit, který se objevil při setkání a mezitím poněkud odplynul, se vrátil, zabušil do vědomí a probudil úzkost. První, co ho napadlo, bylo to, o čem spolu mluvili. Hned se mu vybavila zmínka o carevně. Naštěstí si nezadal, před cizími lidmi byl odjakživa obezřetný. Docela přesně si uvědomuje, co odpověděl, když přišla řeč na Birona. Že jej klepy nezajímají.

Ano, klepy řekl, a jak byl najednou povděčný tomu, že jej napadlo právě takové slovo. Ačkoli sám byl přesvědčen, že o pomluvy nejde. Vždyť ten primitivní násilník, Biron, teď skutečně vládne Ruskem. A tu se Trenkovi vynořila vzpomínka na okamžik loučení. Major vyslovil Nowattovo jméno. Bezpochyby záměrně, jako by do budoucna odkrýval hledí. Tam v lázních to ještě mohlo vypadat jako pouhá náhoda, teď však už nikoli.

Něco tu skutečně visí ve vzduchu. Bergok, pokud se ten chlap tak vůbec jmenuje, mohl být carský udavač. Ale taky nemusel. Třeba je to jen náhončí do chystané léčky. Rozhovor se dere Trenkovi hlavou jako těžký kalný proud. I pití medoviny, která rozvazuje jazyk, chápe najednou docela jinak. Ale vždyť mluvili mezi čtyřma očima! Nikdo další tam nebyl. Vlastně byl, ti dva chrápající medvědi, naštěstí však nevěděli o světě. Ano, strach má velké oči, nač se zbytečně znepokojovat. Neboť i kdyby skutečně existoval nějaký komplot mezi najatým fízlem a Nowatlou, pak mu stejné nikdo nic nedokáže. Navíc stále ještě zbývá možnost, že všechno je omyl. Vysokých, černých chlapíků v uniformách pěších dělostřelců pobíhá kolem! Trenk nezná ostatní členy verbovní komise, měl se s nimi přece setkat až tady na místě. A je tedy možné, že člověk, který se po něm ptal, byl jedním z nich. Všechno tedy může být jen shoda okolností, bouře ve sklenici vody.

Jenže proč ta komedie? Proč domácí vězení?

Ne, uvažoval Trenk, tady je ve hře asi skutečně víc, než zatím tuším.

6

Přišlo kalné ráno a zlý pocit se utvrdil. Ještě spal, když klaply dveře a na prahu stály dvě postavy. Zádní ustrašení vojáčci, ale dva mladí lajtnanti. Z očí jim sršelo sebevědomí, které přezíralo jakoukoli vyšší hodnost. Jeden z nich, vysoký jako lambidlo, v husarské uniformě, postoupil k lůžku, z holínek mu stékal rozmoklý sníh a zůstávaly po něm černé šlápoty. Trenk se posadil, celou noc nezamhouřil oči; teprve k ránu tvrdě usnul. Lájtnantův hlas ho nepříjemně probral k životu. – Rytmistr Trenk? A aniž čekal na odpověď, dodal: – Tady, čtěte.

Trenk sáhl po listě, na první pohled bylo zřejmé, že je psán stejnou rukou jako včerejší příkaz k domácímu vězení, – Je mi velice líto, ale musím vás požádat, abyste se okamžitě oblékl a šel s námi.

Trenk si hřbetem dlaně promnul oči. Je to skutečnost, nebo jen pokračování snu, z něhož se probudil? Ne, všechny přízraky, které si včera večer a pak po celou noc tak tvrdošíjně vyvracel, se najednou vrátily v příliš živé podobě. Tady, daleko od fronty, a tedy i daleko od pandurů. Snad aby se mohlo vše snáze vyřídit. Bez nebezpečí, že ho vlastní lidi budou bránit. Nebo že by v pandurských horkých hlavách mohla vzniknout myšlenka na vzpouru? Trenk je přece zverboval a ze Slavonie přivedl až sem, do Ruska. A tak má ve srovnání s ostatními důstojníky poněkud výjimečné postavení, samotný maršál Münnich je stvrdil. Že by tedy to všechno byl jen předem smluvený záměr, jak jej odlákat z fronty a dát zatknout?

Trenka se zmocnil nevýslovný vztek. Ti dva hejskové v nablýskaných uniformách jsou sice ozbrojeni, ale kdyby chtěl, snadno by si s nimi poradil. Jenže nač taková pošetilost. Sami možná nevědí, co se vlastně stalo.

Venku už čekaly sáně. A dům byl náhle prázdný jako po vyhoření. Nikdo z domácích se s ním nesnažil rozloučit, ani nemávl na pozdrav. Dost možná, že ho pozorovali za okny, téměř si tím byl jíst. Až v poslední chvíli přiběhl kočí. Oči vytřeštěné, v ruce držel bílou kožešinovou čapku, kterou divoce mával nad hlavou. – Báťuško, křičel na Trenka, – co to má znamenat, kam vás vedou?

Trenk se zřejmě cítil dojat vozkovou věrností. Pokusil se usmát. – Do večera budu zpátky, odpověděl. Ale příliš bylo znát, že uklidňuje sebe, že plaší úzkost, která na něho padá při každém kroku, jímž se blíží k černým, erárním saním, tak málo podobným kibitce. Korba byla zcela zakrytá a spíš připomínala bachratou rakev. A lajtnant, ten potměšilý oficír, lambidlo, se cynicky ušklíbl a opakoval po něm: – Ano, do večera se vrátí. Ale bylo cítit, že je to skutečný výsměch, utvrzení bezmocnosti postavení, do něhož se Trenk dostal. A už tu byl temný prostor saní a oba oficíři s tasenými šavlemi s ním usedli dovnitř. Kupodivu zde bylo přece jen aspoň šero, nikoli naprostá temnota, protože za zády jim prosvítal malý okenní čtverhran. Vůz se dal do pohybu. Kdesi nablízku začala mizet vesnice. Kdesi nablízku se začala ztrácet svoboda.

Během jízdy Trenk neviděl na cestu, neměl tedy tušení, že sáně letí stejnou sněžnou stopou, jakou ho včera unášela kibitka. Ohromení přišlo až na místě, když se otevřely dveře kukaně. Stáli uprostřed pevnosti. Bachraté věže, které Trenk před necelým dnem spatřil dole ve městě jako děsivé přízraky, teď strměly docela nablízku, téměř nad hlavou. Trenk byl natolik vyveden z míry, že stěží dovedl ovládnout nečekaný nápor hněvu. Vysoký lajtnant jej dost hrubě uchopil za loket a vystrčil ze saní. Trenk se po něm ohnal dotčeným pohledem, ale to bylo vše, co v té chvíli mohl učinit. Pochopil, že je zle. Tady v beregské pevnosti lidem začíná jiný svět. A Trenk drápkem jako by už v něm mezitím uvízl. Stojí na zasněženém nádvoří, z něhož trestanci odhrabávají sníh a vrší v ohromné kupy. Navzdory mrazivému počasí byli dost nuzně oblečeni, a hlavy měli bez čepic. Trenkovi se náhle zdálo, že jeden z vězňů po něm dlouze hledí, ale nevěnoval tomu pozornost. Stejně už ani nebyl čas, eskorta zamířila k vysokým dveřím, nad nimiž se klenul nádherný zdobený portál. Bylo zřejmé, že je to hlavní vchod do pevnosti. Nevedou ho tedy postranní branou, kterou se sem dostávají vězni. A to mu dávalo naději, že se celá trapná záležitost za chvíli vysvětlí, že je to všechno jen omyl.

Stoupal mramorovým schodištěm do prvního poschodí. U dveří stála hlídka, voják s nasazeným bodákem. Vysoký lajtnant mu o tom řekl a strážný znuděně přikývl. Za chvíli se před Trenkem otevřela nevelká místnost. Za stolem seděl kapitán, ještě docela mladý člověk, avšak s vlasy téměř bílými. Trenk se mu ovšem v pohledu docela ztrácel, hleděl k němu jako skrz mlhu. Konečně pokynul, aby oba lajtnanti odešli. Dlouze se přehraboval v nějakých listinách, až cosi vylovil z obsáhlé složky. – Tady to mám, řekl a nasadil si monokl. Bělavé vlasy mu splývaly, v nevýrazných očích se konečně objevil plamínek úsměvu. Či to byl spíš úšklebek?

– Pane rytmistře, řekl a pohodil hlavou. – Víte asi, proč jste byl předveden.

– To právě nechápu, zavrtěl hlavou Trenk.

– Ne? podivil se kapitán. – Tak vám to teda povím. Je totiž důvodné podezření, že jste se dopustil vážných přestupků… Odmlčel se. – Proti disciplíně, dodal.

Nastalo ticho. Trenk se tvářil, že neví, oč jde. Ale ve skutečnosti si docela dobře uvědomoval obsah proneseného obvinění. A skoro byl rád, že slyšel něco podobného. Ano, jde o pomstu za jejich zbabělost. Někdo se znovu snaží oživit případ, který se udál na pobřeží Bugu, a obracet jej naruby. Někdo by se mu rád dostal na kobylku za jízlivé řeči, kterými se Trenk pak vysmíval nerozhodnosti velitelského sboru. Jenže v tomto ohledu měl na své straně příliš silný argument, výsledek boje, který uchránil stovky životů. Ostatně to všechno uznal samotný maršál Münnich, o němž je známo, že pochvalnými slovy šetří jak šafránem.

Proto to náhle uklidnění, proto ten úsměv, který kapitána zřejmě pohoršil. – Čemu se smějete? pravil, jako by se ho Trenkovo jednání dotklo. – Vám je to snad málo? dodal. Zavrtěl hlavou.

V této místnosti patrně bývá zvykem, že lidé, kteří sem vkročí v podobné roli, jsou pokorní jako beránci. Neboť tady je svět příkře rozdělen a právo má jedině ten, který sedí za oním masivním dubovým stolem.

– Něco vám řeknu, pane rytmistře, na vašem místě bych zdaleka. neměl takové sebevědomí, jaké se tu snažíte předstírat. Vaše situace je povážlivější, než si myslíte.

Kapitán vstal a cosi se změnilo. Bez masívnosti stolu, té hradby naleštěného dřeva, kterým byl obklopen, vypadal náhle jako skřítek. Postoupil k Trenkovi a byl nejméně o dvě hlavy menší. – Abyste se nepletl. Vaše zadržení se uskutečnilo se souhlasem nejvyššího velitele. Tedy maršála Münnicha.

Třěhk se cítil ohromen.

Tápavě se rozhlédl kolem. Nejednou už slyšel, že na maršála Münnicha není zase tak velké spolehnutí, snadno podléhá vlivu jiných. Jenže tady by to bylo příliš křiklavé, na jedné straně ho pochválit a uvést jako vzor vojenské neohroženosti, a na druhé straně vydat soudu?

Trenk ztratil veškerý klid. – Dovolte, abych se zeptal: Jsem zatčen?

Kapitán zavrtěl hlavou. –Sám přece víte, že ne. Ale ponechat si vás tu zatím musíme. Nicméně k zatčení může dojít.

To už byla vyložená hrozba.

Trenk zbrunátněl. – Bohužel, pořád ještě nechápu proč, řekl.

– Jistě, přikývl kapitán a znovu usedl za stůl. Záměrně prodlužoval odpověď, opět se hrabal v lejstrech. – Tak se vás tedy ptám: Chlubil jste se v poslední době někomu, že jste příbuzný naší nejmilostivější panovnice?

Trenk se zamyslel. Otázka se mu pranic nelíbila. Vedla ke zcela jinému okruhu obvinění, a tam už zdaleka neměl tak kryté hledí. – Dovolte, abych odpověděl otázkou: Domníváte se, pane kapitáne, že jím nejsem?

Kapitán se útrpně usmál. – Musím vás bohužel upozornit, že jestli se tady někdo ptá, tak jsem to já. A jestli někdo bude odpovídat, tak jste to vy. Vezměte to prosím na vědomí.

Trenk cítil, jak se musí krotit, aby nevybudil hněvem. Takhle s ním ten holobrádek jedná, pisálek s prsty umazanými od inkoustu. Sotva kdy přičichl ke střelnému prachu, natož aby se ocitl ve válečné řeži. Trenk měl vyhraněný názor na tyhle reky od pera, vždycky se o nich vyjadřoval jako o štábních krysách. Ostatně docela dobře si ho dovedl představit na bojišti, jak by v něm byla malá dušička, sotva by se ozvalo zahřmění bubnů, sotva by vzduchem zafičel první dělový kartáč.

Trenk přikývl. – Ano, jsem vzdálený příbuzný naší panovnice Anny Ivanovny, odpověděl.

Jenže kapitán tím příliš spokojen nebyl. – Na to jsem se vás, pane rytmistře, neptal. Otázka zněla, jestli jste se tím v poslední době někomu chlubil.

Trenk svraštil čelo. Chlubit se nebylo čím, panovnice o něj neprojevila nejmenší zájem. Ale o příbuzenském vztahu nepochybně hovořil, jenže jak si teď vzpomenout s kým, když na frontě se denně setkává s tolika lidmi. Na dva tři by si snad vzpomněl, seděli tenkrát v kasinu u karet, když padla taková zmínka, a snad možná ještě později, ale při jaké příležitosti, tak daleko paměť už nesahá. O to víc v něm ovšem zabušila vzpomínka na včerejší setkání s Bergolcem. Ovšem – je vůbec možné, aby o tom zde za tak krátkou dobu už věděli?

Trenk mlčel, a jak se zdálo, odpověď sama kapitána stejně přestala zajímat. Dokonce si zase začal hledět svých lejster. Pak se chopil zvonku, který ležel poblíž kalamáře, a slabě jím zaklinkal. Vstoupil husar.

– Do zítřka máte dost času si všechno promyslet, řekl kapitán.

Trenk vstal. – Řekl jste, pane kapitáne, že nejsem zatčen, jako by se chtěl ohradil, – má to snad znamenat…

– Nemá to nic znamenat, předešel ho kapitán. – Přespíte v místnosti strážní služby. Ráno se uvidí… Poněkud sveřepě sevřel rty. Obrátil se k vojákovi. – Doprovoďte pana rytmistra, řekl chladně.

7

Pokoj, do kterého jej zavedli, byl součástí pevnosti. Trenkovi byla , vyhrazena nejzazší místnost na konci dlouhé chodby. Strohé vybavení připomínalo spíš vězeňskou celu. Stály tu dva kavalce, džbán s plechovým umyvadlem, židle bez opěradla. Dokonce i okno bylo zamřížované a pohled odtud narážel na zasněženou, oprýskanou zeď protějšího dvora. To tedy byl svět, který nyní obstupoval Trenkův život. S nejistotou příštích hodin, s otazníkem nadcházejícího dne. Vskutku, podivná věc. Jestli ho chtějí dostat do želez, proč taková komedie, proč to neučinili hned? Jisté vysvětlení tu ovšem snad bylo, zřejmě si přece jenom netroufají. Vědí, že patřil do okruhu Münnichových oblíbenců. A pak v jistém smyslu byl Trenk ochoten uvěřit i tomu, že je poněkud brzdí vědomí příbuzenského vztahu k panovnici. I když na druhé straně, jak alespoň vyrozuměl, právě tahle okolnost by mu mohla zlomit vaz.

Trenk ležel na slámě kavalce a nemohl usnout. Co chvíli zaznívaly chodbou kroky strážních hlídek. Naštěstí byl už večer a v dosahu noc. Milosrdná noc, která na černých perutích uchvátila kamenné zdi této děsivé pevnosti, jako vystřižené z pohádky o čarodějném zámku.

Byl to neklidný spánek, Trenk chvílemi procital, a zase padal do jeho víru. Kdykoli se probudil a otevřel oči, tápal, kde se to vlastně ocitl. Pak ho probudil zvon pevnostní kaple. Zima táhla ze všech koutů nevytopené místnosti, za okny dosud nahlížela tma. Na Trenka padl strach. Pochopil, že takové jitro, jako je dnešní, by mohlo znamenat mnohem víc než kterékoli předchozí. Čekal, že pro něho cd nejdřív přijdou, rychle tedy vstal a ustrojil se. Vzápětí tu byl voják a přinášel snídani. Trenk se jí ani netkl, na jídlo neměl pomyšlení. Netrvalo dlouho a objevil se tu kdosi další, praporčík v pěšácké uniformě. Sděloval Trenkovi, že za chvíli bude předveden do soudní síně.

Ale dveře mezitím již opět zaklaply a otázka zanikla v zoufalém tichu. K soudu! Takže hrozba, kterou kapitán včera vyslovil, přece jen nebyla mávnutím do větru.

Soudní síň mu připadala spíš jako taneční nebo hodovní sál, rozměrná a plná ornamentů, s klenutým, nádherně zdobeným stropem. V našedlých oblacích se tam vznášeli andělé s tubami, a jako by se chystali svolávat k poslednímu soudu. Dost možná, že ten dojem nebyl daleko od pravdy. Neboť tváře soudců připomínaly spíš inkvizitorské masky, alespoň dvě z nich. Tvář kapitána, který Trenka včera předběžně vyslýchal. A obličej stařešiny v plukovnickém mundúru s řadou blýskavých metálů.

Pouze třetí člen tribunálu, ryšavý major ostříhaný na ježka, se tvářil apaticky a budil dojem, že je tu spíš jen jako třetí hráč do mariáše. Znuděně dřímal, dlaněmi si podepíral kozí bradku a jeho oči kroužily kdesi v nepřítomnu. Pak tu byl ještě písař, bez přestání namáčel brk do inkoustu a škrábál jím podél pijákové podložky.

Plukovník hlasitě odkašlal, tak silně, že složka papírů před ním nadskočila, jako by se chystala rozletět. Obrátil se k Trenkovi.

– Vaše jméno, hodnost, řekl.

Trenk přikývl. Jestli ovšem má papouškovat to, co sami znají, jestliže každá hra musí mít svůj začátek, ať ho tedy má i tahle fraška. A tak krom odpovědi přidal něco navíc. Zmínku o zvláštním statutu, který obdržel od maršála Münnicha, nejvyššího velitele armády. Stvrzení výsady, že podléhá přímo jemu, a nejen on, ale celý pandurský sbor. Jenže plukovník jako by přeslechl. Svraštil obočí a na prorůžovělé tváři se mu zvýraznil šrám, kterého si předtím Trenk nevšiml. Kdoví, jak k němu přišel, mohl jej utržit v hospodské rvačce stejně jako na bitevním poli.

– Takže k věci, znovu se chopil slova.

– Existují vážné doklady o tom, že jste se nezřídka vychloubal svým příbuzenským vztahem k carevně, začal.

Trenk povstal. – jistě, nemám co skrývat. Moje matka rozená Kettler von Harkvartten…

– Stačí, přerušil ho plukovník, – tuhle písničku už známe. Spíše jde o to, jestli jste při zdůrazňování něčeho, co údajně existuje nebo neexistuje, nezašel tak daleko, že jste přitom urážel čest Jejího Veličenstva.

Trenk se cynicky usmál. – V tom případě mám čisté svědomí, odpověděl.

– Čisté svědomí, zasmál se plukovník, jako by jej odpověď náramně pobavila. – Takže můžeme zavolat prvního svědka.

Voják stojící u dveří povstal ze židle. Sáhl na kliku a ze dveří téměř rázem vypadl chlap v husarské uniformě. Nowatta!

A už kráčí středem sálu. Souměrná, docela příjemná tvář, s jemnými rysy někdejšího krasavce, naladěná do servilního úsměvu. Vskutku důstojný svědek pro hrdelní při. Na frontě, kde se s ním Trenk poznal, neplatí ovšem jeho slovo víc než zlámaný pětník. Tady z něj věrohodnost sama.

– Byl jste, pane majore, předvolán, abyste svědecky objasnil, za jakých okolností se přítomný rytmistr Trenk vyjadřoval o nejmilostivější panovnici.

Nowatta hlasitě polkl. – Ano, přikývl, – mohu dosvědčit, slyšel jsem to na vlastní uši.

– Kde?

– Jednou v kasinu, společně jsme trávili večer. Byla tam řada dalších důstojníků. Nevím už, jak přišla řeč na naši nejmilostivější panovnici, ale docela přesně si vzpomínám, že se rytmistr Trenk okamžitě chopil příležitosti, aby nás ohromil. Vytasil se s tím, že carevna je jeho vzdálenou tetou. A protože tomu nikdo z nás nechtěl uvěřit, navrhl sázku, tuším, že dost velkou. Bylo pak těžké nás rozsoudit, protože jediným údajným důkazem byl dopis, který jeho otec poslal panovnici.

Jak se rytmistr Trenk o panovnici vyjadřoval? ozval se kapitán, který za celou tu dobu promluvil poprvé.

Jak, usmál se Nowatta. – To je velmi těžko říci. Protože… Šlo o něco tak nechutného…

– Prosím? znovu se chopil slova plukovník.

– Mluvil něco o jistém knížeti Bironovi.

– Kdo je Biron? zeptal se plukovník, jako by to jméno slyšel poprvé v životě.

Nowatta nerozhodně pokývl hlavou. – Mohu odpovědět jedině v tom smyslu, jak smýšlí rytmistr Trenk.

– A to?

Nowatta nasadil pohoršený výraz. – Biron je podle pana rytmistra milenec naší nejmilostivější carevny. A nejen milenec, přímo uzurpátor, který ovládl carský dvůr…

V síni zavládlo děsivé ticho. Každý, kdo ta slova slyšel, věděl, že se tady nasazuje hrdlo do oprátky. Tím víc tedy bylo třeba věrohodnost přítomné situace nějak podepřít. Zapochybovat o proneseném výroku, dokonce projevit jisté podezření svědkovy zaujatosti.

Jste si vědom, pane majore, jak vážné obvinění jste právě vyslovil? Že tady začíná jít o hrdelní zločin? řekl plukovník.

Je mi velice líto, pravil Nowatta, jako by vše, o čem předtím svědčil, vyslovil málem z donucení.

Mohl byste jmenovat někoho, kdo vaše slova potvrdí?

Nowatta přikývl. – Jistě… Teď už zbývalo jediné, znovu pokynout vojákovi, aby otevřel dveře. A už se tak stalo.

Hle, kdo přichází. Major Bergolc! Bílé kalhoty, zelený kabátec, červené výložky, vysoká černá čepice, kterou drží pod paží. Jenže mu cosi chybí z včerejšího sebevědomí. Hlava schýlená málem až k ramenům, oči vyhaslé, tvář popelavá, pochmurná. Smutný herec ještě smutnějšího dramatu.

Všechno běží jako na drátku.

Vypovězte, za jakých okolností jste se s rytmistrem setkal a zda se nějakým způsobem zmiňoval o nejmilostivější panovnici, vyzval jej plukovník.

Tady s panem rytmistrem jsem se setkal docela náhodou, v městských lázních. Slovo dalo slovo, a když jsem zjistil, že je voják…

Trenk se dal do uštěpačného smíchu. –– Ticho, okřikl ho plukovník. Pak se obrátil k Bergolcovi. – Jak jste zjistil, že je voják?

– Sám s tím začal. Pro mě to bylo samozřejmě zajímavé, měl jsem společníka, se kterým bylo o čem hovořit.

– A o čem jste hovořili?

Bergolc učinil rozmáchlý, nic neříkající pohyb. –– O všem možném. Především o panu rytmistrovi. Zvlášť ale vyprávěl o svých hrdinských činech na frontě. Dokonce tvrdil…

Bezděčně se ohlédl za sebe. Jeho pohled se setkal s Trenkovýma očima. Náhle ztratil nit hovoru. Neuměl navázat. Že by přece jen svědomí?

– No, co tvrdil? ozval se kapitán. Bergolc dával najevo, že je mu trapné o tom

hovořit. – Ale že o něm složili jakousi písničku. O tom, jak se vyznamenal na pobřeží Bugu…

– A ještě něčím se chlubil? pokračoval plukovník.

– Ano. Svým příbuzenským vztahem k carevně.

– Říkal v té souvislosti něco konkrétního? Ne, přece jen to nebylo zlé svědomí. Zámlky měly stvrzovat věrohodnost pronesených slov. Obvinění, která se vyslovují jen s přemáháním, nicméně v zájmu spravedlnosti a pravdy. – Hovořil o jistém člověku, jehož jméno jsem v té chvíli slyšel poprvé. O nějakém Bironovi. Přiznám se, že mě to pobouřilo, když tak mluví důstojník carské armády…

– Co vás pobouřilo?

– To, jak se o něm vyjádřil. Že je to… milenec naší nejmilostivější carevny.

– Může ta slova někdo dosvědčit?

Ano, tady se smrtící kolos přece jen zadrhne, tudy lež neproklouzne. Alespoň Trenk si tím byl jist.

Jenže klamné zdání.

Na prahu stojí dvě klátivé postavy. Trenk je zprvu nepoznal. Kradli se síní jako mátožné stíny. V tak vznešeném prostředí se zřejmě ocitli poprvé a nevěděli tedy, kam nejdřív hledět. Trenk strnul. Jsou to oni, chrápající medvědi z lázní!

Tam ovšem byli téměř v rouše Adamově a stěží rozeznat pána od kmána. Ale tady jsou opět sami sebou. Spíš by se ovšem vyjímali v nějaké zaplivané putyce, ostatně pach vodky z nich čpí na sto honů. První měl na sobě starý vojenský plášť, zedraný a místy proděravělý, sahal mu málem až na paty. Druhý chlapík budil přece jen zámožnější dojem. Měl na sobě nabíraný černý kabátec, bez zapínání, proužkované kalhoty, onuce zašněrované pod kolena. Podivná věc, ošíval se pořád, jako by se v těch šatech cítil nesvůj. Jako by mu ani nepatřily.

– Poznáváte toho pána, ukázal předseda tribunálu na Trenka.

Oba horlivě přikyvovali, aniž k němu vůbec vzhlédli. – Jistě, Vaše Blahorodí, drmolil jeden přes druhého.

– Vypovězte, kde jste se s ním setkali. Chlapík ve vojenském plášti začal žmoulat čepici. Pohleděl na společníka. – V lázních, Vaše Blahorodí. Skutečně to vypadalo, jako by měli nacvičené role. – Včera, tady ve městě, dodal muž v černém kabátci. Znovu k sobě vzhlédli. – No, je to tak, přikyvovali.

– As kým tam byl tenhle pán? ozval se kapitán.

Muž ve vojenském plášti se otočil. Prstem ukázal na Bergolce. – S tímhle. A zeširoka se usmál. Na první pohled se zdálo, že je bezzubý. Pak se mu ale v ústech zablýskly dva zažloutlé pahýly.

– A slyšeli jste, o čem spolu hovořili? Pobudové na sebe upřeli pohledy, jako by se o tom vzájemně ujišťovali. – Ano, odpověděl muž ve vojenském plášti, – o nejmilostivější carevně…

Něco přesnějšího, přikázal plukovník.

No, že je taková…

Nastalo ticho. Chlapík se začal osívat. Bylo vidět, že jej ovládl strach. Strach vyslovit něco nepříznivého o panovnici. Zde, před tak mocnými lidmi. Co kdyby ho pak vzali za slova? Důvěřovat pánům je záludná věc.

Prostě zmiňovali se o nejmilostivější panovnici neslušně?

Jo, přitakali spěšně. – Až moc neslušně. Jako by to byla nějaká…

Počkejte, ale kdo vlastně. Chcete snad říct, že oba…

– Oba, přikývl pobuda v černém kabátci.

Nastalo hrobové ticho. Tito podivní svědkové zřejmě už napřed souhlasí se vším, co se jim naznačí, aby pověděli. Teď ovšem zřejmě vypadli z role.

Plukovník vzal proto otěže pevněji do rukou.

Opakujte, co jste řekl. Chcete snad říct, že i tady pan major… Ukázal na Bergolce.

Ne, to ne, konečně se dovtípil muž vymóděný do městských šatů. – Ten druhý, tenhle, ukázal na Trenka.

Zdálo se, že Bergolcova reputace je zachráněna. A že teď oběť, kterou se snažili chytit, mají konečně v pasti. Plukovník položil lokty na desku stolu a letmo se zahleděl ke stropu. Spíš ovšem ta póza vyhlížela, jako by právě vyzýval anděle, aby se už chopili svých trub. Bylo k čemu svolávat.

– Svědkové mohou odejít, řekl konečně. Nowatta a Bergolc se hluboce uklonili a zamířili středem sálu. Zato oba pobudové se k odchodu nijak neměli. – Co je? vyjekl kapitán.

Ošívali se, jako by odháněli hejno blech.

– Totiž…

Stáli jako solné sloupy.

– Chcete ještě něco dodat? ozval se plukovník.

Horlivě přikyvovali. – Jestli ty peníze… dostaneme hned, nebo až potom, řekl chlapík ve vojenském plášti.

– Jaké peníze? nasadil plukovník nechápavý výraz.

Pobuda ukázal na dveře, které právě zaklaply. – No, co nám ten pan oficír…

Plukovník zčervenal jako kohout. – Ven! vzkřikl tak, že okna málem zařinčela. Chlapi upalovali po naleštěných parketách, jako by jim v patách hořelo. Vskutku, málo důstojný závěr poslední scény, která měla naopak utvrdit její regulérnost.

Jenže spravedlnost se vždycky zobrazovala se zavázanýma očima. A tak sotva dveře opět zaklaply, předseda tribunálu vstal. Metály, které mu cinkaly na hrudi, zahořely v matném odrazu světla. Vypjal krk jako kachna a zhluboka se nadechl. – Rytmistře Trenku, pravil pateticky, – na podkladě dosavadních svědectví vás zatýkám.

Načež se chopil zvonku, který ležel na stole, a zaklinkal jím. Byl to zvuk podobný umíráčku. A už tu byli dva husaři, chytili ho za předloktí a ruce zvrátili dozadu. Trenk se bránil, věděl, že tahle chvíle musela nastat. Znovu očima přehlédl celý ten slavný tribunál. Měl pocit, že jediný člověk k němu hledí, ryšavý major, který za celou tu dobu nepromluvil. Z očí mu vyzařoval smírný pohled, skoro jakoby útrpnost. Či se Trenk mýlil? Pozvedl oči ke klenutému stropu. Andělé se tam houfovali a přikládali k ústům trouby. Svolávali k poslednímu soudu.

8

Teď už cesta nevedla do traktu strážní služby, ale dolů, do suterénních prostor. Stěny byly z pálených cihel a vystupovaly na nich krůpěje vlhka. Podlaha byla udusaná s kalnými stopami vody, která tu někde zurčela zvenku. A už se Trenk ocitl v úzké špeluňce, jejíž šero rozptylovala kovářská výheň. Poručili mu usednout na rozvrzanou trojnožku. Vzápětí se objevil ušmudlaný mužik v kožené zástěře a na pravou nohu nasadil Trenkovi řetěz s těžkou ocelovou koulí. Ve chvíli mu jej přikoval.

Připadal si jako někdo docela jiný. Už to nebyl rytmistr Trenk, válečník, o jehož statečnosti se vyprávělo tolik podivuhodných historek. Už to nebyl carevnin příznivec, jak se všichni donedávna domnívali. Už to nebyl obdivovaný stratég, který padl do oka nejvyššímu veliteli ruských vojsk. Už to nebyl pandurský vůdce, na kterého se vztahovaly výsady, jež nebyly dopřány ostatním carským oficírům. Už to byl pouhý psanec. Voják, který měl sice stále ještě důstojnické distinkce, ale se kterým teď může vláčet kdejaký zupák oblečený do strážní uniformy.

Trenk věděl, že obloha jeho života podivně zešeřela.

Stále si ještě připadal jako ve snu. A tak vlastně ani nevnímal, kam jej vedou. Až za ním zaklapla těžká brána, sahající k vysokému stropu. Tady je teď jeho místo. Tady teď bude čekat na zítřek, který zlověstnost všeho, co právě minulo, nepochybně potvrdí. Ale ještě než usedl na kavalec, pochopil, že tu není sám. V rohu poměrně rozlehlé cely kdosi spal. Když otočil k Trenkovi hlavu, nastala chvíle podivného tápání. Skoro se zdálo, že se oba znají. Trenk si tím zprvu nebyl jist. Ale pak si uvědomil, že je to chlapík, který se po něm ohlížel ve chvíli, když jej dovezli na nádvoří pevnosti. Byl to jeden z vězňů, kteří tam odklízeli sníh. Teď si pohlédli do očí a Trenk s úžasem pochopil. Vždyť je to zběh, kterého polní tribunál před nedávnem odsoudil sem, do teto pevnosti. Neuvěřitelná shoda okolností? Nikoli, takové náhodě nevěřil. Pak už zbývalo jediné vysvětlení, potměšilost věznitelů dát je společně do jedné cely. Vždyť Trenk byl přísedícím komise, která toho chlapíka odsoudila.

Teď se setkávají znovu. Dýchají stejně zatuchlý vzduch a sdílejí stejně nevraživý prostor. Jenže jejich předchozí pád je příliš rozdílný. Tenhle chlapík nebyl na vojně ničím víc než obyčejným kmánem, zato Trenkova hvězda se zřítila z přílišné výše.

Nastalo tíživé ticho. Chlapík si Trenka prohlížel, a jako by stále ještě nemohl uvěřit svým očím. Zřejmě přítomnou chvíli považoval za příliš neuvěřitelný zvrat osudu.

Pak sklopil hlavu a začal divoce štkát.

Trenk ovšem čekal něco jiného, výčitky, hrozby, jízlivé úšklebky. Namísto toho teď má před sebou lidskou trosku, člověka, který kvílí a není k utišení. Trenk cítí, jak mu mráz přebíhá po zádech. Dokonale naaranžovaná scéna, která má být jednou z předeher toho, co přinese zítřek. Co ho má zlomit, co mu má ukázat, jak mnoho se za uplynulých několik hodin změnilo…

Trenk si přál usnout, ale spánek nepřicházel.

Ležel odvrácen ke zdi, za níž sálal chlad a kde ve výšce nejméně dvou metrů zelo úzké zamřížované okno. Byla to jediná ochrana před pohledem člověka, jehož uhrančivou přítomnost stále ještě vnímal, i když na sebe vzájemně neviděli. Mlčení se však zdálo horší než příval výčitek. Ne, říkal si Trenk– v duchu, jako by sám sebe začal obhajovat v absurdnosti nastalé situace, ten člověk je zde přece právem, porušil vojenský zákon a chtěl zběhnout k nepříteli. Vlastně může být rád, že se vůbec dostal mezi tyto temné, nehostinné zdi. Mohl stanout před jinou zdí, před zdí, kde se popravuje. On sám se zde však ocitl nikoli pro zradu či zbabělost, ale ze zášti, která vzešla zneužitím moci, z komplotu, který je sám o sobě stejným zločinem jako zrada či zbabělost.

Jenže Trenk příliš dobře věděl, že na něčem podobném teď vůbec nezáleží. Vězí v klepetech moci, která se po něm rozpřáhla a která ho má zahubit. Ale to všechno ukáže teprve zítřek, zatím je noc. Zatím ještě zbývá naděje, že se neúprosnost osudu zvrátí. Cožpak právě maršál Münnich mu vždycky neprojevoval obzvláštní přízeň? Cožpak právě on by mohl dopustit, aby skončil tak jako člověk, který po něm teď tak nevraživě hledí?

Spánek nepřicházel a za oknem, které bylo možné spíš tušit než vidět, tam kdesi pod klenutým stropem, se jasnilo. Noc se stále zřetelněji přesouvá k ránu. Venku náhle zaznívá nezvyklý halas, je slyšet rázné, úsečné kroky. Pak křiklavé povely. Nablízku zaskřípěly dveře. Asi někoho vyvádějí z cely. Hřmot zvolna ustával. Kroky odezněly a v dálce bylo slyšet zabouchnutí železných vrat.

Trenk vstal a v rozednívajícím se ránu tápavě hledal umývadlo s vodou. Ale než je stačil nahmatat, zalehlo sem tlumené zvolání. A po něm výstřel. Trenk strnul. Pochopil, co jej předtím nenapadlo. Někoho odtud vyváděli na popravu. Zvolání byla odsouzencova poslední slova a ohlušující rána ukončila jeho život. Trenk byl zvyklý na smrt v poli a viděl bezpočet zabitých. Ale smrt uprostřed pevnosti cítil poprvé. A člověk, který tam leží u zdi a jeho bezduché tělo teď asi prohlíží vězeňský lékař, spal celou noc docela nablízku!

Trenk zavřel oči a vnímal představu bachratých věží pevnosti. Sevřel ho strach. Děsivé vědomí, že se natrvalo ocitl V temných kulisách neomezené moci. Co když i na něj čeká podobně osudný den jako na člověka, který před chvíli skončil u zdi kasárenského dvora?

Vtom zařinčely mříže, zachrastil zámek. Na prahu stála uniforma. Biřic s loučí v ruce. Připadl mu jako přízrak, skoro se zdálo, že ani mluvit neumí. Jen ukázal k zemi a Trenk pochopil, že se má chopit řetězu a nadzvednout železnou tíži. Uposlechl. Náhle si ovšem uvědomil, že ani snídat mu nedali. Ale stejně by na jídlo neměl pomyšlení. Už se ocitli na chodbě. Zářilo tu plno světel. Šli dlouhou chodbou a náhle museli zastavit. Čtyři vězni vcházeli ze dvora a táhli bednu z neohoblovaného dřeva. Za nimi šel strážce a opíral se o sukovici. Když k němu Trenk vzhlédl, zjistil, že místo nohy má dřevěný pahýl. Válečný invalida, kterého carský režim odměnil tím, že se může mstít ostatním, které podobný úděl nepotkal. Trenk pochopil: hrubě sbitá bedna je rakev člověka, který byl před chvíli popraven. Vskutku, málo povzbudivý předobraz toho, co jej dnes čeká.

Prošli suterénním prostorem a zamířili do honosnější části pevnostního labyrintu. Tady se Trenk snadno upamatovával na místa, kterými ho vedli včera. Nebylo pochyb, cesta směřuje znovu do soudní síně.

9

Vlastně se tu nic nezměnilo. Jako by výjev z horečného snu jenom pokračoval. Trenk se ohlédl za sebe, ale bylo tam zoufalé prázdno. Pouze řady úhledně srovnaných židlí. Auditorium bez publika, herci bez diváků. Stísněnost honosného prostoru Trenka sevřela ještě intenzivněji než včera, všechno mu připadalo mnohem zlověstnější. Zvláště teď, když členové tribunálu povstali. Plukovník vypjal hruď a v ranním slunci se zablýsklo plno metálů, skoro se zdálo podivné, kde všechny ty cetky stačil posbírat. Nadýchl se a zhluboka odkašlal. Na čele vystoupila obrovská žíla, jako zmodralá rýha rozestupující se od kořene vlasů až k levému oku. – Poslyšte rozsudek, řekl. Hlas mu vyletěl do patetické výše.

Nastalo ticho.

Zvláštní dusivé ticho, jež se mělo stát rafinovaným předělem k nadcházejímu osudovému okamžiku. –– Carský vojenský tribunál odsuzuje rytmistra Františka Trenka k doživotnímu vyhnanství na Sibiři.

Načež se celou svou váhou schoulil do ozdobné židle plné zlatistých ornamentů. Zdálo se, jako by ze sebe svrhl nesnesitelnou tíhu vysloveného rozhodnutí. Ve zrudlém obličeji však začala prosvítat ostrá, pichlavá očka. Trenk cítil dotek toho výsměšného pohledu. Mírně nadzvedl hlavu a stejně tvrdě se zahleděl k tomu nablýskanému paňácovi. K chlapovi, který cítí neskonalou převahu moci a který je tedy ochoten projevit i jistou blahosklonnost. Ostatně podle soudního rituálu může se odsouzený k rozsudku vyjádřit. Pokynul proto Trenkovi, jako by dával najevo, zda chce toho práva využít.

Trenk pokročil o půlkrok vpřed a vzápětí ucítil na noze tíhu,-které stále ještě nestačil přivyknout. Koule zařinčela a porazila protější židli.

– Mluvte, přikázal plukovník shovívavě. Naklonil k němu hlavu a lehce se usmál. Vypadalo to, jako by se chystal k něčemu velmi zábavnému.

Trenk přikývl. – Nevím sice, zda má nějaký smysl, aby slavný vojenský tribunál zde měl slyšet slova, která na krutém rozsudku už stejně nic nezmění. Ale svědomí mě nutí k tomu, abych své mínění přece jen pověděl, když pro nic jiného, tedy alespoň pro klid vlastní duše, kdykoli budu na tuto chvíli vzpomínat jako na začátek svého konce.

– K věci, zabručel plukovník.

– Ano, k věci, pane předsedo, přikývl Trenk. – A nejenom k jedné, je jich tolik, že nestačím žasnout. A jedna strašlivější než druhá. Opravdu se musím ptát, Kam vlastně zmizel přirozený lidský cit pro spravedlnost, kam se poděla sebemenší míra vkusu

Trenkův hlas nabýval na síle, bušil jako zvon, slova se zařezávala do hrobového ticha, prorážela dutý prostor sálu, který zřejmě už zažil jiné tragédie, a mnohem pohnutější. Ale nyní, kdy nešlo o okamžitou smrt, ale o smrt pozvolnou, dlouhou, přitom stejně krutou, jaká přichází po nasazení katovy oprátky či těs; ně před výstřelem popravčí pušky, si atmosféra okolí s minulostí příliš nezadala. A navíc bylo zřejmé, že stejně co nevidět sáhne nadutý plukovník po zvonku, který leží před ním na stole, aby ho umlčel.

– Nebo si snad někdo z vážených členů slavného tribunálu myslí, že zde byl odsouzen tupec, který je s to uvěřit tak pochybným svědkům, tak ubohým individuím, jako je major Nowatta nebo najatý fízl Bergolc? pokračoval Trenk. –– A to už nemluvím o svědectví oněch dvou nuzáků, kteří sami prozradili, že jim byla přislíbena odměna za toto špinavé dílo! Cožpak si někdo může myslet, že uvěřím náhodnosti všeho, co se tu kolem mě rozprostřelo jako neuvěřitelný řetěz zrady, falše a podlosti? Ne, tohle, co nyní končí, nebyl soud, ale obyčejná, trapná fraška. Styděl bych , se teď sedět na vašem místě a podepisovat tak krutý ortel nad člověkem, o němž sami nejlépe víte, že je nevinen.

Zdálo se, že míra plukovníkovy trpělivosti je dovršena. A nejen jeho. I kapitánova bělovlasá hlava rozhořčeně kmitala divokou kšticí a vrásky soustruhovaly jeho tvář výrazněji než kdykoli předtím. I ryšavý major si nervózně mnul bradku, tatam byla jeho předchozí apatie. Znuděný pohled, který se nedal zastřít. Něco se skutečně změnilo, napětí, které předtím ovládlo sál, nabylo takové síly, že připomínalo přetopený kotel těsně před katastrofou. Ano, předseda senátu už sahal po zvonku, jenže Trenk nedbal. Jeho hlas dál burácel, i když obsah pronesených slov se pozvolna ztrácel. Teď už na nich vlastně ani nezáleželo, překrýval je smysl všeho, co bylo řečeno předtím.

Náhle ucítil, jak ho kdosi chytá za rameno. Když se otočil, spatřil jednoho z husarů, kteří předtím stáli u vchodu do soudní místnosti. Sen, krutý a děsivý, pokračoval. A Trenka už opět vedou po narudlém koberci, ve spěchu, k němuž nutí hlas plukovníka stiženého amokem, kdosi pomáhá nést železnou zátěž, přikovanou k noze. Trenk se v tom kvapu ještě otočil, ale vojáci ho vzápětí zase strhli zpátky, pohledem stačil obsáhnout jenom strop. Už včera si všiml, jak se tam houfují andělé v mohutném nástupu. V rukou měli trouby a Trenk jako by teď slyšel strhující melodii. Tesknou a truchlivou píseň, píseň posledního soudu.

Nezavedli ho zpátky do cely, kde přespal, zapadly za ním ocelové dveře docela jiné místnosti, i když nedaleko odtud, na stejné chodbě. Všechno se příliš změnilo. Ocitl se v úzké kobce plné šera. A co horšího, vzápětí tu byl kovář, který mu včera připevnil železnou kouli k noze. S ušmudlaným pomocníkem za doprovodu stráže přinesl další řetěz. Trenk se zděsil. Ano, poutají ho křížem. Takhle se přece zachází jen s nejtěžšími zločinci!

Trenk pochopil, že jeho postavení je mnohem horší, než bylo ve chvíli vynesení rozsudku.

Sotva osaměl, znovu zařinčely kovové dveře. Vstoupil ryšavý major a v patách mu byl biřic, ten podmračený stařík opírající se o sukovici. Rozžal louč a zavěsil ji na stěnu. Teprve nyní si Trenk všiml, jak je všude kolem vlhko, jak od země mokvá omšelá, bezbarvá omítka. Major pokynul strážci, aby odešel. Přisedl k Trenkovi na kavalec a dlouze se k němu zahleděl. Jenže slova, která měl na jazyku, najednou neuměl vyslovit. A tak mlčel a sbíral myšlenky, které se mu honily hlavou.

– Je zle, rytmistře, pravil konečně. A rukou si prohrábl rezavou bradku. – Zle, opakoval. Ukázal přitom na řetěz. Pak zavrtěl hlavou. – Co jste to udělal, sám jste strčil hlavu do oprátky.

Trenk pozorně naslouchal. Vlastně slyšel ten hlas poprvé, za celou dobu soudního jednání major ani jednou nepromluvil. Teď bylo znát, zle silně ráčkuje a zadrhává. Nebo proto tehdy mlčel? Ne, uvažoval Trenk, tenhle člověk se na rozdíl od ostatních nesnaží o jeho záhubu. Snad proto přišel? Z vlastního rozhodnutí, nebo cizího popudu?

Dál k Trenkovi upřeně hleděl. – To, co jste udělal, byla učiněná sebevražda, dodal. Pohledem přitom přelétl temnou špeluňku, jejíž obrysy matně rozjasňovala louč zasazená do rzivého držáku na zdi. – Víte, komu tahle cela do dneška patřila?

Trenk pokrčil rameny. – Ne, odpověděl.

– Copak nevíte, že dneska ráno byl někdo popraven?

Na Trenka sáhl mráz. Pochopil, jak by ne. Náhle si připadal mnohem hůř než předtím. Všude kolem jako by cítil dosud čerstvé stopy odsouzence, který už nežije.

– Kdo to byl? zeptal se Trenk nesměle. Ale major byl myšlenkami docela jinde. Skoro se zdálo, že neslyšel.

– Tohle je cela pro odsouzence? dodal.

– Je a není, odpověděl major vyhýbavě. – Teď na tom nezáleží. Jde o to, jestli vám zbývá o něco víc naděje, než měl člověk, kterého odtud dneska ráno vyvedli.

– Pořád ještě nechápu, řekl Trenk sklesle.

Major přikývl. – Nejste Rus, a neznáte zákony téhle země. Asi tedy nevíte, že za urážky soudu se platí kulkou do hlavy.

– Urážky? vyjekl Trenk.

Major si zapřel ruce v zátylku. – Pane rytmistře, zakroutil hlavou, – jste inteligentní člověk a dost o vás vím. Nakonec proto tady jsem. A tak mě takové otázky udivují. Copak sám nevíte, že odjakživa měl pravdu ten, kdo má moc?

Trenk přikývl. – Jistě. Ale vy jste tu moc měl taky.

– Měl, souhlasil major.

– Takže jste rozsudek podepsal spolu s ostatními.

– Mýlíte se.

– Nepodepsal?!

– Přece víte, že jsme tam seděli tři. Dost na to, aby dva hlasovali stejně.

Trenk k němu hleděl s nepředstíraným obdivem.

– Teď je zbytečné,– rytmistře, abych vám něco vykládal. Odcházím na frontu. Ne z donucení, jdu sám. Vím, že je tady závětří. Ale dýchat se tu nedá.

Trenk k němu strnule hleděl. Nebyl zvyklý na velká slova, ale cosi takového se mu nyní dralo na jazyk. – Jde vám o krk, rytmistře. Podle mě zbývá už jen slabá naděje. Ale přece jen naděje.

– Carevna? řekl Trenk tiše.

Major mávl rukou. Zřejmě o ní nechtěl hovořit.

– Máte přece nějakého příznivce, ne? pravil.

Trenk váhavě pokrčil rameny.

– Ale máte, dodal major. – A dokonce velice vlivného. Snad víte, o kom mluvím. O maršálu Münnichovi.

To tedy byl důvod, pro který přišel? Zřejmě ano, protože major už sahal do náprsní kapsy kabátu a vyňal odtud list papíru. – Napište dopis, řekl. – Teď hned. Protože už nejde o dny, ale o hodiny. Zařídím, aby se mu psaní dostalo co nejdřív do rukou.

– Jak? nechápal Trenk.

– To už je moje věc, odpověděl major a tajuplně se ušklíbl. Zřetelně se však stával nervózní. Možná se obával, že co nevidět sem do cely vstoupí strážný. – Pište, naléhal, a přistavil mu ke kavalci rozvrzanou stoličku. – Pište, co vás napadne.

Trenk měl vždy pevnou ruku, nejednou v ní svíral šavli, když se ocitl ve válečné řeži, a mistrně s ní dovedl vládnout. Anebo pistoli, a byl proslulý přesnou muškou. Teď se mu však pravice chvěla, nebylo totiž proč nevěřit majorově hrozbě, že smrt je opět nablízku. Trenk ovšem stěží dovedl prosit o milost, ani teď to neuměl. Hledal proto slova, která by jej z patolízalství nemohla usvědčit. A přece se nemohl zbavit pocitu, že klečí na kolenou. Znal řadu lidí, kteří se vyznamenali statečností a odvahou a uměli smrtí pohrdat. Ale ve chvíli přibližujícího se konce zkrotli v nejpokornější beránky. Snad proto se Trenk tak úzkostlivě snažil, aby se jim nestačil podobat. Ale osudovost chvíle jej přece jen donutila přiznat bezvýchodnost vlastního postavení.

Podivná věc! Tady, v temné místnosti, spoře ozařované loučí, se krčí muž, jehož jméno ještě nedávno nahánělo strach tureckým vojskům. Člověk, kterému před časem kdekdo předvídal nebetyčnou kariéru. Kam se poděl všechen ten věhlas, kam se propadla sláva jeho pověsti, moc, kterou se ještě nedávno opájel?

Dopsal, podal list majorovi, který, aniž jej četl, uložil papír do náprsní kapsy. Měl se k odchodu, chtěl se loučit. – Pane majore, zadržel ho Trenk, – jste velice laskav, a nevím, zda vám někdy vůbec budu moci něco z toho oplatit, řekl dojatě. – Vím, že jste ušlechtilý člověk, ale přesto bych se rád zeptal…, proč to vlastně děláte?

Major pokrčil rameny. – Proč, opakoval po něm. – Mohu vás ujistit, že nic neriskuji, A navíc nevím, jestli vás neklamu marnou nadějí. Jestli tedy vůbec má tohle smysl.

Přistoupil k Trenkovi a podal mu ruku.

10

Nadešla samota, dlouhé hodiny osamění v temnotě kobky. Myšlenky se honily hlavou o překot. Trenk upadal do lehkého spánku a vzápětí procital! Tělo bylo jako zchromlé, tíha řetězu jako by z něj vyčerpávala poslední zbytek síly, kterou vždy tak vynikal. Den se měnil v noc, stejně temnou jako ostatní čas. Dlouhé hodiny probděl s tupým pohledem ke zdi, kterou neviděl, spíš tušil. Ano, bylo v těch chvílích, snad nejhorších v dosavadním životě, o čem přemýšlet. Proč sem do Ruska vlastně šel, ve jménu koho se bil, v čím zájmu postupoval všechna vojenská strádání?

Odpověď přišla vždy sama sebou. Nebylo pochyb, aby podpořil trůn vzdálené příbuzné, té, v jejímž jménu teď má být zničen.

A co maršál Münnich?

Není tomu tak dávno, sotva měsíc, přijal jej ve svém štábu poté, kdy se Trenk tak okázale vyznamenal v boji s tureckou přesilou. Tehdy se zdálo, že Trenkova hvězda stoupá vysoko, vysoko vzhůru. Kdo by však pomyslel, že to byl naopak předstupeň nejprudšího pádu? Ale právě tak neuvěřitelná propastnost postavení, která nastala, dávala naději, že se vše vysvětlí, že je to jen omyl, který stále ještě lze napravit. Münnich přece patří mezi nejvýznamnější politické prominenty, neustále se pohybuje v carevnině blízkosti. Proč by tedy nemohl cokoli učinit na jeho záchranu…

11

Dny ubíhaly a na Trenkově osudu se nic neměnilo. Jako by zůstal zapomenut, jako by se tahle cela mezitím stala jeho živoucím hrobem. Podle běžných odhadů dávno už mělo dojít k revizi soudu. Nedělo se však nic. Nebo snad přece jenom? Jako by sem chvílemi zaznívaly nezřetelné náznaky, které ovšem mohly věštit cokoli, dobré stejně jako zlé. Strava se najednou stala přijatelnější, už to nebylo jídlo, při kterém se žaludek obracel odporem. Chování strážců se zdálo jakoby shovívavější.

A pak se něco stalo: jednoho dne se tu objevil strážce spolu s kovářem. První, co Trenka napadlo, byla myšlenka, že jej odvádějí k soudu. Sňali mu řetěz, kterým byl poután ke zdi, ale to bylo všechno. Odešli. A, zase tma a otupělost smyslů. Trenk, ostříleným válečník, kdysi povznesený nad utrpení ostatních i nad utrpení svoje, teď cítil, jak se mu do očí derou slzy. Řetěz s přítěží na noze zůstával, ale sejmutá tíha jako by dala narůst křídlům. Jenže radost to mohla být stále ošidná. Co když je to opravdu jen předehra k obnovenému procesu? A k rychlé smrti?

12

Nazítří další blesk z čistého nebe…

Ve dveřích stojí jednonohý biřic, pak na zeď zavěšuje louč. Tedy přece jen konec? Bylo poledne, a Trenk věděl, že tady v pevnosti se popravuje ráno. Ale přesto se nevýslovně lekl. Zvenku navíc zaléhal podivný šum, hlasy, které mu nebyly povědomé. Ano, stálo tam několik oficírů, za celou dobu zdejšího vězení neviděl kolem sebe tolik vysokých šarží. A všichni k němu vzhlíželi s podivnou vážností. Místo dalších strážců sem vzápětí vstoupili dva husaři. Mlčeli jako sfingy a Trenk se neodvažoval zeptat, kam jej vedou. V nejmenším však pochyboval o tom, že opět do soudní síně.

Jenže cesta, kterou kráčeli, se zdála přece jen odlišná od té, kterou Trenk dosud znal. Ocitli se na mramorovém schodišti, všude bylo náhle plno světla, a taky obrazů a byst, cizokrajných květin a lustrů, Trenk nechápal, jak takový nádherný kout v této nelidské pevnosti vůbec může existovat. Když dospěli k vysokým naleštěným dveřím uprostřed dlouhé chodby, jeden z husarů pokynul Trenkovi, aby se zastavil. Zaťukal a pak sáhl na kliku.

Přišlo něco neuvěřitelného. V otevřených dveřích Trenk spatřil Münnicha. Maršál k němu hleděl, ale zdálo se, že jej nepoznává. Vskutku, byl to asi úděsný pohled na člověka v otrhané, špinavé uniformě, s řetězem, který mu k noze poutá ocelovou kouli. Pak mu ale maršál přece jen váhavě vykročil vstříc. Hned se však zastavil; Jako by se bál otevřenějšího gesta, jež by Trenk mohl odmítnout. Nebo se lekl stavu, v jakém se tu s ním setkává?

Teď tu oba sedí v přepychovém pokoji, který jak se Trenk vzápětí dozvěděl, je kanceláří velitele pevnosti. Svět se neuvěřitelně změnil, místo šeré kobky prostor plný světla, zářivých oken mířících dolů, z palisádového opevnění. Sněžilo a hebké vločky se snášely na kovovou římsu. Bylo tu příjemně teplo a Trenk náhle nedovedl uvěřit, že ještě existuje zlatistá nádhera vyřezávaných židlí, lesk nábytku a parket, že ještě existuje prostor, který není určen k deptání duše, ale k jejímu povznesení. Že ve výšce stropu nestrmí oprýskané klenboví, ale oslňující freska antické bohyně. To všechno teď opravdu nebyl sen. Sedí na stejně měkkém křesle, jako člověk, který všechnu tu změnu způsobil, jako samotný Münnich. Oba si teď hledí do očí a oběma možná přelétne myslí vzpomínka na předchozí setkání. Jaký rozdíl. Tenkrát byl Trenk plný statečnosti a odhodlání. Stačilo pár týdnů a je to zchátralý stařec, s kalnýma očima, se zamženým zrakem, vězeň, na jehož nohou pořád ještě spočívá železná tíže. A maršál jako by náhle na tom všem pocítil vlastní vinu, snaží se být co nejvíc laskavý, činí vše, aby v Trenkovi vzbudil dojem, že je otřesen stavem, ve kterém ho teď nachází.

Ale snad právě vědomí, že běh událostí zašel příliš daleko, vyburcovalo v něm snahu postavit hráz vlastním výčitkám. Nemluvme o tom, co bylo, Trenku, řekl. –– Teď by to stejně nemělo smysl. Zhluboka se nadýchl, jako by chtěl zároveň odrazit podezření, že mu chce náhle vše vynahradit. Že sem do pevnosti přijel kvůli němu. Ne, vůbec ne, snaží se vysvětlovat, služební povinnosti jej sem přivedly. Byla to vlastně šťastná náhoda, nic víc. Trenk přikyvuje, ať maršál mluví pravdu či nikoli, je zde, a stalo se cosi jako zázrak. Jenže jaký smysl pak měl dopis, který mu poslal prostřednictvím ryšavého majora? Ani zmínka o něm napadla, a Trenk se samozřejmě neodvažuje zeptat. Zato slyší slova, kterými se jej Münnich snaží omlouvat. – Jste cizinec a neznáte zákony této země…

Ano, něco podobného už slyšel, jenže tehdy to byla spíš výčitka. Z maršálových úst zní však jako předzvěst naděje. A Münnich se podobný dojem snaží v Trenkovi utvrdit. – Navíc jste přišel sem do Ruska dobrovolně, nabídl jste carevně nezištnou pomoc. Pomoc bít se za právo jejího majestátu. A věřte, že panovnice dovede být uznalá a velkorysá. Mimochodem, mezitím s vámi měl být obnoven proces. V tom případě byste tady už se mnou neseděl, Trenku.

Maršál se odmlčel. Snad se bál, aby Trenk nepropukl v předčasné nadšení, hned tedy udeřil na temnější strunu. – Jenže proč něco zamlčovat. Měl jste mít na vybranou. Buď se vrátit na frontu a při nejbližší bojové akci se jen s pouhou šavlí vrhnout proti nepříteli. Anebo…

Münnich učinil pohyb prstem kolem krku. Nebylo pochyb, co ten zlověstný náznak znamenal.

– Ne, to samozřejmě nebyl můj nápad, dodal spěšně, – a vlastně už stejně byl zbytečný. A tak vám sděluji, Trenku, dostal jste amnestii… Jste volný.

Trenk civěl před sebe, nevěřil tomu, co slyší. Tak rychle se smýknout mezi dvěma krajnostmi, popravčí zdí a svobodou?

– Řekl jsem, že jste volný, opakoval maršál.

Předtím se bál, že po všem, co Trenk zažil v podzemí pevnosti, propadne pláči, výčitkám, zuřivosti. Má však před sebou jen strnulou masku. Nevděčnost? Příliš silné vychýlení rovnováhy duše, která není s to tak prudký zvrat pochopit?

Münnich povstal.

Trenk se konečně probral ze snu. – Pane maršále…

Ale ten jen přátelsky kývl hlavou. Chápal, že se s Trenkem zatočil svět.

– Zítra se setkáme, pravil. – Teď máte čas na jiné, a doufám, že příjemnější starosti.

13

Vzápětí Trenk pochopil, jak mnoho se změnilo. Vedli jej chodbou, z níž zazníval kovový rytmus kladiva. Tady se již vyznal, blížili se ke kovárně. Sotva vstoupili do nevelké prostory připomínající jeskyni, ujal se ho ušmudlaný chlapík, z něhož posledně tak znatelně čišela nenávist. Teď, když se kolo osudu obrátilo, byl ohleduplnost sama. Oheň kreslil divoké plameny, žhavé jazyky se vzpínaly po záčazené zdi jako v přízračném zrcadle. Netrvalo dlouho a tíha na noze se uvolnila. Řetěz s řinkotem spadl na zem a Trenk měl náhle pocit, jako by se cosi uvolnilo v celé jeho bytosti, natolik byl už s ocelovou tíží srostlý. Kován se chopil koule a pozvedl ji ze zčernalé uhlové podlahy. Bylo to, jako by stavěl na obdiv něco, co už definitivně ztratilo smysl. Pouhý kus železa, harampádí, nic víc. Ale jen do chvíle, než jej přikují na nohu jinému vězni.

Trenk tu teď sedí ve stejné cele, na stejném kavalci, jako noc před procesem. Už není vězeň, už se vymanil z podzemních kobek. A obestírá ho docela jiný svět. Život je skutečně veliké divadlo, kolo, které s člověkem smýká svrchu dolů a zdola nahoru. Pach kobky, v níž žil celé týdny, však dosud cítí hluboko v útrobách, nevdechuje ho

už sice, ale stále je jím prosycen. A taky má dojem, že ze špehýrky protějších dveří, z otvoru, který tam není, na něho hledí zlé, uhrančivé oči. Že všechno je jen zdání, klam, ze kterého se probere, a zase tu bude temnota nekonečné noci, kdy lze stěží odhadnout, zda je ráno, poledne či večer.

Pak mu přinesli umývadlo. Po dlouhé době zase ucítil slast teplé vody!

A pak přišla vůbec neuvěřitelná chvíle. Do pokoje vstoupil voják a přinášel ranec, ze kterého se vyklubala uniforma, modré široké kalhoty se žlutými lampasy, dlouhý kabátec, zdobená šerpa. A pak ještě vysoká rovná čepice, také modré barvy, s řemínkem pod bradu.

To je pro mě? zatápal Trenk.

Pro vás, přikývl voják.

Trenk se začal ošívat. Na první pohled bylo zřejmé, že je to stejnokroj donského kozáka, jen dlouhé kopí ještě chybělo. Jenže co on, pandurský velitel, má s něčím takovým společného? Voják pochopil a bezradně zmizel ve dveřích. Za chvíli se tu objevil jiný, prošedivělý chlap, o němž se podle vzhledu nedalo odhadnout, zda je voják, strážce, či mužik, ale podle všeho byl zřejmě pevnostní skladník. – Lepší uniformu opravdu nemám, pravil omluvně. – Protože takovou, s jakou jste sem přišel, jsem viděl poprvé v životě. Nikdy jsme ji tady neměli, a asi nikdy mít nebudem.

Trenk se usmál. Jistě, kde by vzali pandurský stejnokroj, který pro své lidi vymyslel. A uniforma, v níž ho uvrhli do vězení, mezitím vzala za své. Špinavá, rozedraná, přečkal v ní všechnu krutost zdejšího času. Kdyby ho popravili, dojista by s ní šel do hrobu. Ostatně co na tom záleží. Trenk byl odjakživa trochu ješita a potrpěl si na nápadné oblečení. Proč by se tedy nemohl vrátit ke svým jako donský kozák.

Už nic nenamítal a začal se oblékat. Ale cosi nedořečeného z předchozí chvíle zůstalo. Vrátit se ke svým… Jistě, celé týdny se na nic jiného netěšil. Teď je vše na dosah. Ale má takový návrat nějaký smysl? Nebylo by lepší všeho zanechat, obléci se třeba do nejnuznějších šatů, bez prýmků a lampášů, mávnout nad vším rukou a jít, lhostejno kam, pryč ze služeb, kterým se upsal a které ho málem stály život? Ano, přivedl sem do Ruska pandurský sbor, na břehu Bugu na něho čekají jeho věrní. Ale co když se mezitím i s nimi něco stalo? Za dobu odloučení jistě pozapomněli, uvykli na jiný životní styl, než k jakému je nutil. Vždyť jsou to lidé sehnaní ze všech konců Slavonie a v jejich žilách koluje divoká krev. Kdoví jak ho vůbec přijmou, zda se k němu budou chovat jako v době, kdy od nich odešel?

Zvolna, velmi zvolna sahal po svršcích stejnokroje, každý pohyb jako by jej bezděčně zrazovaly protože se jím znovu vracel dřívějšímu životu. Najednou to už nebyla uniforma, ale cosi jako divadelní převlek, podivná proměna zdeptané bytosti dosavadního vězně ve vojáka, z něhož dlouhý čas trápení málem vytřepal duši. Člověka, který sice do téhle války nešel s žádnými ideály, ale který v jejím živlu nacházel naplnění vlastního osudu. Leč všechno se mezitím změnilo, vojácky pud ho málem zahubil. A Trenk pochopil, že smrt, kterou poznal na bojišti, má i jinou podobu, plíživou a zákeřnou, tak jak zákeřná je moc jeho příbuzné carevny. Ano, dostal od ní milost, jenže za co byl omilostněn? Za to, že mu bylo prominuto něco, čeho se dopustil? Nikoli. Jaká tedy vděčnost. Vskutku, Trenk měl o čem přemýšlet,

To už nebyla chůze sklíčeného vězně s hlavou sklopenou k zemi. V očích mu opět začínal kmitat plamínek sebevědomí, které tam předtím dávno vyhaslo. Když pak Trenk stanul v kanceláři velitele pevnosti, Münnich ho čekal. Vysoký, majestátní, sebevědomý.

– Do čeho vás to nahastrošili? rozesmál se, když mu podával ruku. Trenkova modrá uniforma se leskla ve třpytu poledního slunce, přes prsa zářila zlatistá šerpa, zlato.se blýskalo i ze třepení, které obepínalo čapku. Maršálův údiv Trenka znejistil. Připadal si teď podivně.

Münnich kývl, aby se posadil. Trenk uposlechl a neklid narůstal. Maršál pochopil Trenkovy rozpaky, a proto dál zůstával v rozverném tónu.

– Takhle vám to sice taky sluší, řekl, – ale marná věc, pandurský stejnokroj to není. Jenže žádný strach, brzy se už dočkáte,

Trenk se soustředil na jeho pohled. – Právě to je důvod mé zvláštní prosby, ozval se pokorně.

– Prosby? opakoval po něm Münnich. Hleděl k Trenkovi. Jak sešel, uvažoval v duchu, jak zestárl. Kalné oči, tvář plná vrásek.

– Hodně jsem v poslední době uvažoval, pravil Trenk a ukázal kamsi mimo sebe. – A přiznám se, že se teď na svět dívám trochu jinýma očima. Vlastně i svou budoucnost vidím trochu jinak. A tak si dovoluji přednést žádost, abych byl propuštěn ze služeb nejmilostivější carevny a mohl se vrátit domů.

Münnich jako by se v té chvíli docela proměnil. Přívětivost byla náhle tatam. Nechápavě zakroutil hlavou. Vstala postavil se k širokému oknu, pod nímž leželo město. Chvíli mlčel a pak se znovu obrátil k Trenkovi. – To mě překvapuje, řekl a pocit, který ze slov vyvřel, vědomí nevděku, vyplynulo na povrch.

– Buďte rozumný. To, co se stalo, je pryč. Co vám tedy brání, abyste zůstal? Či snad chcete odejít v době, kdy máte naději na brzké povýšení?

Münnichova výmluvnost Trenka zarazila. Naděje na povýšení? Ještě nedávno mu vyhrožovali degradací na obyčejného vojína. Sice k ní nedošlo, ale podobná možnost stále visela na vlásku.

Trenk rozhodil rukama. Byl to bezobsažný pohyb, ale zároveň mohl znamenat, že ustupuje.

– Dobře, Vaše Excelence, osmělil se namítnout. –– Vaše nezměrná autorita mě může očistit v očích ostatních. Ale ve skrytu duše pro ně dál budu člověkem, který už stál u popravčí zdi. A jak se přitom můžu podívat do tváře těch, kteří se mě tam snažili dostat?

Odpouštět je lidské, odpověděl Münnich tiše.

Ano, přikývl Trenk. – Ale co moji panduři. Kdo je přesvědčí, že jsem byl opravdu nevinen?

– Máte pravdu, souhlasil maršál. – Dokonce je o tom ani nikdo přesvědčovat nebude. Protože jestli jste správně pochopil, o vině či nevině nebyla řeč. Pouze o amnestii. Ale na tom už přece nesejde.

Trenk váhavě přikývl.

Začarovaný kruh. Münnich si je zřejmě příliš vědom Trenkových schopností. Ostatně proto jej zachránil, aby ho vzápětí ztratil?

Trenk svěsil hlavu. Tak krátká chvíle na tak velké rozhodnutí. – Dobře tedy, zůstanu, pravil. Ale to řekl jen jeho hlas. Nitro se smyslu pronesené věty vzpíralo. Maršál přistoupil k Trenkovi a stiskl mu ruku. – Tak je to správné, usmál se. – Rozhodně nebudete litovat.

14

V první chvíli si přál odjet okamžitě, nezdržet se v pevnosti o minutu déle, než je třeba. Ale ten pocit brzy odplynul, a náhle jako by chtěl vychutnat vědomí nastalé změny. Stal se svobodným, opět je sám sebou. Jenže jaká je to útěcha? Podobný zázrak byl dopřán pouze jemu, ostatní v podzemních celách zůstali. A bylo teď docela lhostejné, zda jsou tam po právu či nikoli. Utrpení je stejné, všichni tam úpí pod nelidskou knutou. A tak čím více si uvědomoval benevolenci, které se mu dostalo, tím znatelněji v němž vzrůstal vzdor. Pohrdání vůči všem, kteří dole v podzemí roztáčejí děsivá kola nenávisti. Alespoň někomu z těch lidí by teď rád pohlédl do očí. Jenže kde je konec nabubřelému plukovníkovi, té nablýskané atrapě válečného hrdiny? Kam se poděl bělovlasý kapitán, nadutý albín, jenž pro Trenkovu záhubu nemohl učinit víc, než kolik podnikl? Kam se poděli všichni ti pohůnkové bezpráví, bachaři, ponuré stíny zespod pevností?

Sáhl si na čelo. Bylo rozpálené. Co se to se mnou děje, řekl si v duchu. K čemu by to vlastně bylo. Pomsta mu přece nikdy nebyla odvetou za příkoří, která předtím prožíval. Proč by tomu tedy mělo být nyní jinak?

Pak přišla zpráva, že nazítří odjíždí z pevnosti na frontu trén s nákladem munice. Vhodná příležitost, jak odjet, aniž se musí starat o vlastní povoz.

A tak zbývá poslední den pobytu. A Trenka napadá, že by se s těmito místy přece jenom měl nějak rozloučit. Projít se nádvořím, prohlédnout si, jak palisády vypadají zvenku. Jak vyhlížejí zamřížované otvory oken z nitra vězeňského traktu. A mít nad sebou celou oblohu, jejíž proužek připadá v podzemí jako marná naděje, jako chiméra.

Vyšel ven. Sám, poprvé bez doprovodu.

Noha přivyklá tíze se zdála slabší a lehce na ni pokulhával. Připadal si nesvůj, dosud se nemohl zbavit myšlenky, že má v patách strážce.

Kolem bylo ticho. Pevnost jako by vymřela. Byl to náhle opuštěný kout v bezduchém prostoru nicoty.

A přece, do klidu mu vzápětí udeřil chraplavý hlas.

Trenk si uvědomil, že stojí uprostřed dvora a že kolem pochoduje skupina vězňů. Jeden ze strážců poháněl belhajícího se chlapíka a divoce na něj křičel. Byl to jen zlomek vteřiny, který však stačil k tomu, aby Trenk znovu zakolísal. Ano, byl to on. Vězeň, se kterým trávil noc před procesem. Muž, jehož ortel před časem sám podepsal jako jeden z přísedících soudu. Teď už to vlastně byla jen lidská troska. Měl přízračné oči a skelný pohled. Taky se zdálo, že nějak zavrávoral. Poznali se navzájem. Jako by chtěl k Trenkovi postoupit, ale už tu byl bachař a rozpřahoval se proti němu bičem. Chlapík však dál civěl na Trenka a znatelně zůstával pozadu za ostatními. Riskoval další rány. A teď dokonce zůstal stát. Trenk pozvedl ruku, jako by ho chtěl pozdravit. Ale vězeň zřejmě nemohl pochopit závratnost změn, které se s Trenkem dějí. Předtím jako jeden z jeho soudců. Pak spoluvězeň, o kterém se mezitím dokonce proslýchalo, že tu byl popraven. Teď donský kozák.

Trenk cítil jeho přilnavý, nevraživý pohled. Rychle sklopil oči. A všechno jej tu přestalo zajímat. Náhle se mrzel, že se na obhlídku pevnosti vůbec vydal.

Vojenský trén sestával z devíti vozů. Těžké čtyřkoláky od rána zaplňovaly kamenné nádvoří pevnosti. Odevšad zaznívaly halasné pokřiky, volání, povely, útroby vozů se zaplňovaly. Samá munice. A Trenk si uvědomil, jak proradné příležitosti k cestování se mu vlastně dostalo. Kdyby během jízdy k něčemu došlo, vyletí všichni až do oblak. A obavy to nebyly tak docela zbytečné, leccos se proslýchá o tureckých záškodnících, kteří pronikli na ruské území a v odlehlých končinách číhají na projíždějící kolony. Ale to už na Trenka opět dýchla válka. A válka je něco docela jiného než vězení. Válka má jiné zákony než pevnostní kasemata, i když je stejně děsivá a krutá. Válka, které se dal všanc a která teď jako pochodeň zapaluje svět.

Konečně povel k odjezdu. Trenk se uvelebil v krytém voze uprostřed kolony, kde mu předtím nastlali houně a kde bylo docela příjemně. Trén se dal do pohybu. Konečně. Už minuli strážní stanoviště, práh pevnosti. Omšelá palisáda se začala vzdalovat, všude bylo najednou plno světla. Jaká proměna! Když ho sem vezli, vládla tuhá zima, teď je jaro. Trenk cítil, jak se mu rozbušilo srdce. Teprve nyní uvěřil tomu, co se jeho mysl zatím zdráhala pochopit.

Je opravdu na svobodě.

15

Cesta trvala téměř dva týdny. A když kolona konečně dorazila do Němrova, kde bylo umístěno velitelství pluku, nikdo mu zvláštní pozornost nevěnoval. Plukovník Kuming, Trenkův nadřízený, ho přijal chladně a téměř bez zájmu. Skoro se zdálo, že jeho návratem vůbec není nadšen. Patrně mnohé věděl, aniž měl zatím tušeni o obratu, který nastal Munnichovým přičiněním.

– Nevybral jste si zrovna nejšťastnější dobu, řekl. – Však vidíte, co se děje, útok na Chotzim nebude žádná procházka.

To už Trenk mezitím stačil zjistit. Ruská armáda tenkrát postupovala k chotzimské pevnosti, která dosud sloužila Turkům jako významný opěrný bod. A tak všechno úsilí bylo soustředěno na její dobytí.

Trenk mlčel. Lhostejnost přijetí ho poněkud rozladila. A po pravdě řečeno, v dané chvíli ho ani tak nezajímalo, jaké přípravy se právě chystají, jako spíš kde má své pandury. A Kuming podobnou otázku čekal. Sám se jí tedy snaží předejít. – Snad byste měl zatím počkat. Příliš dlouho jste tady nebyl, ztratil jste kontakt s věcmi, které se mezitím udály. Až se ukáže, jak ofenzíva dopadla, klidně si pak své pandury můžete převzít.

Jenže taková řeč se Trenkovi pranic nelíbila. Až skončí ofenzíva! Ale k ní by přece mohlo dojít třeba za měsíc, za půl roku. – Ne, pane plukovníku, pravil Trenk pevně, – jsem jejich velitel. Kdybyste dovolil, rád bych je převzal hned.

Kuming nasadil šklíbivou masku. – Jestli vás ovšem ještě za velitele považují, řekl. Vyzývavě hleděl k Trenkovi. Viděl, jak mu popelaví tvář. Ale zároveň jako by si svou neústupnost rozmyslel. – Dobře tedy, pravil, – váš sbor leží nedaleko odtud, u Kalmaje. Vydám příkaz, abyste ho znovu převzal. Bohužel, asi budete trochu zklamán. Jejich řady za poslední dobu přece jen prořídly; v jednu dobu se dokonce uvažovalo, že budou spojeni s běžným vojskem.

Ta slova nevyřkl jen tak zničehonic. Věděl, že právě tady je Trenkovo nejzranitelnější místo. Vskutku, málo povzbudivý dojem, který opětné setkání mezi nimi vyvolalo.

Ani si příliš neodpočal po zdlouhavé, trmácivé cestě, a už se chystal za svými lidmi. Propustku z tábora nežádal, mel Kumingův ústní souhlas. A ačkoli to nebylo tak docela bezpečné, vydal se na cestu sám, bez doprovodu.

Blízkost fronty se ohlašovala na každém kroku. Většina okolních selských stavení měla pobořené střechy, občas zahlédl i zborcené usedlosti, některé vypálené, s ohořelými trámy, jež se zuboženě zvedaly k obloze. Podél silnice, kterou míjel, si všiml usychající hlíny na prohlubních čerstvě zasypaných hrobů. Byla to smutná krajina, která se k jarnímu probuzení nehodila. Tiskl ji příkrov zkázy, která nad ní rozepjala svá temná křídla.

Pak narazil na předsunutou hlídku. A netrvalo dlouho a ocitl se v jakémsi organizovaném zmatku soustřeďovaných vojsk. Těžko se náhle orientoval. Byli tu vojáci od kyrysnického pluku, dragouni a kozácký pluk. V ohybu řeky, která se stáčela mělkým, bahnitým meandrem, stálo monstrum, připomínající polní opevnění s valem a příkopem. Zřejmě se tu nacvičovalo dobytí pevnosti.

Trenk hledal pandury. Naštěstí nemusel v tom labyrintu dlouho bloudit. Sami mu běželi vstříc v prostoru, který byl zasut horou neotesaných klád, chrastí a bezpočetného množství sudů.

Okolí propuklo v jásot.

Rozradostnění panduři začínají střílet do vzduchu. Salvy na počest.

A vskutku, je proč se radovat. Cožpak se před časem s takovou určitostí netvrdilo, že byl Trenk popraven?

Naštěstí žije, prochází teď jejich řadami, každému vřele tiskne ruku. Mnohé dosud zná jménem, jak by mohl zapomenout, Varga, Barvenič, Stajkov… Spolu s nimi sem přišel, s nimi spojil svůj osud. Kdyby je do války nenajal, byli by z nich teď pastevci, hlídači dobytka, sedláci, potulní zloději, a třeba i zabijáci. Ale ocitli se v tomhle konci světa, který sice znejišťuje jejich osud, který však dává naději na bohatství válečné kořisti. Kuming měl bohužel pravdu, jejich řady pořádně prořídly. Ale taková už je válka, daň, která se jí musí splácet.

16

Konečně se vysvobodil z obležení těch, kteří mu přišli tak okázale projevit věrnost. Dříve by jej taková chvíle sotva přiměla k pohnutí. Vždycky si zakládal na své vojenské nátuře, která slabošské projevy citu nepřipouští. Teď téměř potlačuje slzy. Znovu si uvědomuje, nakolik se ve vězení přece jen změnil. Ohlašující se slabost, labilita nervů po přestálém utrpení? Vzpomněl si na Kuminga, možná má přece jen pravdu. Kdo ví, třeba by se opravdu měl držet v ústraní, než si znovu začne věřit jako dřív. Než se sžije s bývalým prostředím, než se zase bude cítit ve své kůži.

Teď tu sedí s Manteuflem v pokoji prázdného, napůl rozstříleného domu, všude plno převráceného nábytku, okna jsou většinou vybitá, ve stropě zeje díra, jako by jí odtud vyrazil čert. Manteufel soustředěně a zamyšleně čeká, ví, na co přijde řeč, na předání velitelské funkce. Předstírá však, že je rád, když konečně ze sebe setřese tuhle tíhu. Ve skrytu duše však žádným nadšením nepřekypuje. Trenk pochopil, a náhle se rozhodl. Ne, otěže sboru zatím nepřevezme. Jen si nebyl jist, co si o tom pomyslí samotní panduři. A tak se zde raději příliš nezdržoval. Odpoledne odjel zase zpátky, na velitelství pluku do Němrova.

Jak toho vzápětí litoval!

Sotva se vrátil, stál za ním Kuming. Na první pohled bylo zřejmé, že je opilý, jak v tuhle dobu bývalo jeho zvykem. – Co jste si to dovolil? hřímal. – Opustit ležení bez mého souhlasu?

Trenk se snažil krotit, seč mohl. Začal vysvětlovat, že on sám, Kuming, jej vyzval, aby odjel převzít pandurský sbor. Ale plukovník dál divoce rozhazoval rukama, chytal se za hlavu, a hned zase propadal v hněvivé šílenství. Budil dojem klauna, směšného a ubohého, a zároveň vypadal jako bůh pomsty. – Okamžitě půjdete do vězení, křičel. – A navíc vás nechám spoutat.

To už bylo na Trenka příliš. – Nemáte právo k něčemu takovému, odpověděl vzpurně, celý se přitom chvěl rozčilením. Jenže Kuming mezitím zmizel ve stanu. Nebylo jiné vy světlení, než že si taní zaskočil pro zbraň. A taky už se s ní vracel. Skutečně, tasil šavli. Trenk jej chopil za rameno a pevně stiskl. Kuming zavrávoral, šavle upadla na zem. Trenk se pro ni shýbl a pevně ji držel. Jenže nebezpečí, které mu předtím hrozilo, nebylo náhlé o nic menší. Plukovník přiskočil k vojákovi, který stál před stanem na stráži, vytrhl mu z rukou pušku, a už se ozvalo cvaknutí natahovaného kohoutku. Duchapřítomnost však Trenka neopustila. Kopnutím Kumingovi zbraň vyrazil z rukou. A rvačka pokračovala. Ve chvíli, kdy Trenk vracel mušketu strážnému, plukovník se na něj vrhl zezadu, uchopil jej za vlasy a snažil se Trenka zvrátit na zem. Jenže pěstní souboj s ním málokdo vyhrál. Navzdory chabé sile, kterou po všem, co nedávno prožil, vládl, Trenkova vytáhlá, téměř dvoumetrová postava se vztyčila proti střízlíkovi v plukovnické uniformě a mrštila jím do nedalekého křoví.

Všechno naznačovalo tomu, že Trenk se znovu ocitne tam, odkud se nedávno vrátil. Celou noc o tom uvažoval, a dokonce jej napadla myšlenka na útěk. Jenže kam se skrýt v téhle nekonečnosti okolního světa. Jestliže by přitom nepadl do rukou ruských hlídek, dojista uvízne v moci Turků. Ne, nic takového nemá smysl.

Vlastně ani toho nebylo třeba.

Plukovník, který se nazítří probral z kocoviny, o incidentu raději pomlčel. Nikoli kvůli Trenkovi, ale ve vlastním zájmu, nehledě na to, že běh událostí stejně nedával možnost myslet na osobní rozepře. Vzápětí přišel rozkaz k pochodu na Chotzim, dlouho očekávaný útok měl začít co nejdříve.

Ruská armáda se přesunula k pobřeží Dněstru. Chotzimská pevnost odtud vyvstávala v dálce jako temná hrozba. Pyšná, nezdolná hráz, zaklíněná v ohybu řeky, s valem a hlubokým příkopem. Z okrajů pevnosti bylo možno ve střílnách zahlédnout děla. Na valu stály rohatky. Bylo zřejmé, že Turci tak snadno svou kůži nedají. Ale odkládat útok zřejmě už nešlo. Munnich měl dostatečně promyšlený plán. Jenže nad jeho výsledkem zůstával otazník. První den ofenzívy obavy potvrdil. – Útočící vojska podnikla průzkum a snažila se přepravit na protější břeh Dněstru. Marně. Turci dokonale odráželi nápor a střežili přístupy k řece. Celou tu dobu vládlo teplé, téměř letní počasí, ačkoliv byl teprve květen. Následující noci se však po obloze začala honit mračna a přišla průtrž. Burácel silný vítr, rozběsněný živel se stával společníkem útočníků. Munnich si uvědomil nečekanou příležitost a k ránu vydal rozkaz k další ofenzívě. Rozhodující chvíle začala. Turci sice okamžitě podnikli několik protiztečí, a zprvu se zdálo, že úspěšně. Zanedlouho se však intervenční před voj přece jen uchytil na předmostí. Rusům se podařilo postavit rohatky a tím účinněji mohli vzdorovat turecké obraně. První velký krok k úspěchu byl tedy učiněn. Sám o sobě však ještě neznamenal dobytí pevnosti. Bylo zřejmé, že ke skutečnému vítězství v téhle bitvě je pořád ještě daleko. Dokonce se zdálo, že bojová činnost tím zase co nejdříve ochabne. Občasné výpady obléhatelů v podstatě neměly smysl, pokaždé skončily stejnou bezúspěšností. Vše nasvědčovalo tomu, že nadchází dlouhá poziční válka, která bude vzájemně vyčerpávat obě strany. Chotzimská pevnost se ukázala mnohem nedobytnější, než se dalo předpokládat.

17

Generální štáb proto přišel s plánem, o kterém se už dlouho hovořilo. Byl samozřejmě udržován v přísné tajnosti, jedna jeho část byla ovšem známa předem. Týkala se pandurů. Neboť tak, jako už nejednou předtím, i tentokrát si na ně maršál Münnich vzpomněl. Chystaná ofenzíva předpokládala v rozhodující fázi nejen odvahu, ale i vojackou zkušenost. A právě nezkrotná povaha Trenkových lidí, jejich odhodlanost, která často hraničila s fanatickou urputností, jako by už předem dávala naději na úspěch. Protože však šlo o akci značně nebezpečnou, měli to být pouze dobrovolníci. Z nich pak bude vytvořeno dvacet granátnických setnin, které by se pokusily o násilný průnik. Polovině velel major Manteufel.

A druhé části? Kdo jiný než Trenk.

Chvíle, na kterou tak toužebně čekal. Teď tedy může konečně dokázat, že ani nejtěžší chvíle, které má za sebou, nic neubraly na jeho velitelském umění. Na důvtipu, kterým vždy tak vynikal.

Nastaly zákopnické přípravy. Bylo třeba opatřit množství klád, prken a ostatního materiálu, ze kterého se má v rozhodné chvíli zbudovat most a překlenout nastražené příkopy. A tak okolní lesy začaly sténat. Ze všech stran se ozývalo vrzání pil, svištivé pády kácených stromů, suchý chrastot lámaných větví. A Trenk, kterému byl nad dřevorubeckými pracemi přikázán dozor, dbal, aby přípravy pokračovaly rychle, a zároveň aby zůstávaly utajeny před nepřítelem. Pracovalo se tedy především v noci.

Byl úplněk a měsíc ozařoval okolní lesní prostor. Trenk seděl na koni a hleděl k obloze. Plulo po ní několik stříbřistých mračen, která mu připadala jako napíchnutá na vrcholcích mohutných borovic. Přízrak války jako by dočista odplynul. Vůbec se nezdálo pravdivé, že nedaleko odtud vede hlavní frontová linie. A tak si Trenk najednou představil, že je v Brestovici, že si vyšel na noční lov, že je doma. Vskutku, jak rád by se tam najednou vrátil, alespoň krátce, na pár chvil. Dávno už přestal mít pocit domova, a teď se mu ta představa tím neodbytněji vrací.

Vtom znenadání zaštěkl výstřel.

Trenk cítil škrábnutí pod levým ramenem. Zavrávoral a spadl z koně. Ztratil vědomí.

Nastal shon, bylo slyšet zděšené výkřiky. Mrtev? Dýchá ještě vůbec? Panduři, kteří se tu nahrnuli, začali té panice podléhat nadmíru rychle. Tak, jak nadšeně jej před nedávnem mezi sebou vítali, nečinili si teď skrupule nad tím, aby jej začali šacovat. Z krku mu odepjali zlatý řetízek, proslídili kapsy, posbírali všechny mince. Dokonce ho zuli z holínek. Mrtvý přece už o ničem neví. Pak Trenka naložili na koně a vezli do tábora. Jenže stal se div divoucí. Trenk cestou procitl. Žije tedy! Ne, pandurské svědomí se neozvalo, spíše strach. Obava z chvíle, až zjistí, že byl v bezvědomí vlastními lidmi okraden.

Kam s raněným? Kdosi z důstojníků přikazuje, aby ho donesli do krajního stavení poblíž tábora. V jedné místnosti tam po vesničanech ještě zůstala rozesílaná postel, jak narychlo dům opustili. A už je tu felčar. Trenkovy skelné oči jsou mu však špatnou předzvěstí. Raněný zatím dýchá, ale přežije vůbec?

A otázka zůstává: co se vlastně stalo? Zásah tureckého ostřelovače? Nebo vypálil na Trenka někdo z vlastních lidí? Pokus o zabití? Atentát?

Ráno přišel za Trenkem Manteufel.

Vypadal poněkud vyděšeně, i když předstíral klid, aby v Trenkovi vzbudil zdání, že jeho stav vůbec není vážný. Ve skutečnosti však bylo všechno naopak, ukázalo se, že rána je mnohem nebezpečnější, než se předpokládalo. Trenk se právě probíral z hlubokého spánku a vděčně Manteuflovi stiskl ruku. Na dně vědomí zůstala lítost. Ještě včera nebylo pochyb o tom, že je při nadcházejícím útoku spojí stejný úděl. Teď už připadalo jisté, že signál k ofenzívě pro Trenka platit nebude. Vlastně i to byl jeden z důvodů Manteuflovy návštěvy, vyslechnout Trenkův návrh na někoho z pandurských důstojníků, který by Trenka zastoupil. Jenže otázka mu nešla z úst, nedovedl ji vyslovit. Příliš dobře věděl, jak jí Trenka zarmoutí. Nakonec jsou přece jiní a povolanější, aby rozhodli. A tak se Manteufel řečím o chystané ofenzívě obezřetně vyhýbá. Rozhovor je však plný zámlk a neustále se vrací stejná otázka: Jak se to všechno stalo, kdo vlastně vystřelil?

Ani mezi pandury se teď o ničem tolik nemluví, jako o téhle záhadě. Jenže byla noc, a hledat viníka či jen podezřelého je jako snažit se najít jehlu v kopce sena. V lese pracovalo několik docela odlišných vojenských skupin, nejen panduři. Bylo tam i několik trestanců z jezdeckých eskadron, pracovali tam kozáci, kteří se přihlásili dobrovolně.

Ale otázka se znovu vrací: Proč? Proč někdo usiloval o Trenkův život?

Manteufel nasadil smírný výraz: – Asi někomu vadíš, kamaráde, řekl. –– Někdo ti zřejmě nemůže odpustit, že ses přece jen vrátil.

Trenk k němu upřeně hleděl. Bylo znát, jak přemáhá bolest. Těžko se mu mluví. Zdálo se, jako by v té chvíli zesmutněl.

Ano, asi někomu opravdu vadí.

Někdo se nemůže smířit s tím, že neskončil v pevnostních kasematech. Nebo u popravčí zdi. A stačí jen přivřít oči, a je tu jiná vzpomínka. Major Nowatta na něj míří pistolí, Trenk jenom zázrakem vyvázne životem. Pak následuje komplot s podplaceným majorem, který se mu přilepí na paty a stává se korunním svědkem jednání Soudu. Následuje vše, co v podzemní pevnosti prožil. A sotva se vrátí, zákeřný výstřel v lese. Cožpak to všechno nevytváří vzájemnou souvislost?

Na dně toho poznání však zůstává hrozba. Co když řetěz bude pokračovat?

Trenk mlčí a Manteuflovi se taky honí podivné myšlenky hlavou. Hledí z okna a vidí kalný, zamžený svět, který se měl uplynulé noci Trenkovi navždy uzavřít. Jenže je válka, a kdo může vědět, které ráno je vlastně poslední. Teprve nyní si Manteufel uvědomuje, že celou dobu hledí do zahrady, na níž stojí dřevěná zvonička. Má špičatou stříšku a od kovového srdce zvonu splývá dlouhý konopný provaz. A pohled letí dál, z nedaleké kůlny vyvstává oj pošramoceného čtyřkoláku a pod kůlnou leží nejrůznější hospodářské náčiní, brány, radlice, pluh. U prázdné psí boudy je pohozen řetěz. Žebřík vedoucí k sýpce má uraženou spodní příčku. Dvířka nedalekého chlívku jsou vyvrácena, pohozená na hnojišti.

Manteufel vidí, že Trenk opět usíná. Kdo ví, do jakých lektvarů jej felčaři nutí. Už se tedy chtěl zvednout a po špičkách odejít. Ale mýlil se. Trenk nespal, pouze měl zavřené oči. Vztyčil se na lůžku, ze všech sil se snažil posadit.

– Počkej, chytl jej za ruku, – nechtěl jsi mi ještě něco říct?

Manteufel se cítil zaskočen. Bezradně pokrčil rameny.

– O tom, kdo nastoupí místo mě, dodal Trenk.

Co na to odpovědět?

– Nedělej to zatím, pravil skoro prosebně.

– Ještě se uvidí. Rád bych byl při tom. Manteufel k němu lítostivě vzhlédl. Bezradně přikývl. Natolik rozpačitě, že si toho Trenk musel všimnout.

Dny běžely a chystaná ofenzíva nepřicházela.

A čas jako by nahrával Trenkovi. Horečky ustupovaly, zranění přestalo být natolik vážné, jak se dosud předpokládalo. I když felčaři důtklivě přikazovali zůstávat na lůžku. Marně však. Trenk neměl stání, všechno jej vyhánělo ven. Cítil totiž, že něco se skutečně děje. Miinnichův příjezd do hlavního soustředění vojsk jako by o tom bezděčně svědčil. Další jednotky se do soustřeďovacího prostoru jen valí. Trenk se dozvídá, že právě sem dorazily dva prapory granátnického pluku, pověstní vysokými čepicemi, jež připomínají biskupské mitry. S nimi přibyli i jezdci pluku carské gardy a dělostřelci se svými houfnicemi.

Trenk neměl stání, stále vybíhal alespoň na zápraží nebo všechno upřeně pozoroval z okna. Ruch a hlomoz zaléhal až sem. Skupina kozáků se za noci utábořila na dvoře stavení, vylámala dřevěný plot a poblíž zvoničky se vojáci hřáli u táborového ohně. Dlouho do noci se odtud nesly táhlé melancholické písně a taky opilý křik. Ano, tady už opět je cítit předzvěst boje. Tady už nepůjde o dny, ale možná jen o pouhé hodiny.

A Manteuflovi, který k němu nazítří přišel, nebylo třeba nic vysvětlovat. Jestliže předtím se přesvědčoval o Trenkově téměř sebevražedné nedočkavosti, pak ani teď sebevětší výmluvnost jej od úmyslu vstát z lůžka nepřesvědčí. Ano, i felčaři už si myjí ruce. Marně jej varují, marně vyhrožují možnými následky. Ne, teď už Trenka nikdo v závětří neudrží. Manteufel ustupuje. Kdo chce kam, pomozme mu tam, říká si v duchu. A má nepříjemný pocit, že je to medvědí služba, kterou, svému příteli prokazuje.

18

Signál k útoku přišel za mlhavého, zaraženého rána. Panduři byli už noc předtím soustředěni v okolí lesa, který obstupoval vesnici. V bezprostředním sousedství měl své výchozí stanoviště pěší pluk. Jako by tu vedle sebe stály dvě docela rozdílné armády. I odchod do boje byl docela jiný. Podle vojenského řádu se pěšáci museli nejprve zbavit jakékoli přítěže, samozřejmě s výjimkou zbraní a střeliva. Podél lesního okraje tak vyvstaly celé hory tornister, aniž kdokoli z jejich majitelů mohl vědět, zda je vůbec ještě kdy potěžká v ruce. Sotva vyrazili vpřed, místa nablízku zabírali lapiduši, kteří tu měli za úkol zřizovat polní obvaziště. Ano, bude ho třeba, už za chvíli poteče krev, celé potoky krve.

Konečně i panduři dostali. rozkaz k pochodu. V té době bylo slyšet hřmění ruské kanonády, boj už byl v plném proudu. Z ustupující mlhy se najednou v dálce vyhoupl kouř. Mračna kouře stínila horizont. Ruské kartáče nepochybně drtí nepřátelskou obranu a střed bojů se začíná přesouvat do bezprostřední blízkosti pevnostních palisád. Všechno tedy pokračuje podle plánu, teď už se stává jen otázkou času, kdy zazní povel, který pandury vrhne do smrtícího ohně.

Trvalo však ještě téměř celý půlden, než ta chvíle přišla.

Konečně je tady. Trenk se nechal vysadit na koně, a jakoby zázrakem si neuvědomoval žádnou bolest. Dost možná, že ji cítil, ale vzrušení nastalé chvíle mu nedávalo možnost, aby ji vnímal. Vyrazil, a panduři za ním. Z levého křídla jej následovala Manteuflova skupina.

Nikdo neměl tušení, do jaké míry se mezitím změnila situace. Vědělo se však, že přednímu voji se zřejmě podařilo prolomit hlavní obranný val. Že tedy nastala pravá chvíle pro pandury. První setnina granátníků se blížila k hradbám. Kupodivu turecké úsilí jako by začalo ochabovat. Ve skutečnosti to bylo klamné zdání, sotva se panduři dostali do blízkostí pevnostní brány, do níž předtím vytrvale bušily dělostřelecké kartáče, ukázalo se, že všechno vyhlíží docela jinak. Houževnatost turecké obrany začala činit divy. Všechno kolem vězelo v neproniknutelném dýmu. Hořela tráva, hořely hory dřeva, které sem zákopníci dopravili, hořely však i povozy, převrácené potahy s koňmi, mnohá z těch zvířat ještě žila, bolestně se zmítala po zemi, zasažena přívalem hořící smůly a síry. Všude sténali lidé, kterým nikdo nepřicházel na pomoc. Tvářnost krajiny, která snad ještě před hodinou vyhlížela smírně a plná života, se okázale změnila. Smrt zaplavovala všechno kolem, z každé meze, z každého lučního pruhu se stávala krvavá jatka, všeobecná záhuba se valila jako vítězný, ničivý živel. V té chvíli se zdálo, že odvážnost pandurských útočníků se vzápětí změní v hazard, že pandurské setniny, které mezitím již byly nasazeny k rozhodnému průlomu, jsou vlastně setniny sebevrahů. Je sice pravda, že předchozí dělostřelecká příprava jim usnadňovala situaci, a skutečně netrvalo dlouho, a byla vyvrácena pevnostní brána. Nicméně odhodlání obhájců se stalo ještě urputnější. Trenk si to znovu uvědomil ve chvíli, kdy se kolem něj mihla dlouhá tyč s hořícími kousky konopí namočeného ve smůle. Vzápětí postřehl, jak jiný Turek po něm vrhá podivný hořící kotouč, patrně namočený v síře. Znovu jen taktak stačil uskočit. Ale to už panduři z Manteuflovy skupiny s mohutným úděsným křikem brali pevnostní bránu útokem. Hlavní brána zůstávala sice zatarasena těly zraněných a mrtvých, ale práh byl dobyt. Netrvalo dlouho, a panduři pronikli do prvního nádvoří. Následné setniny, které měly drtit nepřátelský odpor, se již dostávaly za palisádu. K vítězství stále ještě bylo daleko, ale osud obránců jako by už byl zpečetěn.

Skutečný konec bitvy nadešel až v podvečer.

Většina obránců mezitím prchla, ale přesto, mnoho se jich dostalo do zajetí. A dávné úsloví „běda poraženým“ znovu našlo naplnění. Jenže o tom všem už Trenk nevěděl. Našli jej ležet poblíž muničního skladu, v bezvědomí, tváři zarytou v zemi. Nebyl raněn, jak se zprvu zdálo. Spíš došlo na sýčkovské řeči lazebníků. Přecenil síly, svou pověstnou vitalitu, vlastní srdce se začalo bouřit, znovu tu byly horečky, divoké blouznění. Mátožné stíny se zvedaly z hloubi podvědomí a děsily přízračnými vizemi. Ano, zase už je na lůžku, zase už ztrácí vědomí. Dobytá pevnost má teď pro něj už pouze jediný smysl, že se totiž našel parádní salónek s fascinující vyhlídkou na nedaleký Dněstr. Ale všechna trofejní nádhera měla náhle stejný význam jako prostá jizba ve vesnici, kterou opustil. Zdravotní stav se začal prudce horšit a ranhojiči opět krčili rameny.

A pak jednoho dne zavládl v pevnosti nezvyklý ruch. Generálskými papachami se zde jenom hemžilo, a mezi nimi se objevil samotný Münnich. Hned se zajímal o Trenka, a vzápětí se vydal do jeho pokoje.

Sen, zase jen mámení smyslů? Pandurský velitel procital, svět viděl přes těžkou mlhu. Skutečně Münnich. Pevnosti jako by se staly osudem jejich setkání. Jenže tohle je jiná pevnost, než ve které se rozloučili naposled. I když pro samotného Trenka jako by to byl stejný práh smrti. Maršál k němu hledí poněkud vylekaně. Samozřejmě že věděl o jeho zranění, proto vlastně taky přišel, netušil však, že jej najde v tak zuboženém stavu. Něco říká, ale Trenk nevnímá. A všichni kolem se tváří povzneseně, kdekdo se na něj usmívá. Proč? A oslovují ho pane majore. Trenk nabývá plného vědomí. Pochopil, a kdekdo se mu najednou snaží předstírat blahopřání. Či je myslí upřímně? Tak tedy přece jen povýšení, dokonce z rukou nejvyššího velitele. Jenže není to jen planá útěcha před vlastním koncem?

Pak zase všechno mizí, i maršálova tvář se opět ztrácí. Trenk procitá až druhého dne. Teprve pak se vlastně dozvídá, že byl povýšen za prokázanou statečnost při dobývání pevnosti. Na rtech se mu objeví útrpný úsměv. Jakápak statečnost, říká si v duchu, sotva se ocitl za branou palisád, všechno pro něj skončilo, na víc si nepamatuje. Ale byl při tom všem, alespoň se snažil, i když sil mu ubývalo, a celá ta bojová výprava se teď ještě více ukazuje jako holý hazard.

19

Fronta postoupila, a chotzimská pevnost se zdála zabezpečená proti opětnému tureckému vpádu. A tak na její ochranu byla vyčleněna jen nepočetná posádka, ostatní jednotky byly odvolány, mezi nimi i pandurský sbor. Klidný, téměř selankovitý život, který zdejší výspa nabízela, skončil. Trenk však ještě musel zůstat, felčaři byli tentokrát neústupní. Rána se sice hojila, ustávaly i komplikace, které si způsobil. Trvalo však ještě několik týdnů, než se Trenk mohl pustit za svými lidmi.

A nastal všední čas vojenského života. Jenže s Trenkem jako by se mezitím něco stalo. Každý z jeho okolí měl najednou pocit, jako by se proměnil, vlastně nejen od doby zranění, ale už od příchodu z pevnosti. Ano, chybí mu vzlet, který v sobě míval, i když při dobytí Chotzimu se do něj tak urputně nutil. Chybí mu jiskra, která rozněcovala jeho vojenskou fantazii, zdaleka se už nepouštěl do riskantních šarvátek jako dřív. I ke svým podřízeným byl docela jiný. Netrestal za každou maličkost, nepeskoval za běžná provinění. Všimli si toho panduři, ale i důstojníci ze štábu.

Byl tu však ještě jeden důvod, který měl podíl na nastalé změně. Důvod, k němuž by se Trenk stěží přiznal a který se před svým okolím marně snažil tajit. Po delší době se totiž znovu zamiloval. Nic by na tom nebylo divného, přitahoval ženský svět a příležitostí měl stále dost. Jenže tentokrát šlo o víc než o pouhý cit. Šlo o dobrou pověst, o celou kariéru. Neboť Trenk se zhlédl v krasavici, která byla vdaná a která navíc byla manželkou jeho nejbližšího nadřízeného – plukovníka Mayera.

Právě že Mayera.

Když byl předtím pandurský sbor přičleněn do jeho pluku, byť si v řadě ohledů nadále zachoval samostatnost, zdálo se, že pro Trenka je Mayer téměř ideální velitel. Zvláště poté, když se vymanil z otěží omezeného a agresivního Kuminga. Vzájemné vztahy se mezi oběma důstojníky vskutku začaly vyvíjet velmi přátelsky. Ovšem jen do chvíle, než Mayer vytušil nebezpečí. Všeobecně se o něm vědělo, že je chorobný žárlivec, a zdálo se tedy otázkou času, kdy mezi nimi vzplane nepřátelství, které do kořínků sežehne dosavadní vzájemné sympatie.

Jenže situace byla ještě povážlivější.

Mayerova žena, přelétavá krasavice, nepadla do oka jenom Trenkovi, ale i samotnému maršálu Münnichovi. Stávalo se náhle veřejným tajemstvím, proč tenhle nejmocnější muž ruské armády v poslední době tak často váží své inspekční cesty právě tam, kde by se mohl ocitnout v její blízkosti.

Trenk se lekl. A ještě více byli zděšeni jeho přátelé. Každý ovšem z jiného důvodu. Trenk vytušil rivala s neomezenou silou, mocí celého carského režimu, a ostatní si zase uvědomovali, že Trenk se tak řítí do neodvratné záhuby. Vše vypadalo už jen jako otázky času, kdy se z jeho dosavadního, v podstatě ještě nijak vážného flirtu, stane pohroma.

Vojska, jejichž součástí byl pandurský sbor, se přesunula na sever, kde ovšem nehrozil žádný střet s tureckými jednotkami. Znovu tedy nastal čas poměrného klidu, pokud ovšem nějaký klid ve válce vůbec existuje. A tak v zájmu udržení bojeschopnosti přicházely ke slovu cvičné poplachy, během nichž byly navozovány podmínky možného tureckého přepadu. V hlavách vojenských pánů se však stále víc rojily představy o nové vojenské strategii, kterou měla současná vojska prověřit. Pasivní obranná činnost vojsk se začala nahrazovat překvapivými útoky, rozhodnými manévry, jež předpokládaly sladění palby a boje zblízka, v těsné součinnosti s pěchotou, jízdou a dělostřelectvem. A to bylo námětem většiny cvičení, kterým se nevyhnuli ani panduři.

Nadešel čas žhavého léta a vojenská hra, které se říkalo divizní karé, nebyla nic příjemného. Trenk seděl na koni v hloučku ostatních důstojníků a pozoroval sestavy svých lidí, kteří do otupělosti zkoušeli stejný manévr. Pěší útvary byly seskupeny do čtyřúhelníkového tvaru, přičemž se brala v úvahu početná turecká jízda, která naopak útočila v rozvinutých seskupeních a v průběhu boje se opírala především o opevněné tábory.

Plukovník Mayer se však stále necítil spokojen. Vojska rozdělená na vlastní a nepřátelské strany proti sobě vyjížděla, ale hned zase byla odvolávána do původních pozic. V jedné takové odmlce si Mayer dal k sobě zavolat Trenka a zle se na něj obořil. – Pane majore, vzkřikl, – jak si mám vysvětlit, že právě vaši panduři nepřetržitě zůstávají pozadu a vlečou se jak staré báby? Copak nevidíte, že je potřeba rozvinout bojovou sestavu v okamžiku, kdy jste se dostali do palby?

Trenk mlčel. S Mayerem souhlasil. Sám nebyl s pandury spokojen. Ale způsob, jakým mu plukovník nedostatky vytýkal, považoval za příkrý. Přesto by se cokoli neodvažoval namítnout, kdyby jej Mayer nevydráždil.

– Myslíte si snad, že nevím o vašich rebelantech, že jsem tak tupý, abych nepochopil, že mně to děláte schválně?

Trenk nechápal, o čem Mayer mluví. Překvapeně zamžikal. Ano, občas se k němu dostane náznak buřičských řečí. Třeba o tom, že by už bylo načase zrušit pudrování vlasů, které patří k denním povinnostem každého ruského vojáka. Nebo jaký je to nesmysl, když všechny postroje a výstroj musí být natřeny bílou barvou a zanedbání této zásady se kázeňsky trestá. Trenk však věděl o důležitějších věcech, které vojákům ztrpčují život. Především souhlasil s tím, že by se už konečně mělo zakázat bití vojáků a neuvěřitelně přezíravý vztah důstojníků k mužstvu. A rovněž stálo za pozornost, že sebenepatrnější, šarže se k prostým vojákům chová jako k pouhým pohůnkům. Kdyby nebyla válka, nikdo by si možná těch řečí nevšímal, ale je jiná doba a každý projev nesouhlasu s vojenskými poměry straší přízrakem vzpoury. A udavači mají uši všude, tajné čmuchání se stalo samozřejmostí. A že je teď soustředěno na pandury především, o tom Trenk ví už dávno.

Trenk se ovšem dál tvářil netečně. – Nevím, o čem mluvíte, pane plukovníku, řekl.

Stáli na rozlehlém palouku, krajina pod nimi ležela jako na dlani. Úmorné vedro zahánělo důstojníky do stínu, avšak cvičící vojska dál zůstávala v plné pohotovosti sluneční výhni napospas. Jaký tedy div, že vojáci dostávají úžeh a že co chvíli lapiduši někoho z nich odnášejí do blízkého lazaretu.

– Takže vy nevíte, o čem mluvím, pokračoval Mayer. Výraz jeho tváře byl plný ironie. – Podivná věc. Nezdá se vám, pane majore, že od posledního útoku na Chotzim vašim pandurům vstoupila sláva nějak moc do hlavy?

Trenk se už neovládl. –– Chtěl bych vás ujistit, pane plukovníku, že stejnou odvahu prokážou znovu, kdykoli bude třeba. Takže nechápu…

Plukovník k němu výhružně postoupil. – Co nechápete? zvýšil hlas.

Trenk vzkypěl. Nebyl zvyklý, aby na něj někdo křičel. – Nechápu, opakoval, – proč jste si zasedl právě na pandury.

Mayer zesinal. Taková řeč se mu zdála nadmíru opovážlivá.

– Jste ochoten opakovat, co jste právě řekl? Nastalo zlověstné ticho. Trenk dosud stál v hloučku důstojníků, kteří na něho vytřeštěně hleděli, všiml si v té chvíli i Manteufla, který jako by mu něco zděšeně naznačoval. Ale byl už natolik popuzen plukovníkovým jednáním, že vzdor se v něm jenom násobil. – Samozřejmě, odpověděl, – vždyť je to pravda.

V té chvíli na sobě ucítil Mayerovu ruku. Prsty svíraly klopu jeho uniformy a začaly jím cloumat. Trenk se dotčeně vytrhl. – Co si to dovolujete, vzkřikl. To plukovníka rozlítilo ještě víc. Než se Trenk nadál, vztáhl proti němu hůl. Teď však už bylo pozdě na chladný rozum. Trenk učinil to, co odpovídalo jeho letoře. Neovládl se a vsadil Mayerovi pořádný políček. A nejen to, už se chápal šavle. Všechno naznačovalo, že od pořádné bitky, ve které poteče krev, není daleko. Jenže ostatní nechtěli běh věcí nechat zajít tak daleko. Vmísili se mezi ně, klubko důstojníků odtrhlo od sebe rozkurážené protivníky a rvačka byla u konce.

Jenže všechno tím teprve začalo.

Cvičení bylo okamžitě odvoláno a vojska se vracela do tábora. Plukovník sedl na koně a okamžitě odjel. Důstojníci tázavě hleděli k Trenkovi. Políček uštědřený veliteli v době válečného stavu je totéž co vzpoura. A běh věcí na sebe nedal dlouho čekat. K večeru byl Trenk zatčen.

20

Ale tohle všechno Trenk přece už zažil.

Jenže tentokrát se vše dělo s větší pompou a ukázalostí. Před nastoupeným útvarem mu byl odebrán kord. A co víc, nadešla degradace. Z hodnosti majora na obyčejného vojína. Řetězy, kterými jej vzápětí spoutali jako nejtěžšího zločince, celou tu potupu jen potvrdily. A už jej vezli z tábora. Zatím pouze do jednoho z přilehlých domů, do muzického stavení s příznačně temným sklepem. Trenkův krk už opět vězí v oprátce. Válečný soud totiž na sebe nenechá dlouho čekat a v podobných případech obvykle vynáší jen jeden druh rozsudku, ortel smrti.

Všechno najednou dostalo tak rychlý spád, že tomu Trenk nemohl uvěřit. Sevřela ho nesnesitelná úzkost a strach. A tehdy jej napadla myšlenka napsat prosebný dopis maršálu Münnichovi a požádat ho o intervenci. Nejednou už mu přece pomohl, pomůže mu i nyní.

Běh událostí se na frontě nevyvíjel pro ruskou armádu dosti příznivě. Turci v poslední době několikrát prolomili přední linii a tak měl generální štáb starostí nad hlavu. Jaký tedy div, že i Münnich byl podrážděný a málo přístupný. Ostatně špatnou náladu v něm nevzbuzovaly jen zprávy z bojiště. Leccos se proslýchá o tom, že carevna Anna je vážně nemocná, sám se o tom mohl přesvědčit za své poslední petrohradské návštěvy. A už nyní se začíná hovořit o Alžbětě Petr o vně jako o nejpravděpodobnější nástupkyni na carský trůn. Pokaždé, když Münnich něco podobného slyší, zaleje ho horký pot. Tak jako hvězda jeho slávy a moci šla za dosavadní Anniny vlády nebetyčně vzhůru, tak by patrně za Alžběty Petrovny následoval stejně prudký pád. Sám vlastně neví, proč ho ta nadutá aristokratka tak nenávidí, stéblo jí nikdy nepřeložil přes cestu, slovem se o ni neotřel. Ale tak už to bývá, nic není v životě tak vrtkavé jako štěstěna.

Maršál stál u okna velké kruhovité místnosti, kterou si v někdejším knížecím doupěti zvolil za svou pracovnu. Hleděl na zasněženou zimní zahradu. Dávno předtím, než ji poničil podzim a než ji sežehl mráz, zanechala zde stopy válka. Vstupní hala, k níž hleděl, měla zborcenou střechu. Část podpůrného sloupu trčela, jako by se měla každou chvíli zřítit. Posedávali tam vrabci a divoce cvrlikali. Schodiště vedoucí do prvního patra taky zelo v troskách, smetl je dělostřelecký granát. Zato vše ostatní jakoby zázrakem zůstalo uchováno. Rodinná galerie v přízemí, knihovna, společenský sál. A kruhový pokoj s portréty někdejších majitelů téhle pohádkové výspy.

Jenže Münnich si z okolní nádhery teď sotva co uvědomoval. Od rána jej čekala jedna nepříjemnost za druhou, a tak když se ohlásil generál Bělickij, který se právě vrátil z fronty, aby podal raport, maršálova nálada klesla na bod mrazil. Vskutku málo důvodů k radosti. Nedostatečná součinnost jednotlivých druhů vojsk, demoralizace, občasné pokusy o dezerci. Část pěchoty v předsunutém postavení se skládá z lidí teprve nedávno odvedených, špatně vycvičených. Turecké výpady se navíc v poslední době stávají stále odvážnější a čas, kdy Rusové nepřetržitě útočili a posouvali frontu dopředu, nenávratně minul.

Sotva se za tímhle poslem špatných zpráv zavřely dveře, přinesli mu poštu. A jestliže mezi korespondencí jako první nahmatal obálku s označením vězeňské cenzury, pak se Trenkův dopis nemohl dostat k maršálovi v nejnevhodnější dobu. Prudkým pohybem ho Münnich otevřel, a aniž četl, předem věděl, co řádky uvnitř obsahují. Vlastně podobné psaní stejně čekal. Věděl o Trenkově kritickém postavení, o tom, že mu znovu hrozí smrt. Jenže tak, jak dříve v něm jeho neštěstí vzbuzovalo soucit či útrpnost, tak ho najednou ponechávalo chladným.

List ani nedočetl. Odložil jej a zamyšleně přistoupil k plápolajícímu krbu. Náhle ztratil vědomí přítomnosti a ocitl se tisíce verst odtud. Slyší hudbu, oslnivou podlahou se míhají taneční dvojice, honosný šlechtický dům hučí jako úl. Zdánlivě je vše jako jindy, svět se tu Münnichovi klaní tak, jak si už dávno zvykl, svět napomádovaných figurín, cizích a lhostejných. Je nejobletovanějším mužem večírku, vlastní ješitnost mu namlouvá, že by tedy mohl být spokojen. Až na ženu, kvůli níž tohle pozvání přijal, kvůli níž se tu možná ztrapňuje, protože každý tuší příčinu jeho přítomnosti. Ano. Mayerova krásná žena, éterická víla, která zbláznila kdekoho, i majora Trenka, kterému Munnich před časem zachránil život a který mu tu ve své opovážlivosti kříží plány. Na první pohled si však nemůže stěžovat, vdaná krasavice mu věnovala všechny tance, o které ji požádal. Neustále usměvavá, podmaňující tak, jak si ji uchoval na dně mysli od prvního setkání. Budila dojem, že by kvůli němu do ohně skočila, a přece Munnich věděl, a byl si tím neoblomně jist, že všechno je pouze hra, předstírání, strach z moci, jíž byl obdařen. Už kvůli vlastnímu manželovi, který byl sice dokonale potrestán za její krásu, věčně aby se o ni strachoval,

nicméně který se stal záštitou jejího rozmařilého života. Jak by tedy Munnich nevěděl, že každý její úsměv, nejvřelejší lichotky nemají ve skutečnosti větší cenu než zlámaná kopejka. Stačí totiž, aby pohlédl na parket, kde se ta éterická víla vznáší s Trenkem, a vše je mu zřejmé. Jak je mu člověk, jemuž zachránil život, najednou protivný, jak se mu jeho pohledná tvář stává nesnesitelná. Ještě před chvíli mu tak připadal výraz samotného Mayera, jeho vyčítavé a bezmocné oči. Při pohledu na Trenka se však Münnich musí přemáhat mnohem vře, nitrem stále zřetelněji proniká vědomí nevyřčené porážky. Ano, je tomu tak, v jeho náručí jako by se ta krasavice propadla do tajemného světa, zrak jí plane docela jiným leskem, než když s ní tančil sám, obličej se zdá plný jasu a záře. A Münnich nikdy nebyl zvyklý prohrávat – ani na bitevním poli, ani při usilování o ženskou přízeň. Potupa je to, cosi mu hučí v nitru, potupa, aby maršálskou hvězdu zastínily distinkce pouhého pandurského vůdce.

Münnich se probral do přítomnosti. Povstal z křesla a vrátil se zpátky ke stolu, na němž spočíval list, list s celou tíhou Trenkova osudu. Chvíle účtování přišla, chvíle dokonalé pomsty. Prsty se chápou papíru a rolují ho v budoucí pochodeň. Stačí opět ujít několik kroků ke krbu a dopis hoří plamenem. Už se z něj stal jenom krabatý, doutnající stín.

Komise sestavená pro Trenkův případ zasedá každý pátek. Už byla zpracována předběžná žaloba, v níž se to výčtem zločinů jen hemží. Útok na představeného, několikeré nesplnění rozkazu, podkopávání vojenské disciplíny. A aby byl zločincův portrét náležitě podbarven, ještě jeden detail, prostopášnost. Plukovník Mayer si mohl mnout ruce. Věděl sice, že vztah mezi jeho ženou a Trenkem nepřekročil běžné společenské meze. Ale pomstít se teď může dokonale, především za uštěpačné řeči, které o něm kolovaly a které mu zjednaly pověst paroháče.

Všechno se vrátilo, čas letěl pozpátku.

Manteufel se opět ujal otěží Trenkova sboru. A aby celá záležitost nebyla pandurům příliš na očích, aby se předešlo případné vzpouře, byli odesláni daleko odtud.

Teď už se věci vyvíjely podle stejné hry jako v zimě.

A protože důkazů proti Trenkovi se pořád nedostávalo, nenávistné mozky začaly pracovat na plné obrátky. Ano, proč Trenk s pandury do Ruska vlastně přišel. Neučinil tak proto, aby se záludným způsobem vetřel do Münnichovy přízně a nesnažil se morálku ruských vojsk rozleptávat zevnitř? Není Trenk vlastně turecký agent?

Podobné nesmysly si ovšem netroufali vyslovit ani otrlí členové soudní komise, ne snad kvůli samotnému Trenkovi, jako spíš kvůli maršálu Münnichovi, který byl až dosud Trenkovým zastáncem.

S jakou lítostí Trenk v těch dobách vzpomínal na rozhovor, který měl s Münnichem, když jej žádal o propuštění z armády. Tenkrát jej maršál přemluvil, aby zůstal, lákal jej vidinou vojenské kariéry. Pozlátko, na které se jej snažil nachytat, sice Trenk dostal, ale majorskou hodnost stejně mezitím již opět ztratil, stalo se dokonce to, k čemu nesáhli ani v pevnosti, když měl být odsouzen.

Tak uběhlo léto, nadešel podzim, blížila se zima. Krutá a nelítostná, jak v tomhle zapadlém konci světa bývá. Dny bloumání, dlouhé, hrozivé noci. Dávno už to není život, ale pouhé živoření. Na co tedy čekají, proč prodlužují ubohost jeho postavení?

V té bídě jej zastihly vánoce. A Trenk onemocněl chřipkou. Felčara k němu nepošlou, marně o něj prosí, a tak se zdá, že jestli jej co nejdřív nestihne popravčí kulka, dojista ho schvátí zimnice, stejně už má na kahánku. Trenk blouzní v horečkách, znovu se potácí ve světě přeludů. Umřít může každým dnem.

Tak nadešel desátý leden čtyřicátého roku.

Na prahu vězeňských dveří se objevil pobočník generála Stockmana a čtyři vojáci. Trenk, který se krátce předtím přece jenom alespoň na krátkou chvíli zotavil z horeček, se zachvěl. Věděl, že právě Stockmanovi bude svěřeno velení při popravě, pokud k ní dojde. Důstojník přistoupil k lůžku, rozložil list papíru a řekl s největší dávkou odměřenosti, jaké byl schopen. – Vztyčte se a s pokorou a oddaností, jaká se na zločince sluší, vyslechněte rozsudek vojenského soudu.

Trenk se nadzvedl, ale hned zase klesl na lůžko. Žádal tedy důstojníka, aby jej nenutil vstávat, sám že přece nejlépe vidí, v jakém je stavu.

Ale oficír měl daleko do měkkého srdce.

– Musíte se vztyčit, vzkřikl. – A jestli neuposlechnete, vymohu si uctivé držení těla násilím.

– Toho nebude třeba, odpověděl Trenk. –– budu rád, když mně vaši muži pomohou.

Vojáci jej tedy pozdvihli na lůžku a pobočník nevzrušivým hlasem četl rozsudek: – Trest smrti zastřelením.

Trenk se vzchopil celou svou bytostí, oči mu hořely a zrak nabyl přízračného lesku.

– Odvolávám se proti rozsudku, neboť je násilnický a nespravedlivý. Ale protože vím, že stejně nic nezmohu, mám už jen jediné přání. Aby trest smrti byl na mně vykonán zde v posteli, protože na popraviště nedojdu.

– Musíte, odpověděl pobočník posměšně, – i když třeba s námahou.

Poodstoupil k oknu a čekal, až se odsouzený začne oblékat. Trenk však neúčastně hleděl ke stropu. Pobočník se rozlítil, pokynul vojákům, a ti jej popadli. Tak, jak byl, neoblečeného, bez bot, jen kožich na něj hodili, jej vlekli do tuhého mrazu.

21

Když kára dojela na popraviště, kde už bylo vše připraveno k velké podívané, Trenk se neudržel slabostí na nohou. Museli jej tedy, než bude zastřelen, přivázat ke kůlu, jinak by se skácel k zemi.

Hleděl kolem sebe: všude stálo vojsko, a poblíž spatřil popravčí četu, dvanáct mužů s nabitými karabinami.

Každou chvíli mělo dojít k exekuci, a Trenk věděl, že před smrtí jej už nic nezachrání. Přesto se však ještě ze svých chatrných sil vzchopil a hromovým hlasem zvolal: – Před vším vojskem prohlašuji, že vyšetřování, které se mnou bylo vedeno, nemůže být platné. Soudcové byli proti mně zaujati a počínání, kterému mám padnout za oběť, je v rozporu s právem, s náboženstvím a s lidskostí. Odvolávám se k carevně.

Ale Trenkova slova příliš nezapůsobila. Odnesl je vítr a na tvářích těch, kteří předtím rozhodli o jeho osudu, vzbudila jen pohrdavý úsměv. Trenk si definitivně uvědomil marnost jakéhokoli úsilí. Až dosud stál bosýma nohama na zmrzlé zemi, nyní klesl vysílením. Jenže zemřít na kolenou? Trenk se chtěl vzepřít, ale už nebyl čas. Přistupoval k němu důstojník popravčí čety a na hruď připínal papírový kříž. Terč pro jeho srdce. A pak mu ještě chtěl zavazovat oči. Prudkým pohybem těla Trenk odstrčil důstojníkovu ruku a vzkřikl tak, že to muselo být slyšet po celé rozloze. náměstí. – Tolikrát jsem beze strachu pohlížel smrti vstříc, proč bych se teď měl chovat jinak?

Zdálo se, že důstojník, který exekuci velel, si nebyl tak docela jist, zda se splněním Trenkova přání nezpronevěřuje popravčímu rituálu. Ostatně tím hůř pro delikventa. O to krutější budou poslední vteřiny jeho života.

A všechno, co se pak stalo, bylo až příliš vypočítané na efekt.

Trenk hledí vstříc dvanácti hlavním, každým zlomkem času se z nich může vyřítit smrt. Ale ještě předtím, než prsty střelců stačí stisknout kohoutek namířené zbraně, zablýskne se v dálce bílý šátek a letí sem hlas plný vzrušení. –– Milost, milost, volá jezdec na koni. A jak se vzápětí ukáže, je to kurýr, který v nejzazší chvíli, jakou si lze vůbec představit, přináší zprávu o amnestii.

Okolní dav propuká v nadšení. – Trenk, Trenk, volá prostranství. A delikvent hledí strnule a téměř netečně. Jako by náhle vůbec neuměl pochopit smysl předchozího okamžiku, civěl na jezdce, který dorazil před členy soudního tribunálu a předává jim list o zrušení trestu smrti. A volání davů neutichalo, krutá podívaná se změnila v nadšené provolávání slávy tomu, který vlastně měl být už mrtev.

A pak před Trenka předstoupil předseda soudního tribunálu, a tak, aby přehlušil náměstí, zahřímal něco o tom, že carevniným rozhodnutím byl rozsudek smrti změněn v těžký šestiměsíční žalář.

Zatím co tedy popravčí četa čekala na povel k odchodu, hodili Trenkovi k nohám několik hadrů a vlekli jej zpátky na káru. Nadšené volání davů se znovu ozvalo. Podivná věc, byli to stejní lidé, kteří předtím po něm plivali, když ho jako odsouzence vezli na popravu. Ale taková už je proradnost lidské povahy, když se otočí kolo osudu.

Nemoc ustupovala, mlžina horečných vidin tolik neděsila. A tak bylo rozhodnuto o Trenkově převezení do vojenské pevnosti v Pezieru, do místa budoucího trestu.

Nastala dlouhá strastiplná cesta. A v hlavě se rojila jedna chmura za druhou, nebylo možné je odehnat. Pořád, pořád ještě před sebou vidí náměstí přeplněné lidmi, kůl zabodnutý do zmrzlé země. Jezdce, který mává bílým šátkem a přináší zprávu o udělení milosti. A stejná otázka se opět vrací: byl, či nebyl způsob záchrany naaranžován jako vzrušená, srdceryvná podívaná? Bylo to předem promyšlené divadlo, nebo záchrana přišla skutečně v poslední chvíli? Ne, nikdy se už asi nedozví, jak se všechno ve skutečnosti stalo. A potom: je sice pravda, že popravě unikl, ale pořád ještě nemá vyhráno. Až po návratu do vězení se totiž dozvěděl dodatek, připojený k verdiktu o amnestii. Že trest si odpyká při hloubení zákopů kdesi ve stepi.

To pomyšlení lekalo. Co když tedy formou milosti byla vyměněna jedna podoba smrti za podobu jinou? Co když je to jenom falešná hra na lidskost? Neboť tak kruté podmínky sotva kdo přežije.

Step!

Dlouhá, nekonečná země, od obzoru k obzoru. Žádné pahorky, žádné lesy, nanejvýš řeky, které se jako hadi klikatí mezi vrbami a hustým křovím. Všude vysoká tráva, hluboké ticho, občas přerývané ptačím zpěvem. Místy se zablýsknou i zrcadla rybníků, na jejichž písčitých okrajích se vynořují divoké husy a vodní potápky.

Ale step má i jiná podoby. Tvářnost popele, když se okolí změní v jediné požářiště. Obraz dokonalé hrůzy, způsobené parnem, ale taky lidským přičiněním. Stane-li se pak jeho spojencem vítr, oheň zachvacuje vše živé a běží krajinou jako apokalyptický posel zkázy.

Step je však i vyprahlá země, suchá a strávená sluncem, s nánosem písku, který půdu mění v mrtvou pustinu. Step dovede být slizká, s koryty solnatých vod, jezera a řeky se tu Vlní šlemovitou pěnou, beroucí člověku možnost obživy.

Ale step dovede být i bílá, a tahle její tvář je ze všech nejděsivější. Zimní step. Právě taková, jaká byla souzena Trenkovi. V čase, který přečkat se zdá stejně obtížné jako nemožné.

Když je vše pokryto sněhem, přicházejí divoké vířivé větry. Vichřice obrovskou silou roztáčí neviditelné mlýny, jako hladové zvíře se vrhá na vše, co se ocitlo v dosahu. Ve vzduchu létají nejen obrovské spousty sněhu, ale třeba i střechy stavení. Jako pápeří vyzdvihuje divoký živel sněhové hory, trhavá vichřičná vlna letí za vlnou, dáví a ničí vše, na co přijde. Rozvrací domy a chatrče, větru propůjčuje temný nesnesitelný hlas, všude zaléhá burácení, které jako by předznamenávalo konec světa.

A právě taková chvíle nastala, když vojenská eskorta převážela Trenka do pevnosti v Pezieru. Zprvu nechápal, oč jde, neznal ještě proradnost stepi. Ale v čase, kdy se obloha neproniknutelně zatáhla, když koně už nemohli zvládat nápor zuřivého větru, když vichr málem zvrátil celý konvoj, pochopil, kam se vlastně dostal. Vozkové spěšně vypřahali koně a voje kibitek obraceli k obloze, k temným neprodyšným mračnům, jež zalehla zemi a dusila je neproniknutelnou tmou. Trenka, stejně jako ostatní vězně, vyvedli z vozů a přikázali jim, aby ulehli na sníh, pod sáně. Bylo totiž zřejmé, že se co nevidět objeví sněhová vlna podobná lavině. A vůbec se nedalo vyloučit, že je zavalí. Oje vztyčené vzhůru měly být jejich záštitou.

Vskutku, divoký kolotoč neznal únavy. Sníh vyhazovaný rozběsněným živlem přemisťoval obrovské duny z místa na místo, ačkoliv v nastalé tmě dílo zkázy bylo možno spíš tušit než vidět. Trenka v té chvíli napadla myšlenka na útěk. Vzápětí mu však připadala bláhová. Strážci teď sice mají co dělat sami se sebou a vězňů si přestali všímat, šlo jim o vlastní krky a hledali co nejbezpečnější místa pod plachtami. Ale stejně se o ně nemuseli bát. Kdyby se někdo ztratil, v krátké chvíli se na něho zašklebí smrt, mnohem děsivější než ta, která by co nevidět mohla přijít. Smrt v podobě vyhladovělých stepních vlků.

– Vstávejte, ozval se ostrý, poněkud mečivý hlas. Hlas velitele eskorty, který něco podobného zažil poprvé. Dosud se chvěl a bylo znát, jak malá dušička v něm před chvíli byla. Teď mu ovšem už zase narostl hřebínek, teď, když je jisté, že stepní bouře je jakoby zázrakem obešla. Už je z něj opět nadutec, který na prožitý strach zapomněl. Ještě před chvílí se mohlo stát, že tu zahynou společně, smrtící živel by si mezi nimi sotva vybíral. Ale teď už tu mezi nimi opět zeje nepřekročitelná hráz, zase už jsou jen mocní a zavržení.

Kibitky se daly na cestu. Zavátou, s navrstvenými dunami, s horami bělostné hmoty, která tu vyvstala během několika okamžiků hrozivé bouře. Stále více se jasnilo. V dálce se zakmitlo hejno vran a krkavců, kteří slídili po mršinách, po uhynulé zvěři. Dnes nepřijdou zkrátka. Když je míjela skupina saní, oblétávali je v krouživých spirálách a pak usedali na bělostné hladině stepi. A nastal div divoucí. Navzdory předchozí bouři se už rozjasnilo natolik, že všechno kolem začalo rudnout. Slunce zapalovalo skalistá mračna, padalo do jakési obrovské jeskyně a svět zbarvovalo krví. Tam někde ve vesmírném prostoru skončí dnešek. V dálce, zamžené nadcházejícím soumrakem, má mezi skutečnými skalami, v solnatých bažinách, skončit i Trenkův život.

22

Kolikrát se jej předtím ptali, proč nosí na nahém těle opasek. Nikdy neodpověděl, jen se vždy potutelně usmál. Sám totiž nejlépe poznal, co v rozhodujících okamžicích života znamenají peníze. A to byl také důvod, proč opasek nikdy neodložil, měl v něm zašitou nemalou částku. Kdyby ho popravili, pravděpodobně by si ty ruble odnesl do hrobu. Ale žije, a ve chvíli, která následovala po příjezdu do pevnosti, opasek opět projevil svou moc. Ještě předtím, než Trenkovi určili celu, naskytla se příležitost, aby část peněz nabídl důstojníkovi, na němž teď záleželo, kam jej ubytují.

– Jsem nemocen, řekl Trenk, – velmi by mně záleželo na tom, abych mohl bydlet v samostatné místnosti.

Oficír shrábl peníze a zatvářil se souhlasně.

– Dobře, přikývl, –– dostanete samostatný dům.

– Dům, užasl Trenk.

Jenže nadšení se vzápětí rozplynulo. Do masivního zákopu bylo totiž vyhloubeno několik děr podobných jeskyním. Zákop měl dva otvory, jeden sloužil jako vchod, druhý k tomu, aby mohl unikat kouř. Takových „domů“ tu stálo šest.

– Vyberte si, který chcete, pravil důstojník velkoryse.

Trenk si znovu uvědomil ubohost vlastního postavení, pochopil, jak nevelký je rozdíl mezi bezodkladným rozsudkem smrti a půlročním pobytem, který tu má přečkat. Vždyť všechno, co kolem vidí, jsou jen kulisy pozvolného umírání. Konečně poznal, proč zde má strávit poměrně krátký čas, když ortel nebyl změněn na léta, ale na měsíce vězení. Teď už ví proč: půl roku tu stěží kdo přežije.

A tak ani neuvažoval, do které sluje vstoupit, vlezl do té, která se naskýtala nejblíž. Tohle tedy nyní bude jeho domov. Temná, chladná díra, podobná zvířecí noře. A nemoc, která jej zchvátila v předchozím vězení, se znovu přihlásila. Zase už jím lomcovala horečka, zase se přihlásila zimnice.

Naštěstí zde byl znovu opasek a jeho kouzelná moc. Předchozí úplata byla nevelká, stejnou částku tedy nazítří nabídl dozorci, který jej měl odvést na práci. Bachař se dal zkorumpovat okamžitě. – Nahlásím veliteli, že jste nemocný, pravil, když předtím schoval peníze do kapsy. Jeho hlas zněl najednou smírné, nebylo v něm předchozí rabijáckosti, s jakou ho přišel probudit do nového dne.

– Povedu vás mezi nemocnými tak dlouho, než se uzdravíte, dodal, jako by naznačoval, že jestli tomu tak má skutečně být, bez dalšího bakšiše se jeho shovívavost neobejde.

Když tedy Trenk porovnával situaci, v níž se octl, s tím, co ho mělo potkat, nestěžoval si. Jenže zdravý nebyl. Ani na těle, ani na duší. Cítil se opuštěn, trpěl depresemi, tělo sláblo, ztrácel sílu k tomu, aby se mohl bránit přibližujícímu se loučení se životem.

Cítil, že zemře.

Přemýšlel o svém dosavadním životě, o tom, co chtěl vykonat a k čemu už nikdy nebude mít sil. A začal účtovat. Jeho svědomí však nevyvolávalo jen povzbuzující vzpomínky. Potřeboval útěchu, požádal o zpovědníka.

Vůbec mu nevěřili, a možná docela právem. Docela průhledný manévr, jak navázat kontakt s okolním světem. Anebo přece jen touha nějak se vyrovnat s minulým životem? Dozorce, kterému se v té věci svěřil a kterému vtiskl do ruky zbytek svých peněz, přikývl. Jenže jak v tomhle konci světa najít katolického kněze? Pak si však strážce vzpomněl, že tady někde nablízku právě přebývá františkánský mnich.

Přivedli mu jej.

Mohli mluvit zcela o samotě a Trenk se knězi svěřil se svým osudem. Mnich pozorně naslouchal a pak rozpačitě přikývl. – Jenže nevím, jak bych vám mohl pomoci, kromě duševní útěchy, řekl.

Trenk vlastně ani žádnou jinou odpověď nečekal. Po chvíli mlčení se zeptal: – A někoho vlivného, třeba z okolí vaše kláštera, neznáte?

Mnich zaklonil hlavu a přemýšlel. Někoho vlivného! Jistěže se kolem kyjevských františkánů pohybuje řada lidí s tituly, úřady, s bohatstvím. Představený kláštera si takové styky obzvlášť pěstuje. Jenže okázalá dobročinnost poskytovaná mnichům je jedna věc, a případná snaha pomoci v takové záležitosti je věc jiná. Mnich si náhle vůbec nebyl jist, zda by někdo byl ochoten ztratit pro Trenka slovo. Pro člověka prohlášeného za zločince. Vždyť Kainovo znamení mu v téhle zemi z čela už nikdo nesejme. A tak se vlastně zdá všechno předem marné. Dříve než vyprší nelidský trest, zemře. Pohřbí ho v zemi, kde zůstal opuštěn. Vzpomínka odvane, všechno, proč sem do Ruska přišel, zůstane marné a zbytečné.

Mnich stále ještě přemýšlel. Nahlas vyslovil několik jmen, ale pokaždé zavrtěl hlavou. Padla přitom i zmínka o choti generála Löwendahla. Trenk zpozorněl. Nechtěl věřit svým uším. Vždyť hraběnka Löwendahlová patřila kdysi v Uhrách k okruhu známých jeho rodiny, byla přítelkyní Trnkovy zemřelé manželky. Úžas z toho pomyšlení znásobila ohromující okolnost: hraběnka patřila do blízkého okruhu Münnichovy společnosti.

A tak se tedy maršál znovu objevil na pohnuté scéně Trenkova života.

23

Mnich odjel a Trenk si připadal jako ve snu. Naděje, kterou předtím zcela ztratil, v něm začala znovu klíčit. Jenže den běžel za dnem, týden za týdnem, a nedělo se nic, co by se dalo považovat za povzbuzující. Naopak – strážný se ho už déle neodvažoval držet ve stavu nemocných a bylo tedy třeba nastoupit těžkou, mučící práci. V životě dosud Trenk nic tak hrozného nepoznal. Ve čtyřicetistupňových mrazech, o hladu, který svíral útroby, v nuzáckém oblečení, s motykou a lopatou stavěl opevnění, hloubil zákopy. Dobýval skálu a odvážel kamení, protože vězni se tu zapřahali do povozů místo koní. Denně dvacet cest nahoru a stejný počet cest dolů, do lomu. A všude kolem tyfová epidemie, která klátila jednoho vězně po druhém. Kdy přijde řada, na mě? uvažoval Trenk. Dosud byl zesláblý, dosud se mu vlastně nepodařilo zotavit z předchozí nemoci. A nyní těžké, nelidské podmínky! Jak dlouho se takový úděl dá vydržet? Měsíc? Stěží. Stále a stále se mu připomínala ošidnost změněného rozsudku. Cožpak by nebylo milosrdnější zemřít u popravčího kůlu, než zahynout v této rabijárně?

A zpráva od mnicha dosud žádná. Nic nenasvědčovalo tomu, že se na Trenkově osudu co změní. Že smrt nepřijde mnohem dřív, než se kněz dostane ke splnění svého slibu.

Jenže Trenk se mýlil. Františkán přece jen nezahálel. Hned po svém návratu do Kyjeva vyhledal hraběnku Lowendahlovou a zpravil ji o jeho osudu. Z výrazu ženiny tváře pochopil, že si na Trenka okamžitě vzpomněla. A jak by ne, dlouhé, předlouhé hodiny kdysi trávila s jeho manželkou. O Trenkovi dokonce věděla, že pobývá v Rusku, dostala se k ní i zvěst, že byl popraven. Takže to nebyla pravda, žije! Ano, Trenk je dobrodruh, uvažovala, kolik podobných postesků musela kdysi vyslechnout od jeho manželky. Ale přece jen nemůže připustit, aby zemřel jako skutečný otrok. Bála se udělat nějaký chybný krok, a proto zatím mlčela. Věděla, že jediný, kdo může vyslovit rozhodující slovo, je Münnich. Neměla ovšem tušení, že právě on Trenka už jednou z podobné situace dostal. A že se jejich vzájemný vztah mezitím podstatně změnil. Že nyní bude těžké ho k něčemu podobnému znovu přemlouvat. O to víc však hledala příležitost, jak se dostat do jeho blízkosti.

Štěstí jí přálo. Münnich se právě vydal na inspekci po okolních guberniích. Lowendahlová zjistila, že už navštívil Nižní Novgorod, Smolensk, Černigov a Poltavu. Přijede však také do Kyjeva?

Protože čas kvapil, a její manžel se v té době zdržoval ve Vitebsku, kam měl rovněž přijet Münnich, okamžitě se vydala na cestu. S maršálem se skutečně setkala. S všemocným mužem, který rozhodoval o osudech statisíců vojáků. A vojenských vězňů. S člověkem, kterému se kořila široširá země.

Teď stanul před ní.

Byl to dlouhý rozhovor, a ne zrovna příjemný. O Trenkovi, za něhož orodovala, věděl tolik, až se nestačila divit. A podivná věc, pomoc, o kterou ho hraběnka žádala, briskně odmítl. Nechápala, proč se vůči Trenkovi tolik zatvrdil.

A tak se hraběnka vracela s pocitem trpkosti a zklamání.

Jenže s Trenkem se vzápětí přece jen něco změnilo.

Brzy byl přestěhován do strážního baráku. Ráno pro něho nepřišli, aby nastoupil do práce. Nikdo zatím nevěděl, co se vlastně stalo, ani velitel pevnosti nechápal příčinu náhle benevolence. Ale táborem se plížila cholera, a tak pracovní ruch v lomu zakrátko stejně ustal. Takový už byl běh Trenkova života. Kdykoli se mu podařilo z jednoho nebezpečí o vlásek uniknout, už tu bylo další, a ještě zlověstnější.

Netrvalo dlouho a Trenk byl pozván k veliteli. Spatřil ho poprvé. Pomenší shrbený stařík v ušmudlané plukovnické uniformě stál u okna klenuté místnosti a dlouze si Trenka prohlížel. Vůbec přitom nezastíral své pohrdání. Hleděl k němu jako k člověku, který pramálo vzbuzuje úctu, natož lidskou důstojnost. Tady se měří jen jedním metrem, nenávistí, kterou předpokládá svěřený úřad. Trenk stál v roztrhaných, chatrných šatech, v rozšmajdaných láptích, které nedávno dostal po zemřelém spoluvězni. S onucemi zašněrovanými až pod kolena. Nicméně bylo tu příjemně vytopeno, a Trenk měl náhle pocit, jako by se ocitl v jiném světě. Vyschlo mu v krku a srdce divoce bílo. Vůbec netušil, proč sem byl pozván, a jestliže jej nějaké vysvětlení přece jen napadlo, nic potěšujícího nečekal. Velitel měl divoké mroží vousy a jeho vzezření teď nabylo ještě větší nepřívětivosti, než s jakou ho přivítal. Prohlížel si Trenka od hlavy k patě, snad ho chtěl ještě alespoň na pár chvil postrašit svou neomezenou mocí. Neboť každý, kdo tu nějakou dobu prožil, věděl o temnicích, které jsou na samém okraji tábora a ve kterých se člověku zjevuje pravé peklo ještě předtím, než stačí naposled vydechnout. Trenk věděl o těžkých a strašlivých trestech, které spočívaly v pozvolném umírání hladem. Věděl o nelidském stání na mrazu, které obvykle způsobuje zápal plic a pak vysvobozující smrt. Věděl však také o bezstarostnosti tohoto člověka vůči vlastnímu svědomí, o tom, že o pověst lidumila nikdy neusiloval. Naopak okázale dával najevo, že nic takového v něm není.

A tak zde Trenk před ním stojí, pokorně, s hlavou skloněnou. Otrok před všemocným pánem. Před pánem života a smrti.

Jenže Trenk neví, že tím pánem nad ním už přestal být. Velitel drží v ruce složený list papíru. A musí se přemáhat, aby mu hlas nepřeskakoval do navyklé drsnosti. Neboť to, co má teď vězni sdělit, považuje za učiněný div. Za čas jeho kariéry se něco podobného v této pevnosti ještě nestalo.

Vteřiny běží a zarputilý stařec si stále ještě pohrává s jeho nervy. Bolestný skřipec úzkosti. Vždyť může jít o ledacos. O další revizi rozsudku, třeba o oznámení, že bude zastřelen.

I takové případy se tu dějí a Trenk o nich věděl. Tak co tedy vlastně? Smrt, poprava, konec strastiplného života?

Ne, nic z toho. Naopak. Amnestie.

Rána z čistého nebe. Rozum se brání uvěřit. Z očí se derou slzy. Už ten zázračný papír drží v ruce. Hledí, ale písmena se rozmazávají před očima a nic z nich nelze vyčíst.

Velitel ukazuje na spodní část listu. – Tady podepište, řekl, – že na podkladě amnestie okamžitě opustíte Rusko. A že se sem už nikdy nevrátíte.

Bílý arch plá v divoké představivosti. A Trenk už sahal po brku. Nikdy nepocítil takovou váhu vlastních klikyhák jako nyní, najednou poznamenaly celý jeho další život. Byla v nich nově nabytá svoboda, návrat ze světa zaživa pohřbených. Všechno, čemu už dávno přestal věřit.

Něco z toho pocitu už kdysi zažil. Ale jak velký rozdíl! Tehdy mu bylo vráceno vše, oč jej osud podzemních katakomb připravil. Odcházel z vězení jako rytmistr, dokonce ve výsluní Munnichovy přízně. Teď není po ničem takovém ani vidu ani slechu. Až za ním zapadne brána zdejší pevnosti, zanechá tady všechno, čest, vojenskou slávu, vojáky, které za vlastní peníze naverboval. To všechno zůstane zapomenuto, jako by hodil kámen do vody. Vyvázne jen s holýma rukama. Ale s ponaučením, které by stačilo na deset životů. A tak pryč odtud, bez rozloučení, a snad už opravdu navždy.

24

Bylo 8. února 1740, necelý měsíc poté, kdy Trenka vyvedli z vězeňské cely na popraviště. Vrcholil čas třeskuté zimy, sněhové závěje se vršily v pohyblivých dunách, vítr je zběsile přemisťoval z místa na místo jako moře vlny. Co chvíli zuřila stepní bouře, a tak bylo zatím nebezpečné vydávat se na cestu. Jenže nedočkavost naplňovala Trenka závratnou silou.

Konečně odjezd. Nadešla dlouhá, čtyřměsíční cesta. Trenk záměrně zamířil přes Kyjev, aby se tam mohl setkat s hraběnkou Löwendahlovou, a poděkovat jí. A taky s františkánským mnichem, který vlastně byl strůjcem jeho vysvobození.

Teprve posledního květnového dne dorazil do Levoče, kde jeho sedmaosmdesátiletý otec stále ještě sloužil jako vojenský velitel. Padli si do náruče, a ačkoliv jejich vojácká srdce byla tvrdá, neubránili se slzám. Stařičký plukovník věděl, že jeho syna odsoudili k smrti. Domníval se proto, že byl i popraven. A teď se setkávají!

Zvěst o neuvěřitelném návratu se rozlétla široko daleko, ze všech stran se začali sjíždět přátelé a známí jejich rodiny. Hostina stíhala hostinu, stále bylo co oslavovat, na co připíjet, proč se radovat. Nepřetržitě, do omrzení musel Trenk vyprávět o tom, co v Rusku zažil. O bojích, které podstoupil, o dvojím odsouzení, o chvílích, které pokládal za poslední. Stával se v očích nadšených posluchačů skutečným hrdinou. Jenže tím více si Trenk připadal unavenější. Návrat do času, který minul a který si musel nepřetržitě vybavovat, ho zmáhal.

Ale věděl si rady. Rozloučil se s otcem a odjel na svůj statek do Slavonska. V Pletarnici si odpočine, přijde na jiné myšlenky. Nic jiného teď nepotřebuje než klid a pohodu.

A ten čas přišel.

Doba, kdy plnými doušky mohl užívat svobody. Okolní lesy, které patřily k jeho panství, lákaly k lovům. Tůně rybníků se hemžily rybami. Slunce hřálo, nastalo nejkrásnější období léta. Vědomí volnosti naplňovalo jeho mysl štěstím, jaké nelze vypovědět.

Přesto se i v tomhle smírném čase na Trenka zašklebila smrt. Koupal se v řece Orlavš, a ačkoliv byl dobrý plavec, přecenil své síly, dostal se do víru a jeho životu mohlo být namále, kdyby mu v té chvíli nepřispěchalo na pomoc několik sedláků, kteří pracovali nablízku. Vytáhli ho na břeh v bezvědomí. A navíc se přitom nachladil. Týden ležel, ale nebezpečí přestál.

Ostatně nezměrná vitalita téměř vždy pomáhala Trenkovi rychle překonávat nebezpečí. Zatím se však pořád ještě cítil sláb, nezbavil se důsledků nelidského věznění a útrap, které prožil. Ale stejně tak věděl, že nejlepším lékařem je čas. Čas, který léčí, a i když pomalu, přece jen dává zapomenout.

Puška ho už opět lákala, a také rybářský prut. Sotva se tedy trochu pozdravil z nemoci, spěchal na obhlídku panství. Hned za vesnicí se potkal s houfem sedláků. Byli velmi rozrušeni, jeden přes druhého vyprávěl o překot. Trenk vyrozuměl, že přibližně před hodinou vtrhli do vsi loupežníci, hnali se dům od domu, a co se jim dostalo pod ruku, vzali, naložili na vůz a spěšně odtáhli.

Pro Trenka to nebyla žádná překvapující zvěst. O řádění band, které teď sužují kraj široko daleko, ví celé Slavonsko, sám se o něm dozvěděl hned po příjezdu. O tom, že jde o ozbrojené skupiny zahalečů a lidí štítících se práce a že jsou schopni čehokoliv. Však také už mají za sebou několik vražd. Hrůza z loupežnických hord sužovala především vesnické oblasti, protože vídeňská vláda měla teď docela jiné starosti než dbát o bezpečnost svých obyvatel. A tak někteří majitelé panství dokonce rezignovali natolik, že loupežníkům platili pravidelné daně, jen aby ušetřili svůj majetek. Takové ustupování před zlem považoval Trenk za ponižující a nikdy by se s ním nesmířil. Zdálo se však otázkou času, kdy podobnou výzvu doručí i jemu.

A ten okamžik nadešel. Vydrancování Pletarnice bylo varovným vykřičníkem. Jenže v tomto ohledu se bandité přepočítali.

Trenk okamžitě svolal muže, kteří sloužili k ochraně panství, a hned začal osnovat protiútok. Netrvalo dlouho, a ještě téhož dne, k večeru, mu přivedli podezřelého sedláka z vedlejší vesnice.

– jsem nevinen, barone, křičel chlap, – o žádné loupeži nic nevím.

Trenk k němu pokročil a ukázal některé předměty patřící jeho lidem ze vsi.

Ani.teď se nepřiznáš? zeptal se výhružně.

Ne, pane barone, opravdu, zapřísahal se chlapík. – Ty věci jsem koupil od potulných židů, viděl jsem je poprvé v životě, sotva dostali peníze, zmizeli…

Takovým výmluvám Trenk samozřejmě nevěřil.

– Přivažte ho k lavici, přikázal.

Útrpné právo, až příliš běžný prostředek k vyjevení pravdy. –– Ne, prosím vás, to ne. Raději všechno povím, vzkřikl sedlák ještě předtím, než se ve vzduchu zakmitl stín býkovce.

– Tak ven s tím, přikývl Trenk.

Chlap vylekaně hleděl do všech stran. Pochopil, že nemá smysl zapírat. – Odvažte mě, všechno vám povím, pravil sklesle. Pak se zhrouceně posadil na židli. Rázem byl sdílný. Přiznal se ke všemu, i k tomu, že se účastnil přepadu vesnice. Uvedl i místo, kde je skrýše s naloupeným majetkem.

– Pusťte ho, přikázal Trenk. A přistoupil k loupežníkovi. – Ale to si pamatuj, jestli tě ještě jednou přistihnu jako zloděje, duši z tebe vytřepu, to mi věř.

Sedlák se vypotácel ze stavení a pelášil, jak jen mohl. Žel, vzápětí se ukázalo, že Trenkova blahovůle byla přece jen příliš velkorysá. Chlap běžel ke svým společníkům, aby je varoval před nebezpečím, které hrozí. Aby okamžitě vyklidili skrýše, které prozradil.

A tak když tam Trenkovi ozbrojenci k večeru dorazili, našli je už prázdné, bez kořisti.

Trenk se rozlítil, ale bylo pozdě. Pochopil, že se dal unést dobrou vůlí. Ostatně knuta se mu pořád ještě příliš připomínala, stačilo přivřít oči a spatřil bachaře v podzemí pevnosti, jak bije bičem hlava nehlava. Pouhá představa bolesti mu drásá nervy.

Ne, Trenk dosud není v pořádku, a případ s loupežníky mu na zdraví nepřidal. A tak se na něj rychle snažil zapomenout. Je třeba myslet na docela jiné věci, a žít, konečně už žít jako člověk.

25

Byl parný den na konci července, žně v plném proudu. Pole nabírala zlátnoucí lesk, ženci se oháněli kosami, ženy vázaly obilí do snopů, po strništích vyvstávaly nekonečné řady panáků. Zdálo se, že obilí bude dobře schnout, nebe zůstávalo téměř bez mráčků, modravé od horizontu k horizontu.

Trenk se znovu vydal na obhlídku panství a myslel na to, že letos bude dobrá úroda. Na výtěžek nemyslel, to byla starost, která ho čeká ještě od loňska, od svého návratu dosud neměl pro účtování smysl. A přitom si vůbec nebyl jist, zda je vše v pořádku.

Došel na lesní mýtinu a usedl na pařez. Průsekem viděl dlouhý lán pole, z něhož dva žebřiňáky svážely žito. Leskla se tím směrem i plocha rybníka, kam se kdysi chodil koupat, ale než se z Ruska vrátil, místo podivuhodně zchátralo. Je plné žabinců, voda odtud prosakuje do okolních luk, Na podzim, až dá rybník vypustit, bude třeba něco podniknout s poškozenou hrází.

Náhle uslyšel praskot jehličí. Otočil se a strnul. Docela nablízku, za vývraty mohutných smrků, které nedávno pochroumala vichřice, spatřil postavy dvou neznámých chlapů. V rukou měli muškety a přes záda batohy. Trenk se instinktivně shýbl k zemi a nespouštěl z nich oči. Stále více se utvrzoval v podezření, kdo jsou. Zarostlí, ve střehu, jako by nepřetržitě větřili nebezpečí. Blížili se k němu, aniž o tom měli tušení, kráčeli lesní cestou, která však odbočovala od místa, odkud je Trenk pozoroval. Minuli jej tedy, aniž ho zpozorovali.

Tak přece jen, vydechl Trenk s úžasem, přece jenom jsou tady!

Vojenský pud se v něm nezapřel. Dal se za nimi, spíš se plížil. Kdyby chtěl, snadno by je teď mohl vyřídit, lehce by je dostal na hledáček své pušky, Ale byla to jen bláhová myšlenka. Co když se v nich přece jen mýlí?

Ne, nemýlil se. Sotva tak došel na konec lesa, zaslechl tlumený halas. A když se ještě víc přiblížil, spatřil hlouček stejně vyhlížejících chlapů.

Nepochybně jejich kumpáni.

Rychle tedy do vesnice. Pádil přes kořeny poničeného lesa, –kterým se nedávno přehnala vichřice, přes vývraty, přeskakoval roztříštěné kmeny, a když se ocitl na pokraji sousedního pole, začal svolávat sedláky. Ženci k němu hleděli s rozpačitostí, která se měnila v úžas. Zpráva o loupežnících děsila. Muži se tedy spěšně vraceli a ženy s nimi, povozy bez obilí, nebo jen zpola naložené, hnaly se cestou necestou.

Netrvalo dlouho a sedláci se začali srocovat pod dolním můstkem, poblíž kaple. Bojechtivá nálada se jim zračila z pohledů, ale Trenk na ně příliš nespoléhal, sám nejlépe věděl, jak malá je v nich dušička. Ostatně zbraně jim příliš neslušely, tvrdé dlaně těchto lidí byly přivyklé spíš na jiné nástroje. Dobývat chléb, starat se o dobytek, snažit se mít střechu nad hlavou. Ale postavit se ostříleným vrahům? v Ani výzbrojí se jim nemohli rovnat. Pušky měli většinou jen panduři, najatí k ochraně panství. Ostatní mohli vyrukovat nanejvýš se sekyrami a klacky.

Postupovali okrajem lesa. Trenk je musel neustále tišit, aby nevzbudili pozornost. Náruživost k boji však začala ochabovat. Možná to byla náhoda, možná furiantství, kdosi z nich vystřelil. Rána zalehla hlubokým mlázím a po okamžiku překvapení byla veta. Co naplat, teď už se muselo vsadit vše na jednu kartu. Les začal sténat z obou stran. Pak přišlo ticho. Vyčkávavé a nebezpečné.

A tehdy se Trenk rozhodl dát banditům najevo, s kým mají tu čest.

– Jsem Trenk, zvolal. – Vzdejte se, nemáte naději.

Dobře však věděl, že naději mají, a velkou.

Odpovědí bylo jen další ticho. A Trenka se zmocnilo podezření, zda loupežníci mezitím nevzali do zaječích. Nechtěl riskovat životy ostatních, sám se vydal na průzkum. A skutečně, z předchozího místa zmizeli. Trenk pocítil nezvyklou převahu. – Za nimi, zvolal. Bylo totiž zřejmé, že daleko prchnout nemohli. Vzápětí se o tom mohl přesvědčit. Postřehl pohyb neurčité masy, vlnění křovin, tlumený halas. Mezi nízkými břízkami se zakmitl černý širák. Trenk zalícil a stiskl spoušť. Rána otřásla lesem, z větve protějšího stromu se snesla sojka, vylekaný pták hledal únik mezi řídkými korunami borovic. Zasáhl cíl, nebo cíl minul? Neodvazoval se pohnout. Přesto pak postoupil o několik kroku. A v tom les znovu divoce zahřměl. Bandita, po kterém Trenk střelil, zůstal nezraněn, přesunul se poněkud doleva. V okamžiku, kdy se zvedl a chtěl proběhnout podél hustého křoví, znovu se dostal Trenkovi na mušku. Zazněla další rána a loupežník zavrávoral. Snažil se povstat, ale nemohl. Volal o pomoc, nikdo z jeho společníků se však neodvažoval přiblížit. Naopak všechno nasvědčovalo tomu, že pronikají hlouběji do lesa. A už tu byla horda sedláků. Hnali se k banditovi.

– Svažte ho, přikázal Trenk.

Chlapa táhli vesnicí. Vedli jej, spíš podepírali po obou stranách. Smýkal sebou, navzdory velké bolesti, kterou cítil, jenže vzápětí zase ztrácel veškerou sílu a zdálo se, že umdlévá. Silně krvácel a mokvavé skvrny zůstávaly za ním. Ostatně už napřed bylo jisté, co se s loupežníkem stane, pokud se dožije příštího dne. Tady se soudy s lidmi, kteří se dali na zboj, nemazlí. Vyváznout v takovém případě s oprátkou lze považovat za velké štěstí. Lámání kolem či napíchnutí na kůl pořád ještě ‚patří k běžným způsobům katovské práce.

Trenk tedy mohl být spokojen. To, čeho se zatím neodvážil žádný z majitelů.okolních panství, dokázal s takovou odhodlaností. Žel, jak se vzápětí ukázalo, radost z úspěchu byla proradná.

26

A skutečně. Nejenže ze sousedních obcí přicházely zprávy o dalších nájezdech, ale stalo se i něco zlověstnějšího. Jednoho dne přišel za Trenkem sedlák, který vzrušeně vyprávěl o setkání s podivným, zarostlým chlapem. – Ptal se mě, jestli znám barona Trenka. Bodejť, říkám, jak bych neznal svého pána. A on – tak to je dobře. Vzkaz mu, že si s ním vyřídím účet, jen jak přijde čas. A že se jmenuju Vidak. Baroh si rozhodně vzpomene.

Jak by si nevzpomněl. Vidak je přece uznávanou hlavou slavonských banditů. Půda se mu tady stala příliš horká, a proto se odstěhoval za tureckou hranici. Žije tedy mimo dosah rakouských zákonů. Ví se také, že Vidak vzal s sebou značnou část naloupeného majetku a že si v Turecku zakoupil dům a tím že získal i tureckou příslušnost. Samozřejmě že je to všechno jenom trik. Jakmile se situace uklidní, dojista se vrátí a opět se dá na zboj.

Trenk chvíli uvažoval. – A nic jiného mi nevzkázal? zeptal se.

Sedlák se divně ušklíbl. – Ne, řekl. – Jen udělal takhle. A prstem naznačil pohyb kolem krku.

Takže výhrůžka.

Ještě téhož večera se Trenk rozhodl: najde si Vidaka, ať se skrývá kdekoli. A vyřídí ho jednou provždy.

Neměl stání, přemýšlel, kde začít. Jak vyzvědět místo, kde se Vidak zdržuje. Nebylo to ovšem obtížné. Zprávy, které se k němu dostaly, byly nápadně shodné. Vidak žije v samé blízkosti hranice. A tak Trenk nerozvažoval. Jednoho dne se převlékl za obyčejného vesničana, vzal s sebou ozbrojeného pandura a vyrazili. Stačilo překročit nestřežený most přes řeku Sávu. Ocitli se na tureckém území, a zamířili k nejbližší vesnici. Trenk měl promyšlený plán, bude předstírat, že kupuje koně.

Nemusel hledat dlouho, na Vidakův dům se doptali snadno. Bylo to docela výstavné stavení, patrový dům s přístěnnými sloupky. Na první pohled budil pozornost, především výzdobou štítu.

Trenk nechal pandura venku a vydal se dovnitř. Dveře neměly kliku, přiléhaly silnými ocelovými péry. Stačilo se do nich opřít loktem a otevřely se. Trenk se ocitl v temnotě zavlhlé síně. Nakrátko ztratil orientaci, ale hned nahmatal další dveře. Sotva se jich dotkl, ozval se zvonkový rytmus. Podivuhodné zařízení, které teď ovšem Trenkovi pramálo přišlo vhod. Ale to stál už v jizbě. Světlo sem padalo čtyřhrannými děrami zakrytými měchuřinou. Trenk zatápal. Ale v tom už jeho rysí pohled utkvěl v rohu místnosti, kde někdo seděl. Ne, nebyl to Vidak, spatřil tam starce, který se polekaně tiskl ke zdi. – Kdo jste? zablekotal muž.

– Trenk, zazněla odpověď. Bylo zřejmé, že nezvaný host má před sebou Vidakova otce. Zeptal se tedy s naprostou jistotou. – Kde je tvůj syn?

Stařec pochopil. Jméno, kterým se Trenk představil, mu zřejmě bylo povědomé. A nevěstilo nic dobrého. – Nevím, opravdu nevím, odpověděl. Hlas to byl téměř plačtivý. Trenk přikývl. Zmizel, ale vzápětí tu byl znovu, se svým pandurem, kterému poručil, aby pozotvíral všechny skříně.

Stařec začal divoce křičet, drmolil něco o neslýchané drzosti, kterou Trenk draze zaplatí. Ostatně stařec měl důvod k obavám. Sotvaže vpadli do vedlejší místnosti a otevřeli masivní skříň se skleněnými vitrínami, jejich údiv nebral konce. Všechno bylo přeplněné nejrůznějšími předměty, a ne ledajaké ceny. Kostelní monstrance, zlaté kalichy, byla tu i alabastrová šachovnice, která Trenka zvlášť upoutala. Poznal ji, jak ‚by ne, při jednom z posledních loupežnických nájezdů ji bandité ukradli Trenkovu strýci. Obracel ji teď ze všech stran, opravdu, na rubu je vyryt znak jejich rodu.

Tak tedy loupežnická skrýš. A to zatím otevřeli teprve první almaru. Co až se důkladněji porozhlédnou po celém domě. Jenže kvůli hledání lupu sem Trenk nepřišel. (5hce se vypořádat s hlavou loupežnické bandy, a to, o čem se právě přesvědčil, jen zesílilo odhodlání učinit tak stůj co stůj.

Náhle se rozhodl. Vidakova otce vezme jako rukojmí. Ne, nebylo v tom nic útlocitného, chápal, ale nevěděl si jiné rady. Nejprve tedy dal svázat ranec s některými obzvlášť cennými uloupenými věcmi, a pak se pojistil, aby stařec neutekl – tím, že mu spoutal ruce.

Blížil se večer. Seděli v jizbě a napětí drásalo nervy. Starý Vidak neměl mnoho strachu. Čekal, že se syn vrátí co nejdříve a že ho osvobodí. Neustále se nakláněl k oknu, pokaždé však zase zklamaně usedl zpátky na pryčnu. Pandur střežil výhled na protější dvorek nadmíru obezřetně, aby je Vidak nemohl překvapit. Čas běžel, a Trenka napadlo znovu se porozhlédnout vnitřkem domu. Vskutku, loupežnický vůdce se tu zařídil docela obstojně. Není divu, široko daleko se mu nikdo nemůže rovnat svou zámožností, jak by se tedy nezmohl na tak utěšené hnízdo. Trenk přistoupil k dřevěné kádi, nad níž visela hliněná nádoba se dvěma rourami. Tímto důmyslným zařízením stékala voda k mytí a koupání. Už v Rusku viděl něco podobného, a tak ho napadlo, že si ten užitečný vynález pořídí také v Brestovici. Ve chvíli, kdy se chtěl přesvědčit, kudy trubky vedou, ozval se zvenčí šramot. Přiskočil ke dveřím a pandur se mezitím skryl za záclonou, která oddělovala pec od rohu místnosti. Ale pak pochopil, že hluk způsobil venkovní vítr. Ne, tohle vyčkávání nemá smysl, rozhodl se najednou, stejně je už pološero, můžeme se vydat na cestu. Byť pouze s Vidakovým otcem, nikoli s tím, kvůli němuž Trenk přišel především.

Stařec se začal bránit, ale co zmohl se zavázanýma rukama při své chabé síle? Jenže přejít polorozbořený most vedoucí přes řeku v Sávu nebylo snadné ve dne, natož v houstnoucí tmě. Trámy se zdály zpuchřelé, jako by se každou chvílí měly rozpadnout a pohřbít chodce v divokém vodním proudu. Podařilo se jim však přejít, navzdory tomu, že stařec se stále víc vzpouzel.

Náhle se na opačném konci lávky zakmitl temný stín. Silueta lidské postavy. Trenk pojal podezření, které se ukázalo oprávněné. Vidak!

Příchozí zřejmě pochopil, oč jde. V zajatci poznal svého otce.

Jak to, že ses opovážil vloupat do mého domu, který stojí na území tureckého císaře? zahřímal na Trenka.

To je hlas mého syna, zašeptal stařec. Bylo znát, s jakou radostí ta slova pronesl. A zároveň kolik úzkosti v nich bylo! Sám přece nejlépe znal synovu prchlivost a tušil, k čemu asi dojde.

Trenk viděl, že pandur drží starce pevně. Jestli máš dost odvahy, vzkřikl na banditu, – pojď sem.

Vidak ze sebe vyrazil pohrdlivý skřek. – Docela rád bych šel, jenže nemohu, odpověděl.

– Máš strach?

– Ne, strach nemám. Ale jestli ty se nebojíš, vrátíš se zpátky. Moje slovo, že se ti nic nestane. Jenže to neuděláš, protože jsi zbabělec.

Trenk si uvědomoval, proč Viclakovi záleží na tom, aby přešel na opačný konec mostu, na turecké straně se zřejmě cítí bezpečnější. Ale to mu teď bylo lhostejné. Spíše jej dohřál způsob, kterým s ním bandita mluví. Sám slibuje, že se mu nic nestane. Jako by už předem měl nad Trenkem převahu.

Dal se vyprovokovat. Zamířil zpátky. Pandur s rukojmím však zůstal na rakouské straně mostu.

Trenk si uvědomoval, že musí být obezřetný, kráčel tedy krok za krokem, stát se teď může cokoli. Tím spíše, že Vidak mu vyšel v ústrety. A byl náležitě ozbrojen. Po boku mu visel meč, v každé ruce držel pistoli. Trenk si uvědomil, že ho možná přece jen podcenil, neměl se mu asi vydávat všanc do takové blízkosti. Bylo však už pozdě, teď budou rozhodovat pouhé okamžiky Než by tedy dal protivníkovi příležitost k útoku, sám se o něj pokusil. Vrhl se na Vidaka a vyrval mu šavli. Bandita se zapotácel, tak rychlý výpad nečekal. Avšak poměr sil se tím nijak nezměnil. Trenk sice držel ukořistěnou zbraň, ale Vidakovi zbyly obě pistole.

– – Vzdej se, vzkřikl Trenk pevným hlasem,. – nic jiného ti stejně nezbude.

– To bych byl blázen, vyrazil ze sebe loupežník, ale ve smíchu, který předstíral, příliš veselí nebylo. – Nejsem, barone, v tvé moci, naopak, já tě teď držím v hrsti. Tak co, dohodneme se? začal poněkud smírnějším tónem.

– jak? zeptal se Trenk.

– Budeš si moct považovat za milost, když tě pustím zpátky. Ale pod jednou podmínkou. Že nejprve propustíš mého otce.

Trenk neodpovídal, jako by se rozmýšlel, zda nabídku přijmout. Byl to však jenom úskok. V té chvíli se rozhodl, že se bandity zmocní stůj co stůj. Vrhl se na něj, popadl ho za ramena a sevřel medvědí silou. Ale Vidak se mu vysmekl, odstrčil ho, a to se Trenkovi málem stalo osudné. Pod paží cítil hlaveň banditovy pistole. V posledním okamžiku sice strčil palec mezi pánvičku a kohoutek bambitky, ale zároveň vzkřikl bolestí, protože stisknutý uzávěr mu poranil prst. Jinak by měl ovšem životu namále. Střelný prach se v pánvici rozsypal, a když se Vidak stejným způsobem snažil použít druhé zbraně, Trenk nečekal. Sekl loupežníka do hlavy jeho vlastní šavlí.

Zápas byl u konce. Bandita ležel v temnotě noci. Umíral.

27

Všechno nasvědčovalo tomu, že loupežnická tlupa dostala povážlivou trhlinu. Vidakův konec polekal ostatní bandity, a zmínky o jejich řádění najednou jako by docela utichly. Trenk mohl být spokojen, byl si jist vítězstvím.

Znovu se tedy vrátil čas poklidu, nadešly běžné starosti venkovského života.

Trenk se opět chopil lovecké pušky, celé dny trávil v lesích a u vody. Tam se cítil nejlépe, v samotě mohl přemýšlet o svém budoucím životě. O plánech, které se ovšem zatím zdály příliš neurčité, než aby o nich mohl s jistotou rozhodnout. Ano, co dál? Zůstane tady na svém statku a bude se věnovat hospodaření? Jeho otec by takové rozhodnutí jenom uvítal. Ostatně cožpak Trenk už mezitím nepoznal dost lidské nevděčnosti, jež se mu stala trpkou odměnou za prokázaná hrdinství? Nebylo by lepší jednou provždy skoncovat s minulostí a žít jako člověk, který si umí vážit volnosti a svobody?

Jenže natolik už se znal, aby věděl, jak nesnadné je to pro něj rozhodnutí. Jak se tedy rozhodnout na budoucí křižovatce života?

Měl však i jiný důvod, proč byl v posledních dnech často zahloubaný. Nedávno se sem dostala zpráva, že ruská carevna Anna Ivanovna zemřela –– ve věku šestačtyřiceti let. Ne, vůbec neměl důvod k tomu, aby želel její smrti. A přece Trenk cítil, že cosi odešlo z jeho vlastního života, kus děsivé minulosti. Nebylo v tom žádné zadostiučinění, žádná potměšilá radost nad koncem člověka, který se k němu vždycky obrátil zády. To, co Trenkem pohnulo mnohem víc, byla jiná zpráva. Že nedlouho poté byl zbaven svého úřadu maršál Münnich.

Muž, který vzbuzoval respekt jako žádný jiný z carských velmožů, muž s neomezenou mocí nad statisíci lidí, nad mamutím kolosem armády, člověk, který tak podstatně změnil i jeho osud, už není u vesla. Vskutku, podivuhodné jsou cesty života.

Zabrán do těchto myšlenek vracel se jednou za podvečera domů. Procházel okolím vesnice, která patřila k jeho panství, a protože se opozdil, chtěl se jí vyhnout. Nemohl však minout krajní dům, ze kterého zaznívaly rozjařené hlasy, smích, a dokonce zpěv. Zastavil se a poslouchal. Byly to opilé hlasy, veselí mu náhle připadalo bujnější než předtím. Svatba? Patrně, ačkoli jako majitel panství o ničem nevěděl. Zvědavost ho zlákala dál, zamířil dovnitř.

Kdosi z místních ho okamžitě poznal. Byl to chlapík, který už pořádně přebral, a hned se Trenkovi vrhl kolem krku. A zval dovnitř. Trenk se bránil, ale nebylo zbytí. A tak stanul na prahu místnosti. Sedělo tam množství svatebčanů, a jeho přítomnost všechny ohromila. Hned byli plni ochoty Trenka pohostit, nutili ho, aby s nimi usedl za stůl. Trenk váhavě souhlasil, věděl, že nelze odmítnout. Pušku opřel o zeď poblíž dveří, složil tam i lovecký batoh a nabídnutou sklenku pozvedl na zdraví novomanželů. Chtěl pronést přípitek a v hlavě se mu začaly honit květnaté myšlenky, leč vzápětí strnul. V té chvíli totiž do jizby vstoupili dva zarostlí, vousatí chlapi, ozbrojení od hlavy k patě. Trenk užasl. Rázem pochopil, kde se to vlastně ocitl.

Přišlo zlé, vyčkávané ticho.

Jeden z příchozích byl Trenkovi povědomý, a chlap ho zřejmě taky poznal.

Veselí se rozplynulo jako pára. Na obou stranách zavládla rozpačitost. Rozverná nálada byla rázem tatam. Podezření se zdálo nabíledni: vskutku, co když Trenk přišel najisto a má své pandury poschovávané kolem? Zpráva o přemožení a smrti obávaného a jakoby nepolapitelného Vidaka byla pro ně varovným znamením.

Ale tím víc se všichni tvářili, že všechno je v nejlepším pořádku, byť se zdálo jisté, že co nejdřív k něčemu dojde.

I Trenk si toho byl vědom.

Po nedávné zkušenosti s Vidakem se chtěl pojistit proti prvnímu úderu. A tak příliš nerozvažoval. Pod deskou stolu, který byl kryt bělostným ubrusem, nepozorovaně vyňal dvě pistole a natáhl kohoutky.

Pak se vztyčil. Místností otřásly dvě rány.

Nastal panický chaos. Poděšené výkřiky svatebčanů, úpění jednoho z raněných banditů, který se nemohl vymotat ze spleti dlouhého krajkového ubrusu. Konečně se mu to podařilo. Napadaje na jednu nohu snažil se dostat ze stavení.

Trenk se pustil za ním. Nejprve se však chtěl přesvědčit, co se stalo s jeho kumpánem, po kterém rovněž vystřelil. Starat se o něj však už nemusel. Bezvládně ležel poblíž kachlových kamen.

Prchajícího loupežníka také nebylo obtížné zneškodnit. Těžce se belhal, zamířil k protějšímu lesu. Stal se však docela viditelným terčem. Zazněla další rána a v mlází klesl uprchlík k zemi.

Shoda okolností, která Trenka přivedla do stavení plného svatebního veselí, naznačovala, jak mylný byl odhad o rozbití loupežnické tlupy. Teď už se zdálo zřejmé, že tito lidé mají své pomahače přímo na zdejším panství, třebaže ti sami nejsou původci loupeží a vražd.

A tak se Trenk pramálo odvděčil za pohostinství, které mu chtěli prokázat. Většina lidí pochytaných na veselce putovala za mříže. Při mučení prozradili další společníky. Nastal soud a poprava stíhala popravu. A nebyla to smrt ledajaká, nabodení na kůl

Těžko říci, zda z toho Trenk cítil skutečné uspokojení. Na jedné straně sice začínal mít jistotu, že se jeho poddaní zbaví strašlivé metly, která je léta sužovala, že ustanou vraždy, kterých se bandité dopouštěli, že skončí únosy za vysoké výkupné, že majetek zůstane zachován. Zároveň si však Trenk uvědomoval, že za to všechno tekla krev, celé potoky krve. A podivná věc, většina okolních statkářů jako by se ho od té doby začala stranit.

Kdoví – třeba se báli, že okázalé přátelství s Trenkem by se jim mohlo po čase vymstít. Že někdo ze zbylých banditů nebo těch, kteří se vydají v jejich stopách, znovu o sobě začnou dávat vědět. Trenk si tím ovšem nelámal hlavu, mnohem víc byl zklamán jednáním úřadů. Za to, že skoncoval s nebezpečím, jemuž ustupovala samotná vláda, si na něho nikdo nevzpomněl. A navíc se na obzoru objevilo dokonce cosi povážlivého. Jednoho dne totiž obdržel dopis podepsaný generálem Guadagnim, slavonským guvernérem. Vyzýval v něm Trenka, aby se dostavil do Osieku a zodpovídal se za nelegální překročení hranic a za zločin spáchaný na území cizího státu. Trenk nestačil žasnout. – Následky spáchaného činu nelze předvídat, psalo se v listě, – neboť jste, barone, svévolně narušil mír, uzavřený s Tureckem. Jako poddaný rakouské císařovny jste překročil státní hranici sousední spřátelené mocnosti a na cizích státních příslušnících jste se dopustil násilnického činu. Podobné porušení smlouvy o mírovém uspořádání vztahů mezi oběma státy je tedy třeba přísně vyšetřit a potrestat, aby Vysoká porta neměla příčinu ke stížnostem. Proto vám, barone, nařizuji, abyste se dvacátého května dostavil k soudnímu jednání.

Trenk se zhrozil. Za všechno, co vykonal pro mír a bezpečnost Slavonska, ještě má být vláčen před tribunál?

Ale vzápětí pochopil, odkud vítr vane. Vrchním auditorem osieckého soudu je přece Segenthal, zapřisáhlý nepřítel Trenkovy rodiny.

A tak se Trenk okamžitě rozhodl: nikam nepojede. Vymluví se na nemoc.

Učinil tak. A podivná věc, nastalo ticho. Soudní mašinérie jako by ustala ve chvíli, kdy se chystala rozběhnout.

Bohužel, ten klid byl jenom zdánlivý. Neboť osiecký soud na něho nezapomněl. Dokonce vydal zatykač, ve vyhlášce rozšířené v celé zemi se o Trenkovi psalo jako o nebezpečném zločinci.

A bylo po idyle, po klidu, po šťastném čase zahálky.

Trenk pochopil, co se s určitostí v nejbližší době stane. Že sem bude vyslán trestní oddíl, aby ho zatkli. Ale na takový osud nehodlal čekat. Neboť jestliže by se dostal do rukou Segenthalovi, předem muže odhadnout, jak takový proces dopadne. Zbývá tedy jediná možnost, poslední a nejzazší způsob, jak se neodvratnému osudu vyhnout. Požádat o audienci samotnou císařovnu.

Není to však příliš troufalé přání? Přijme ho vůbec?

28

Představa, co by se stalo, kdyby byl dostižen dříve, než se pokusí získat slyšení ve Vídni, děsila. Podvakrát už Trenk poznal, co znamená být prohlášen za bezprávného člověka. A jestliže se mu nakonec pokaždé podařilo zvrátit běh věcí, potřetí by takové štěstí už mít nemusel. A rakouská vězení nejsou o nic lidštější než ruské pevnosti.

Vzal s sebou pandura, kterému nejvíc důvěřoval, hromotluka, který nejednou prokázal, jak přesnou má mušku a jak se umí ohánět palašem. Trenk ovšem věděl, že jsou ještě jiné zbraně, a často účinnější, ty, které oslepují oči – peníze. Vzal si tedy na cestu šest tisíc zlatých. Pak si dal připravit jídlo na několik dní cesty a mohli vyrazit. Tajně, aby nevzbudili pozornost. Trenk, majitel dvou set osad, se najednou musí skrývat před vlastními poddanými, prchá z domu jako zloděj, jako skutečný provinilec.

Naštěstí začínalo léto, a noci byly vlahé. Právě během nich urazili největší kus cesty, nemuseli se bát prozrazení. Jenže pak přišla nečekaná překážka. Ve Slavonii, která byla součástí Chorvatska, vypukl mor a vojáci střežili hranici.

Co teď, uvažoval Trenk, když se zdálo jisté, že kordonem neproniknou.

Jednoho rána stanuli s povozem na okraji skalnaté hory, dole pod ní se klikatila prašná silnice. Dostat se odtud na druhou stranu bylo zhola nemožné. Ano, teď definitivně uvízli v pasti. Tohle je bariéra, která znamená konec naděje.

Zalehli do trávy a uvažovali, co dál.

– Řeka, najednou vyhrkl pandur. Ukazoval dolů, do nížiny. Travnaté plochy jako by zakrývaly stříbřitou nit koryta. Trenk samozřejmě věděl, že Ilava tam někde představuje hranici. A vojáčky pud mu napovídal, že by tedy všechno přece jen nemuselo být ztraceno. Jenže co s povozem, s koňmi, bez kterých by pak další cesta do Vídně byla nemožná?

Náhle se rozhodl. – Počkáme do tmy. Pak se pokusíme přebrodit.

Pandur k němu hleděl s nezastíranou oddaností. Byl šťasten, že si Trenk vybral právě jeho. Jenže z věhlasu přemožitele Vidakovy bandy už mnoho nezbývalo. Podivná věc, Trenk teď platil za stejného, ne-li za nebezpečnějšího zločince, než byl náčelník loupežnické bandy. A právě hráz dole, pod nimi, nevýrazné koryto řeky, teď znamenalo všechno. Celý další osud, Trenkův život, Trenkovu smrt.

Den se zdál nekonečný. Navozoval jen tíživé myšlenky.

Konečně se začalo smrákat. Vyrazili. Povoz kodrcal po kamení a budil hluk, navíc srázná a poněkud krkolomná silnice znamenala nepřetržité nebezpečí, co chvíli bylo třeba prudce brzdit a zastavovat. Teprve když se kraj pod nimi zcela utopil ve trne, hledali místo, kde odbočit, aby se nedostali přímo do rukou vojáků. Hrozba něčeho podobného vypadala teď dokonce ještě větší než za světla, protože se mohli stěží orientovat. Ilava je navíc střežena z obou stran, a jestli je potká štěstí a dostanou se ze Slavonska, o pár metrů dál by mohli uvíznout v rukou Chorvatů. V kterém místě tedy přeplout, kde je riziko nejmenší?

Trenk se vydal na obhlídku.

Vesnice, k níž se dostali, spala. Obloha se zdála temná, měsíc nesvítil. Trenk se konečně dostal k samému břehu. Náhle to byl tichý a opuštěný svět. Skutečně tichý? Není tu někde nastražena past, nevšiml si jich někdo během dne a nečekají tady na ně, aby je lapili?

Konečně se rozhodl. V mírném meandru by se bylo možné přebrodit. Spěšně se tedy vracel k místu, kde pandur hlídal povoz. Už nebylo o čem rozmýšlet. Á tak vypráhnout koně, vyklidit vůz a schovat jej někde v křoví. Temná hladina děsila, zblízka se Ilava zdála mnohem širší než předtím. Koně vstoupili do vody. Začali plavat a vlekli s sebou náklad, který na ně upevnili. Trenk i pandur drželi každý jedny opratě a plavali v co nejtěsnější blízkosti. Teď už bylo obtížné dbát na to, aby nevzbudili pozornost, nyní už museli všechno vsadit na jednu kartu.

Dlouhé a mučivé minuty, ale protější břeh se začal přibližovat. Chorvatsko na dosah. Země zaslíbená! Konečně se dotkli její půdy. Trenk zhluboka vydechl a nadšeně objal pandura, který mezitím vyvedl z vody oba koně. Ale byla noc, a ačkoli se předtím svlékli a plavali nazí, batoh s nejnutnějšími věcmi přece jen nezůstal tak docela suchý. Přicházela zimnice. Spěšně se oblékli a snažili se zahřát hltem slivovice. A teď co nejdřív vyhledat pomoc v nejbližší vesnici. Dali se nazdařbůh k jednomu ze stavení. Zuby jim drkotaly, urousaní a znavení uprchlíci na první pohled. Na rozmyšlenou však nebyl čas, zaklepali na domovní vrata.

Hospodář, který jim otevřel, se sice zprvu polekal, ale pak pochopil, že má před sebou běžence. Kupodivu, vůbec mu nezáleželo na tom, proč prchají. Chvíli je nechal čekat na dvorku, pak přišel pro koně, aby je odvedl do stáje. Trenka s pandurem konečně vpustil dovnitř. V jizbě bylo místa dost, a peřiny se zdály ještě teplé, jak z nich právě asi vyhnal někoho z vlastních členů rodiny. A už tu byla na stole horká polévka ze lněného a konopného semene a krupková kaše. Celé bohatství by Trenk náhle dal za tuhle skrovnou tabuli.

Nebylo divu, vždyť Trenk předtím okázale sáhl po měšci. Peníze opět zjevily svou moc.

A tak se brzy dalo hovořit i o věcech, které jinak budily ostražitost. Jenže jaképak rozmýšlení, zda je hospodář udá, či zda jim pomůže. Trenk mu tedy docela nepokrytě pověděl, jakou od něj potřebuje pomoc. Co nejrychleji se dostat do Záhřebu.

A prosbu zase doprovodil cinkot zlaťáků.

Chlapík bez váhání přikývl.

Přespali, a hned zrána se tu objevil další člověk, který je měl převézt nestřeženými stezkami do chorvatského hlavního města. Zdálo se, že mají vyhráno. Záhřeb totiž znamenal jistotu, že se neodvratně blíží k cíli.

29

Vídeň, konec strastiplné cesty. Všechno se náhle zdálo na dosah. Teď už Trenk přece jen pevněji svíral osud ve vlastních rukou.

Nejprve se spolu s pandurem ubytoval, vybral zájezdní hostinec na Meidijské ulici. A už se začal shánět po někom, kdo by– mu získal slyšení u dvora. Měl několik adres lidí, na které se lze obrátit. Dlouho nerozvažoval, rozhodl se pro žida, který se jmenoval Herzog. Má prý řadu známostí a umí se otáčet kolem císařského dvora. Smluvil si s ním schůzku v hospodě na Meidijské ulici. A tak se setkali. Postarší muž s mohutnými licousy a šedivou kozí bradkou. Měl podivně smírné oči a přímý pohled. Řečí příliš nenadělal, ale také neskrýval obtížnost toho, co po něm Trenk žádá.

– Sám nejlépe víte, že jste se dostal do křížku s politikou vlády. Rakousku hrozí řada nebezpečí, snaží se proto udržovat dobré styky se zeměmi, které s ním uzavřely smlouvy. \ uvědomte si, že mír, který byl s Tureckem sjednán, se musel vykoupit nesmírnými obětmi. Chápete proto, jak asi bude těžké se vás zastávat, jestliže turecká strana podala proti incidentu protest.

Trenk nesouhlasně pokývl hlavou. – Tady přece nejde o stížnost, kterou by podali Turci, jde o docela zřejmou mstu. Žaluje mě generál Guadagni, kterého proti mě poštval vrchní auditor Segenthal.

Mluvil poněkud hlasitě, příliš rozhorleně, a tak ztratil i obvyklou obezřetnost. Ani si nevšiml, že hostinský špicuje uši. Pokud se tlachá o počasí, o dobytku, o obilí a ženských, všechno je v pořádku. Ale mluvit o tom, že vláda je v úzkých, že komusi hrozí soud, to už je podezřelé. Jak by ne, všelijaká cháska se tady schází, a díky šenkýřově bdělosti nejedno z podezřelých individuí putovalo za mříže. A tak se tedy spěšně vytratil do kuchyně, přivolal podomka a hned ho posílal na policii.

Vojenská hlídka tu byla ve chvíli.

Herzog právě vycházel ze šenku a Trenk si ještě zašel do pokoje. Když se vracel, na dřevěném točitém schodišti se potkal s vojáky. Ustoupil, aby mohli projít, a velitel mu zasalutoval. Kdyby ovšem na sebe měli štěstí o pár vteřin dřív, už by jejich setkání tak úslužné nebylo.

Neboť sotva se Trenk ocitl na ulici, hlídka vstoupila do jeho pokoje. Zastihla tam pandura. – Hledáme muže, který se zde ubytoval, obrátil se k němu důstojník.

Pandur se lekl. –– Někam odešel, odpověděl vyhýbavě.

– Tak tedy půjdete s námi vy, obrátil se k němu oficír. A už se rozkračoval místností.

– Všechny věci, které patří tomu člověku, vezmeme s sebou, rozhodl.

Vojáci se hned měli k dílu. Pobrali, co se dalo, byť zavazadel bylo poskrovnu.

Herzog, který mezitím kráčel přilehlou ulicí, se prudce zastavil. Uvědomil si, že v hostinci zapomněl klobouk. Zpropadená věc, někdy jej nosí, jindy ne, stále ho hledá. A než by se vrátil z města, rozhodně by ho někdo vzal, jestli se tak ovšem stejně už nestalo.

Trenk přikývl. Počká tu na něj.

Herzog se vydal nazpět. Dech se mu krátí, žádný mladík už taky není. Na rohu Meidijské ulice se zastavil, aby si na pár vteřin odpočal. Hledí k hospodě, a krve by se v něm nedořezal. Vojáci! Hře, koho vedou, Trenkova pandura. Srdce se Herzogovi rozbušilo. Jak najednou blahořečil své zapomnětlivosti. Otočil se na podpatku a spěšně se vracel. Když znovu dostihl Trenka, měl polekané oči. – Je zle, šeptal a táhl ho do postranní uličky. Trenk nechápal, co jej tak vyděsilo. Přišli vás zatknout, vysvětloval Herzog. – Vojenská hlídka byla v hostinci. Právě jsem viděl, jak odváděla vašeho pandura.

Trenk zbledl. Teprve nyní pochopil, že vojáci, s nimiž se setkal na schodišti, šli vlastně pro něj.

Takže už i tady ve Vídni o něm vědí? Ne, v tom se Trenk s Herzogem mýlili. Nemohl však tušit nic o šenkýřově udání.

– Teď už zbývá jediná možnost, uvažoval Herzog. – Okamžitě zmizet. Jinak je s vámi konec

Zmizet. Jenže kam.

– Co takhle azyl? uvažoval Herzog. A hned se té myšlenky chytl. – Třeba u kapucínů. Ti by vám ho neodřekli.

Trenk bezděčně přikývl. Najednou už nebylo o čemkoli jiném uvažovat. Najali si drožku a zamířili ke klášteru.

Rozměrná budova s mohutným výklenkem uprostřed, se sochou svatého Františka, s chrámovým štítem působila už z dálky impozantně. Zleva byl vjezd do dvora, z pravého křídla se vstupovalo do obytné části a rovněž tudy vedla cesta k hrobkám v podzemí. Ve fortně Trenk s Herzogem nevzbudili důvěru, a tak když žádali o přijetí u opata, zdálo se, že příliš nepochodí. Ale nakonec se jich mnich přece jen ujal a vedl dlouhou, lesknoucí se chodbou. Všechno tu bylo hnědé, podlaha, okenní rámy, dveře i omítka. Ocitli se v předsálí přijímací místnosti. Netrvalo dlouho a vyšel jim vstříc představený kláštera. Sotva mu Trenk vysvětlil situaci, v níž se ocitl, a vyslovil prosbu o udělení azylu, přikývl. – Ovšem pod jednou podmínkou, pravil opat. – Že se váš pobyt neprotáhne déle než na dva dny. Zato ale mohu slíbit, že se vám pokusím získat slyšení u císařovny.

Trenk se cítil ohromen. Takové ochoty by se v nejmenším nenadál. Poděkoval a vracel se s Herzogem zpátky k fortně, kde měl počkat, až mu přidělí pokoj. Ale v tom ho volají zpátky do opatovy kanceláře. Trenk se lekl, že se vše opět zhatilo, že vojáci třeba už mezitím vyslídili místo, kam se utekl. Ale mýlil se. Po chodbě už jim šel vstříc opat a vzrušeně volal: – Právě sem dorazil císařovnin švagr, vévoda Lotrinský. Trenk se zatvářil nevěřícně.

– Vévoda sem jezdí často, vysvětloval opat.

– Ve zdejší císařské hrobce je pochován Karel, jeho druhý otec.

Trenk cítil srdce až v krku. – A myslíte, Otče, že bych s vévodou mohl mluvit? vyhrkl.

– Samozřejmě, odpověděl opat, –– proto vás volám. Ale připravte se, za chvíli už by mohlo být pozdě. Vévoda se tu zdrží vždycky jen krátce.

Pak ukázal před sebe. – Schodiště z hrobky vede sem na chodbu. Ale nechte vévodu vyjít až na ulici k hlavní bráně. Tam byste ho pak mohl oslovit. Sám to už nějak zařídím.

Skutečně, byl nejvyšší čas. Zevnitř schodiště, které vedlo z podzemí, bylo slyšet dupot kroků a směsici hlasů. Vzápětí se svita průvodců v čele s vévodou ocitla na chodbě a zamířila k fortně. Herzog zůstal stát, jeho úloha skončila, zatímco Trenk přidal do kroku a těsně za bytelnými vraty vévodu dostihl. A učinil vzápětí něco, co se až dosud vymykalo jeho hrdé povaze. Klekl na kolena. A když pozvedl hlavu, spatřil mezi vzácnou honorací i opata.

Vévoda se Trenka téměř lekl, spěšně se tedy obrátil na představeného kláštera. – Kdo je to? řekl.

– Baronk Trenk ze Slavonska, Milosti, odpověděl.

Vévoda se podivil ještě víc. – A co dělá tady, v kapucínském klášteře?

Leč místo opata odpověděl Trenk. Nasadil tón, který měl znít co nejpokorněji a lítostivě: – Jsem ubohý, nespravedlivě stíhaný člověk, Milosti.

Vévodův zrak zpřísněl. O Trenkovi sice dosud nic nevěděl, ale z odpovědi bylo zřejmé, že má před sebou někoho, kdo se nemálo provinil proti zákonům a kdo v klášteře hledá ukrýt před spravedlností. – Asi máte, barone, dost špatné svědomí, že, pravil málo přívětivě.

Trenk, který dosud spočíval u vévodových nohou, odpověděl stejně pokorným hlasem jako předtím. Ale zároveň už pevně a přesvědčivě: – Nejmilostivější pane, neodvažuji se říci, že bych byl nevinný. Ale přesto si troufám tvrdit, že jsem pronásledován nespravedlivě.

Vévoda se nutil do větší shovívavosti. – Tak co jste tedy učinil? Nic bych za to nedal, že jste se zúčastnil souboje.

– Ne, souboj to nebyl, odpověděl Trenk, – ve své vlasti jsem pronásledoval loupežníky. A v horlivostí, v zájmu veřejného blaha jsem zašel příliš daleko. Když jsem stíhal jednoho ze zločinců, který v té době už byl tureckým občanem –

Zabil jste ho?

Ano, přisvědčil Trenk.

Vévoda pochopil: – Ale ale, barone, to od vás bylo dost neopatrné, řekl.

Trenk sklíčeně přikývl. – Jsem si toho vědom, uznávám svou vinu. Prosím o milost.

– Vstaňte, přikázal vévoda. – Hleďte, pravil už mnohem přátelštěji, – tohle místo není vhodné pro vyřizování podobných věcí. Musím si všechno promyslet. Přijďte ke mně zítra.

Trenk se zatvářil zklamaně. – Nejsem, Milosti, bohužel s to vaší laskavosti využít.

– – Jak to? podivil se vévoda.

– Klášter mi poskytl azyl. Jsem tedy v nebezpečí, že sotva jej opustím, budu zatčen.

– – Dobře, přikývl vévoda, když se na chvíli odmlčel. – Promluvím o tom s hrabětem Harrachem, navrhnu mu, aby vás během vyšetřování nechal na svobodě.

Nato pokynul rukou a zamířil ke skvostně zdobené ekvipáži.

Běh věcí se zdál natolik příznivý, že Trenk se nezdržel nadšení. V nejmenším samozřejmě zatím ještě nemá vyhráno, ale přece jen se jeho postavení nesrovnatelně změnilo, dokonce mu už nehrozí okamžité zatčení. Děkoval opatovi a náhle měl pocit, že slova díků jsou slabá na to, co pro něj v tak kritické chvíli učinil. Představený kláštera jej k sobě pozval na večeři. Zřejmě si mezitím už zjistil, kdo Trenk je, a přistupoval k němu s větším respektem. Ostatně jméno téhle rodiny ve Slavonsku přece něco znamená. Nicméně tak růžově opat celou situaci přece jen neviděl. Byl to hloubavý člověk, a v politice dost obeznalý. – Je zlá doba, pravil zamyšleně, když povečeřeli a seděli v kuřáckém salónku. – To, co teď připadlo Marii Terezii, když nastoupila na trůn, není nic záviděníhodného. Poloprázdná pokladna, byrokratický, těžkopádný systém vlády, hospodářství nadranc. Ale na to jsou jiní lidé, aby si lámali hlavu, co počít. Aby nedošlo k nejhoršímu.

– K nejhoršímu? opakoval po něm Trenk. Opat nevěřil, že by Trenk svou prostomyslnou otázku myslel vážně. –– Copak nevíte, že kdekdo si teď na Rakousko brousí zuby? Fridrich se už nechal slyšet a prohlásil se za protikandidáta na rakouský trůn. A to je zlé znamení, barone. Protože pak už zbývá jen válka. Vlastně už začala, když Fridrich věrolomně vtrhl do Slezska.

Dobře, přikývl Trenk. –– Ale jsou tu ještě spojenci.

Spojenci, opakoval po něm opat s despektem. – Máte na mysli Holandsko a Anglii? Vůbec jim nevěřím, uvidíte, že to budou hrát na obě strany. A Francie, Prusko, Španělsko a Bavorsko, ti se už otevřeně postavili proti. Dokonce slepili společnou koalici. Ne, tohle nevypadá dobře, znovu dodal pochmurně.

Trenk mu v duchu dával za pravdu. Jeho vojácké povědomí všechno jen potvrzovalo. Sám to ví, a nejde o žádné tajemství: rakouská generalita je přestárlá, palebná síla vojsk nízká, pevnosti v zuboženém stavu. Starci s epoletami na ramenou sice vzrušeně mudrují nad strategickými mapami, ale žádnou účinnou ofenzívu proti Fridrichovi zatím nebyli schopni vymyslet. A generál Neipperg je kapitola sama pro sebe. Za neúspěchy v bojích s Turky ho Karel Šestý nechal uvěznit, teprve Marie Terezie ho před nedávnem znovu vytáhla na světlo a jmenovala velitelem rakouských vojsk ve Slezsku. Dokonce se mluví o tom, že se má stát maršálem, jako by se zapomnělo, že ještě nedávno prohrával jednu bitvu za druhou. Vskutku, císařovně není co závidět.

Opat byl již starý člověk a ponocování mu nesloužilo. Brzy se tedy rozešli. Ale Trenk měl najednou příliš o čem přemýšlet. Dostal nápad, jak vybřednout ze situace, do níž se dostal, nějakým činem, který by mohl být Marii Terezii na prospěch. Vlastně už jednou se o něco podobného pokoušel, když chtěl na svůj náklad zřídit pandurský sbor a vstoupit s ním do svazku rakouské armády. Tehdy ovšem ještě byla jiná situace, a tak jej odmítli. Teď je císařovna v jiném postavení, teď už by možná hovořila jinak…

Vévoda Lotrinský splnil slovo. Nazítří přijal Trenka vlídně a přátelsky. – Přemýšlel jsem o celé věci, řekl, – a dospěl jsem k závěru, že jediné, co teď má smysl, je audience u Jejího Veličenstva. Dokonce jsem vám přijetí už domluvil.

Trenk v duchu zajásal. Okolnost, že setkání zprostředkoval jeden z nejvlivnějších lidí císařského dvora, jako by už zaručovala poloviční úspěch. – Ale jednu věc vám kladu na mysl, řekl vévoda, –– v žádném případě se před císařovnou neobhajujte. Raději přiznejte větší díl viny, než, o jakém jste přesvědčen.

Trenk byl natolik dojat, že chtěl znovu kleknout na kolena. Ale vévoda mu v tom zabránil. – Byl bych rád, kdyby vám přijetí dopadlo dobře, pravil. – Mnoho štěstí, barone.

30

Audience na sebe nedala dlouho čekat.

Menší rohová místnost se vzácně vykládanými stěnami, v jemných odstínech zlatavé hnědi. Ostatně ne nadarmo se tomuto místu v schdnbrunnském paláci říká Miliónový sál. Trenk však sotva co stačil vnímat z okolní nádhery, natolik byl ohlušen vědomím císařovniny přítomnosti. A tak strnule hleděl před sebe, k pozlacenému křeslu, na němž seděla nejmocnější žena říše, z obou stran pak stály dvě židle, jedna zůstávala prázdná, na další usedl vévoda Lotrinský.

Marie Terezie!

Malá, tlustá žena, vzbuzovala respekt a strach zároveň. Snad i naději, ale tou si Trenk zdaleka nebyl jist. Padl na kolena a hluboce se sklonit. Císařovna pokynula rukou a naznačila, aby povstal. – Jste baron Trenk? řekla.

– Ano, Vaše Veličenstvo, odpověděl.

Cítil, že má srdce až v krku. Chvěl se na celém těle, a v té náhlé úzkosti sám sebe spatřil v jednom ze tří zrcadel, která byla umístěna v sále. Viděl člověka, který k němu jako by nepatřil, člověka v nejhlubším ponížení.

A císařovna mezitím přešla do chladného, nemilosrdného tónu. – Pěkné věci se o vás dozvídám, barone. Vykonáváte v mé zemi právo bez nařízení a povolení. Mícháte se do kompetence úřadů, vraždíte mé poddané. A pak si ještě myslíte, že za takové věci zasluhujete ocenění a pochvalu.

Tak ostrý útok Trenk přece jen nečekal. Sprška vyčítavých slov jej zchladila natolik, že rázem ztratil odvahu cokoli se pokoušet vysvětlovat. Ale po chvíli se přece jen vzchopil.

Veličenstvo, řekl ztišelým hlasem, – horlivost mě tak daleko zavedla…

Horlivost je dobrá věc, odpověděla císařovna stejně neosobním tónem. – Ale jestli se jí někdo dá uchvátit, projevuje se stejně jako ten, kdo se dopustil opaku. Můj císařský dvůr je už tak dost ze všech stran ohrožen nepřáteli. A vy mně snad chcete činit nepříjemnosti vůči sousedům, s nimiž má naše země přátelské vztahy?

Trenk však ve své výmluvnosti nezůstal pozadu. Samozřejmě v duchu poddanské poníženosti, kterou rozmluva s nejmocnější ženou říše vyžadovala. Když konečně nadešla příležitost, obratně stočil řeč k líčení poměrů, které až donedávna na jeho panství vládly. Na to, jak se celé okolí Slavonska třáslo obavami před divokými loupežnickými hordami, které se zdály téměř nepolapitelné. – Jistě by tyto zločince bylo možno zlikvidovat císařským vojskem, generál Gaudagni je skvělý člověk, a nepochybně by takový úkol splnil, kdyby jej dostal, mluvil Trenk překotně. – Na zemi Vašeho Veličenstva však začali útočit nepřátelé, a kromě toho vypukl mor. Chápu proto, že na soustředěný boj s bandity nebylo ani pomyšlení.

Trenk pohlédl do císařovniny tváře a viděl že ofenzíva jeho řeči začíná mít účinek. A tak se stejným zápalem pokračoval. – A loupežníci si toho byli vědomi, jejich drzost vzrůstala tak, že se odvažovali ubližovat poddaným docela veřejně, bez nejmenších obav. A co měli statkáři dělat proti jejich řádění? Věci došly tak daleko, že většina z nich raději platila vysoké daně, jen aby ušetřili jejich panství.

Na Marii Terezii ta slova zřetelně zapůsobila. I vévoda Lotrinský mu posuňkem naznačoval, že je s dosavadním průběhem spokojen. A Trenk měl možnost pozorovat, jak z výrazu císařovniny tváře se pojednou rozplynuly chmury nepřístupnosti a jak chladný lesk v jejích očích pohasl. Jenže Trenk si byl vědom, že zdaleka ještě nemá vyhráno, a proto nasadil opět sklíčený tón. – A teď, Veličenstvo, vyslovte nade mnou soud, neboť se cítím vinen tím, že jsem vykonal ve vaší zemi spravedlnost bez práva a povolení. Měl jsem ale dobrý úmysl, a na důkaz toho rád položím za Vaše Veličenstvo svůj život. Nabízím vám i svůj majetek, abych tak vykoupil předchozí zaslepenost.

Marie Terezie poněkud ožila. Nepochopila sice smysl pronesených slov, ale ta věta ji velmi zaujala. A Trenk konečně mohl vsadit svůj největší trumf. – Vaše Veličenstvo, vím přece, že Fridrich vtrhl do Slezska a že si osobuje nároky, které mu nepatří, že usiluje o celistvost říše. Byl jsem zděšen takovou opovážlivostí. Proto jsem vymyslel plán, jak bych vám mohl skrovně přispět v téhle nepříznivé době.

Císařovně přelétl tváří lehký úsměšek. Vskutku, tahle nabídka, byť sebelíp myšlená, působila poněkud komicky. Vždyť jak by mohl třeba jen o zlomek zvrátit běh věcí, které vládě působí takové starosti?

Trenk zatápal. Věděl, že teď jde o mnoho, možná o celý jeho další život. A cosi se v něm do posledního okamžiku, než větu vyslovil, zdráhalo. – Na vlastní náklady bych zřídil vojenský sbor…

Císařovně zmizel z tváře ironický úsměv. Hleděla k němu nadmíru soustředěně.

– Jaký sbor? zeptala se chvatně.

– Tak o síle přibližně tisíc mužů, odpověděl Trenk.

Marie Terezie významně pohlédla k vévodovi. Ten překvapeně přikývl. A jejich vzájemná němohra povzbudila Trenka natolik, že dodal: – Rovněž na vlastní náklad bych je vybavil výzbrojí i oblečením.

Císařovna se zdála ohromena. Předstírala ovšem, že celá záležitost není tak jednoduchá, že si věc musí promyslet. Ve skutečnosti to ovšem byl jednoznačný souhlas. Neboť jestliže obtížnost jejího současného postavení něco vyžadovala, pak to bylo posílení rakouské armády, jakékoli, třeba i takové, o němž je řeč.

Trenk pocítil nečekané uvolnění, bezděčně se ohlédl za sebe. Byl odtud vidět vchod do jídelny s vitrínami plnými porcelánu. A taky stolem a židlemi, a to všechno dohromady dávalo sousední prostoře jakýsi lidský rozměr.

I tahle žena je přece jenom člověk z masa a kostí, i ona tedy musí své poddané tak chápat z výše své nekonečné moci. Trenk se rychle obrátil a pohledem zasmýčil ke kamnům, která stála pod jedním ze tří zrcadel. Rozptýlenost myšlenek ho zahanbovala, a v duši vyvolala strach, zda si toho císařovna nevšimla.

A hle, dívala se k němu nadmíru soustředěně. Zároveň ovšem jako by jí z tváře zmizel onen nepřístupný výraz.

Tu se ozval vévoda: – A to jste, barone, takový boháč, abyste si něco podobného mohl dovolit? řekl.

Trenk pokrčil rameny: –– Domnívám se, Vaše Milosti, že mohu. Jsem majitelem dvou set vesnic. A právě odtud bych získával dobrovolníky. Moji krajané jsou odvážní lidé. Vycvičil bych je k útočnému způsobu boje, který by rozdroboval nepřátelskou frontu. Mám s tím určité zkušenosti z Ruska.

Císařovna pořád ještě mlčela. Hleděla teď před sebe, tam, kde dvě okna mířila do parku. Na římse seděl pár hrdliček, které svými zobáčky bušily do zelenavého plechu. Vypadalo to jako bubnování tajemných tamborů.

– Dobře, souhlasím, řekla konečně.

Trenk cítil, že mu tělem proletěl blesk.

Jakou hodnost jste měl v ruské armádě? zeptala se Marie Terezie.

Byl jsem tam majorem, odpověděl Trenk. Najednou se však lekl. Teď to je pravda už jenom napůl, byl přece degradován na obyčejného vojína.

Znovu přikývla. – Tu hodnost vám ponechávám.

A naznačila, že audience je skončena. I vévoda pokývl na rozloučenou. Vtom se však císařovna rozpomněla. – U vojenské dvorní rady si vyzvedněte dekret o udělení hodnosti. A taky povolení verbovat dobrovolníky.

Hvězda Trenkova života se v té chvíli vzepjala vysoko, jak dosud nikdy.

31

Neuvěřitelná věc, z psance se stal chráněncem samotné císařovny. Ještě dnes ráno mu hrozil zatykač. A mnohaleté vězení. Teď prochází schonbrunnským palácem a najednou mu patří celý svět. Už se nemusí skrývat, naopak okázale se teď může procházet Vídní a plnými doušky vdechovat nabytou svobodu. A tak první, co učinil, bylo, že zašel do kapucínského kláštera poděkovat opatovi. Měl však neodkladnou návštěvu a nemohl jej okamžitě přijmout. Trenk se tedy vrátil do pokoje, který mu až dosud sloužil jako azyl. Ke svému překvapení tam našel pandura, kterého neviděl od chvíle, kdy opustil zájezdní hostinec. Zhrouceně seděl na pryčně obklopen hromádkou zavazadel, která mu vrátili. Když Trenka spatřil, začal jej divoce objímat. Nevěděl zatím nic o přijetí u císařovny a nevěděl také, proč vlastně byl tak rychle propuštěn. Trenk mu vše začal vyprávět, a pandur sotva lapal po dechu. Jenom když padla zmínka o vojsku, které Trenk přislíbil císařovně, poněkud zesmutněl. Jako by vytušil, že svoboda jeho pána přece jen nebyla tak docela zadarmo, že byla vykoupena nadmíru draze. Ale je pouhý kmán, a v nejmenším by se neodvážil říci, co si myslel. Že ve své velkorysosti Trenk zašel příliš daleko, že složil císařovně k nohám dar, z něhož jde úzkost.

Trenk znovu kráčí zšeřelou klášterní chodbou, z vysokých oken padají dlouhé bělostné pruhy, které se lámou o protější stěnu. Po zdech visí obrazy svatých v barevných rámech a Trenk má náhle pocit, že všechny ty postavy k němu upřeně hledí. V rohu chodby spatřil i sošku jezdce, který dobíjí saň. Trenk hledí na namířené kopí a náhle si uvědomuje, že podobnou sochu v životní velikosti spatřil v Rusku před budovou lázní. Tam, kde na něj nastražili past, kde nastal začátek jeho potupného konce. Divoká saň nezvykle ožila. Spěšně vyšel ven. Klášterní pološero vystřídalo prudké slunce. Dal se nejbližší ulicí. Kráčel svěže a nezvykle lehce. Stále se ještě nemohl nabažit vědomí, že mu v patách není vojenská patrola. Šel a nevšímal si lidí kolem. Pak si uvědomil, že ze svatoštěpánského kostela odbíjí druhá hodina s poledne. procitl skoro úlekem. Čas kvapí. Spěšně se začal shánět po ulici, která vede k Vojenské dvorní radě.

Chovali se k němu nadmíru úslužně. List na ručním papíře oslnivě zářil a byl opatřen císařskou pečetí. A docela dole podpis samotné císařovny. Hle, jak si pospíšila. Vždyť od audience mezitím uplynulo sotva pár hodin. Kolikrát už přečetl obsah toho, co list stvrzoval. Že se stává důstojníkem Jejího Veličenstva v hodnosti majora a že je mu milostivě povoleno verbovat dobrovolníky do pandurského sboru, který zřídí na vlastní náklady.

Teď už je tedy vše černé na bílém. Představa nového budoucího života dostala definitivní obrysy.

Trenk se měl k odchodu. Ale jeden z důstojníků, který vládl těmito zatuchlými kancelářskými špeluňkami, jej předešel. A zamával před ním dalším papírem.

Co je to? nechápal Trenk.

Příkaz k převzetí uniformy.

Trenk se zarazil. Ano, vždyť teď už je znovu vojákem. – Pojďte, ukážu vám, kde je vojenský magazín. Jenže vzápětí znejistěl. –– Nepíše se tady, k jaké zbrani vlastně patříte.

K jaké zbrani! Až bude mít své pandury, pořídí si vlastní uniformy. Takové, jaké už kdysi vymyslel. Ale teď si může zahrát na cokoli. Na co tedy? Na pěšáka? Na granátníka? Ne, husarem bude. Zasmál se té představě. Vskutku, život je velké divadlo a činí z lidí herce.

Vrátil se do kláštera. Mnich, který měl ve fortně službu, Trenka, oblečeného do stejnokroje, zprvu nepoznal. Proměna, která se s ním stala, působila jako něco neskutečného. I opat k němu najednou hleděl docela jinak. Už to není vyděšený běženec, kterému ještě předevčírem hrozila pouta. Už to není vyděšený statkář ze Slavonie, který uvízl v drápech všemocného auditora Segenthala. Z tváře mu vyzařuje vědomí nabyté jistoty. A v očích se kmitá plamínek samolibosti. – Je to především vaše zásluha, Důstojnosti, řekl Trenk. – A protože se loučím, přišel jsem vám poděkovat.

Opat si jej prohlížel od hlavy k patě. Ano, vyparádili ho jaksepatří; měl modrošedé kalhoty, po stranách rozšířené, krátký kabátec sahající pod pás, zdobený černým lemem se zlatou portou. Z levého ramene na pravý bok se táhla bílá šerpa. V ruce držel červenou čepici s černým štítkem a také péřovým chocholem. Opat se usmál. –– Je vidět, že si pospíšili. Přitom vlastně ani nevím, co se s vámi od rána zběhlo.

Trenk začal vyprávět o přijetí na císařském dvoře. A opat, který nepochybně zažil ledacos, protahoval obličej, jako by dával najevo, že se nestačí divit. – Udělali z vás husara, pravil, – a to, co se vám podařilo, je vpravdě husarský kousek. Jen nevím, jestli jste svou kůži přece jenom nedal příliš lacino.

Trenk překvapeně vzhlédl. – Proč?

Opat se zarazil. Viděl Trenkovu rozradostněnou tvář a náhle si uvědomil, že mu kazí radost. – Vypravit na vlastní náklad tak početné vojsko, to by si mohl dovolit málokdo, pravil. – Nejste žádný chudák, jistě, ale tohle by vás přece jen mohlo přivést na mizinu.

Trenk se zamyslel. – Všechno jsem zvážil, Důstojnosti.

Opat nepřesvědčivě přikývl. – Císařovna přijala vaši nabídku jako projev vlastenectví, nic proti tomu. Každý zlaťák je teď pro ni dobrý. Začíná šetřit. Jestli tak ovšem už neměla udělat dávno.

Trenk nechápavě pokrčil rameny.

Veřejné tajemství, usmál se opat. –– Císařovna je tak nezměrně dobrotivá, že kdekomu dala doživotní penzi, i když ji vůbec nepotřebuje. Třeba takový princ Hilburghausen dostává osmdesát tisíc zlatých ročně. A nedopočítal byste se těch, kteří berou tři čtyři tisíce, a přitom jsou to vesměs lidé zámožní, vůbec nemají hluboko do kapsy. Vlastní živnosti, povozy, koně… Opat mávl rukou. – Ale nejde jen o peníze. Člověk je nabude, a ztratí, dneska jste boháčem, zítra můžete jít žebrotou. Spíš mně jde o to, že jste teď změnil celý způsob budoucího života. A přece jste statkář, staráte se o polnosti, lesy, rybníky… Sám ovšem víte, že pole orná jsou docela jiná než válečná. Zvláště když teče krev. A nejen cizí. Často i vlastní…

Trenk podvědomě dával opatovi za pravdu. Jenže co může tušit o tom, že bojechtivý úděl přisoudily sudičky celému Trenkovu rodu? , Byl čas rozloučit se.

Trenk se ještě naposledy rozhlédl kolem. Pak se upřeně zadíval na opata. Vděčně mu tiskl ruku. Nikdy na toho člověka nezapomenu, říkal si v duchu. A snažil se rysy jeho tváře co nejvíce vštípit do paměti.

32

Pandur zatím také nezahálel. Postaral se o nový povoz, pro ten který nechali na hranicích, se už vracet nebudou, příliš by se zdrželi. Z částky, kterou Trenk vzal na cestu, taky už příliš nezbylo. Ve Vídni se nezdržovali, Trenk neměl stání, cosi jej nepřetržitě pohánělo zpátky, domů. A když se koně dali do pohybu, když mířili k městské bráně, ozval se vozka poněkud potutelně. –– A co takhle stavit se ještě na máz piva v hospodě na Meidijské ulici?

Trenk se zasmál. Taky jej už něco podobného napadlo. V duchu si představoval, jak by se šenkýř asi poděsil, kdyby teď znovu viděl své dva domnělé špióny. Ale zavrtěl hlavou. Ne, za to mu udavač nestojí. Ale tím více začínal myslet na jiné setkání, které si rozhodně ujít nedá. Ano, kdyby spěchali sebevíc, návštěvu u slavonského guvernéra v Osieku si ujít nedá.

A tak tedy Trenk před ním stojí. Klidně a vyzývavě hledí tomu všemocnému člověku do tváře. A generál Gaudagni, který byl krátce předtím vyrozuměn o výsledku císařské audience, nutí se do přívětivosti, jak jen může; jenže kyselost výrazu přece jen zastřít neumí. Na protějším stole ve spisech dosud někde leží zatykač na Trenka, list; který vlastnoručně podepsal. Odtud taky diktoval zprávu adresovanou Marii Terezii o Trenkových údajně do nebe volajících zločinech. Mezi zdejšími čtyřmi stěnami měl být zpečetěn Trenkův osud. A najednou všechno zničující úsilí ztratilo smysl, z člověka, nad nímž zlomil hůl, je císařský major a chráněnec nejmocnější ženy říše. Vskutku divné věci se to dějí.

Generál se cítí jak nahý v trní. Snaží se být žoviální, a dokonce přátelský. Hovoří se o všem možném a vlastně o ničem. A tu se otevřely dveře, a jako by jimi zafičel severák. Na prahu stojí Segenthal. Člověk, který celou aféru s Vidakovou smrtí rozpoutal.

Trenk v duchu zajásal. Vyskočil z křesla a přistoupil k němu. – Nejmilostivější pane auditore, pravil. – Doufám, že nepřicházíte proto, abyste mě dal zatknout.

Segenthalovi vyšlehly z očí dva zlobné plamínky. Zprvu zakolísal, jako by Trenka nepoznal. Modrá husarská uniforma mu vzala dech. Až do včerejška, kdy se dozvěděl o průběhu přijetí v císařském paláci, si Trenka představoval v docela jiném obleku, a s železnou koulí na nohou. Nyní ovšem stojí před ním, jako by se právě vrátil z vojenské přehlídky. Zlaté knoflíky na kabátci blýskavě září a bílá šerpa, kterou je přepásán, téměř oslňuje. Jenže otázka, kterou Trenk vyslovil, otázka, zda jej nepřichází zatknout, dosud jízlivě zní v uších.

– Teď ještě ne, odsekl Segenthal, jako by chtěl naznačit, že doba, kdy se tak stane, teprve přijde.

Trenk se dal do hlasitého smíchu. – To jsem rád, řekl jakoby potěšeně. A obrátil se ke generálovi. – Jak divocí bývají někdy tito rekové od pera, Vaše Excelence, jestliže nabudou přesvědčení, že meč má přece jen menší váhu než brko.

Auditor vztekle sevřel rty. Považoval ta slova za neuvěřitelnou drzost. Dosud stál u veřejí, po tom, co slyšel, si připadal jako přikován. Trenk si všiml, jak mu na čele naběhla velká modrá žíla a jak najednou zalapal po dechu. Segenthal zřejmě chtěl něco odpovědět, ale náhle si netroufal. Vrhl po něm tedy vzteklý pohled a vypoklonkoval se z místnosti.

Vidím, pane barone, řekl Gaudagni, jako by chtěl překonat náhlou rozpačitost, – že jazykem dovedete vládnout stejně dobře jako zbraní. Takoví lidé mi imponují.

Trenk přijal poklonu se stejnou ironií, s jakou byla pronesena. – Věřím, že od nynějška mě bude Vaše Excelence znát jako věrného poddaného naší císařovny a že tedy nebude muset dbát pomluv nějakého pisálka.

Generál se zatvářil, jako by přežvykoval šťovík.

– To máte tak, barone, my vojáci často rozumíme zákonům a jejich výkladu tak málo, že se bez právníků neobejdeme. Ale co naplat, taky je někdy nemohu vystát…

Trenk zaraženě zamrkal. Chápal: Gaudagni je prohnaný politik, kam vítr, tam plášť. Proč by mu tedy nezahrál do noty, když je teď na jeho straně samotná císařovna?

A tak se měl už k odchodu. Rozloučil se s všemocným pánem Slavonie, a jestli si v přítomné chvíli obzvlášť něco přál, pak jediné, aby se už nadosmrti mohl Osieku a tomuto proradnému hnízdu vyhnout.

33

Tak se vrátil do Brestovice na svůj statek.

Ale to už nebyl hospodář, který vesnici opouštěl s úzkostí, co se stane s jeho majetkem a s ním samým. To už v něm opět bušila představa o tisícihlavém vojenském zástupu.

Ano, panduři to budou, panduři, podobní těm, s jakými odešel do Ruska. Nikoli vojáci vycvičení podle pravidel současné strategie, ale chlapi, znající cenu kořisti.

Začalo verbování.

Jenže získat tisíc mužů, kteří sice mají nemalou naději na zbohatnutí, kteří však budou muset nasazovat životy za císařský trůn, přece jen se nezdálo tak snadné. Trenk si toho byl vědom, a tak způsob, jakým své lidi získával, se brzy nelišil od běžných verbovacích manýr. Na jarmarcích, po městech a vískách – všude se co nejhalasněji dávalo na vědomí, že Její Veličenstvo císařovna Marie Terezie ráčila jmenovat barona Trenka velitelem dobrovolnického vojska. A že z toho důvodu vypisuje nábor branců k takové službě schopných. Kromě toho že se vyhlašuje amnestie pro ty, kteří se dali na útěk před spravedlností, když vstoupí do Trenkových řad. A všechno se přitom dělo v duchu přísloví, že když ptáčka lapají, pěkně mu zpívají. Odvody se konaly při hudbě, zpěvu, tanci a hodování. Každý z naverbovaných dostal kytku z umělých květů, mohl si ji strčit za klobouk, a od té chvíle se mu říkalo baronovec.

Přešlo léto, nastal podzim. Odvody skončily, ale stále bylo třeba zařizovat ještě spoustu jiných neodkladných věcí. Nákup zbraní, látky na uniformy, léčiva, potraviny. Každou maličkost Trenk pokládal za důležitou, a tak mezi Brestovicí a Vídní nepřetržitě skřípaly formanské vozy. Trenk byl opět ve svém živlu, a vlastně tu už ani neměl stání. Viděl se daleko odtud, na frontové linii, na pláních, kterými se zanedlouho požene válečná smršť. Trvalo však ještě celou zimu, než si vojenští páni vzpomněli. A Vídeň čekala senzaci. Bylo to počátkem dubna jedenačtyřicátého roku, kdy se rozneslo, že co nevidět městem projde podivné vojsko. Okázalé přehlídky teď nebyly žádnou zvláštností, jedna demonstrace síly stíhala druhou. Ukázka bojové odhodlanosti měla vyvolat dojem vlastní válečné připravenosti. A tak jaký div, že pochodu Trenkových pandurů se rozhodla přihlížet i císařovna. Kdekdo spěchal, aby tak nezvyklou podívanou nezmeškal. Náměstí Am Hof bylo přeplněno, hlava na hlavě.

A už jdou!

Kroky nezvykle vyhlížejících ozbrojenců duní melodickým rytmem. Uniformy se na první pohled zdají poněkud cizácké. Nezvyklé nachové kapuce udávaly ráz nepřehledným řadám vojáků. A v jejich čele na bílém koni velitel. Oči na něm mohou všichni nechat! Čepici má z bílého sametu, černě premovanou, hruď je přepásána černým, postříbřeným řemenem, po boku šavle, za opaskem kyj a dvě pistole.

Trenk!

Jeho jméno fascinuje Vídeň. Lidé nadšeně tleskají, provolávání slávy nebere konce. Jenže velitel podivného vojska jako by nic z toho nevnímal. Vzpřímeně sedí na svém bělouši a hledí kamsi do neznáma, jakoby ohlušen monotónním rytmem valících se řad.

A na konci pochoduje ještě podivnější muzika. Jeden z vojáků tluče na turecký buben další chřestí stromkem, na němž je upevněno množství zvonků. Zbývající muzikanti budí hluk flautami a píšťalami. Opravdu, tak nezvyklou muziku Vídeň ještě neslyšela. Nadšení vzrůstá, přihlížející zástupy jsou u vytržení. A tenhle poněkud jarmareční průvod se blíží k náměstí Am Hof. Císařovna už z dálky vyhlíží vstříc. A vzápětí je stržena stejným nadšením jako okolní davy. A tak když čelo pandurského sboru procházelo před balkónem, na němž stála, porušila svou upjatost a milostivě zamávala. Trenkovi se najednou zatmělo v očích. Pouhé gesto, a co pro něj znamenalo.

Je sice pravda, že čekal přijetí v schonbrunnském paláci, ale válečné přípravy zřejmě nabyly takového rozsahu, že na dvorní etiketu teď nebyl čas. Nicméně Marie Terezie Trenkovi vzkázala, že byla s přehlídkou nadmíru spokojena a že si váží jeho vlasteneckého ducha, se kterým tak početný sbor dobrovolníků dal do jejích služeb.

A pak nadešly všední dny. Slavnostní nálada vyprchala, vídeňské ulice utichly, a v dosahu byl docela jiný čas. Doba úmorných pochodů, doba válečných vřav. Rozkaz k pochodu však dosud nepřišel, a tak vídeňské mázhausy dosud hostí cizokrajné hrdiny. Kdekterý měšťan si považuje za vyznamenání počastovat je pálenkou či korbelem piva. A děvčat se kolem točí, nejeden pandur by snadno zlomil jejich srdce.

Ostatně i s Trenkem se cosi podobného stalo. Při jednom večírku se setkal se ženou, která mu bezděčně a jakoby osudovým způsobem připomenula krasavici, pro niž v Rusku málem ztratil život, paní Mayerovou: byla to hraběnka Lestoqová, manželka bavorského důstojníka, který údajně nedávno předtím padl. Uhrančivé oči nastalé vdovy rázem podlomily Trenkovo válečnické odhodlání, a jaký tedy div, že po bojové vřavě se mu najednou ani nezastesklo. Nic toužebnějšího si najednou ne přál, než aby se současný stav poklidu nezměnil, aby se co nejvíce prodloužil. A paní baronka také nezvykle ožilá a snažila se, seč jí síly stačily, aby na ztrátu manžela zapomněla. Dařilo se jí to dokonale, ostatně Trenk byl společník nadmíru zábavný, a zvláště u číše vína stěží dovedl koho zarmoutit.

Nicméně čas loučení nadešel, a na pohlednou vdovu padla tíseň. Je válka a slib budoucího setkání není ničím jiným než planou útěchou. A tak poslední stisk rukou, poslední slova, poslední úsměv. Vídeň se začíná ztrácet kdesi v dálce, město, které se podruhé tak nesmazatelně zapsalo do Trenkova života. Úmorný pochod započal. A nelze si přitom představit horší počasí, než které právě nastalo. Lijáky bez přestání, bouřky se střídají s krupobitím. Ale co naplat. Je třeba dodržet časový rozvrh přesunu na slezskou frontu. Cesta míří k Mikulovu a odtud do Brna.

34

Brno, město, o kterém Trenk už tolik slyšel. Bohužel nic potěšujícího, obvykle ve spojitosti s pevností. Baron Kottubinski, velitel Špilberka, ho sem nejednou zval, teď tedy konečně může přijmout jeho pohostinnost. Neboť už ve Vídni bylo rozhodnuto, že si tu panduři na dva dny odpočinou, že se zde ubytují, byť Marie Terezie zdejší posádku nedávno zrušila a na ochranu pevnosti ponechala pouhé dvě kumpanie.

Spilberský vládce byl už mezitím zpraven o Trenkově triumfálním pochodu Vídní, a proto se ho tím okázaleji snažil uvítat. Čekal v zástupu svých důstojníků na prvním nádvoří, srdečně mu tiskl ruku a pak ukázal k protější cibulovité věži: – Tohle je teda naše království, pravil poněkud ironicky. Trenk se pátravě rozhlížel. Kdesi v nezřetelné výšce nad ním crčela voda z okapu. Opět vysvitlo slunce a hořelo ve velkém gotickém okně, až oslepovalo oči. Poblíž stála dvoupatrová budova zbrojnice a Trenk se rozpomněl, že právě zde došlo před časem k obrovskému výbuchu munice, při němž zahynula spousta vojáků. Žádné stopy zkázy však už vidět nebylo, byť všude dosud vládl horečný ruch. Už cestou do kopce museli panduři nepřetržitě vyhýbat těžkým nákladům dřeva a kamení. Byly to povozy poddaných sedláků z města a širokého okolí. Ano, stavební horečka zachvátila Špilberk. Důvod se zdál zřejmý, z hradu se měla stát nedobytná pevnost. Ale ještě nedobytnější vězení. Právě proto jméno tohoto kopce teď nahání tolik hrůzy. I baron Kottubinski cosi mluví o tom, že vězňů valem přibývá a že dosavadní kobky nestačí. Přitom brněnská pevnost, tesaná ve skále, dostala tento úděl teprve od loňska.

A tak zatímco panduři vtáhli do vedlejšího traktu, který slouží jako vojenské ubikace, všemocný pán těchto ponurých míst pozval Trenka do své kanceláře. Šerost stěn a odpudivost venkovních zdí vystřídal jas a světlo, dokonce i jistý přepych. Trenk přistoupil k oknu a město měl jako na dlani. Věže kostelů, střechy honosných patricijských domů, zelené pásy za hranicí palisád. Ale stačilo sklopit pohled, a byl tu docela jiný svět Krkolomné hráze cihlových stěn se zčernalými, zamřížovaným! otvory. Právě ty cihly, červené a místy rozdrolené, bez omítky, syrové a vlhké, dodávaly budově nezvyklé bezútěšnosti. Ale muž, v jehož rukou se sbíhají nitky veškerého dění, téměř propadal v nadšení, když se dal do vyprávění, jak skvělý to byl nápad, zřídit z dosavadní nevyužité pevnosti vězení. Dokonce s takovým věhlasem, že při pouhém vyslovení jeho jména naskakuje husí kůže. A Kottubinski začal líčit, koho to zde vlastně mají pod zámkem: zbojníky, zloděje, povaleče, podloudníky. Ale jsou tu i rebelanti, tvrdé selské palice, a taky rekruti, kteří se schválně zmrzačili, aby nemuseli na vojnu. Jako vzácné exempláře chovají i –několik lidí s modrou krví, třeba zrádce Davida, který se připojil k bavorskému kurfirstu Karlu Albertovi. Jeho osud připadal Kottubinskému obzvlášť zábavný. Šlechtic měl být už po smrti, byl odsouzen k nabodení na kůl. Už stál na popravišti, ale v poslední chvíli mu Marie Terezie udělila milost. – Tak ho tady máme, sděloval Kottubinski zaujatě, – odpykává si trest doživotního vězení. Však jestli chcete, můžu vám toho povedeného ptáčka ukázat. Strčili jsme ho do nejspodnější části hradu, do kasemat.

Trenk zamyšleně mlčel. Až dosud vlastně nevěděl, co tenhle dávný přítel jejich rodiny má vlastně za práci. Jak vidět, s katovým pacholkem je jedna ruka. A protože Trenk pořád ještě neodpovídal, vládce Špilberku si to vysvětlil po svém. Hned byl plný ochoty jej provést vězeňským traktem.

Už cestou do kasemat potkávali eskortované vězně. Budili dojem přízračných bytostí. Sklopené pohledy, vychrtlí, a zdálo se, jako by každou chvíli čekali šlehnutí bičem. Na hlavách měli bílé klobouky, s širokým okrajem, každá půlka kabátu jiné barvy, podobně zbarvené byly i kalhoty, střevíce s dlouhými šňůrami, okolo krku šátek. Potkávali však i ženy. Měly na sobě dvojbarevný živůtek, sukni z lehkého trillichu a na hlavě bílý šátek. Kottubinski vysvětloval, že to jsou vězni určení k práci. Lidská moc nad nimi tedy nezlomila hůl definitivně. Řezali dřevo, tkali houně, předli vlnu na trestanecké oděvy. Z mnohých se tu stali ševci, stolaři, často zruční a zkušení. Hotoví umělci jsou prý mezi nimi, vyrábějí nádherné věci ze dřeva, olova a slámy. Nebo dokonce jen z rozžvýkaného chleba. Jenže

podobný druh lidí teď Kottubinského nezajímal, chtěl svého hosta uhranout něčím, co se tak snadno nevidí. Proto sestoupili po kamenných schodech a ocitli se v podzemí. První kobka byla prázdná a nevelká, s oknem do hradebního příkopu. Naproti němu stála strážnice. Ale hned za ní začínal svět hodný Dantova Pekla. Kottubinski ukázal na železné padací dveře. – Tudy se odsouzenci spouštějí do spodních žalářů, pravil bez pohnutí. – Není co závidět. Mají jedinou naději, že je odtud co nejdřív vysvobodí zubatá.

Kottubinski se zasmál. Ale jeho obličej se ztrácel. Louč, kterou držel, zhasla. Hned tu byl pohotový bachař, aby rozžehl světlo. V nastalém příšeří se vše měnilo v přízračné divadlo. Když totiž přešli kolem umrlčí komory a dostali se do dlouhé, nekonečně dlouhé chodby, zastavili se. Louč ozařovala jednu z kobek, podobných otvoru do kamenné sluje, dveře byly necelý metr vysoké, takže odsouzenec musel lézt dovnitř po kolenou. Nahlédli tam. Spatřili zhroucenou postavu sedící na prkně, které sloužilo jako pryčna. Lidská mumie opásaná železným kruhem, který ji bez přestání poutal, ve dne v noci. A ten člověk se přitom nemohl pohnout, na krku mu vězel těžký železný obojek, který hlavu nepřetržitě tiskl dolů. Odsouzenec měl na rukou rovněž pouta, kterých se už do smrti nezbaví. Zřejmě teď vytušil přítomnost někoho jiného než strážců, na které byl zvyklý, a začal divoce křičet. Byl to děsivý pláč, nepřetržitý proud stenů a bolesti. Ale už přibíhal vězeňský strážce a po kolenou se soukal do kamenné cely. Trenk zvědavě nahlédl dovnitř. Viděl, že bachař tlačí vězni do úst něco jako hrušku. V té chvíli ještě netušil, že předmět je dutý, a že je naplněn pepřem. Křik a pláč vzápětí ustal. Kottubinski významně pokývl na Trenka. – Vidíte, barone, že s křiklouny si tady umíme poradit. Trenk plaše přikývl. V životě už ledasco zažil, ve dvou pevnostech se ocitl za mřížemi. Ale to, čeho tu byl zatím svědkem, předčilo nejbujnější fantazii. A to se vlastně ocitli teprve na začátku katakomb. Ano, lidskost se zde vytratila jako pára. Všechno kolem vlastně už ani není vězení, pouze bezduchý prostor, uzpůsobený k tomu, aby se v něm dalo nesnesitelně trpět a tlít zaživa.

V nastalém tichu bylo slyšet vzdechy, řinčení řetězů, kletby. Ale taky modlitby. Chodba mu připadala užší než předtím, a navíc v protisměru někoho vedli, bylo tedy třeba přitisknout se k mokvající stěně. Trenk vytřeštěně hleděl před sebe. Spatřil vězně, který měl ruce spoutané za zády, dva biřici jej neustále postrkovali, protože chlapík se vzpouzel. Teď mu bylo vidět do tváře. Ještě docela mladý člověk. Když zašli, Trenk se zeptal, kam jej vedou. A vládce kasemat, pro něhož je cizí bolest stejnou samozřejmostí jako vzduch, se.trochu zakabonil – Radši to ani nechtějte vědět, pravil.

– – Proč? nechápal Trenk.

Kottubinski ukázal do tmy, kde trojice zmizela. – Víte, co jsou drtiče kloubů? Nebo palečnice? Natahovací žebříky a rumpál? Právě ten rumpál, znovu ukázal do tmy za sebe, – po kladce se odsouzenec vytáhne nahoru a nohy se mu zatíží ocelovým závažím.

– A pak?

– Pak už nic. Protože ho to přetrhne v půli. Má to hned za sebou. Pořád lepší, než kdyby se dostal dolů ke kanálu.

Trenk pochopil, že sem vůbec neměl chodit. Ano, je voják, i jeho řemeslo nutí zabíjet. Jenže mučit a sdírat lidem kůži zaživa? Trhat je v půli? Propadnout zrůdnosti, která představuje nejděsivější meze lidského pekla?

Všechno teď viděl docela jinak. Ztemnila se mu i představa císařského dvora. I takovýmito prostředky se tedy bojuje za udržení majestátu.

Už neměl stání. Požádal Kottubinského, aby se vrátili. Cítil, jak prudce mu bije srdce. Hrozivé prostory kolem začaly splývat se jménem města, za jehož hradbami má teď mučírna své domovské právo.

Do nejdelší smrti se budu Brnu vyhýbat, říkal si Trenk v duchu.

35

Slezsko se ocitlo na dosah. Počasí jako by se však stávalo jejich společným nepřítelem. Nadešly lijáky, fujavice, pozdní jaro se chvílemi měnilo v podzim, dokonce zimu, za chladných nocí byly kaluže pokryty ledovou tříští. A přitom podle kalendáře nadcházela předzvěst léta. Jaký tedy div, že časový rozvrh, podle něhož měli panduři dorazit k cíli, nebylo možno plnit, a Trenk musel co chvíli zasahovat proti reptání, že vražedné tempo pochodu připraví pandury o život ještě dřív, než zasáhnou do boje. Podobných okolností Trenk zažil už nemálo, především v Rusku, a znal způsoby, jak pomocí lsti pozvednout morálku. Například maršál Münnich dal střílet z kanónů daleko od bojiště, jen aby ve vojácích vyvolal dojem, že fronta je nablízku a že strázně přesunu končí. Ale k podobným manýrám Trenk sáhnout nemohl, byl odkázán zcela na sebe, na svou výmluvnost. Nicméně přesto dopřával teď pandurům přece jen více času na oddech. To byl také důvod zastávky, se kterou předtím nepočítal, dvoudenního odpočinku v Šumperku.

Město je přijalo chladně a bez zájmu. S ubytováním mužstva nebyly potíže, stačilo rozbít tábor na volnějším prostranství a zásobit se dřívím na rozdělání ohně. Ale pro důstojníky, a taky pro pandurského velitele, bylo třeba sehnat přece jen solidnější střechu nad hlavou. Kapitán, pověřený úkolem ubytovatele, se o to zprvu marně pokoušel. Teprve za tmy byl s to Trenkovi oznámit, že dům pro přenocování našel, že však sám neví, zda by nebylo lepší se mu vyhnout. Prý tam straší.

– Co je to za nesmysl? zasmál se Trenk. –– Začarovaný zámek? Hrad s Bílou paní?

– – Nikoli. Zdejší fara. Žil prý tam děkan Lautner, později upálený za spříznění s temnou mocí.

Trenk byl hned plný zájmu prohlédnout si čarodějnické doupě. Ostatně stopami lidí, kteří se na mučidlech přiznali ke stejným zločinům, se to v okolí jenom hemží. Dosud žijí pamětníci, kteří o jejich kejklích vypravují, o tom, jak se převtělovali do zvířecích podob a škodili především na dobytku. O babiznách, jež uměly létat na košťatech a pohrabáčích a které mívaly sraz ó filipojakubské noci na Petrových kamenech. Ano, jestli si inkvizice někde postavila obzvlášť děsivý pomník, bylo tomu i zde na Šumpersku.

A tak Trenk kráčí zšeřelou farní chodbou. Noc je nablízku a Trenka napadlo, jak by bylo bláhové pohrdnout tímhle bytelným přístřeším. Ale v té chvíli se něco stalo. Z neviditelného prostoru, patrně z vrchního patra, se ozval přízračný ženský křik. –– To je on, krkavec v býčí kůži, šelma, vidíte… z nozder jí srší plamen. Boblig, ta černá mumie…

Trenk strnul. Křik vzápětí ustal. Bylo slyšet cvaknutí zámku a následovalo dunivé bouchání na dveře. Řev, teď už tlumený, se zvolna měnil v pláč a brzy ustal. A to už zde stál postarší muž v ošuntělém černém obleku. Trenka napadlo, že je to snad farář, který jej přišel uvítat. ‚Muž měl vrásčitou, poněkud vředovitou tvář a sklíčený výraz v očích. Když se přiblížil na dosah, bylo znát, že je to už velmi starý člověk.

– Jmenuji se Lambert, jsem bývalý městský fyzikus, představil se. Byl poněkud shrbený a celý jeho postoj vyzařoval pokoru a úslužnost. – Protože vás nemá kdo jiný uvítat, dovolte, abych tak učinil sám. A té ženě, ukázal kamsi do prostoru mimo sebe, – odpusťte. Nemůže za to, je šílená.

Trenk rozpačitě přikývl. Nechápal sice, proč faře vládne fyzikus, ale vše mu teď bylo lhostejné, cítil únavu, která se rozlévala tělem a malátněla mysl. Vystupovali do prvního patra.

Tady prosím, do panského pokoje, ukazoval muž.

Ocitli se v prostorné místnosti. Trenk se spokojeně usmál. Tak parádní ubytování přece jen nečekal. Mezi plyšovým lehátkem a vzácně zdobenou trojdílnou skříní viselo benátské zrcadlo. Trenk do něj pohlédl. Spatřil strhanou podobu člověka, který k němu jako by nepatřil. Skutečně, nic víc si teď nepřál, než pojíst a zalehnout do peřin.

Muž k němu pokročil. – Bylo by mně ctí, řekl, – kdybyste přijal mé pozvání ke skrovné večeři. V jídelně, na druhém konci chodby, dodal.

Trenk váhavě přikývl. Touží po odpočinku a, jak se zdá, ponocování se nevyhne. Pohostinnost dovede být někdy náramně proradná.

Sedí za širokým dubovým stolem, v kamnech příjemně praská a sálá z nich teplo. Po tolika únavných dnech najednou ostrov pohodlí a klidu. Vstoupila hospodyně a přinášela večeři. Lambert v roli hostitele se jen rozplýval. – Velice si vážím vaší návštěvy, pane majore, řekl. – Bydlím tu už několik let, ale nepamatuji, že by sem zabloudil někdo významný. Nedávno tu sice byl ohlášen pan generál Neipperg, ale když zaslechl, co se o faře říká…

Zmlkl. A Trenk se jízlivě usmál. Podle toho, co o Neippergovi ví, příliš se nediví. Statečností nikdy nevynikal ani na frontě, proč by se tedy neměl mít na pozoru před přízrakem strašidla? Lambert. se však bál urazit mocného vojevůdce, který je teď vrchním velitelem rakouských vojsk ve Slezsku. Raději stočil řeč jinam. – A ženě, která vás tak podivně přivítala, odpusťte, pravil. – Za inkvizice ji mučili ještě jako dítě. Zešílela. Matku jí upálili, otec zahynul ve válce. Vlastně od mládí žije na téhle faře. Ale zde takové věci nikomu nevadí. Od doby, kdy na hranici uhořel důstojný pan děkan, a předtím jeho kuchařka Voglicková…

– Takže dva lidé ze zdejší fary, podivil se Trenk. – Dva čarodějové, dodal zamyšleně.

– Dobře, to byli dospělí, ale proč děti? Hostitel přikývl. – jen na Frývaldovsku jich bylo jedenadvacet. Polovina z nich ještě neměla deset let. Dcerka Anny Auligové byla zaživa upálena jako kojenec. Protože pokud se tak rozhodl Boblig…

Boblig! Jméno zaslechl před chvílí, když je vykřikovala šílená žena. Dost možná, že ve své přízračné vizi Trenka za něj pokládala.

Ještě před několika lety by se o něm Lambert bál hovořit, navzdory tomu, že tenhle předseda soudu je už dávno pod drnem. Ale přesto, jakou otevřenost může před svým hostem projevit? Inkviziční ohně sice už vyhasly, dosud však nejsou odbytou minulostí. A navíc – každý Bobligův rozsudek musel nejprve potvrdit pražský apeláční soud. A Trenk je důstojníkem Jejího Veličenstva, zastáncem režimu, který se na nesmyslných vraždách podílel. Tím více, že inkviziční soudy dosud nikdo nezrušil, byť se proslýchá, že se tak co nejdřív stane. A právě poukazem na možné změny se Lambert pojistil. – Panovnice se měla vyjádřit, že ji o pravdivosti toho, co inkvizice vymohla mučením, nikdo nepřesvědčí. Bůh jí žehnej, jestli to skutečně řekla.

Otázka však zůstávala. Ano, kdo vlastně roztáčel kola tak obludného mlýna?

Boblig byl nedostudovaný právník, začal stařec. –– Ale to vůbec nevadilo, aby čtyřicet let, předtím než přišel na Šumpersko, dělal soudce inkvizičních tribunálů ve Slezsku. Celé potoky slz tam má na svědomí, v jediném roce dal za sedm měsíců upálit sto lidí. Když potom jeho hra skončila, vrátil se do Olomouce. Ale zdejší hejtman Vinařský ho zase povolal do Losin. A. tak začal katovské dílo znovu. Rázem se tu stal všemocným člověkem.

Proč? nechápal Trenk.

Protože na něm záleželo, koho z čarodějnictví nařkne. Jestliže se pro někoho rozhodl, nebylo síly, která by se mu postavila na odpor. A vybírat si dovedl, měl totiž zvláštní čich na majetek. Neboť koho odsoudil, propadl nejen hrdlem, ale i jměním. Jako předseda soudu pak obdržel nemalou část konfiskovaného majetku. Však si vezměte, koho tady v Šumperku dostal na hranici. Mydláři, barvíři, kupci, vesměs zámožní lidé. Když se na stará kolena znovu odstěhoval do Olomouce, platil tam za jednoho z největších boháčů.

Trenk přikývl. – Ale tady byl upálen kněz. Navíc církevní hodnostář.

– – Děkan Lautner se netajil tím, co si o inkvizici myslí, odpověděl stařec. – Že pouhé nařčení z nesmyslného skutku činí z lidí zločince. A že pomocí mučidel se každý přizná ke všemu, co na něm inkvizitoři chtějí. Tím si samozřejmě popudil Bobliga, který ostří nenávisti obrátil proti němu. Trvalo sice celé tři roky, než ho mučením donutil k vynucenému přiznání, ale nakonec dosáhl svého.

Podivný večer, když se stále mluví jen o chmurných věcech, uvažoval Trenk. Ale je tomu tak, právo má pořád ještě stejný úděl jako pravda, obojí se dá přizpůsobit moci. Kdo uzurpuje moc, má na své straně právo i pravdu. Kdo se jednomu z nich vzepře, postaví se proti němu obojí. Ostatně právě Trenk se podvakrát přiblížil popravčí zdi jenom proto, že si tuhle neúprosnou skutečnost musel ověřit na sobě. Byť žádné zlo na světě nemůže obsáhnout jedinec. Sebevětší lidská zrůda musí k uskutečnění svého díla mít pomahače, celou síť nohsledů, a taky spolehlivé ochránce.

I Boblig je nepochybně měl.

– Samozřejmě, přikývl Lambert. – A bylo jich hodně. Panští úředníci, třeba jako hejtman Vinařský. Ale i samotná hraběnka Žerotínová, která sice zprvu odmítala povolit mučení, ale nakonec ustoupila. A olomoucký biskup, kníže Lichtenštejn. Právě on mohl Lautnera zachránit. Nehnul však pro něj prstem. Naopak, vydal ho světské moci.

Nastalo ticho. Stařec se náhle sám sebe polekal. Neřekl toho příliš?

Trenk jako by něco vycítil z myšlenky, která Lambertovi táhla hlavou. – Na zdejší faře teď není žádný správce? zeptal se.

– Co nejdřív má nastoupit nový. Jenže málokdo zde vydrží. Lautnerův stín pořád ještě obchází kolem. Jsou lidé, kteří uvěřili, že byl čaroděj.

– – A že tu straší.

– Ano, přikývl stařec.

A vám na tom nic nevadí? – Pro mě je fara učiněné dobrodiní, odpověděl Lambert. Trochu se zapýřil. – Všechna čest císařovně, je to osvícená panovnice. Už teď jí vděčíme za mnoho dobrého. Ale ona to byla, kdo v říši zavedl loterii. Touha po zbohatnutí činí divy. Znám řadu rodin, které táhnou žebrotou, protože do ní vsadily všechno své jmění. Taky jsem té vášni propadl. A přišel jsem o dům, o majetek, o všechno. Žena se z toho neštěstí roznemohla a zemřela. Děti jsme neměli, zůstal jsem sám, s prázdnýma rukama.

Takže fara jako doživotní azyl.

Trenk zamyšleně přikývl. A zároveň si uvědomil, jak pokročil čas, půlnoc je nablízku. Zvedl se a spěšně se loučil. Ale stejně pak dlouho nemohl usnout. Měl najednou příliš o čem přemýšlet.

36

A zase úmorný pochod, nekonečné hodiny uprostřed silnic, prašných cest. Až konečně přišel den, kdy Trenk mohl říci svým pandurům: – Zítra vstoupíme na nepřátelskou půdu.

Ano, bitevní linie v dosahu. Strašlivé divadlo, k němuž se schyluje, začíná vytahovat oponu.

Jenže to už Trenk nebude moci spoléhat na efekt, kterým ohromil sídelní město. Půjde do tuhého. A to je chvíle, které se zároveň bojí. Už během cesty ho zneklidňovala nejistota, jak jeho lidé obstojí v prvním boji. Vždyť jsou sehnaní ze všech koutů Slavonie, zatím s nepříliš dokonalou vojenskou průpravou. A tak ví, co musí učinit, i když nerad. Sotva společně dorazí na místo a rozbijí tábor, sotva je nechá vydechnout, zažene je na okolní louky a přikáže cvičit ve střelbě.

Ohlásil se u generála Neipperga a hned se zase vracel zpátky. Dával troubit ke cvičení. Jenže podivná věc: setkal se s nečekaným odporem. Chlapům, kteří za celý svůj dosavadní život byli pramálo zvyklí poslouchat, připadalo nesmyslné vláčet se kdesi za humny s mušketou v ruce a střílet do vycpaných panáků. Jenže Trenk trval na svém a vyhlásil poplach.

Seděl na bílém koni a měl naprostý přehled o rozestoupených četách. S rozkazem ke střelbě zatím nespěchal. Hleděl kolem sebe na široširou plochou krajinu, která navzdory počátku května se pořád probírala ze spánku. Koruny stromů se zvedaly k obloze jako obrovská košťata. A proměnlivost počasí nadále vzbuzovala dojem spíš podzimu než jara. Možná že tahle válka přišla příliš brzo, uvažoval Trenk, velké války se přece odedávna začínaly s nadějí, že do podzimu se promění Ve vítězství. Zde je všechno zatím v nedohlednu, a nikdo nemůže tušit, jaký spád události vezmou.

Zavelel: – Palte!

Louka zasténala ohlušivou směsicí salv, figuríny v dálce se zachvěly, střely dostihly svých cílů. Jenže cosi se stalo. Jedna z nich zasvištěla kolem Trenkových uší a zasáhla jeho koně. Pandurský velitel se rázem ocitl na zemi. K hrůze těch, kteří po něm střelili, zůstal živ.

Vzpoura, blesklo Trenkovi hlavou.

Byl si téměř jist, ze které strany se rána ozvala. Z pravého křídla, z místa, kde předtím zalehla první četa.

Zvolna se soukal ze zmokvané půdy a hleděl tím směrem. V blízkosti stála opuštěná chalupa s dřevěnou pavlačí v lomenici. Že by se tam ukryl záludný střelec? Tu možnost Trenk vyloučil. Oči mu svítily jako kočce. Povstal. Vzpřímil se a jako by zasyčelo napětí. Tasil šavli. Krok za krokem postupoval dopředu. Když se zastavil, vypadal téměř přízračně. Takového jej dosud nikdo neviděl. Vysedlé lícní kosti, vypouklé oči. – Jeden, dva, tři, začal počítat. Palaš náhle rozsuzoval k životu a smrti. Třetí pandur v řadě, první smrt. Osudný okamžik, který ukončí prudký pohyb ruky. Ne, zatím se tak ještě nestalo, ale nic ho už nemůže odvrátit.

A v hrozivém tichu, které nastalo, bylo slyšet cvakot natahovaných kohoutků. Vzájemná rovnováha sil se bezděčně porušila. Trenk stál všem na očích jako živý terč. Stačilo, aby někdo z oněch nepřehledných řad stiskl spoušť. Ale všechno trvalo jen krátce. Panduři se najednou zvedají z palebných postavení, zděšeni hrůzou a puzeni zmatenou nerozhodností začínají se tísnit kolem. Trenkova ruka ochabla.

– Do řad, zavelel.

Zlověstné ticho bralo vzbouřencům odvahu. Ustupovali.

Zhluboka si oddechl. Věděl, že teď musí učinit smířlivé gesto. Zastrčil šavli, zcela se proměnil. Tomu stiskl ruku, toho objal. Usměvavě kýval na všechny strany. Vyhlásil konec cvičení.

Ale ne, ještě není všemu konec. Teď jim teprve promluví do duše.

– Vojáci, začal. – Bez disciplíny, bez poslušnosti, která se vám zdá nesmyslná, se žádná armáda na světě neobejde. Šli jste za mnou dobrovolně, sliboval jsem vám kořist, kterou najdete v nepřátelské zemi. Ovšem jenom když zvítězíte. A abyste mohli zvítězit, musíte se vyznat v boji. Jinak jste ztraceni. Tohle cvičení se vám nelíbilo. Přiznám se, že ani mně se do něj moc nechtělo. Raději bych lovil zvěř nebo tancoval. Jenže musí to být, nedá se nic dělat. A jestliže se ani napříště nepodrobíte rozkazu, navždy skončíte v téhle zemi. Zahrabaní jako zločinci.

Cítil, jak mrazivě jeho slova znějí, jak všichni strnule poslouchají.

Pak si nechal přivést jiného koně a vyhoupl se do sedla. Den se nachyloval a stíny nedalekého lesa se začaly prodlužovat. Chmurná obloha byla ještě temnější. Nepřívětivý den a ještě nešťastnější začátek všeho, co je tu čeká.

A to už zde byla pandurská kapela. Trenk ji nechal pochodovat v čele pětistupů, hřmot bubnů, flaut, píšťal, cinkot zvonků splýval v rázné stakato. kroků. Ale nadšení mužstva vyprchalo. Byl to pochod skleslý, a téměř sklíčený. Trenk věděl, že takhle se s nimi do tábora vrátit nemůže. Nechal zastavit před první krčmou, která stála na cestě. A objednal několik sudů vína. – Teď buďte veselí, řekl, když dal povel k rozchodu. – Chtěl bych, abyste na dnešek nikdy nezapomněli. Tak jako já na něj nikdy nezapomenu.

Trenk tušil, že případ se udál nadmíru nevhod. Nepochybně poškodí pandurskou pověst. A v tom se nemýlil. Generál Neipperg se o případu dozvěděl a hned si Trenka povolal k sobě. Z generálovy reakce bylo možno vycítit nevraživost. Už předtím totiž s nechutí pociťoval ojedinělost Trenkova postavení, jež bylo podle jeho názoru příliš nezávislé. Jestliže v zásadních otázkách může Trenkovi poručit jen vídeňská dvorní rada, pak je tu důkaz, k čemu podobná benevolence vede.

Vskutku, Trenk měl důvod k přemýšlení.

Možná přece jen udělal chybu, když do svého vojska bral každého, kdo se přihlásil. Vždyť ironií osudu se stalo, že se tak musel spolčit s druhem lidí, jež předtím pronásledoval a kvůli nimž upadl do císařovniny nemilosti. Teď je s nimi spojen na život a na smrt. A málem na to již doplatil.

Jenže cesta zpátky už není. Je pozdě cokoli napravovat.

37

Přišel rozkaz k prvnímu boji.

Trenk měl se svými lidmi odříznout přísun nepřátelských zásobovacích vozů. Takového úkolu se ujímal obzvlášť ochotně, protože odpovídal způsobu pandurského boje, nečekaně zaútočit, ovládnout prostor a v případě přesily se hned zase stahovat.

Místo, které pro přepad zvolil, bylo z jedné strany obstoupeno lesem, dole zela strž a na jejím dně se táhla silnice. Stačilo ji tedy obstoupit z obou stran a past mohla sklapnout.

Trenka opanovalo vzrušení. Skupina pandurů už připravila v zátočině několik záseků, ostatní čety vyčkávaly v palebném postavení podél cesty. Nic se však zatím nedělo. Les byl tichý, až zlověstně mlčenlivý, jen sojka či krahujec občas s výstražným zvoláním přelétli nad vrcholky stromů.

Trenk hleděl do krajiny, která se probouzela k životu a vlastně spíš k smrti. Fronta je nedaleko a co nevidět tady zahřmí děla, do lesa vpadne spoušť. Zvěř tu má v temných křovinách své domovy, ale brzy je ztratí, pokud ji samotnou nedostihne oheň z jedné či druhé nepřátelské strany. Země vzplane a stane se obrovským požářištěm. Vzdálená pole, na kterých se letos sedláci už neodvažovali zasít, se změní v hřbitovy. Rybníky, kterých je kolem plno, ukáží svou záludnou hladinu.

Ano, země rašící a plná čerstvé zeleně, už brzy začne vsakovat krev.

Takové myšlenky táhly Trenkovi hlavou, když z dálky zazněl smluvený signál. Vzepřel se a nastražil uši ve směru, odkud nepřítele čekal. Chvíli bylo ticho, pak se ozvalo těžké vrzání kol.

Teď!

Obrovská jedle stojící podél cesty, naříznutá a čekající na osudný okamžik svého pádu, s praskotem se řítila k zemi. Kolona vozů měla rázem uzavřenou cestu. Bojechtiví panduři vyrazili z úkrytů a vrhli se na vystrašené vozky. Jenže jaké zklamání. Zádní vojáci, chlapi v selském oblečení. Ruce drželi vzhůru a oči jim polekaně blikaly ze strany na stranu. Nezvyklá uniforma přece jen děsila.

Ale to už zde byl Trenk. –– Kdo jste? zeptal se. Vyslovená otázka se zdála zbytečná, sedláci jsou to. Ale co tu dělají. Vezou potraviny, jistě. Ale komu? Prusům. Takže nepříteli.

Trenk přecházel od jednoho vozu ke druhému. Na to, že jde o bojový křest, není to špatný úlovek. Valníky se prohýbaly obilím. Nu co, potraviny se zabaví. Ale co se sedláky? Aby tak docela nevyšli zkrátka, každému z nich panduři vysázejí pět ran býkovcem. Zdálo se, že zajatci přijali ten ortel nadmíru povděčně. Zřejmě se už viděli na větvi některého z okolních stromů. Jenže dva z nich se začali bránit. – Jsme rakouští občané, nepatříme pruskému králi. Nemáte tedy právo…

Stanuli před Trenkem. – Právo? opakoval po nich pohrdlivě. Válka neuznává žádné právo. Vládne v ní jedině moc silnějšího.

Hleděl k nim. Byli docela zámožně oblečeni. První měl přiléhavé, ostře červené kalhoty, nízké krpály se sehnutou špicí, nad kolena sahaly krátké zelené nohavice. Jasně žlutá vesta byla bez límce. Druhý vypadal poněkud ošuntěleji. Kolem krku měl uvázaný šátek, pod vestou byla široce nabíraná košile, nohavice ‚ volnějšího střihu, ale taky pestré a stejně křiklavé. Takhle se sedláci neoblékají, spíš budili dojem zchudlých šlechticů nebo potulných komediantů. –– Kdo tedy jste? zeptal se Trenk.

– Kupci, odpověděli o překot.

– – Kupci, opakoval Trenk jízlivě. – Tak se teda podíváme, co vlastně vezete. A postoupil k vozu. Chlapi se bránili. – Pane důstojníku, nemáte právo, znovu vám říkáme, že jsme poddaní nejmilostivější panovnice.

Trenk se zarazil. – Poddaní panovnice? A přitom pomáháte Prusům? Víte, jak se tomu říká? Vlastizrada.

Kupci na sebe tázavě pohlédli.

Už se vůbec nebránili, aby se Trenk začal probírat jejich zbožím. A hle, žádné obilí, plátno. A zřejmě dost drahé. Dokonce celé štočky.

Tak je to teda, zamyslel se Trenk.

Chlapi věděli, že je zle.

– Víte, co s vámi udělám? Předám vás vojenskému soudu.

Rázem z nich byli nejpokornější beránci. Vzdor vystřídal srdceryvný pláč. Mleli páté přes deváté, až Trenk upadl do rozpaků. Kšeftaři jsou to, uvažoval, a válka neválka, živnost nade vše, nepřátelské strany je nezajímají. Jenže tu se zarazil. Sotva rozmotal první štoček, něco zachřestilo. Láhve. A další a další. Celý kořalkový arzenál. – No tohle, vyjekl Trenk. Zabaveného alkoholu je najednou tolik, že by stačil zásobovat několik hospod. – Půjdete s námi do tábora, rozhodl se Trenk neoblomně.

Náhle si připadal jako lapka, ne jako voják. Číhat v lese a místo ozbrojeného nepřítele zajmout kolonu vozů, vyprášit sedlákům kalhoty, pobrat jim zboží a s výjimkou oněch dvou Rakušanů je poslat zpátky, odkud přišli. To vskutku nebylo příliš důstojné představě, jakou o prvním bojovém střetnutí měl. A navíc ukořistěný alkohol je věc proradná. Už v samotném lese panduři málem učinili z jednoho vozu kořalnu. Musel rychle zasáhnout. Pár lahví a záludné pití začne dělat divy. Tady, v hloubi lesa, v nebezpečném terénu, kde dosud hrozí střetnutí s nepřítelem, své lidi jakžtakž uhlídá. Ale v táboře, kam se co nejdřív vrátí? Takovou kořist si panduři sebrat nedají, půjdou po ní jako hladový pes po kosti.

Co naplat, rakouští kupci museli s nimi. Generál Neipperg ať rozhodne, jsou-li vlastizrádci, či nikoli. A tak drkotající vozy opatřené plachtami se vydaly k vojenskému ležení. Ostré slunce prudce ozařovalo krajinu. Zelené pásy luk, žluté pruhy polí, modrá obloha od horizontu k horizontu. A jako tajemná hrozba se z neviditelné dálky ozývalo dunění. Trenk pozorně naslouchal, podobné zvuky patří k válce stejně jako zkáza, kterou přinášejí. Jenže hřmot zaléhal z oblohy, která se ve směru od lesa zatahovala. Válka zuří všude kolem, ale tady po mezích, v trsech trávy, na zelených sytých stéblech, v křovinách vládne hluboký mír. Opravdu to nejsou hmoždíře, ale obyčejná bouře. A déšť si už pospíšil. Prší, Jen taktak stihli dojít do tábora.

38

Byla to však jen přeháňka, bouře okolní kraj obešla.

A léto opět hoří plamenem. Nač tedy myslet na zlé věci, i tak je jich všude, kam se člověk podívá. Trenk náhle zatoužil po samotě.

Šel úzkou pěšinkou směrem k potoku, co chvíli míjel selské vozy. Některé drkotaly z vesnice, jejíž věž se v dálce leskla jako stříbrná bludička. Vozy však vyjížděly i z nedalekého mlýna, který stál na příkrém srázu, v soutoku dvou zurčících potoků. Věc kdysi tak běžná a samozřejmá se nyní stala neklamným svědectvím války. Byla to ovšem povinnost především vrchnosti, svážet do vojenských skladišť obilí nebo přímo mouku, zatímco sedlákům bylo uloženo odevzdávat slámu a seno, cent za zlatku. A tak se vojen ská skladiště plnila, sled projíždějících fůr se zdál nekonečný, kola vířila prach a stále bylo třeba uhýbat. Trenk se držel stranou cesty, až se dostal k hrázi nevelkého rybníka. Byla to náhle nečekaná oáza klidu a míru. Po hladině se míhaly divoké kačeny a vyváděly mladé. Mírné vlny se zvedaly od břehu ke břehu, a co chvíli se v jejich převisech zableskl stříbřitý vír. Trenk usedl a cítil se volně. Teď nechtěl vědět, že je vojákem, myšlenky letěly o překot, ale zaháněl je, a tím více se snažil očima obsáhnout sytě zelenou krajinu, nabírající nach blízkého stmívání. Voda pod ním hučela v neznámém, neviditelném prostoru, nad hlavou bzučely vážky a střemhlavě se kolem míhala sídla. V takových chvílích obvykle pociťoval nesmírnou touhu žít. Jenže žije vůbec? Není spíš smýkán ze strany na stranu, podle vůle, která není jeho? Ano, už to bude rok, kdy se pustil do urputného boje se zločinci, rok by už býval vězel v některé vězeňské pevnosti, a nebýt toho, že znovu oblékl vojenský mundúr, možná by už ani nevěděl o světě. Ne, řekl si Trenk, teď na nic takového nebudu myslet. A znovu se snažil vžívat do představy, že hladina vody, která se zrcadlí před ním, je hladina brestovického rybníka, a karabina, bez níž by se teď v blízkosti fronty neodvážil vzdálit od tábora, je lovecká puška. A že co nevidět bude v Brestovici veselo, protože nadejde čas dožínek, do Trenkova statku přijede plno přátel, šlechtici z okolních panství, a po hodování, které potrvá do rána, se jen krátce vyspí a vydají se všichni na lov, a odpoledne pak do blízké vsi, a třeba i do Pletarnice, tam měl v poslední době Trenk obzvlášť spadeno, kvůli černooké Marice, vyhlášené krasavici. Podivná věc, ačkoli od jejich posledního setkání uplynul tak dlouhý čas, dosud na ni nezapomněl. Kde je jí konec! Beztak má jiného, pokud se mezitím nevdala.

Trenk ležel v trávě. Lehce se nadzvedl a opřen o pažbu pušky shrbeně vstal. Cosi jej totiž v dálce upoutalo. Kmital se tam šedivý, podivný stín. Nepochybně kouř. Plazil se nízko u země a stále se zvětšoval, až z něj vyšlehla rudá skvrna a vzápětí ohnivý jazyk. Hoří, napadlo Trenka. Ale co? Stavení, nebo les?

Rázem bylo po klidu.

Trenk si vzpomněl, že v poslední době sem pruský nepřítel vysílá záškodníky, kteří zapalují osamělé domy, především myslivny a mlýny. Strnule hleděl tím směrem. Z ohnivého jazyku se zvedal požár.

Co teď?

Kolem bylo pusto a prázdno. Signál, blesklo mu hlavou. Vystřelil. A znovu a znovu. Ozvěna se svíjela v protějším lese a zvolna zanikala. A oheň vesele plápolal v nezřetelné dálce, kouř už mezitím natolik zesílil, že zcela zakrýval místo, z něhož se narudlá záře drala. Byl tu však ještě další oheň, soumračný požár večera, krajina náhle připadala nezvykle sváteční, světlá, jako by to bylo nasvícené jeviště, na němž se začíná odehrávat zatím netulené drama. Rybník zářil žlutavou modří, obloha byla jako přístaviště vesmírných korábů, mračna z celého nebe tam spěchala přenocovat. A čas běžel, neštěstí v dálce narůstalo a Trenk dosud stál na pokraji štanýře, v zajetí sytě červených rulíkových keřů, v ohradě bodláčí, které hrdě zvedalo své modré trsy. Má se vydat k ohni? Co když tam uvízne v pasti? V té chvíli spatřil několik pohybujících se stínů, patrně vojáci, kdo jiný. Jenže zatím nemohl určit, ke kterému táboru patří, dálka takové rozlišení znemožňovala. Ale vtom se z nedalekého borového lesíka vyhoupla skupina jezdců. Rakouští dragouni. Běloba jejich uniforem se nápadně leskla v zapadajícím slunci. Bílé kabátce, bílé rajtky, tmavozelené výložky. Jejich koně, jako očarovaní, pádili lánem pšenice. Teď už se Trenk mohl vydat za nimi. Běžel podél lesního okraje, ale musel se zastavit, protože uvízl u bažinaté hráze a nebylo jiné cesty, než se opět vrátit. Láteřil nad tou smůlou, dal se oklikou, ale to se zase ocitl na docela opačné straně, než zamýšlel. Konečně našel schůdnou cestu mezi vývraty stromů. Cítil pach kouře. Začaly třeskat výstřely. Přestřelka. Zřejmě tedy přece jen došlo k boji. Pak by ovšem přicházelo v úvahu jediné vysvětlení, že přece jenom šlo o záškodníky.

Rány dosud hřměly, stával se tedy obezřetnější. Teď už viděl hořící stavení. Kamenná rozlehlá myslivna svítila do oblohy rozžhavenými trámy. Zuřivé plameny šlehaly z oken, na hašení není nejmenší naděje, do rána tady všechno lehne popelem. Průčelí však bylo jakoby zázrakem nedotčené, dokonce tam zůstaly neporušené parohy, ale plameny už je začaly olizovat. Vyhouply se teď z vikýře, jako by někdo nečekaně vystrčil ohnivý prapor.

Střelba umlkla. Žár stoupal, a zdálo se zbytečné ztrácet čas. Jenže uvnitř mohli být lidé. Či snad předtím prchli, tak jako z většiny ostatních stavení v okolí, které se stalo nebezpečnou frontovou hranicí?

Už se docela setmělo. Trenk pohlédl k obloze a spatřil srpek měsíce. Nejvyšší čas k návratu. Pozdní večer rozprostřel svá křídla.

Vracel se a zmocňovala se ho podivná tíseň. Slyšel opilý hluk. Vřískání, křik a útržky zpěvu. Taky surové nadávky. Nemohl se mýlit, byli to jeho lidé. Potáceli se kolem stanů, většina se zdála pod obraz. Trenk si znovu uvědomil, proč vlastně předtím odešel z ležení. Aby se vyhnul nebezpečí, které představovala záludná kořist. Teď měl pocit, že se vrátil buď příliš brzy, nebo příliš pozdě.

Připadal si náhle jak v Jiříkově vidění. Ne, to už nebylo vojenské ležení, ale něco jako cikánský tábor. Chlapi bloumali sem a tam, většina s lahví v ruce, jiní kolébavě a vratce posedávali podél dřevěných, provizorně sbitých polních stolů. Trenka jako by nevnímali. Možná se tak ovšem jen tvářili, alespoň ti, kteří ještě stačili soudně uvažovat. Jiní se začali vytrácet. Ale možná to bylo jenom zdání, protože vzápětí Trenk ucítil na ramenou něčí dlaň, těžkou jako medvědí chapadlo. Opilý pandur se jej snažil obejmout a cosi zmateného drmolil. Trenk se jej snažil střepat, a v té chvíli o něco zakopl. Blesk mu projel hlavou. Ležel tam jeden ze zajatých civilistů. Okamžitě jej poznal podle zelených nohavic. Trenk se shýbl a uvědomil si, že chlap leží čelem k zemi. Sáhl mu na zátylek a ruku měl plnou krve. Obrátil zajatce tváří k sobě a to, co spatřil, nebyl obličej, ale cosi jako krvavá hmota. Rudé praménky se roztěkaly k očím, k uším, ve vyhaslých očích bylo prázdno. Je mrtvý, lekl se Trenk. A sotva zděšeně vztýčil hlavu, přišel úžas ještě větší, opodál ležel jeho společník. Trenk se k němu vrhl ve zlé předzvěsti, že jej stihl stejný osud. Široce nabíraná košile prosakovala krví, ruce pohozené přes prsa. Trenk jej chytil za předloktí a pochopil, že taky nedýchá.

Opilý řev rázem utichl. Hranice hořícího dřeva, která ozařovala krvavé divadlo, se s praskotem zřítila a bylo v ní náhle cosi z ohně, který Trenk viděl nedlouho předtím. Jenže tohle byl docela jiný žár, tam před stavením myslivny se jej ohnivé neštěstí jako by netýkalo, patřilo k válce, a Trenk za ně neměl odpovědnost. Tady je však mezi svými, a civilové byli jeho zajatci.

Už není pochyb, než se vrátil, opilí panduři je oba zabili.

Zabili? Znovu se k nim shýbl. Měli na sobě bezpočet ran. Bodných a taky podlitin. Takže je umučili.

Bezmocně hleděl kolem. Opilý řev se znovu ozval. Refrén jakési odrhovačky. Trenk stál proti hrázi ohně a tmy zcela bezbranný. Uvědomoval si, že kdyby teď cokoli podnikl, jen by tím všechno zhoršil. Mrtvým už stejně nepomůže, rychle se zvedl a zcela zdrcen ztratil se pandurům z očí.

Stejně celou noc nespal.

Věděl, že se stalo něco velmi zlověstného. Znovu si uvědomil ošidnost svého postavení. Nedávno proti němu panduři zosnovali vzpouru, chtěli jej zabít. Teď zavraždili rakouské kupce. Co počít s viníky? Nebylo pochyb. Okamžitý soud. Neboť jestliže se ukáže slabý, kdo zaručí, že zítra neučiní totéž, a v míře ještě obludnější?

39

Stalo se, co Trenk čekal. Byl volán ke generálu Neippergovi.

Štáb sídlil v zapadlé obci poblíž Opavy, v budově hospody ze všech stran obstoupené divoce rostoucími keři a ovocnými stromy. Přes dřevěný plot se nachylovaly hruškové větve se zelenými, dosud nezralými plody. Na trávníku se povalovalo několik kyrysníků, kteří tu měli stráž. Trenk se ohlásil u dozorčího, koně předal kaprálovi a vešel do prostorné chodby. Pach chmeloviny navozoval pravou hospodskou představu. Leželo tu několik pivních sudů, zřejmě prázdných, na jednom seděl voják v pěšácké uniformě, který, když ho spatřil, úslužně seskočil a salutoval. Ukázal na protější dveře. Sotva Trenk sáhl na kliku, otevřela se před ním šenkovna. Poblíž výčepu s hromadou sklenic a horou poskládaných židlí, sedělo to vojenské božstvo. Generál tu však nebyl sám, nedaleko postával neznámý plukovník.

Ne, nic dobrého nadcházející chvíle nevěstila. A přece žádná sprcha výčitek. Jen významné gesto, ruka ukazující na plukovníka. – To je pan baron Menzl, pravil generál suše. – Rozhodl jsem se, že teď bude vaším zástupcem. Je to zkušený voják a jeho rada vám jistě přijde vhod. Přál bych si, abyste spolu dobře vycházeli.

Trenk se cítil ohromen.

Vždyť to, co právě slyšel, bylo v rozporu s postavením, které mu jako zvláštní výsadu přiznala císařovna.

Zhluboka se nadechl.

– Vaše Excelence, pravil a bylo znát, jak se přitom krotí, – nechápu ovšem, jaký statut bude v tom případě panu plukovníku udělen.

Generál se ušklíbl. – Přece jste slyšel. Statut zástupce. Nebo se vám to nelíbí? Po všem, co vaši panduři za tak krátkou dobu už stačili natropit? Ostatně kdybyste měl námitky, dá se věc zařídit docela jinak.

Jak? zatápal Trenk.

Že bych velení sboru zcela převedl na pana plukovníka. Úplně, aby bylo jasno. A vy byste byl jeho zástupcem.

Trenk uhranuté zíral kolem sebe. Generál se mu ztrácel za girlandami rozvěšenými po šenku, zřejmě tu zbyly z nějaké tancovačky, dokud hospoda ještě měla svůj smysl, dokud se tady klábosilo nad korbeli piva, dokud se tu mazaly karty, dokud sem chlapi z vesnice chodili propíjet peníze, dokud tahle místnost nasáklá výpary a kouřem ještě žila normálními časy.

Trenk se konečně vzpamatoval. – Vaše Excelence, vyhrkl, –– k něčemu takovému nikdy nesvolím. Bylo by to v rozporu s ustanovením samotné panovnice.

Generál zrudl. Pohlédl k plukovníkovi a ten se zatvářil téměř vyděšeně. Takhle odporovat nejvyššímu veliteli?

Jenže Trenk věděl, že už nemá co ztratit. Ještě víc se rozkurážil. – Nikdy nesvolím, aby se velení nad mými pandury dostalo do rukou kohokoli jiného. Protože já jsem sbor na vlastní náklady zřídil, panduři jsou moji a vznešená císařovna mě potvrdila jako samostatného velitele.

Generál nasupeně vstal.

– Takže odmítáte můj rozkaz splnit?

– Ano, Excelence, odmítány odpověděl Trenk pevně.

Už nebylo o čem jednat. Neipperg se obrátil na podpatku a zavolal stráž. Trenk byl zatčen a ještě téhož dne jej převezli do slezské pevnosti ve Svidníku.

40

Dřepěl ve vězení a zprávy, které sem doléhaly, mohly být jistým zadostiučiněním. Přesvědčovaly totiž o míře vojenských schopností plukovníka Menzla, který se po Trenkově zatčení stal velitelem pandurského sboru. Bitva u Molvic, k níž zanedlouho došlo, byla pak jen žalostným dokladem neschopnosti generála Neipperga. Zakázal svým jednotkám útočit, tím ovšem nepříteli umožnil, aby zahájil ofenzívu. A tak desítky vojáků hynuly před jeho očima, a přitom docela zbytečně. Důstojnicí si nakonec vymohli protiútok a došlo k tomu, že Prusové se dali na ústup. Jen shodou okolností unikl Fridrich svému zajetí. Tragikomičnost nastalé situace se však ukázala nazítří, kdy pruský král zjistil, že vlastně zvítězil. Neboť Neipperg v okamžiku, kdy nepřítele porazil, vydal rozkaz k ústupu.

Z války se tak stávala fraška. A jakou úctu mohl mít Trenk k veliteli slezské fronty, když se tak názorně přesvědčoval o jeho do nebe volající neschopnosti?

A vyšetřovací vazba pokračovala. Generál se snažil, seč mohl, aby byl Trenk odsouzen. Jenže nezdálo se to snadné. Potvrdilo se, že císařovna Trenka skutečně ustanovila samostatným velitelem pandurského sboru. Zbývala tedy druhá možnost, jak získat nad Trenkem vrch. Oživit záležitost se smrtí rakouských kupců. Avšak ani v tom ohledu nebyl Trenk shledán vinným. Stále více se zdálo zřejmé, že generál uskutečnění svého úmyslu nedosáhne. Navíc panduři stále více dávali najevo svou nezkrotnost. Výměnou velitele se nezměnilo nic, co by vedlo k utužení kázně. Naopak. Divocí chlapi začali Menzlovi vzdorovat. Jejich morálka se horšila den ze dne. Dokonce se proslýchalo, že chtějí odejít.

Trenk se o podobné hrozbě dozvěděl. Zpráva jej nesmírně polekala. Náhle si uvědomoval, že se začíná hroutit jeho představa o vojenské slávě, o oslnivé kariéře. Jestliže panduři odejdou, než se vrátí z vězení, marné bylo všechno jeho předchozí namáhání, zbytečně vyplýtval svůj majetek a po císařovnině přízni bude veta.

Zlá předzvěst se splnila.

Když se Trenk po šestitýdenní vazbě vrátil do vojenského ležení, s nikým ze svých lidí se nesetkal. Odešli. Bez rozloučení, bez břinkotu turecké muziky. Bylo tu náhle podivně smutno a prázdno.

Stačil vyzvědět, kterým směrem se dali. K Vídni. Najal kočár a uháněl za nimi. Před Brnem je dostihl. Jenže byla jich pouze část, kolem tří set. Ostatní se dali jinudy, a proto je minul. Ti, které zastihl, vyhlíželi provinile. Ale z jejich řečí bylo zřejmé rozhodnutí, že se na frontu již nevrátí. Krátká doba Menzlova velení je natolik znechutila, že se stali neoblomní. Trenk použil veškeré své výmluvnosti, aby je od takového úmyslu odradil. Zaručoval se, že ani on se už nehodlá vrátit na slezskou frontu, zpět do moci generála Neipperga.

Zbývala otázka, kam by tedy vlastně šli.

Odpověď měl Trenk promyšlenou. Sídelní město říše se ocitlo v ohrožení. Vídeň, která se stala jeho osudem, která znamenala vzepětí ve chvíli neodvratného pádu. Že by se tedy osudovost měla opakovat?

41

Situace, ve které se tehdy nacházela Marie Terezie, byla vskutku povážlivá. Až dosud měla proti sobě jediného nepřítele, nyní jí vyhlásil válku taky bavorský kurfirst Karel Albrecht. Brzy poté Bavoři obsadili Pasov, který měl v oblasti Dunaje rozhodující význam. A do pohybu byla uvedena pětadvacetitisícová armáda Francouzů, kteří rovněž stanuli na straně císařovniných nepřátel.

Odpůrci Rakouska už se dělili o kořist. Karel Albrecht se videi německým císařem, pod svou správu měl dostat taky Čechy a Tyrolsko. Fridrich August, který nosil korunu krále saského a polského, si dělal nárok na Moravu a část Slezska, na území mezi Opavou, Těšínem a Krnovem. Zbývající část Slezska měla připadnout pruskému králi. A konečně: Francie si brousila zuby na lombardské území.

Rakouský trůn se tedy začal kymácet. A tím větší panika nastala, když se objevily zprávy, že nepřátelská koalice zaútočí na Vídeň.

Nastal zmatený poplach. Všechny cenné věci byly odváženy do Štýrského Hradce, nechyběla mezi nimi ani státní pokladna a všechny důležité archívní dokumenty. Město žilo přípravami na obranu. Měšťanstvo se sice cvičilo ve zbrani, univerzita a královská akademie vydávaly plamenné výzvy k náboru dobrovolníků, lidí však bylo stále málo.

Nelze se tedy divit, že Trenkova nabídka na pomoc při hájení Vídně přišla jak na zavolanou. Jenže o pandurech se tu už leccos nedobrého proslechlo, a tak velení obrany je do města nevpustilo. Bylo jim svěřeno hájení mosteckých věží na prvním rameni Dunaje. Úkol to nebyl snadný, zvláště při nedostatku dalších vojáků. Do všech stran tedy Trenk rozesílal své lidi, aby dělali nábor. Jenže vlastně už toho ani nebylo potřeba. Ačkoli bavorští a francouzští dragouni pronikli do bezprostřední blízkosti Vídně, nepřátelský trubač se dokonce přiblížil k městským hradbám a vyzýval obyvatelstvo, aby se vzdalo, ke střetnutí nedošlo. Všechno vypadalo jenom jako bouře ve sklenici vody. Nepřátelská vojska se sídelnímu městu vyhnula.

Bylo po boji ještě dřív, než začal.

A Trenk náhle nevěděl, zda je tomu rád, či nikoli.

Ale přece jen je opět ve svém živlu. Opět má své vojáky, i když jejich řady jsou tak zoufale prořídlé. Zůstává mu však naděje na slávu a také na kořist. Příležitostí se vzápětí naskýtá víc než dost.

Klausy!

Příliš tvrdý oříšek pro štáb rakouské armády. Byl to jeden ze štýrských průsmyků, které nepřítel pokládal za nedobytné. Nejen že se tu zabezpečil silnou obranou, ale obléhatele mohl zlikvidovat vlastně bez jediného výstřelu. Stačilo shazovat útočníkům na hlavy kamení.

A tak přišli ke slovu panduři.

Byla noc, temná a neprodyšná. Trenk dorazil se svými lidmi k okraji průsmyku. Kdesi nahoře přecházela stráž, monotónní kroky se rozléhaly tmou a opět se přibližovaly. Okolnost, kterou měl Trenk dokonale promyšlenou. A protože jediný okamžik mohl znamenat zdar či neúspěch celé akce, rozhodl se, že nejobtížnější část útoku uskuteční sám. Jako kočka se přiblížil k hlavnímu traktu, strážného nechal přejít, a když se ocitl za jeho zády, prudce vyrazil. Nepřátelský voják vzápětí spadl ze skály. Pak už bylo vše snadné. Panduři vtrhli do vrat a strážní se probrali do hrozivého snu. Jenže hluk, který mezitím vznikl, přece jen prozradil nebezpečí. Byl vyhlášen poplach. Ukázalo se však, že je to marné gesto. Velitel průsmyku totiž nevynikal žádnou zmužilostí. Sotva se dozvěděl, že má kolem sebe pandury, hned byl ochoten vyjednávat. A Trenk, prohnaný lišák, věděl, jak na něho.

– Francouzsko-bavorské vojsko bylo včera na hlavu poraženo, vzkázal veliteli průsmyku. – Jste tedy ztraceni. Teď už hlídáte ztracenou vartu. Jestli se ovšem vzdáte, dovolím vám bezpečný odchod.

Zoufalý Bavorák se domníval, že nemá na vybranou. Uvěřil, a souhlasil s kapitulací.

Bylo to zatím největší Trenkovo vítězství.

Čin, který pak ještě opakoval ve zbývajících dvou průsmycích, ve Windischgartenu a Špitálu. Výsledek se mu samotnému zdál neuvěřitelný. Kromě ovládnutí strategických bodů které pro další postup rakouské armády měly mimořádný význam, ukořistil s pandury pět děl, mnoho výzbroje a munice. Zajal dvaadvacet důstojníků a přes šest set vojáků. Bez jediného výstřelu!

Velitel fronty generál Khevenhiller nestačil jásat. Ano, teď přišla Trenkova pravá chvíle! Teď svět mohl hledět na to, co umí! Teď měl Trenk možnost rozvinout talent, který se v něm snažili uhasit neschopní a zlolajní oficíři!

42

Netrvalo dlouho a už tu byl další rozkaz: Proniknout do města Blattinek, které znamenalo další významný opěrný bod nepřítele. Trenk se dostal s pandury k řece Isar, dál však nebylo možno pokračovat. Měšťané totiž v obavě, že by podobný útok mohl přijít, strhli mosty. A tak se za svými hradbami cítili poměrně bezpeční, navzdory tomu, že k jejich ochraně byla přítomna jen nepočetná bavorská posádka. Trenk ovšem věděl, že běžným způsobem boje nic nepořídí. Chvíli rozvažoval, a pak se usmál. Ano, zahraje si na mnicha. Ostatně liboval si v převlecích, a to, co právě vymyslel, mu samotnému připadalo jako výjev z divadelní frašky. Tam kdesi za řekou se teď pro něj rozprostřelo jeviště, tam se pokusí sehrát nezvyklou úlohu. Jenže co z ní nakonec zbude, fraška, nebo tragédie?

V mnišském hábitu se docela proměnil. Panduři, kterým se předtím podařilo sehnat mnišskou kutnu, se kuckali smíchy. Jenže Trenkovi do smíchu příliš nebylo. Vždyť plán, který vymyslel, je ve své podstatě dost nebezpečný. Vydá se svým nepřátelům všanc, a nebude se moci spolehnout na nikoho.

Pramicí se za tmy přeplavil na protější břeh. Bylo už k ránu a mlha vystupovala od vody, obnažovala pouze obrysy nejbližších stavení. Po strmých kamenných schodech se dostal k náměstí. Vládl tu nervózní shon. Město žilo přípravami na možný útok.

A všude plno měšťanů, kteří vzrušeně debatovali o tom, co se dole pod městem děje. Nebylo těžké se mezi ně vmísit. – Pročpak jste zbourali mosty? zeptal se.

Dali se do jízlivého smíchu. – Každé malé dítě to ví, jenom vy ne, velebný otče? odpověděl vytáhlý občan, – nebo jste snad neslyšel, jaké nebezpečí našemu městu hrozí? Že se blíží panduři? Ti Trenkovi zločinci?

Trenk se zatvářil poněkud zahanbeně. – Jistě, jak bych nevěděl, přikývl, – ale přesto si nejsem jist, jestli jste udělali dobře, dodal starostlivě. Hleděl dolů k palisádám, v nezřetelné dálce pod nimi tekla řeka, hranice společné úzkosti a obav. – Copak si opravdu myslíte, že tím pandurům zabráníte, aby se dostali do města? Strhané mosty jim zase tak moc vadit nebudou, dostanou se sem po prámech, přeskočí jako vítr. A co to potom bude pro vás znamenat? Záhubu, protože tím, že jste strhli mosty, jen jste pandury vydráždili k větší nenávisti a pomstě.

Taková řeč se ovšem ctihodným měšťanům pranic nelíbila. Mračili se a v duchu tomu přivandrovalci vyčítali, že se plete do věcí, kterým jako duchovní sotva Může rozumět. Jenže pověst, která šla o pandurech jako o krvelačných, nenasytných šelmách, přece jen zanechala obavy.

– Přijměte radu, upřímnou radu, pravil převlečený Trenk vemlouvavě. – Opravte mosty a buďte rozumní. A nevěřte tomu, co se o pandurech říká, přijměte je jako přátele. Abyste jednou neproklínali svůj osud. Až by tady všechno lehlo popelem.

Měšťané naslouchali hlasu neznámého duchovního s pohnutím. Snad má v něčem pravdu, uvažovali, ale nahlas nikdo neodpověděl. Až po chvíli se zeptal ten vysoký, vytáhlý muž: – Důstojný otče, vy nás tedy nabádáte k tomu, abychom nekladli odpor, abychom se vzdali. Ale copak máme co dělat se skutečným nepřítelem? Panduři nejsou vojáci. Je to smečka vrahů a lidských vyvrhelů. Počínaje jejich Trenkem. Vždyť co je vlastně Trenk jiného než skutečný zločinec?

Trenk polkl naprázdno. Takhle o sobě ještě z očí do očí neslyšel hovořit. Hned však horlivě přikývl. – Zločinec? Slabé slovo. Dávno už měl viset na šibenici.

Ctihodní pánové konečně slyšeli, co slyšet chtěli. Předtím začínali být na pochybách, s kým to vlastně rozmlouvají. Teď poznali, že mnich stojí na jejich straně, že sdílí jejich mínění, jejich obavy.

– Pravdu máš, bratře, obrátil se Trenk na měšťana, který ho právě tak dokonale potupil,

– jakpak se jmenuješ? Věru, jsi bystrý člověk. Měšťan se zapýřil a vypjal prsa. Pochvala

ho jaksepatří zahřála. – Steian Griesinger, velebný otče, odpověděl nadmíru uctivě.

– Griesinger, opakoval si Trenk v duchu. A nahlas řekl: – Ano, je to smečka vrahů. A přesto nic jiného nezbude, než to, co jsem vám radil.

Kdosi v hloučku se ušklíbl. – Taky třeba ne. Když nás panduři napadnou, víme co dělat. Pošleme vzkaz do Straubingu. Požádáme o pomoc.

Vida, další zajímavá zvěst.

Trenk nasadil vyraz stejné ustaranosti. Nevím, nevím, pravil jakoby zkormouceně,

– jestli vám k tomu zbude dost času. Záměrně prodlužoval rozhovor. Ve stejné době se totiž měla skupina pandurů dostat pomocí svázaných klád na zdejší stranu řeky. Vědělo se, že někde poblíž stojí mlýn a že tam lze najít loďku. Štěstí jim přálo, a tak v čase, kdy Trenk s měšťany rozmlouval, pětadvacet pandurů se přeplavilo na nepřátelský břeh. Než se obezřetní strážci nadáli, rozléhal se okolím strašlivý řev. Hlídky se rozutekly a pobořené mosty zůstaly nestřežené. Na břeh se přepravili další vojáci a přechod přes řeku byl alespoň provizorně opraven. Zanedlouho tudy přešel celý Trenkův sbor.

Náměstí bylo najednou prázdné, obyvatele se bezhlavě rozprchli do všech stran. Mlha, která předtím ležela nad hladinou vody jako neprostupná clona, začala opadávat, jako by se stávala spojencem dobyvatelů.

Trenk svlékl mnišskou kutnu, i na vojenskou uniformu panduři pamatovali, a zase uháněl v čele svých lidí. Město nadále zůstávalo liduprázdné, pouze se jim podařilo chytit žebračku, která se už neměla kam schovat. Dovnitř ji nikdo nepustil, a tak ustrašeně dřepěla ve výklenku dveří jednoho patricijského domu. Když spatřila Trenka, velmi se ulekla, snažil se ji tedy uklidnit. Zeptal se: – Kdepak tady má dům ctihodný pan měšťan Griesinger?

Žebrácká polekaně ukázala na roh náměstí. – Támhle, vztyčila třesoucí se ruku k místu, kde stál honosný třípatrový dům. Na první pohled bylo zřejmé, že patří k nejvýstavnějším ve městě. Z dálky poutal pozornost nádherně zdobeným arkýřem, bělobou oken a pečlivě udržovaným okolím.

Trenk hodil žebračce několik mincí. Žena po nich chtivě sáhla a chtěla Trenkovi líbat ruce. Ale kde mu už bylo konec. Ani na koně nevsedl, držel jej za uzdu, mával kolem sebe a svolával pandury. Už se houfovali před Griesingerovým domem. Samozřejmě že bylo zavřeno. Trenk tedy sáhl po ozdobném držadle, které mělo kovovou lví hlavu. V otvoru dveří se objevily čísi oči. – Hledáme pana Griesingera, řekl Trenk.

– Není doma, odpověděl hlas za dveřmi.

– A ani nebude, znělo dál třaslavě. – Odjel.

Trenkovi svitlo. Do Straubingu, samozřejmě. Žádat o pomoc.

Už nebylo o čem přemýšlet. A pandurů přibývalo, přijížděli další. Mrtvé město ožívalo jejich halasem, křikem, změtí nadávek Hrozba opanovala všechno kolem. Dobyté město se chystalo ke svému ponížení. Ale pandurská hrabivost zůstávala zatím na uzdě. Zatím. Tady na svažitém náměstí, na samotném Jeho konci, se však přesto schyluje k dramatu. Trenk ukázal před sebe. – Tenhle dům vám dávám jako kořist. Griesinger na mě nesmí zapomenout.

Jak líbezně jim ta slova zněla.

Vrata byla vzápětí vyvrácena, a panduři začali předvádět pravé divy toho, v čem se tak skvěle vyznali, v rabování.

Protože nepřátelská posádka prchla a posila nepřišla, cítili se docela bezpeční. A tak nezůstalo pouze u jediného domu. Ano, na město přišel trest. Trest za stržené mosty, za to, jak nenávistně se radní o pandurech vyjadřovali. A ani Trenk si najednou nečinil zlé svědomí. Část toho, co zabavil, odvedl do státní pokladny, ale sám rovněž nepřišel zkrátka. Když však zanedlouho ohlašoval veliteli armádního úseku výsledek obléhání, s obzvláštním nadšením se nesetkal. Naopak generál Khevenhiller už o pandurském řádění leccos věděl, a netvářil se nijak přátelsky. – Tentokrát jste, barone, neudělal dobře, pravil. A ta slova zněla náhle jako zastřená hrozba.

43

Vzájemný vztah mezi Trenkem a Khevenhillerem podstatně zvlažněl. Ale zuřila válka a Trenk spoléhal na to, že pošramocenou pověst zase rychle napraví. Byl chtivý boje a hlásil se se svými lidmi pokaždé tam, kde mu situace připadala nebezpečná a povážlivá.

A takový, případ na sebe nenechal dlouho čekat.

Dostal zprávu, že poblíž Mayenburku byla obklíčena tělesná stráž generála Doringa. Ubytovala se v jednom okolním stavení a teď jí hrozí nebezpečí, že bude zajata. Každá minuta se zdála rozhodující. Trenk vybral několik pandurů a hnal se s nimi ohroženým vojákům na pomoc. Zvolil přitom osvědčenou taktiku, s hurónským křikem, s divokostí, která naháněla děs, napadl nepočetný oddíl nepřátel. Ani se příliš nezmohli na odpor. Velící důstojník a šest dalších mužů bylo zajato. Ostatní se vzdali. Doringova tělesná stráž vyvázla bez jediného škrábnutí.

Trenk tu teď sedí v jizbě selského stavení, a vyslýchá zajatého důstojníka, pohublého lajtnanta, který nic neví, stále jen krčí rameny nebo mlčí. A Trenk se už cítí unaven, a ani nemá v úmyslu mu příliš rozvazovat jazyk. Nakonec proč by se snažil. Předá jej stráži a ta ho

odvede. Ale zatím tak neučinil. Něco se mu na celé věci nezdá. Právě ta tvrdošíjnost mlčení. A zaražené, postrašené tváře ostatních zajatců, kteří po něm stále pokukují, jako by z mimiky jeho obličeje odhadovali, co říci a co nikoli. A Trenk přestal spěchat. Předstírá, že má času habaděj. Hledí před sebe, na neomítnutou stěnu světnice, vymazanou jílem. Venku vládne chladné počasí, a tady je docela příjemně. Oheň prosvětluje jizbu a kdosi z pandurů se chopil díla. Ve dvoře zabil slepici, už ji má oškubanou, a teď ji hází do kotle, který visí ze stropu na řetězci. Chlebová pec zůstala ovšem chladná a prázdná. Vůbec vše je tu smutné, jako bez života. Hospodář s rodinou zmizel, zřejmě jej vystrašila dlouhá přestřelka, která ve vsi řádí několik dní. Opustili stavení ve velkém spěchu, takže na udusané hlíně, která slouží za podlahu, zůstalo několik rozšmajdaných krpálů. A na širokých lavicích, zasazených do stěny, svršky oděvů. Ano, všichni jsou tu vetřelci, lhostejno ke které bojující straně patří. Dům je proto přijal nevraživě, bez pohostinství. Ale Trenk na podobné věci teď nemyslí. Spíše si láme hlavu tím, zda přece jen nemarní čas. Vždyť co se vlastně od zajatců může dozvědět? Rozložení jednotek? Sílu mužstva? Operační záměry velení?

Už není třeba nic vyzvídat. Fronta je stejně nepřehledná. Tahanice o předpolí jsou na denním pořádku. Jeden den patří vesnice nepříteli, nazítří zase Rakušanům. Půtky, řeže, nečekané přepady. Stále a stále do omrzení. Žádná velká ofenzíva se zřejmě nechystá. Ani tady, ani tam patrně nejsou s to něco rozhodujícího vymyslet. Vleklá válka, nic víc.

A tak se Trenk rozhodl s nemastným neslaným výslechem skoncovat. Oficíra dal eskortovat a v duchu už si sumíroval zprávu, kterou přednese generálu Berenklaunovi. Sotva však za prušáckým velitelem zapadly dveře, stál tu pandur, rytmistr, kterého Trenk pověřil venkovní hlídkou. Že prý si jeden ze zajatců s ním přeje mluvit. Ale tak, aby ostatní o tom nevěděli.

Trenk zavětřil. – Zařiďte to, přikázal.

Za chvíli jej přivedli. Robustní pořízek, kyrysník. Bílý kabátec, bílé kalhoty, tmavozelené výložky, knoflíky také bílé. Tvářil se dost ustaraně. A stále se ohlížel, jako by se přesvědčoval, kdo je tu s nimi přítomen. Vypadá to na důvěrné sdělení.

Trenk ukázal ke stolu, který stál v rohu, napříč topeništi. Teprve nyní si všiml, co ušlo předtím jeho pozornosti, že je tam v koutě kolovrat a opodál že leží několik ostrouhaných loučí. Pandur, který zajatce přivedl, zasalutoval a odešel. Zůstali sami. – Sedni, přikázal Trenk.

Kyrysník uposlechl. Tady za stolem zřejmé bývalo čestné místo pro hosta, tam sedával hospodář a další podomci, zatímco ženy se obvykle zdržují o kus dál, na lavici blízko topeniště. – Tak co, o co jde? zahartusil Trenk.

– Pocházím z vedlejší vesnice, z Weinbergu, osmělil se konečně. –– Šest let jsem už na vojně, ale doma jsem dosud nebyl. Matka prý ještě žije.

Trenk přikývl.

Nic jsem si nepřál víc, než se podívat domů, když jsem tak blízko. Jenže teď, když mě odvedete…

Máš pravdu, přikývl Trenk. A docela chápal, jaká smůla jej potkala. Příliš brzo se za matkou asi nepodívá.

Jenže já bych to nechtěl zadarmo, najednou vyhrkl kyrysník. Byl nervózní, stále si pohrával s bělostnými knoflíky, prsty pravé ruky je střídavě rozepínaly a zase zapínaly, aniž si toho zřejmě vůbec byl vědom.

– To zní hezky, ušklíbl se Trenk.

– Jenže potřebuji slib, že se o tom nedozví… Spiklenecky zamrkal. Věděl, že od této chvíle vstupuje na tenký led vojenské zrady. Trenk pochopil. Vstal a prudce otevřel dveře. Nestál tam nikdo. Jen o přilehlé zápraží se opíral voják, který tu měl hlídku. Trenk opět zavřel.

Dobře, mluv, přikývl Trenk.

A pustíte mě za to domů?

Trenk se zatvářil neurčitě. Kam tě tady mohu pustit, uvažoval v duchu. Daleko nedojdeš, vlastní lidi tě chytí jako zběha. Máš moje slovo, řekl Trenk.

Voják se nadzvedl na lavici a šouravým pohybem se přiblížil k Trenkovi, který seděl na ozdobné truhlici. Byla pestře malovaná a zřejmě patřila k nejvzácnějším kusům nábytku, který tu hospodář zanechal. – Pan hrabě Seissel, velitel naší škadrony… Kyrysník zmlkl. Jako by si uvědomoval, že vlastně už překročil práh něčeho, co by jej případně mohlo stát život. – Tak mluv, vybídl ho Trenk nedočkavě. Voják stiskl rty. –– Prostě… někde tady poblíž schoval své věci. A je mezi li i mi i praporec…

jaký praporec?

Váš Rakouský. Sama císařovna ho vyšívala.

Marie Terezie? užasl Trenk.

Spíše čekal, že mu poví o nějakém pokladu, který prušácký skrblík Seissel vozí světem a o který by se dal připravit. Ale praporec?

Praporec ovšem presto byl něco víc než obyčejná kořist. Ke všemu když jde o vlastnoruční dílo císařovny. – A kde? Trenk celý ožil.

Voják pokrčil rameny. – To právě nevím. Ale asi docela nablízku. Rozhodně by se dalo zjistit, který dům si najal. Někde tam musí být povoz. Ujet s ním nemohl. Prostě už nestačil. Jistě se však pro něj vrátí.

Trenk pochopil, že má na své straně nečekaného spojence. Voják, který je schopen za setkání s matkou zradit třeba celý generální štáb, natož nesmlčet tajemství ukryté zástavy.

– Dobře, přikývl Trenk. A jizba už pro něj začínala být těsná. Sesedl z malované truhly a bezmyšlenkovitě ji otevřel. Byla prázdná. Vlastně ne tak docela, na dně leželo lněné plátno. Trenk je vzal do ruky, a zase hodil zpátky. Hleděl ke stěně, na které zůstalo plno hrníčků, bylo tam i šití, lahvičky s jakýmsi lektvarem, ale nic z toho zřejmě nevnímal.

Zavolal hlídku. – Kde jsou zajatci? zeptal se.

Čekají na tohohle. Pandurský rytmistr ukázal na kyrysníka.

Je nemocný, řekl Trenk málo přesvědčivě. – Zatím tu zůstane. Ostatní odchod.

Zběhnutí bylo dokonáno. I rytmistr to pochopil. Nepochybně se dovtípí i ostatní zajatci. Kyrysník zaraženě mlčel. Měl teď jistotu návratu domů. Neměl však jistotu budoucnosti.

Trenk odeslal zajatce do rakouského ležení, ponechal si jen několik pandurů, a byl rozhodnut praporec najít, kdyby se měl svět zbořit. Jenže kde začít?

Vzpomněl si na husarský kousek v Blattinkách. Ano, převlek! Tentokrát se ale vystrojí jinak, světáčtěji. Co takhle zahrát si na myslivce?

Nápad to nebyl špatný, Jenže kde sehnat takový mundúr? A čas kvapí, situace se může obrátit jako vítr. Vzápětí se ovšem rozpomněl, že cestou sem jeli kolem hájenky. Stavení nemůže být daleko. A tak už dává příkaz, vem kde vem, do Večera musí být to maškarní převlečení tady.

44

A bylo.

Sice nijak nóbl, fořt, kterému oblek patřil, byl zřejmě střízlík, a připadalo tedy jako div, že Trenkovo robustní tělo se do šatů vůbec vsoukalo. Všechno ovšem škrtilo, Trenk si připadal jako spoutaný. A tak sotva jej vysadili na koně, ucítil, že mu povolil šos. Ale tma ledasco skryje. A všechno se musí vyřídit ještě téhle noci, ráno už by mohlo být pozdě.

„Panduři mezitím vyzvěděli jméno vesnice, kdo se hrabě Seissel předtím ubytoval. V té chvíli měl Trenk napůl vyhráno. Poloha vesnice odpovídala tomu, co kyrysník tvrdil, že místo je odtud nedaleko, dokonce na rakouské straně fronty. Když tam dorazili, viděli, že jde o několik kruhových stavení, natěsnaných k sobě. Byly to roubené stavby rozložené kolem dvorů. V dohasínajícím slunci se kryté doškovice odrážely od horizontu ostrým kontrastem. Trenk seskočil z koně a pandur, který jej doprovázel, zůstal v lese, aby jej neprozradil.

Zaklepal na nejbližší stavení. Měchuřinou jako by se zakmitl stín, dál však bylo hluboké ticho. Není divu, v tomhle válečném čase je vlastně každý cizí člověk nepřítelem. Trenk se rozhlížel kolem. Uvažoval, kde sám by si zřídil doupě, kdyby se měl rozhodovat jako Seissel. A rázem mu pohled padl na nedaleký statek, stojící o samotě, a taky blíž k lesu. Měl patrovou sýpku s pavlačí, která vypadala velmi romanticky. Docela dobře si najednou dovedl představit večer strávený tu v klidu, v míru. Pokročil tím směrem. Ze dvora se ozval dravý psí štěkot. A v okně za hrazením muškátů se objevila hlava v šátku. Trenk rychle postoupil, než ženská přibouchne okenici.

– Jsem myslivec hraběte Seissla, řekl přidušeně.

Žena lehce rozevřela ústa. Bylo vidět, že má vykotlané zuby a některé jí chyběly docela. Slova, která Trenk pronesl, ji zřejmě nemálo naladila. Prohlížela si ho jako zjevení. – Opravdu? spráskla ruce. A zmizela. Ne však nadlouho. V těžkých bytelných dveřích zarachotil klíč. – Rychle, zašeptla a vykoukla na náves. Kejhalo tam několik opuštěných hus, jinak nebylo vidět živáčka. Obezřetně se vrátila do chodby a zamkla. Trenk nechtěl věřit, jak snadno se mu zatím záludný úmysl daří. – Ti Rakušáci nám ale pořádně zatopili, řekl znaveně, –– rozprášili nás do všech stran. Ustaraně zvedl oči v sloup. A ženská starostlivě přikyvovala. Hleděla na něj s obdivem, zřejmě proto, že se mu takovým zázrakem podařilo uniknout spárům nepřátelských slídilů. Spěšně jej vedla do jizby. Nábytek svědčil o jisté zámožnosti. Skříně z tvrdého dřeva, a jejich čela byla vykládána. Na stěnách viselo několik barevných obrázků svatých. Trenk sklopil pohled, věděl, jak je na štíru s časem. Hospodyně však nic netušila, a začala se shánět po něčem, co by nabídla k snědku. Trenk se ulekl, nechtěl ženu urazit, a navíc pocítil zlé svědomí. – Spěchám, začal se omlouvat, – vlastně jsem jenom přišel říct, že mě nedostali. Pro případ, kdyby se pan hrabě vrátil.

Žena chápavě přikývla. –– Jen jestli ještě vůbec kdy přijde, pravila ustaraně. –– Kdo ví, kde je teď milostpánovi konec.

Trenk jí horlivě dával za pravdu. Tvář naladil do stejné zachmuřenosti. – A nejhorší je, pravil, – že se ti darebáci zmocnili i jeho zavazadel.

Léčka, kterou podsunul prosté ženě, zabrala okamžitě. – I kdepak, neovládla se radostí a vyjekla skoro vítězoslavně. – Všechno se stalo tak rychle, že na loupení nebyl čas. Věci, které měl pan hrabě s sebou, zůstaly ve voze. Zacouvala jsem s ním támhle pod kůlnu. Aby ho ti darebáci nevyslídili.

– To je skvělé, předstíraně zajásal Trenk. – jenže jaké darebáky myslíte?

Žena mávla rukou do prázdna. – Copak jste o nich neslyšel? Panduři se jim říká. A velí jim jakýsi vyvrhel, jméno jsem zapomněla.

– Trenk, pomohl jí s pamětí.

Jo, Trenk, přitakala. A zdálo se, že tvář se jí podivně zvrásčila.

To jste udělala moc dobře, pravil s neskrývaným uznáním. Začal se rozhlížet kolem dvorku. – A kdepak ta vaše kůlna vlastně stojí? zeptal se.

Hospodyně povstala. Vykotlané zuby se jí znovu obnažily. Smála se jako měsíc. Sama si náhle připadala hrdinkou. Byla na svou pohotovost náležitě pyšná. –– Však pojďte, řekla.

Stmívalo se stále víc. Zešeřelou chodbičkou se dostali na úzký dvorek, byl mnohem menší, než se dalo předpokládat. Dveře do chléva zůstaly pootevřené. Stála tam jediná stračena a vzpouzela se u kamenného žlabu. Pak tu byl seník, ale tomu se vyhnuli. Vedlejší chlívky zely zcela prázdnotou. Protější stodola vypadala jako přízrak, měla divnou rozložitou střechu. Nad jejím štítem vyhlížel holubník. Ale stodola všemu vévodila. – Tady? ukázal Trenk.

Žena zavrtěla hlavou. – Tak by ten darebák asi sotva uvažoval, ušklíbla se dávajíc mu najevo svou důmyslnost. – To tak, zasmála se skřehotavě. Trenk se cítil poněkud zahanben. Rychle přikývl. – Máte pravdu, tady je třeba myslet na všecko.

Obešli stodolu a Trenk zjistil, že kůlna má dvojí vchod. Jedním se vcházelo vrátky, druhý byl široký a projela by jím naložená fůra. A právě tento přístup zůstával zatarasený zlomenou voji, prohnilými trámy a podepřený kůlem.

Dostali se k nízkým vratům. Když otevřeli, zavanula vůně sena. Do sychravého podzimu se vrátil červen, slunce, jeho žár. – Tady? řekl Trenk nedočkavě. Žena přikývla. Spěšně tedy začal rozhrnovat nakupené chuchvalce sena. Brzy nahmatal obrysy vozu. Hrabal dál, jako pes. Už se vylouply postraňky, pak plachta. Trenkovi se zatajil dech. Ale špatně viděl, šero se měnilo v tmu. A louče se nedaly použít, nebezpečí požáru by bylo příliš velké. Snažil se tedy hledat po hmatu. Našel několik vaků, které ovšem mohly představovat cokoli. Za jiných okolností by se už do nich pouštěl. Ale tady hledal něco mnohem útlejšího. Konečně. Držel žerď. Chvatně sáhl na druhý konec dlouhého předmětu a zjistil, že je zabalený do látky. Žena k němu zírala s tichou odevzdaností. Neměla samozřejmě tušení, jakého překvapení se vzápětí dočká. Neboť Trenk mezitím již vyběhl na dvůr, kde bylo dosud přece jenom víc světla. Odmotal látku a měl pocit opojného vítězství. Skutečně, praporec!

Vítězstvím k pravdě, bylo tam napsáno.

Rychle jej začal smotávat. A vracel se do seníku. Najednou měl jiné oči a jiný hlas. Už to nebyl mysliveček, který jen o vlas unikl osudu svého pána. Už to byl opět dobyvatel. – Tak já vám teda něco řeknu. A obrátil se k ženě. – Aby tenhle vůz a všechno, co je v něm, nepobrali pandurští darebáci, vezmu si ho sám.

Viděl, jak jí tuhne tvář. Začínala něco tušit.

– já jsem totiž Trenk, dodal.

Žena divoce vykřikla. Strnule hleděla na Trenka, jako by jí došlo, že právě v mysliveckém oblečení chodívají přestrojení čerti. Spráskla ruce a s přesvědčením, že cítí pach siry, jak se o pekelnících tvrdí, zvolna padala do mrákot.

45

S pocitem nemalého vzrušení vezl pak nazítří generálu Berenklauovi ukořistěný praporec. Byl na něj náležitě pyšný, vážil si ho mnohem víc než oněch pěti vaků, které s pandury odtáhl. Uvnitř zavazadel bylo i několik zlatých a pozlacených předmětů, dokonce hrací hodiny a jiné roztodivné věci, které s válkou sotva mohly mít něco společného, nanejvýš to, že v ní byly odcizeny. Ostatně i v tom je absurdnost války, že zloděj v ní okrádá zloděje, byť se krádeži říká trofej. Jenže praporec je samozřejmě nesrovnatelně víc, je to symbol vojenské cti, vojenské slávy. Trenk zatím neví, která součást rakouského vojska o něj přišla. Ale už teď je mu zřejmé, že si za tenhle čin vydobyl pořádné ostruhy. Praporec byl zabalený v šarlatové látce, uložen na dně pandurského vozu zůstával co nejméně nápadný, a povoz střežila početná skupina vojáků.

Konečně dorazili do generálova štábu.

Berenklau přijal Trenka s nezvyklou lhostejností. Ani tak neobvyklý úlovek jej neuměl nadchnout. Když před ním Trenk rozvinul praporec a ukázal k lemu, nad nímž byly iniciály samotné císařovny, jen lehce přikývl. Jako by šlo o pouhou jarmareční tretku. Jediné slovo uznání, pochvaly. Uchopil žerď, praporec smotal a postavil do rohu místnosti. Trenk se cítil pobouřen. Takového vděku by se nenadál.

– Posaďte se, barone, řekl generál.

Trenk stál uprostřed velké, rozměrné místnosti, plné lejster a map. Berenklau se do nich zahleděl, jako by Trenka náhle přestal vnímat, a usilovně cosi hledal. Pak zvedl hlavu a znovu pokynul na protější křeslo. Mělo zlatě zdobená záda a bylo potaženo rudým suknem. Trenk váhavě uposlechl. Tón, který generál navodil, vůbec nezněl přátelsky.

– Delší čas se chystám, abych si s vámi promluvil, řekl. – A začnu rovnou: zřejmě si tuhle válku pletete s loupežnickou výpravou.

Trenk cítil, jak mu vyschlo v ústech. Nechtěl věřit tomu, co slyšel. Opodál stojí praporec, který mu právě s takovým nadšením odevzdal, a generál neuzná za vhodné projevit jediné slovo uznání. A co víc, ještě nenávistně dotírá. Trenk se tedy zatvářil, jako by nerozuměl. Ačkoli slyšel dobře, nastavil ucho. –– Co prosím, Vaše Excelence?

Berenklau pochopil jeho jízlivost. To jej vydráždilo. – Tak já vám to povím ještě zřetelněji. Říká vám něco jméno Griesinger?

Trenk zamžikal. Odtud vítr vane! Ale v tom případě má nadmíru pevnou půdu pod nohama.

Ano, Vaše Excelence. To mně tedy říká. Griesinger. Fanatický pomahač nepřátel, měšťan z Blattinek. Byl jedním z těch, kteří nechali strhnout mosty. Když jsme se do města přece jen dostali, utíkal pro pomoc do Straubingu…

Mlčte, vzkřikl generál.

Trenk udiveně vzhlédl. Dlouho už s ním nikdo takhle nemluvil.

– Je pravda, že jste s pandury vydrancoval jeho dům? Že jste… Zmlkl. Měl popelavou tvář a skoro sípěl.

Trenk si připadal jako ve snách. Vždyť Griesinger stál na straně nepřátel. Snažil se, seč mohl, aby Rakušanům zamezil přístup do města. A generál, který se svými vojsky vlastně Blattinky dobýval a který do města pronikl pandurskou zásluhou, a především Trenkovým důvtipem, jej za to ještě chce peskovat!

– Máte jedinou možnost, pokračoval Berenklau. – Postiženému splatit náhrady. Tady je jeho účet. Osm tisíc zlatých.

Rozum zůstával stát. Nepřítel si diktuje podmínky reparace, ačkoli je v roli poraženého. A v té chvíli Trenkovi svitlo.

Ne, tohle není běžný případ. Na tom Gríesingerovi někomu příliš záleží.

Vypotácel se z místnosti s. hlavou k zemi. Cítil se pokořen. Tohle už není válka, ale trapné divadlo. Vždyť právě Berenklau dosud trval na nepřetržitých průnicích do nepřátelského území, na tom, aby panduři slídili po zásobách a taky po penězích pro válečnou pokladnu. A nyní, když tak učinili, byť samozřejmě i jim samotným nemálo zůstalo za nehty, generál obrátí jak na obrtlíku.

Trenk byl rozmrzelý a znechucený. Ještě včera se cítil na vrcholu štěstí, které se mu podařilo s praporcem. Jako by nalilo do žil novou bojechtivost a odvahu. Teď o všechno ztratil zájem, jenže běh věcí se rychle měnil a na přemýšlení o generálské proradnosti nebyl čas. Události na frontě se totiž pro Rakousko vyvíjely značně nepříznivě. Bavoři dostali od Francouzů čerstvé posily v síle třiceti tisíc mužů a Rakušani, kteří v té době stáli poblíž Mnichova, museli ustoupit. Za této situace vydal velitel fronty generál Khevenhiller příkaz za každou cenu získat město zpět. Byl to úkol pro pěl tisíc vojáků, kterým velel Berenklau, byl to tedy i příkaz pro Trenkovy pandury.

Jenže útok nebylo možno zahájit. Měšťané zatarasili brány. A navíc na hradby a na věže vyvezli všech svých šestatřicet děl, která do té doby měli pečlivě zakopána v zemi. Mosty byly strženy, a dokud tesaři nepoloží přes řeku Isar provizorní lávky, není možno na boj pomyslet.

A tak si Berenklau vzpomněl na pandury. Najednou o nich zase věděl.

Trenk si uvědomil svou příležitost. Věděl že útočná akce předpokládá bleskový přechod přes vodu a rychlé obsazení pozic na pokraji města. Zahájil přípravy a vyčkal do tmy. Pak vydal povel k útoku. A štěstí mu přálo, do rána mohli vzít město útokem. Zahradní bránou se dostali až ke knížecímu zámku.

Takové místo bylo ovšem nadmíru lákavé pro vojáky, a proto ještě předtím, než panduři palác obstoupili, spojil se s Berenklauem a žádal, aby objekt nechal střežit jinými jednotkami. Nicméně zpráva, že do města vnikli panduři, byla ohromující. Měšťané okamžitě vyslali k Trenkovi parlamentáře, kteří měli dohodnout kapitulaci.

Boj tedy skončil. A pro Trenka nastala doba nečekaného poklidu. Ubytoval se se svými lidmi u nejbohatších kupců, nechal se hostit a obletovat, platil za učiněného velmože, kdekdo s ním chtěl být zadobře.

Měšťané z obavy, aby si jej proti sobě nepopudili, vnucovali mu svou přízeň. A tak se stalo, že na procházce městem ho jednou oslovil neznámý muž. Zámožný oblek na první pohled zdůrazňoval důstojnost. Ačkoli se viděli poprvé v životě, tvářil se, jako by se znali odjakživa. – Taky pocházím ze Slavonska, jsme tedy rodáci, mluvil ten člověk o překot. – A to vás možná bude zajímat, mám v Osieku strýce, je moc váženým člověkem…

Trenk útrpně vzdychl. – Kdo je ten váš strýc? zeptal se spíše ze zdvořilosti než ze skutečného zájmu.

– Rozhodně ho budete znát, rozplýval se měšťan, – jmenuje se Segenthal a je v Osieku vrchním auditorem.

Trenkův výraz v tu chvíli potemněl, černé kníry se mu divoce naježily. – Tak je to tedy? Ten bídný chlap že je vaším strýcem?

Muž, který samozřejmě nemohl mít tušení o napětí, které vládlo mezi Trenkem a Segenthalem.. nechápal takovou reakci. Nevěděl, že nevraživý poměr mezi nimi trvá léta a že Segenthal připravil kdysi Trenka o sedmnáct tisíc zlatých. Tím méně mohl vědět, že vlastně kvůli němu Trenk znovu oblékl vojenskou uniformu, že se opět vláčí světem, ačkoli jinak by možná teď byl kdesi ve Slavonsku pokojným statkářem. Nevěděl a nemohl vědět, že od Trenkova návratu z Ruska nikdo tak neusiloval o jeho svobodu, jako právě Segenthal. Kdyby se mu nepodařilo ospravedlnit se před samotnou císařovnou, dávno už by tlel v některém říšském vězení.

Sotva tedy zděšený měšťan stačil poznat, jak zle pochodil, najednou měl naspěch a rád by se vytratil. Jenže to se v Trenkovi přepočítal. – Váš strýc mě kdysi okradl o sedmnáct tisíc zlatých, pravil. – a to je teda moc dobře, že jsem vás potkal. Zaplatíte mně ty peníze za něj.

Odiv patolízalského měšťana se zdál o to bezmocnější, že bylo zřejmé, jak nebezpečné je protivit se samotnému veliteli pandurů.

– Totiž, abych vám vše vysvětlil; začal couvat, – s tím strýcem je to tak: už léta jsme se neviděli. A nakonec máte pravdu, vždycky jsem o něm tvrdil, že je to nelida, proto jsme se taky v lásce moc neměli. To bych vám mohl vykládat…

Trenk se nestačil divit, jak chlapík začal otáčet. Jestli ho ještě chvíli nechá hovořit, začne dokazovat, že nemá úhlavnějšího rodinného nepřítele, než je Segenthal. Rázně jej přerušil. – Tak dost, řekl jsem sedmnáct tisíc. A na tom trvám.

– – Ale já bych je od něho nikdy nedostal zpátky, zasípal muž. – Sám přece víte, že je to bídák.

Trenk se zamyslel a nakonec přikývl. Musel mu dát za pravdu. Mávl rukou a šel. A za měšťanem najednou zůstávala jen ohnivá čára.

Trenk uvažoval, jak křivolaké jsou cesty osudu, jaké absurdnosti se mohou přihodit, i když se třeba příčí rozumu. Nečekanost setkání s největším odpůrcem Trenka tedy vzrušila, ale to ještě netušil, jaké překvapení ho čeká vzápětí.

Procházel městem, nevěděl, co s časem, bloumal po náměstí, přilehlými uličkami, až se dostal na prostranství, kde v blízkosti městské kašny vyhrával potulný houslista. Kolem postávalo několik lidí, a když Trenk došel blíž, a vhodil minci do nastaveného klobouku, náhle v něm cosi zatrnulo; povšiml si, že vandrák má jednu nohu dřevěnou. Kolik takových lidí už viděl, ale od pobytu v Rusku mu pokaždé připomínali jediného člověka, biřice z pevnosti. Skoro se při té vzpomínce otřásly rychle vztyčil hlavu a snažil se nepříznivý dojem přehlušit. A nebylo to obtížné, půvabné stvoření, které postávalo nablízku, převedlo běh jeho myšlenek rázem a dokonale. Trenk totiž netušil, že žena si jej všimla už předtím a že na něho hleděla s nezastřeným úžasem.

Ano, byla to ona, baronka Lestoqová. Trenkova známá z poklidných dní po triumfálním pochodu Vídní.

Všechno se změnilo. Trenk měl pocit mámení a nemohl uvěřit, že by to skutečně byla ona. Ale není pochyb, už míří k němu a srdečnost setkání ohluší Trenkovo jinak tvrdé vojácké srdce. Jistěže si na ni občas vzpomněl, ale pouze jako na někoho, nad nímž se uzavřela hladina. V nejmenším nečekal, že se kdy v životě ještě setkají.

A tak si znovu hledí tváří v tvář. Tklivá melodie houslí zaniká v dálce, kroky je vedou kamennou ulicí k pobořeným zdím knížecího zámku, který Trenk před několika dny pomáhal dobývat. Teď mu všechno připadá málem jako neskutečné, poblíž kovové, tepané brány postává několik vojáků a o něčem se přou. Když Trenk kolem s baronkou přešel, málem je ani nevnímali. Jindy by se Trenk asi vzepřel takové ležérnosti, ale teď měl oči jenom pro baronku, naslouchá, jaká shoda okolností skřížila jejich cesty. Lestoqová pochází odtud, z Mnichova, rodiče jí sice už zemřeli, ale jezdívá sem k příbuzným. Obléhání města ji zastihlo během návštěvy a teď, když se válečná litice přehnala, chtěla se vypravit na hřbitov. Trenk se ovšem podivoval nad jejím nápadem, pro osamělou ženu není okolí dosud bezpečné, všude plno vojáků, a navíc si vzpomněl, že během bojů granáty zasáhly taky právě hřbitov a že několik hrobek vyletělo do povětří. Smutná pravda o tom, že ani nebožtíkům válka nepopřává klidu.

Trenk tedy činil vše, aby baronku od cesty odradil, a nemusel se příliš namáhat. Zdála se ohromena Trenkovou přítomností a truchlivé myšlenky ráda pustila z hlavy. A tak šli nazdařbůh, brzy se ocitli na břehu řeky, která se v těch místech stáčela meandrem. Kdesi vzpovzdáli se valí oblaka kouře, který způsobil neviditelný požár. Trenk si uvědomuje, že právě v těch místech probíhaly nejtvrdší boje, a řada budov tam lehla popelem, dost možná, že spáleniště dosud doutnají a chvílemi propuknou ohněm.

Baronka mlčky hleděla na protější břeh, kde jsou teď rozloženy hlídky jízdních myslivců. Bylo to ticho z rozpačitosti, nebo si najednou neměli co říci? Změnilo se mezi nimi něco od doby, kdy se setkali ve Vídni?

Jistěže. Válka zpřetrhává lidské osudy, rozleptává předivo vztahů, spaluje naděje, bere životy.

Zasáhlo tedy něco z toho mezi Trenka a Lestoqovou?

Tenkrát baronka nosila smutek. Byla pobledlá z překonané bolesti, která ji zasáhla po ztrátě manžela. Nyní po lítosti ani stopy, padlého hrdinu dávno oplakala. Alespoň Trenk se tak domníval. Jenže stále zřetelněji něco začíná tušit. Baronka klopí hlavu a marně předstírá soustředěnost. Oči, hluboké jako tůň, jako by skrývaly tajemství. A skutečně, bylo tomu tak.

– Když jsem se s vámi setkala, řekla, – byla jsem vdova. Jenže teď už jí zase nejsem.

Trenk překvapeně vzhlédl. Snažil se, aby nevypadal trapně. – Takže jste se vdala, pravil tiše, aby hlas zněl co nejvíc odosobněné.

Ale baronka zavrtěla hlavou.

– Ne? užasl Trenk.

Pouze jsem zůstala vdaná, odpověděla.

Manžel…

– Žije, dodala rychle. – Zpráva, že padl, byla falešná. I když vyvázl skoro zázrakem. Celou noc ležel po útoku v hromadě těch, kteří nepřežili.

Trenk cítil rozpačitost. Z hrdla se ozval jakýsi křečovitý smích, ale do skutečného veselí měl daleko. – Přijměte tedy mé blahopřání, řekl málo přesvědčivě. ‚A myšlenky horečně rozmotávaly zadrhnutý osud. Vzpomínky přitom už měly jiný odstín, jinou barvu. Minulost zasyčela podivnou jízlivostí. Neměl důvod baronce nevěřit, kolik podobných případů už vyslechl. A cožpak o něm samotném se nevyprávělo, že je po smrti, zvláště v době ruského pobytu, když se jeho otci do Levoče dostala zpráva, že byl popraven?

Trenk cítil, že se něco změnilo. Žena, do které se tenkrát stačil zamilovat a na niž mezitím zapomněl, mu připadala jiná než před chvílí. Dál se už na nic nevyptával a baronce se do té podivné historie také nechtělo. A tak se vraceli zpátky k městu. Kolem se přehnala hlídka dragounů, a za nimi klusalo několik neosedlaných koní, které vojáci měli připoutané silným provazem. Kupodivu válka se v této části města připomínala mnohem více než předtím. Trosky ohořelého mostu se přízračně zvedaly proti obloze, a stromořadí vzrostlých líp mělo zurážené koruny, z některých stromů zbyly jen zčernalé pahýly.

Jako by tu náhle něco symbolizovalo myšlenky, které se teď Trenkovi honily hlavou. Ale ani baronka nevyhlížela vesele, snad proto se snažila převést běh rozhovoru jinam. Vyslovila jméno, které Trenka pořádně vzpružilo. Griesinger.

Vy toho chlapa znáte? vyjekl Trenk. Z jednoho překvapení se ještě nestačil vzpamatovat, a už je tu další.

Ne, odpověděla, – ale vy ho asi znáte. Zmlkla. Uvědomila si, že by mohla vzbudit dojem výsměchu. – Slyšela jsem o tom, co se stalo v Blattinkách, řekla. – Jak jste se v převlečení za mnicha dostal na náměstí mezi měšťany a jak vás Griesinger napadl nadávkami, aniž věděl, s kým vlastně hovoří. A že jste potom…

Trenk se nestačil divit. Bezděčně přikývl. – Ano, pravil, – dal jsem jeho dům všanc pandurům.

– Právě, usmála se baronka. – Jenže jste asi nevěděl, jak dlouhé má ten člověk prsty.

Trenk se zarazil. – I o tom něco víte? Cítil, jak má rozpálenou hlavu. Jak vzrušeně mu začalo bít srdce.

To zde přece ví kdekdo, odpověděla plaše.

Jenom já ne, ušklíbl se Trenk.

Zřejmě.

Takže kdo se ho teda ujal proti mně?

Přece převor.

Trenk se zamyslel. – Copak tady je nějaký klášter?

Jistě, přikývla. –– Pár kilometrů odtud. A ukázala za městské palisády.

Ale v tom případě je to už na francouzské straně fronty, namítl.

– – Ano, souhlasila.

Trenk se zhluboka nadechl. Připadal si náhle jako v říši divů. Griesinger stačil dát převorovi zprávu na nepřátelské území a představený kláštera intervenoval u generála Berenklaua. Jako by ani válka nebyla, jako by v odporu proti Trenkovi nevedla mezi znepřátelenými stranami frontová linie.

Trenk ztratil všechen klid. Cítil se rozhořčen. Vrabci o tom cvrlikají na střeše, a sám je ostatním pro smích.

Město bylo na dosah.

Znovu ucítili nasládlý kouř ze vzdálených spálenišť. Zdejší místa Trenk poznával, tady probíhaly ostré boje. Panduři tu drtili zbytky nepřátel, kteří se zabydleli na vrchu protějšího kopce. Tady byl raněn i Trenkův pobočník Lopresti. Však zítra jej chce Trenk navštívit v lazaretu, zatím alespoň ví, že nehrozí nejhorší. Okolí neslo stopy zkázy, některé domy měly stržené doškové střechy, pobořené štíty, vyvrácené průjezdy, vytlučená okna. A ke svému podivu Trenk zjistil, že nablízku bydlí i Lestoqová. Dost možná, že se zde i narodila, napadlo jej. Ale nezeptal se. Cítil už v sobě zvláštní, nevysvětlitelný klid a bál se ho čímkoli porušit. Tak se rozloučili. Zřejmě se už sotva kdy uvidí, protože baronka zítra odjíždí. A tak zbývá jen pár nic neříkajících slov, stisk rukou, pevný a hřejivý. Bludný kruh se uzavřel.

46

Krátce poté pandurský sbor odpochodoval z Mnichova a čas poklidu definitivně skončil. Nadešly všední dny. Trenkovi lidé dostali běžný úkol znepokojovat protivníka drobnými šarvátkami.

A hned bylo zřejmé, kam zaútočit nejdříve. Shodou okolností byl totiž Trenk zároveň jmenován výběrčím válečné daně a představa bohatého kláštera nedaleko za frontovou linií se tedy objevila jako na zavolanou. Ani v nejmenším by si zatím neodvažoval pomyslet, jak rychle se setká s převorem, který se ujal proradného měšťana.

Stalo se. Se skupinou pandurů pronikl Trenk na nepřátelskou stranu, dostal se do blízkosti kláštera, a protože zjistil, že převor nedlouho předtím odjel, počíhal si na klášterní dostavník. Pak přisedl dovnitř a bez obtíží se dostal do budovy, navzdory tomu, že byla střežena poměrně silnou francouzskou hlídkou.

– Co si ode mne přejete? zeptal se zneklidněný převor.

Trenk začal v duchu počítat. Číslici osm tisíc zlatých, které musel zaplatit na generálův příkaz, několikrát znásobil a řekl: – Šedesát tisíc. A hned dodal: – Abyste totiž věděl, kdo jsem, Trenk. A ten, koho jste se proti mně ujal, se jmenuje Griesinger.

Převor se zatvářil sklíčeně. Nervózně těkal kolem sebe. Co dělají francouzští gardisti? Proč se nevzchopili k nějakému odporu? Nemohl však tušit, že v té doba byli už spoutáni. Panduři zaútočili na klášter a opanovali ho bez jediného výstřelu.

– Šedesát tisíc zlatých, to je celé jmění, pravil převor chmurně, jako by chtěl s Trenkem vyjednávat. Trenk se však tvářil neoblomně. – Případ s Griesingerem mně velmi ublížil, Velebnosti. Málem jsem kvůli němu upadl v nemilost. Přitom člověk, kterého jste se proti mně ujal, si toho nezasluhoval. Proto trvám na kontribuci.

– – A když odmítnu? zeptal se převor nejistě.

Trenk rozhodil rukama. – Pak zbude jediné, vezmu vás do zajetí.

Ukázal k rozměrnému oknu. Poodhrnul záclonu. Bylo odtud vidět k fortně. Místo Francouzů tam postával hlouček pandurů. Nebylo pochyb, že jsou to Trenkovi lidé, červené kukly jejich uniforem o tom svědčily naprosto zřetelně. Převor zbledl. Svěsil hlavu a beze slova se začal shánět po klíčích klášterní pokladnice.

Kdyby případ skončil takhle, budiž. Měl však tragickou dohru. Když se totiž velitel francouzského oddílu dozvěděl, co se stalo, vydal příkaz zaútočit na klášter. Místo, které předtím dal tak neúspěšně střežit, se mu teď v jeho představivosti proměnilo v ohnisko nepřátelských rejdů. Domníval se, že panduři jsou dosud v objektu, ačkoli dávno odtáhli. A tak byl přesvědčen, že je třeba klášter od té loupežnické verbeže co nejdřív očistit.

Zaútočil. Nebylo nikoho, kdo by chtěl vzdorovat. V bojové rozhorlenosti však Francouzi zapomněli, že jsou na území, které mají pod svou kontrolou, a dali se do rabování. To, co předtím neučinili panduři, zvládli sami. Klášter vydrancovali, jak se na dobyvatele sluší.

Převor, který se francouzům marně snažil vymlouvat jejich počínání, se brzy roznemohl. Zničený klášter vypadal jako po vyhoření, deprese, pocit neštěstí naplnily jeho duši. Zakrátko zemřel.

Hle, co způsobil ctihodný občan Griesinger tím, že si nedával pozor na ústa!

47

Válka zuřila dál.

Trenk dostal příkaz k dosti nebezpečnému úkolu, dobýt zámek. Diesenstein. Dosud jej ovládali bavorští střelci, navíc tam bylo umístěno i velení nepřátelské skupiny vojsk. S dosavadním počtem svých lidí by ovšem stěží co svedl, a proto mu bylo přiděleno pět set dalších dobrovolníků, čtyři děla a dva hmoždíře.

Bylo slunečno, pro nadcházející akci se počasí zdálo víc než příhodné. Během dvoudenního pochodu se Trenkův sbor přiblížil zámku na dosah. Za zdmi pivovaru, který stál nablízku, umístil v noci několik děl, zbývající dvě děla pak dal převézt na blízký pahorek – a ohlušivá kanonáda začala. Zámecké zdi se začaly bortit, ostatně jaký div, nebyly tak pevné, jak se na první pohled zdály. A hmoždíře dokonaly zhoubné dílo.

Všechno tedy nasvědčovalo, že průběh útoku začal až příliš snadno. A tak Trenk vyzval posádku, aby se vzdala. Odpovědí však byla soustředěná palba z pušek. Trenk se rozlítil a rozhodl se rozstřílet zámeckou ohradu napadrť.

Situace obránců byla stále beznadějnější. Poznali, že stejným způsobem jako dosud se ubránit nemohou. A proto se snažili proniknout z obklíčení. Panduři se však vyznali ve své práci, a tak netrvalo dlouho a ze zámecké věže vlál bílý prapor. Ale Bavoři nezamýšleli kapitulaci za každou cenu. Chtěli si klást podmínky. Žalostnost postavení, ve kterém se ocitli, a ještě taková opovážlivost, popudilo Trenka.

– Ne, vzkázal jim. – Máte jedinou možnost, vzdát se na milost a nemilost.

Nastala krátká porada a vyjednavači přišli se vzkazem, že posádka se podrobuje bezpodmínečné kapitulaci, jen když jí bude zachován život.

Bylo to veliké vítězství. Téměř dvě stě zajatých střelců, čtyři důstojníci a jejich velitel baron Schrenk. Panduři jásali, do zámku vtáhla turecká muzika a radost nebrala konce. Trenk jako přemožitel si nechal ukazovat trofejní zbraně, množství munice a zásobovací sklady.. Věru, byl to příjemný pohled na takovou zásobárnu. V doprovodu svého pobočníka Loprestiho procházel všemi místnostmi, sály a chodbami, až jej kroky zavedly do zámeckého sklepa. Byl tu prostor, jenž zřejmě sloužil důstojníkům k povyražení. Trenk nepohrdl sklenicí piva, kterou mu nabídli. Usedl na židli. Docela bezděčně se jeho pohled v té chvíli dotkl otvoru v protější zdi. Byl to vchod do sousední části sklepení, ale nějak podezřelý. Jako dveře sloužila slaměná rohož. Obrátil se tedy na barona Schrenka, který jej provázel. – Co to zde máte za divné dveře? podivil se.

To jsou dveře od žaláře, odpověděl bývalý velitel zámku. A poněkud se při těch slovech zarazil.

To je divné, řekl Trenk váhavě a hned si vzpomněl na zprávu, kterou nedávno dostal od jednoho ze svých průzkumníků, že je zde někde ukryto velké bohatství, mnoho tisíc zlatých. Co kdyby ten poklad byl uschován právě zde?

Odložil sklenici piva, neměl stání, hned si chtěl tu podivnou místnost prohlédnout. –– To je zvláštní, řekl posměšně ke svému zajatému průvodci, – vy tady zamykáte žalář slaměnými dveřmi, zatímco jinde ve světě nemohou pro podobná místa najít dosti pevné dveře.

Nečekal už na další vysvětlení. Hrnul se dovnitř. Spatřil tam před sebou pět nevelkých sudů. A hned mu blesklo hlavou – střelný prach!

Tak to je podle vás, pane barone, vězení?

Ano, vězení, trval na svém Schrenk. Trenk se zamračil a řekl: – Nu dobrá, uvidíme. Spíš to zde vypadá jako zásobárna střelného prachu.

Zajatý velitel znervózněl. – To ne, pane majore, poctivě jsem vám vydal všechnu munici, kterou jsme měli.

– Dobrá, podíváme se, řekl Trenk. A šmátral ve sklepní tmě. – Přineste oheň, přikázal. A nevěděl, jak blízko se v té chvíli ocitl smrti. Myslel na poklad, na peníze, které tu jsou ukryty. Co na tom, že představa ohně ostatní polekala, že začali zděšeně ustupovat, a že dokonce i Trenkův pobočník Lopresti se bleskurychle vytratil. Ale příkaz je třeba splnit, a tak jeden z pandurů přináší hořící louč. Když se s ní dostal k nejbližšímu soudku, podzemím otřásl obrovský výbuch. Střelný prach, který tu byl ukryt, se vzňal s tak ohlušující silou, že zámecké sklepení se začalo hroutit, detonace mrštila s Trenkem na práh sklepa. Ostatně kdyby jej tlak vzduchu neodvrhl stranou, dozajista byl zahynul pod zborceným sklepením.

Ohlušivé peklo, které se v zámeckém podzemí rozpoutalo, však zdaleka nemělo končit. Uvnitř místnosti detonovaly další soudky s třaskavou náplní. A nejen to: divoké plameny začaly olizovat hnijící zámecké zdi, narudlé chuchvalce nabývaly na stále větší urputnosti a začaly se blížit k místu, na kterém dosud bezvládně spočíval pandurský velitel. Trenk pochopil, jaké nebezpečí mu hrozí. Měl totiž u sebe po kapsách dva růžky střelného prachu. A horko, které sálalo ze všech stran, je začínalo rozehřívat. Trenk však už neměl dosti sil třaskavinu odhodit, a tak v krátké době následovalo, co předpokládal. Střelný prach se v jeho kapse vzňal a vybuchl. Trenk se ocitl ve sžíravém ohni, celý bok mu popálil, šlehl do obličeje a sápal se po rukou.

Situace hrozila smrtelným nebezpečím. Neboť Trenk jako ostřílený válečník neustále chodil po zuby ozbrojen, a ačkoli se nyní sám stal součástí strašlivého ohňostroje, nemělo být ještě všemu konec. Kolem boků měl totiž uvázaný váček se třiceti náboji. Z posledních sil se mu je nakonec přece jen podařilo odhodit. A ohnivé divadlo pokračovalo. Náboje chytily, kulky začaly svištět do všech stran. Jen zázrakem se nikomu nic nestalo.

Trenk byl dosud při vědomí, sténal a volal o pomoc. Nikdo se však neodvažoval přiblížit. Neboť panduři byli přesvědčeni, že každou vteřinu musí vybuchnout další pekelná nálož.

A oděv na Trenkově těle hořel.

Byl na něj strašlivý pohled. Obličej docela zčernalý, vlasy sežehlé a celé tělo v zajetí mučivého plamene. Teprve po chvíli se dočkal pomoci. Strhli z něj stejnokroj, ale zdálo se už pozdě. Oheň se mu zažral do kůže a do masa. Trenk ztratil vědomí. Lazebník nepřátelského vojska, kterého sem dovedli, bezmocně kývl hlavou. Ošetření považoval už za zbytečné. Ano, Trenk se opět ocitl před branou smrti.

48

Průvod poraženého vítěze se vydal k Pašovu.

V čele jel povoz, na kterém ležel Trenk. Byl tam s ním i kněz, kterého panduři v zámku zajali s bavorskými střelci. Všichni se domnívali, že Trenk zemře ještě za převozu, a proto jej duchovní připravoval na věčnost.

Ale byl tu ještě další zraněný, baron Schrenk, který celou tragédii zavinil. Zdálo se, že rovněž umírá.

Záhadou, která nad celým případem visela, se zatím ještě nikdo nestačil zabývat. Věděl velitel bavorských střelců, co sudy obsahují? Bezpochyby ano, všechno nasvědčuje, že měl s třaskavinou plány, jak se dostat z bezvýchodné situace. Je však jisté, že nepomýšlel vyhodit sklepení do povětří v okamžiku, kdy byl ohrožen. Stal se pravděpodobně obětí toho, co sám nepřátelům připravoval.

A průvod pokračoval.

Pochodovali tu panduři zdrcení osudem svého velitele. Doprovázeli oněch dvě stě zajatců, kterým se ani v nastalé panice nepodařilo prchnout. A za nimi, vzadu, šla pověstná Trenkova muzika. Hrála, tropila povyk svým hřmotem a rozhodně nikoli bez účinku. Lidé se začali sbíhat a čím více se vojáci blížili k Pašovu, tím víc zvědavců přibývalo. Zvěst o neštěstí, které postihlo Trenka, se mezitím rozlétla a kdekdo chtěl ještě naposled vidět obávaného pandurského vůdce, který má na kahánku.

Trenk sice překonal strastiplnou cestu, ale jeho stav se nelepšil, smrt mu byla stále nablízku. Pět lékařů se o něho staralo, žádný však nedával naději na uzdravení. Popáleniny se zdály příliš hluboké, zasáhly rozsáhlou část těla. Trenk nemohl zamhouřit oka, jak trpěl, nemohl jíst ani pít. A tehdy se nabídla kořenářka, Gertruda Danglerová se jmenovala, –že se Trenka pokusí léčit. Učení lékaři se tvářili pohrdlivě a snad by ji k Trenkovi ani nepustili, nebýt toho, že sami si už nevěděli rady. Žena začala s jakýmisi mastičkami. A hle, prudké bolesti ustávaly, v dalších dnech se na ranách tvořil náznak nového kožního povlaku. Trenk mohl trochu jíst a pít. Mohl se pohnout, mohl pocítit radost z vědomí, že,je dosud na světě. Patnáctý den po katastrofě mu ohlásili nečekanou návštěvu. Přicházel velící generál Khevenhiller.

Když vstoupil do Trenkovy místnosti, zhrozil se. Našel tam svého důstojníka se znetvořeným obličejem, celé tělo, především bok a ruce, měl obvázané. Generálovi se jej zželelo. Zpráva o neštěstí ho zarmoutila. I když si s Trenkem vždy nešel do noty, přesto věděl, že tohle je jeden z nejschopnějších lidí jeho vojska.

– Proboha, tolik flastrů vám dali, pravil napůl polekaně a napůl žertem. Nicméně bylo znát, že nepřišel jen kvůli tomu, aby mu projevil soucit. – Nepochybuji, že se brzy uzdravíte, řekl, – tím více, že na ty vaše rány přináším jeden lék, docela zaručený balzám.

A předával mu dekret, jímž ho Marie Terezie povyšuje do hodnosti plukovníka.

Trenkův zubožený obličej se pohnul k úsměvu. Vskutku, byla to největší radost, jaké se v téhle zlé době mohl nadát. Avšak zároveň jej napadlo, že přišla příliš pozdě. Neboť k čemu vojenská kariéra, když smrt se stále ještě šklebí nablízku?

Ale to zde přece už bylo, po dobytí chotzimské pevnosti, když jej navštívil samotný Münnich. Tehdy mu přinesl dekret o povýšení na majora. A jak potom všechno vzalo docela jiný spád. Z té vzpomínky zavanul mráz.

Ne, tak děsivé obměny snad přece jen nepřicházejí.

Rychle se snažil podobnou myšlenku zapudit. Ostatně nepříjemný dojem stejně vzápětí odplynul, neboť se stalo něco, co jej vyvedlo z rovnováhy. Dostal sem do lazaretu pozdrav od baronky Lestoqové. Téměř neuvěřitelná věc. Takže dosud nezapomněla. Zřejmě se dozvěděla o jeho těžkém zranění a snažila se ho v bolesti potěšit. Náhle k ní pocítil nezvyklou vděčnost. Jenže kde je jí konec, neměl tušení.

49

Čas běžel a Trenkův zdravotní stav se přece jen lepšil. Uplynulo však ještě několik týdnů, než bylo jisté, že se znovu oblékne do vojenského kabátce. Jako by se opakoval stejný div, kdykoli se ocitl na pokraji života, zubatá nakonec musela ustoupit.

A tak v polovici čtyřicátého pátého roku opět dorazil na frontu. Žádné potěšitelné zprávy ho však nečekaly. Vévoda Lotrinský sice mezitím vtrhl do Slezska, u Hohefridberka však byl poražen a Fridrich jej zahnal zpátky do Čech. Zoufalá, snaha získat zpět ztracená území stála osmdesát tisíc životů. Ústup pokračoval a zastavil se až u Hradce Králové.

Trenk sem přibyl se svým sborem a dostal za úkol pokusit se dobýt Nového Města nad Metují. Rozlousknout takový oříšek nebylo snadné, město obklopovaly močály a zrádná bahniska. Navíc leželo v hlubokém údolí. Nepřátelé si toho byli vědomi, a proto se cítili poměrně bezpeční. Věděli ovšem, že na několika místech by se Trenkovi mohlo podařit prorazit obranu. A proto ji začali zesilovat. Strážní křídlo navíc zůstávalo spojeno s hlavním úderným oddílem pruského vojska.

Začátkem září Trenk zahájil útok. K disposici měl dva a půl tisíce mužů a během pochodu na město se spojil s rozptýlenými zbytky Andresiova sboru. Přechod přes Metuji se podařil, městské palisády byly. na dosah. Jenže co dál?

Něco se totiž v plánech zadrhlo. Nebyl s to postupovat. Podle původního předpokladu měl se svými lidmi už dávno pochodovat náměstím. Zatím tu však dřepí na okraji města, a chvílemi se dokonce zdá, že dál se ani nedostane.

Opravdu, co se vlastně stalo? Cítil nezměrnou únavu, ale tomu se nedivil. Přestálé zranění ho stálo příliš sil, a válka navíc trvá už příliš dlouho. Řady jeho pandurů prořídly, z původního tisícového počtu jich bylo mezitím doplněno tolik, že je to vlastně docela jiné vojsko. Jenže jako by i jeho vlastní bojový zápal zvolna vyhasínal. Jak dlouho s ním ještě vydrží?

Hleděl na město, které tonulo v mlze. Zvolna se ohlašuje podzim. Noci jsou už teď jasné, vítr se tiší, slunce vyzařuje poslední ohnivé louče, vlaštovky se houfují k odletu. A dnes ráno se objevil první mrazík, na nádobě s vodou Trenk našel tenkou ledovou tříšť. Ano, nádherný letní čas mizí, je třeba pospíchat.

A snad právě to vědomí přivedlo Trenka k přesvědčení, že dál už nelze čekat a že se musí odhodlat k rozhodnému kroku. Dávno si ověřil osvědčenost toho válečnického triku, rozboření vodovodu. Nejúčinnější způsob, jak dostat nepřítele na kolena.

Sotva se tak stalo, vznikla ve městě panika. A už tu byly v dosahu další krutí spojenci, stejně ničiví jako rozžhavené železo. Infekce, střevní onemocnění. Žízeň donutila brát vodu z nečistých pramenů, pak dokonce z louží. Smrt rozpřáhla nad městem svá temná křídla. Obránci města spolu s Prušáky zoufale čekali na pomoc. Teď už nešlo o týdny, o dny, ale doslova o hodiny.

A pomoc skutečně přišla.

Dvanáct tisíc vojáků z pluku generála Humounlina. Trenk pochopil, že je zlé. O dalším osudu obléhatelského úsilí bylo rozhodnuto. Musela zaznít polnice volající k ústupu.

A to bylo pro Trenka zlé, velmi zlé, byť obléhání se přece jen neukázalo tak docela bezúčelné. Zničené vodovody se sice daly opravit, ale nebezpečí infekce trvalo. A proto Prušáci raději zbořili zákopy, posbírali bohaté zásoby a dali se na zpáteční pochod.

Fronta se přesunula do okolí Trutnova. Trenk dostal příkaz, aby se se svým sborem postavil proti nepřátelskému postupu, a to poblíž hranic u Broumova. Rakušané totiž chtěli zamezit Prusům spojení se Slezskem a současně zamýšleli v nejhornatější části této země obsadit důležité přechody. Bylo zřejmé, že co nevidět přijde hodina pravdy. Že rozhodující bitva je na dohled.

Neboť ke Dvoru Králové v té době dorazil se svou armádou i rakouský vévoda Karel. Bojové odhodlání rostlo. A vše svědčilo pro rakouskou stranu, zejména početní stavy vojsk. Rakušané měli k dispozici osmdesát šest tisíc vojáků, Prusové pouze dvacet šest tisíc.

Dny plynou a babí léto se chýlí ke konci.

Nastaly mlhy, a jako by už nyní jimi prosakovala krvavá clona Dějinná spravedlnost napovídá, že konečně dá ponaučení Fridrichovi za všechny potoky prolité krve, za uzurpátorské výpravy, které změnily mapu Evropy, především odtržením Kladska a podstatné části Slezska.

Ano, čas odvety přichází.

Průběh nadcházející bitvy je mezitím rozvržen do nejmenších detailů. I termín té rozhodující řeže je už stanoven: poslední den měsíce září.

50

Krajina, ze které měl Trenk vyrazit k rozhodující bitvě, leží v trojúhelníkovém sevření lesa. Ještě nedávno se tu vlnily lány obilí, teď se zde táhne oranice. Kořínky čerstvé trávy nesměle vykukují zpod uschlé hlíny, a do ní se boří těžké šlápoty bot. Tady ovšem nepoteče krev, zdejší zapadlý kus světa nevejde do dějin. A přece v šepotu zesilujícího větru prochvívá cosi osudového.

Trenkovi připadla úloha zaútočit ze zálohy. Rozkaz k zahájení akce má přivézt zvláštní kurýr. Dosud však po něm není vidu ani slechu. A vzdálené dunění děl napovídá, že bitva mezitím začala.

Trenk neklidně přechází okrajem lesa, pod nohama mu praská jehličí, suché chrastí. Vzápětí zase usedá do zeleného mechového pásu, který je podoben vzácně zdobenému koberci. Korunami stromů probleskuje zamžené slunce. Podzim se nezapře. Z protější břízky už chrastí žlutavé listí, ale barva rulíků a jeřábových plodů je sytě červená. Kdesi ve větvích teď zaskřehotal pták, z letícího stínu se stalo káně, někde v korunách stromů se teď vrhá po kořisti: Trenk upřeně hledí tím směrem, sám si náhle připadá jako dravec, kterému ovšem přistřihli křídla. Všude kolem čekají jeho lidé, bojové odhodlání prolamuje omrzelost. Vskutku, k čemu taková prodleva?

Neklid v Trenkovi narůstá, mění se v hněvivý pocit. Nevydrží na místě, mlčky a zamračeně stoupá k protějšímu okraji lesa. Náhle se zastaví. Z dálky se zvedají oblaka prachu. Jezdec! Snad tedy přece jen kurýr? Ano, už není pochyb, konečně.

Trenk se spěšně vrací, přes vývraty, přes shnilé pařezy, žene se nízkým mlázím. Dobíhá k místu, kam právě dorazil husarský důstojník. Lámaně cosi vysvětluje a ukazuje na svého ryzáka. Ale ten zřejmě není příčinou zpoždění, koně, který se mu cestou zranil, vyměnil, jenomže trvalo dlouho, než v opuštěné krajině narazil na vlastní oddíly. Voják divoce šermuje rukama, jako by se něčím zaklínal, jeho poněkud zhroucená postava se opírá o mohutnou sosnu. Ano, posel zlé, splněné předtuchy. Neboť hodinové zpoždění teď už stěží co nahradí. A tak jaký smysl by měly výčitky, bědování, nadávky. V mžiku zazní signál, který okolní chaos proměňuje v seřazené šiky, koně letí jak očarovaní. Silnice, pěšiny, úvozy, a pak zase hnědá drolivá hlína polí, lesní palouky, kopce a strže. Trutnov je na dosah. Teď by co nejdřív měli narazit na nepřátelské pravé křídlo. Ale znovu jsou tu lesy, pole a zrcadlící se plocha rybníku. Pak březový háj. A právě ve směru od něj zahřímala soustředěná palba z pusek. Vřava začíná. Jenže panduři si uvědomují, že proti sobě nemají běžnou vojenskou jednotku. Spíše to vypadá na strážní oddíl. A sotva ho vezmou útokem, střelba ustává. Předvoj sboru narazil na několik krytých vozů. V hloubi lesa je rozestavěna řada dalších. Dokonce jsou mezi nimi i ekvipáže. Trenkovi lidé už vedou první zajatce. A žádní kmáni, samí vysocí důstojníci. Čert ale vem ty napomádované figuríny, obsah vozů slibuje mnohem víc. V některých jsou dokonce bohatě vykládané skříně, židle, křesla, čalouněná lehátka. Teď už není pochyb, kde se panduři vlastně ocitli, dobyli hlavní stan.

Zpřeházené kusy vzácného nábytku letí do všech stran. A pasekou se vznášejí celé balíky spisů. Trenk chňapne po několika letících listech. Jsou to dokumenty královské kanceláře. Na papíře, který Trenk drží v hrsti, je dokonce Fridrichův podpis. Co vlastně stvrzuje? Rozsudek smrti, amnestii, či závratnou kariéru? Mračna listin poletují úžlabinou lesa, jak zchromlí ptáci klesají do houštin, některé vynáší vítr a zachycují se ve větvích stromů.

Ale největší div teprve nadešel.

Skříňky se šperky, prsteny, samé zlato a perleť. A všeho v nepřeberném množství.

Smysl probíhající bitvy se rázem proměnil. Nač střílet, nač zabíjet, když nepřítel sám sebe tak dokonale pomstil. Stačí natáhnout ruku a plnit torny, kapsy, sypat za blůzy, za košile. Všeho je tolik, že už není kam dávat.

Mámení smyslů!

Na zajatce není čas, přesto se Trenk dozvídá, koho vlastně zajal. Tajného radu Eichla, dvorního radu Kesse, křídelního pobočníka von Zechwitze. Mezi zajatými prominenty je i nějaký princ, jeho jméno se však zatím nepodařilo zjistit. Tolik převzácných ptáčků v jediné kleci. Žel, nejvzácnější z nich, král, dosud chybí, ačkoli by vydal za všechno pohádkové bohatství kolem.

Jak by teď Trenk objal zpožděného kurýra! Zlatem by nechal podkovat jeho zraněného koně, který všechno způsobil. Neboť v případě, že by pandurský sbor vyrazil včas, v rychle, se měnící situaci by patrně narazil na jiný předsunutý oddíl.

Je tomu tak – kdyby se tady na pokraji březové aleje rozhodovalo o výsledku bitvy, dávno by už trubači museli ohlašovat vítězství.

51

Jenže průběh událostí byl docela jiný. Na pandury se začaly napojovat Nadasdyho oddíly. A z letmých zpráv bylo zřejmé, že rakouské vojsko ustupuje. Navzdory obrovské převaze, všem neomylným předpovědím. Něco se zvrtlo v rozběhnutém mechanismu předem vyhrané bitvy.

Ano, je tu povel k ústupu.

Trenk nechápe. A vzápětí se ozve zlé svědomí. Zatímco se dává se svými pandury omračovat pohádkovým bohatstvím, nablízku se schyluje k tragédii. Jak se zdá, Fridrich začíná přebírat otěže. Je třeba evakuovat tábor. Všechno. Vzácné vozy, trofejní zbraně, zajatce. Kulisy královského paláce co nevidět zmizí. A navíc Trenk poznává, že uchvácení hlavního štábu přece jen nebylo tak laciné, jak se dosud domníval. Panduři snášejí mrtvé a zraněné. Vlastní i nepřátele. Zkrvavené uniformy všech barev, palčivost bolesti takové rozlišení nezná. Trenk prochází jejich řadami. A tu najednou cítí pohled prušáckého plukovníka. Hlava mu krvácí, oči obrací v sloup, podivná věc, jako by k Trenkovi volal. Blouzní, patrně si ho s někým plete. Ale vlna povědomosti prolétne Trenkovi myslí.

Ryšavá hlava. Právě že ryšavá. A tu tvář Trenk přece zná!

Prušácký plukovník se mění v carského majora. Zlá vzpomínka se rozplyne a znovu je tu les. Ruský major je opět pruským plukovníkem. Úděsné jsou cesty osudu. Člověk, který nad Trenkem odmítl podepsat ortel, leží zasažen pandurskoti zbraní.

Trenk si připadá jako u vytržení. Nepřeskočilo mu snad, říkají udivené pohledy pandurů. Mluví na raněného, ale zajatec znatelně ztrácí vědomí. Oči se ponořují v tmu. Přibíhá felčar a nahmatává tep. V jeho pohledu Trenk vytuší něco zlověstného. Není pochyb, plukovník umírá. Trenk mu podepírá hlavu a rozkřikne se na lazebníka, který se teď pozvedl z pokleku a stojí nehnutě jako sloup. Křivdí mu, není v lidských silách pomoci. Trenk se obrací na jednoho ze zajatých prominentů. – Kdo je to? ukáže na ryšavce. Uhlazený hodnostář královského dvora se cítí poněkud dotčen křiklavým tónem otázky. – Plukovník Schwartz, odpoví.

Jméno slyší Trenk poprvé. Tenkrát v Rusku jej nezjistil.

– Byl předtím v carské armádě? zeptá se Trenk.

Zajatec pokrčí rameny.

Ne, teď asi není nejvhodnější doba na promarněná tajemství. Trenk přikazuje naložit raněného do jednoho z pohodlných krytých vozů. Ale ještě předtím se Schwartzovi dlouze zahledí do sinavé tvář. Pak zabouchne dveře. Kolona se dává do pohybu.

Mezitím přišel rozkaz k všeobecnému ústupu; Nebylo pochyb, celá útočná akce se hroutí. Roztříštěné zbytky rakouské armády se začaly valit až k Hostinnému. Teprve tam se je vévodovi Karlovi podařilo znovu zformovat. Bylo však už pozdě. Sen o rozhodující vítězné bitvě se definitivně rozptýlil.

52

A tak Čechy se dál chvěly pod tíhou nepřátelských armád. Zprávy vyslaných zvědů naznačovaly, že Prusové si tu chtějí zřídit zimní ležení a přečkat do jara. Taktika rakouského vojska byla vedena snahou vtrhnout do Horního a Dolního Slezska a tam se rovněž utábořit. Hlavní armádní skupinu měl převést vévoda Karel přes Lužnici. Polní maršál Hohenebs pak měl s dalším proudem proniknout zpátky přes Trutnov a Lanžhot.

Bylo zřejmé, že Rakušané sbírají síly pro další ofenzívu. Pro ten účel začali zřizovat ohromné muniční zásobovací skladiště poblíž Maršová v Čechách.

Trenkovi v té době připadl úkol vyčisťovat oblasti, kterými potáhne hlavní armádní sbor. Běžný úkol, na který si už dávno zvykl. Vždyť právě v takových šarvátkách si vydobyl svůj bojový věhlas. Teď však jako by se o pandurech ani nevědělo. Jedna akce střídala druhou, ale žádné výrazné vítězství si Trenk nemohl přičíst na svůj vrub. Od poslední bitvy jako by v něm vyhasl žár, odhodlání bít se s nepřítelem, vymýšlet překvapující manévry, to všechno teď bylo už jen dávnou minulostí. Trenk cítil, že se s ním něco děje. A taky už stačil pochopit, že vědomí vítězství se vzápětí může ukázat v podobě zdrcující porážky, úspěch z nenadálého štěstí že se může proměnit ve zdrcující omyl. Teď už by si nepřál obejmout zpozdilého kurýra, teď už by jeho pochroumaného koně nenechal zlatě podkovat. Teď už ví, že dobytí královského štábu byla jedna z nešťastných kapitol jeho života a že důsledky toho všeho ještě zdaleka neskončily. Ano, ukořistili tenkrát tolik šperků, prstenů a drahocenných předmětů, že ani mezi hrabivými pandury už o ně nebyl zájem. Zmocnili se navíc i královské pokladnice s osmdesáti tisíci dukáty. Štěstěna zdánlivě rozhazovala plnýma rukama. Jenže jak ošidnými dary je obdarovala. Neboť co se teď tvrdí: že mezi zajatými hodnostáři hlavního štábu byl i samotný král Bedřicha A že Trenk jej propustil na svobodu za pohádkové výkupné. A především: že svým pozdním nástupem do bitevní řeže ovlivnil samotný průběh rozhodujícího střetnutí. Že je tedy viníkem trutnovské porážky.

Lež se mísila s polopravdami a zjevnou nenávistí, s touhou Trenka osočit. Nikdo najednou nechtěl vědět, že panduři se zmocnili nejen králova osobního majetku, ale taky obrovského množství zbraní a střeliva, které pak vyhodili do povětří. Nicméně i sám Fridrich se dal slyšet a jeho slova se teď opakují do omrzení. Že když se dozvěděl o pandurském rabování ve svém táboře, místo aby se ulekl, pravil: – Tím líp. Aspoň mně ti chlapi nebudou překážet ve věci, která je mnohem důležitější.

Podivný úděl stihl Trenka. V době, kdy jeho věhlas měla postupující válečná léta vyzvednout, hvězda slávy začala padat. Byl si toho vědom. Proto ta ochablost, proto nevýraznost všeho, Co podnikal. Válka už pro něj nebyl živel, který ho podněcoval k hrdinským činům. Zbyla jen macha, vojenské řemeslo, nic víc.

Ostatně už tu byl podzim a vše naznačovalo, že bojové akce stejně co nejdřív ustanou. Počasí se zhoršovalo den ze dne. Sotva vítr odvál poslední listí, říjen přitom ještě neskončil, přihnal se severák a začalo hustě sněžit. Sedláci, kteří seli zimní obilí, už ani nemohli do polí vyjet, cesty, úvozy, vše bylo pod bělavou peřinou.

O to hůř pro vojsko. Únava celoročního trmácení našla v nepřízni počasí svého spojence. A zprávy z vévodova štábu byly zlé. Nasvědčovaly, že rakouská ležení, připravená k zimnímu ubytování ve Slezsku, bylo třeba vyklidit. Fridrich už opět přejímal iniciativu. Představa rakouského vítězství v chystané bitvě se začala ztrácet, na další střetnutí najednou nebylo pomyšlení. Sen o vítězství se rozplýval s naprostou neodvratností.

A tak přišly vánoce.. Tak přišel dvacátý pátý prosinec 1745. Den, kdy byla v Drážďanech stvrzena rakouská porážka.

Nad obrovským krvavým jevištěm spadla opona.

53

Je mír, je mír!

Tisíce a tisíce lidí se téhle chvíle nedočkaly. A ti, kteří přežili, si padají do náručí, i když ještě včera je rozdělení do válčících stran předurčovalo k nesmiřitelnému nepřátelství, k boji na život a na smrt.

Trenk ví, že i pro něho samotného se teď všechno opět změní. Válka jej zastihla v rozmoklé, nehostinné krajině poblíž Opavy. Jak osudová skutečnost se mu najednou připomněla. Tady ho čekal bojový křest v rakouských barvách. Zde tedy své válčení končí. Rád by se podíval na místa, která mu utkvěla v paměti, a kdyby to bylo možné, zajel by možná i do Šumperka pozdravit na faře starce, který mu tenkrát byl hostitelem. Ale kdoví, zda ještě je naživu. A kromě toho nikdy netoužil po návratu do Vídně tak jako nyní. Žádná nástraha zimy nemůže být dost silná k tomu, aby se od okamžité cesty dal odradit. Ale na dně té myšlenky byla představa loučení. Loučení s těmi, kteří se mu po více než čtyři léta stali nerozlučnými spojenci v dobách dobrých i zlých. Loučení s pandury.

Sotva do Vídně dorazil, ta chvíle přišla.

Hned nazítří musel dát poslední rozkaz. Povel k slavnostní vojenské přehlídce, defilé sboru, který už přestává být jeho vojskem. Dívá se do tváří svých lidí, hlavou mu letí vzrušený sled událostí, které spolu přečkali. Vzpomínky se rázem prozlacují, byť předtím byly rzivé a kruté. Pak poslední stisky rukou. Poslední objetí. I otrlým chlapům se najednou objeví v očích slzy. Stěží už se kdy v životě uvidí. Většina pandurů, obtížená kořistí, se ještě týž den vydává na cestu domů, do Slavonie. Zbytek se nakrátko zdrží a pak se taky rozprchne světem. Přijde jiný život, nadejdou Jiné starosti.

I Trenk se chystá domů. Rozhodně taky odjede co nejdřív. V hloubi duše sice doufal, že mezitím ještě bude pozván k císařskému dvoru. Ale v Schönbrunnu zřejmě teď mají jiné starosti než myslet na vysloužilce, kteří za ně nastavovali krky, byť na téhle prohrané válce nic nemohli změnit.

A pak tu byl ještě jeden důvod, proč Trenk zatím odjezd odkládal. Nesmyslná obvinění, která už předtím někdo zlolajně pouštěl do větru, teď slýchává stále častěji. Že zajal pruského krále a propustil ho za vysoké výkupné. Že svým pozdním nástupem do bitvy u Trutnova vlastně zavinil rakouskou porážku.

Zprvu nad tím vším jen mávl rukou. Pak se ale přece jen cítil zneklidněn. Až pochopil, že patrně nejde o pouhou pomluvu, ale o záměrnou kampaň, která nad ním má stáhnout černá mračna. Ze lží, z nenávisti, z nactiutrhání se pozvolna stává veřejné mínění. Na odjezd opravdu není pomyšlení, musí se bránit. Vždyť je to dávná, odvěká zkušenost: stokrát opakovaná lež se v mysli obluzených lidí stává pravdou.

A tak se zatím ubytoval ve Vídni. Najal si několik pokojů v domě, který budil poněkud strašidelný dojem. Měl temnou, oprýskanou fasádu, skrytý v zajetí vysokých smrků, stínících do oken. Stavení bylo prázdné, jen spodní, suterénní část obývala postarší žena, na první pohled mrzoutská povaha. Ale když Trenkovi nabídla, že bude dělat služebnou, zdála se ruka v rukávě. Vždyť co vlastně v téhle době Trenk potřeboval víc než střechu nad hlavou a někoho, kdo by se o něj staral?

Konečně se tedy znovu mohl soustředit na věci, které zneklidňovaly jeho nitro. A tak se rozhodl napsat dopis, aniž vlastně věděl komu. Dopis, kterému chyběl adresát. Ale snad proto, že spatřoval v tomto způsobu vlastní obhajoby jistý smysl, dal mu ráz osobního prohlášení. – Poctivého vojáka a věrného důstojníka, který se dnem i nocí vydával do boje za čest a blaho naší nejmilostivější císařovny, musí věru urážet a bolet, dozví-li se, že osobní nepřátelé jej chtějí uvrhnout do záhuby osočováním a lživým udáváním. Mohu si myslet, že mě chtějí připravit o čest a vážnost a rozdělit si pod nějakou záminkou moje jmění. Pročež zapřísahám Její Veličenstvo nejpokornější prosbou, aby mě před takovou bouří chránilo a moji čest a jmění nedávalo za oběť nepřátelům.

Ne, tohle už nevypadá na protiútok, který zamýšlel, tohle je už skleslé konstatování/že proti úsilí nenávistných odpůrců zůstává bezmocný. Ale přece jen – stala se okolnost, v níž vězí, skutečně tak povážlivá? A jestliže ano, neměl by se poradit, neměl by vyhledat něčí účinnou pomoc?

Vždyť Vídeň mu přece už jednou byla záštitou, proč by se jí neměla stát znovu? Už věděl, za kým půjde, navštíví opata kapucínského kláštera. Bez jeho přispění by dávno zetlel v některé vězeňské pevnosti. A klášter má v povědomí císařského dvora nejpřednější postavení. Jednou se o tom už přesvědčil, přesvědčí se o tom snad znovu.

Vydal se tam. Dávné stopy začaly ožívat. Minulost měla docela zřetelné obrysy. Stačí přivřít oči, a na tomto kousku země spatří vévodu. A za ním se ve dveřích poblíž fortny kmitne bělovlasá opatova hlava. Usměvavá a dobrotivá tvář člověka, který v rozhodující chvíli pomohl změnit Trenkův život. A tak jde po stejných schodech jako tenkrát, mine fortnu, ohlašuje se. Říká své jméno a žádá přijetí u opata. Mnich ve vrátnici přikývne, vede jej do refektáře. Leštěné dubové dveře se vzápětí otevřou a představený kláštera stojí na prahu. Trenk se zarazí. To přece není on! Opat pochopil. – Důstojný otec, můj předchůdce, kterého asi hledáte, už tři léta nežije, vysvětluje mnich, ještě dost mladý na to, aby v řádovém

žebříčku postoupil tak vysoko. Trenk omluvně přikývl. Pak ovšem ztratil smysl téhle návštěvy. – Chtěl jsem důstojného pana opata jen pozdravit, řekl na vysvětlenou a spěšně se rozloučil.

Azyl, kdysi to pro něj zde byl azyl. Teď už jen budova spojená se vzpomínkami. Dal se nejbližší ulicí, lhostejno kam. Domy, paláce, kočáry, hloučky vysloužilců, kteří se ve svých omšelých a otrhaných uniformách stále ještě potulují Vídní. To všechno nyní Trenk vnímal jako ve snách. V jedné chvíli bezděčně vrazil do mlékařky, nesoucí v ruce džbán, na zádech měla kovovou konev. Postarší člověk s třírohým širokým kloboukem, poměstsku oblečený, přistoupil k Trenkovi a nabízel mu past na myši. Opodál nakřáplým hlasem vnucoval své zboží preclíkář.

Tržiště.

Každý z prodávajících se snažil něco udat. Preclíkář svírající tyč omotanou chřupavým zbožím, prodavačka pučálky sedící na trojnožce u pilinových kamínek, nad nimiž pražila hrách. Davem se prodírala popelářka s putnou na zádech a kdekdo od ní štítivě ustupoval. Město žilo svým rytmem, a Trenk si náhle připadal se svými starostmi nicotný. Hluk jej však začal unavovat, sešel tedy do přilehlé uličky, nad níž strměl kamenný sráz a o něco dál se tyčila mohutná chrámová stěna. Město se zdálo neskonale cizí. Kam vlastně Trenk jde, koho v tomto labyrintu hledá? Jistě že by našel nějaké známé, kdyby je hledal. A dokonce přátele, třeba Loprestiho, svého někdejšího pobočníka. Navíc se Trenk doslechl, že se ve Vídni zdržuje i jeho synovec Bedřich. Světoběžník, který mu pramálo přirostl k srdci a nikdy nezapadl do jeho života, tím více, že v uplynulé válce bojoval na straně pruského krále. Jenže za nikým si Trenk teď netroufal. Dokud se bude jeho jméno vláčet stovkami pomluv, raději se každému vyhne. Ovšem – jak dlouho může takový stav nejistoty vydržet? Ne, říká si v duchu, věci se musejí vzít za docela jiný konec.

A tehdy si znovu vzpomněl na člověka, který se jej ve Vídni ujal, když hrozil zatykač. Herzog! Žije ještě? Tenkrát ho navštívil v bytě. Jméno ulice zapomněl, rozhodně by ji však našel. Bylo to někde poblíž zimního paláce. Ano, docela přesně si teď uvědomuje, že Herzdgjej vedl kolem železného pařezu, na rohu

Kärstner Strasse a Grabenu, podle pověsti tam musí každý zámečnický tovaryš, který se tu ocitne na vandru, zatlouct hřebík. Příkopy, vytanulo náhle Trenkovi v mysli.

54

Muž zprvu znejistěl, Trenkova podoba mu sice byla povědomá, ale v první chvíli nevěděl, kam jej zařadit. Ale i Trenk trochu zaváhal. Tenkrát, když se seznámili, Herzog byl už v letech. Jaký tedy div, že zestárl. Čtyři léta jej shrbila, a zdraví zřejmě taky moc neslouží. Pokašlával a tvář měla téměř průsvitnou barvu.

– Několikrát jsem o vás slyšel, pane barone, řekl teď jakoby s neskrývaným obdivem. – Vyprávělo se po Vídni, jak statečně si vedete. Jak jste byl přijat samotnou panovnicí.

V podtextu starcových slov zaznívala hrdost. Vědomí, že sám má jistý podíl na tom, jak daleko Trenk svou kariéru dotáhl.

Jenže teď už je to jen hrdina s pochroumanou pověstí.

Trenk o tom něco naznačil. Starý muž přikývl. –– Ano, vím, řekl. Podivná věc, už tak daleko dospěla nenávist Trenkových odpůrců, že se z pomluv stalo veřejné tajemství?

– Právě proto jsem za vámi přišel, přiznal se Trenk.

Seděli ve střídmě zařízeném, trochu šerém pokoji. Omšelý nábytek, rozvrzaná křesla. Z oken splývaly krajkové chatrné záclony. Žádný blahobyt tu znát nebyl. Dokonce jako by v okolním nepořádku chyběla ženská ruka. Ovdověl snad mezitím? V každém případě měl Trenk pocit, že stařec zavětřil. Bezpochyby se totiž dozvěděl i to, že Trenk válkou nezchudl, naopak, že své bohatství nesmírně rozšířil. A že by tedy na odměně nešetřil: Proto ochotně přitakal. Proto byl najednou plný zájmu pomoci. Ale nadšeně se netvářili

Trenk chápal. Jeho vlastní postavení je teď dokonce stísněnější, než byla situace, do níž se dostal po incidentu s Vidakovou smrtí, jenže jaká nesouměřitelnost. Tehdy měl za sebou pouze zásluhy získané v ruské armádě, zásluhy v podstatě anulované nespravedlivým rozsudkem. Teď se vrací z války. A přece! Jako kdyby se opět změnil v běžence. Kdekdo po něm plive. Sláva odvanula, zbývá trpká pachuť nevděku.

– Promyslím celou věc a uvidíme, co se dá dělat, řekl stařec. Trenk vysázel na stůl hromadu zlaťáků. Muži se zalesklo v očích, prsty se sunuly k mincím, ale rozum jej přece jen opanoval, aby po nich, nechmátl tak překotně. Trenk se rozpomněl. –.Mám tady takový dopis, řekl. – Vlastně ani nevím, komu jsem jej psal. Kdybyste se chtěl podívat.

Stařec soustředěně četl. pak se zamyslel.

Půjčte mi ho, řekl, – dám jej párkrát opsat. Však už se postaráni, aby přišel tam, kam se má dostat. Trochu šibalsky se pousmál.

Uvidíme, co tenhle trik udělá.

Trenk si s ním smluvil další schůzku a rozloučil se. Najednou cítil jisté povzbuzení. Že by ten mazaný chlapík přece jen rozvlnil stojaté vody? Že by v císařském paláci o něj konečně projevili zájem a ustalo dusivé, nevraživé ticho, ticho jakoby před bouří?

Jenže vzápětí přišla pochybnost: nepřeceňuje toho člověka příliš? Vždyť žádnou moc nemá, jen hlavu na vymýšlení nápadů. A snad styky z dřívějška. Co jiného od něj může čekat?

Ano, je to s Trenken zlé, když už i tady hledá pomoc. Vskutku, tonoucí se stébla chytá.

55

Herzog nezahálel, vidina peněz, které by jej mohly vyvést ze současné bídy, začala dělat divy. A aniž se příliš musel snažit, zjistil zajímavé věci. Trenkův případ se totiž mezitím již natolik rozvířil, že stačilo jen nastražit uši a poslouchat. Vskutku, z čeho jej nepřátelé vlastně vinili a z čeho by mu pravděpodobně rádi nasadili oprátku. Zločiny to byly natolik do nebe volající, že by stačily hned na několik šibenic.

Především vlastizrada. Teď už se všeobecně ví, kdo byl hlavním strůjcem rakouské porážky u Trutnova. Není pochybnosti o tom, kdo zajal pruského krále a kdo jej zase propustil za výkupné tří miliónů tolarů. Teď už se nade vši pochybnost ví, kdo mezitím připravoval protivládní povstání ve Slavonii, když tam předtím tajně poslal obrovské množství zbraní, třicet tisíc ručnic. Teď už se ví, kdo v uplynulé válce nejdrastičtěji porušoval lidské a náboženské zákony, kdo znesvěcoval kostely a posvátné liturgické předměty. Kdo k smrti utýral několik vlastních vojáků. Kdo tak náruživě plenil v nepřátelských územích, kdo bezostyšně kořistil a kdo zdefraudoval astrononomickou sumu peněz ze státní pokladny.

Trenk, samozřejmě že Trenk.

Celá Vídeň hovoří o zvrhlíkovi, kterého kdysi tak nadšeně vítala. Ano, to byl ještě někdo docela jiný, tehdy na něj dopadal odlesk císařovniny přízně.

Ale teď?

Herzog se cítil zděšen při pomyšlení, jak nevděčný úkol na sebe převzal, jistěže jsou to všechno nesmyslné pomluvy, jistěže je to všechno uměle vykonstruovaná kampaň. Jenže drápek pochybností v něm přece jen uvízl. Vskutku, copak je možné, aby si někdo najednou mohl vymyslet tolik těžkých obvinění? Lidská zloba je sice nekonečná, ale že by se s výčtem hrozivých zločinů mohla strhnout celá lavina?

Jenže obchod je obchod a tak musí celou věc brát. A i když se časy změnily a většina vlivných lidí, které znal z časů války-, odešla, přece jen tak bez konexí Herzog nezůstal. A proto stále častěji teď vyslovuje jedno jméno

– Blanek. Člověk, který to z nuzáka dotáhl na dvorního radu. Herzog mu kdysi pomohl vybřednout z bahna, ve kterém po svém propuštění z vojska uvízl. Teď je mocný, teď je u vesla, teď by zase měl pomoci jemu. Odjakživa přece platilo, že ruka ruku myje.

Trenk si dal s Herzogem sraz u Belvedéru. Dávno se sem chtěl vypravit. Jenže kolik takových míst ještě nestačil navštívit, a možná se k nim již nikdy nedostane. Neboť v hlavě hučí docela jiné starosti. A tak k nádherné gotické stavbě, která se tyčila před nimi, Trenk sotva vzhlédl.

I Herzog si všiml, jak od posledního setkání zchátral. Pohubl, skráně se prohloubily, nos zešpičatěl, v tváři přibylo vrásek. Aféra, která se kolem něj rozvířila, ho zřejmě pořádně deptá. Na první pohled se ovšem tváří jako dřív, suverénně a s navyklou aristokratickou důstojností. Vojenská uniforma mu dosud padne, a teď si na ní zřejmě zakládá ještě víc než za války. Předtím mu byla samozřejmostí, nyní je jakýmsi štítem, distinkce vysokého důstojníka přece jen něco znamenají.

Herzog se o tom mohl na vlastní oči přesvědčit. S podivem pozoroval, jak leckdo z proti jdoucích lidí občas zpomaluje chůzi, jak si lidé šeptají za jejich zády, sotvaže přešli. Zřejmě Trenka leckdo poznal, lhostejno odkud, třeba z přehlídky, kterou tehdy žila Vídeň. Žel, byli i takoví, kteří raději přešli na druhý chodník, sotva ho spatřili z dálky. V takové chvíli Trenkova tvář zpopelavěla, rty zbledly a hlava sklesle padla mezi ramena.

Dostali se ke Schwarzenberskému paláci a odtud k barevné fontáně. Mířili ke Karlovu náměstí. Jenže stále více bylo patrné, že ulice není nejvhodnějším místem pro jejich rozhovor. Chůze navíc začala Trenka rozptylovat, stával se nervózní a roztěkaný. Náhle se zastavil. – A co si takhle někam sednout? řekl.

– Už vím, rozmyslel se. – Pojďme.

Až za chvíli Herzog pochopil, kam ho vlastně vede. Zabočili do Meidijské ulice. Vzpomínka se ozvala. Tady se sešli poprvé, tady málem všechno skončilo, když na ně šenkýř poštval vojáky v přesvědčení, že odhalil špióny. Zájezdní hostinec se vyloupl z dálky. Rohový barák, vyzývavě strměl proti obloze dvěma věžičkami, čas ho ani příliš nepoznamenal. Kolikrát předtím byl Trenk v pokušení zajít sem na máz piva a poohlédnout tomu udavači do tváře. Vždycky se opanoval, usoudil, že by to bylo jen okázale gesto.

Ale teď přece jen přišel.

Vstupuje do setmělé chodby jako tehdy, jedny dveře se rozbíhají do lokálu a druhé ke dvoru. Pak je zde dřevěné, točivé schodiště. Na něm se tehdy minul s vojenskou hlídkou, která ho šla zatknout.

Vstoupili dovnitř A poněkud zakolísali hned na prahu. Místnost byla plná čmoudu, těžko větratelného vzduchu Ke svému podivení Trenk zjišťoval, kolik je tu veteránů. Potloukají se Vídní, od putyky k putyce, a za korbel piva omračují své spolustolovníky válečnými historkami, lhostejno, zda se staly či nikoli, tohle je vlastně podoba odešlé války, minulost, která přechází v živoucí legendu.

Usedli a přišel šenkýř S tváří poněkud rozjívenou, když mezi tolika kmány spatřuje důstojníka, a ještě ne lecjakého. Trenk se k němu upřeně zahleděl. Vidí ho poprvé v životě. Ten, který je udal, byl menší, zavalitý, s býčí šijí. Chlapík stojící před ním je vytáhlý a v obličeji má plno dolíčků po neštovicích.

Trenk objednal víno a znovu se obrátil k výčepu, zda tam neobsluhuje ještě někdo další. Nezahlédl však nikoho. Očima spočinul na Herzogovi. Ano, situace se opakuje, znovu se scházejí ve chvíli ohrožení. Tenkrát byl Trenk běžencem, kterému hrozil zatykač. Nyní sice Damoklův meč nad jeho svobodou ještě nevisí, ve skutečnosti je však jeho situace ještě povážlivější.

Šenkýř přinesl džbánek s vínem. Rozlil jej do číší, Trenk pozvedl sklenku a vzhlédl s ní proti světlu. Zlatistý lesk oslnivě zazářil. Říká se, že ve víně je pravda. Jaká pravda je tady v tomhle burgundském?

Samozřejmě nic potěšitelného. Herzog se poněkud ostýchavě chystá opakovat všechny ty zaručeně pravdivé zprávy, které o Trenkovi stačil vyslechnout. Ale náhle cítí, že by jejich omíláním Trenka jenom vydráždil. Raději tedy začal z jiného konce. – Říká vám něco, pane plukovníku, jméno Blanek?

Trenk zapátral v paměti. – Ne, odpověděl po chvilce.

– – Bývalý střelecký důstojník, třeba jste se znali, odpověděl Herzog.

Trenk ožil. A rázem pochopil. Už ví: Bitva o Kronweissenburk. Rakušané tehdy byli ve znatelné výhodě, ale přesto se města zmocnili Francouzi. A do značné míry právě Blanckovou vinou. Vinou jeho zbabělosti. Vina je tady slabé slovo. Stála zbytečně mnoho životů a doplatili na ni i panduři. Řada jich padla, a pokud byli chyceni, Francouzi s nimi předvedli podivný žert. Vsadili je do klecí a vozili ulicemi jak divoká zvířata.

A tak pro Btancka nastal konec kariéry. Byl degradován a vyhnán z vojska. A to měl štěstí, že se nedostal před soud. Pevnost by ho pravděpodobně neminula.

Trenk zpytavě hledí na Herzoga a netuší, jak mu nepříjemně zamíchá kartami. Neví, jaké plány Herzog s tím zkrachovalým důstojníkem měl. Neboť nyní, když se Blanek dostal po svém krkolomném pádu znovu nahoru, když se stal dvorním radou, jej chtěl Herzog požádat o intervenci v Trenkův prospěch. Těžko si představit větší ironii. Nejen že by tím Trenkovi nepomohl, ale jen by tím jeho situaci zhoršil. Pro ctihodného dvorního radu, který teď má nepochybně dlouhé prsty, by to byla vítaná příležitost nikoli k pomoci, ale ke mstě.

Teď už tedy Herzog všechno ví, a cítí se zklamán. Už si byl jist, že našel nejosvědčenější cestu do schonbrunnského paláce, a všechno je náhle v troskách. Herzog mlčí a jako by náhle ztratil chuť v Trenkův prospěch ještě cokoli dál podnikat.

56

Trenk předstíral, že ho bolí hlava, ostatně v lokále bylo tak nakouřeno, že namodralá mračna se tiskla až ke stropu. Vyšel na chvíli ven. Potřeboval být sám, srovnat si myšlenky. Ano, strach má velké oči, a kolikrát se mu už stalo, že problémy, s nimiž si nevěděl rady, se náhle vyřešily jakoby samy, podobny páře, která se zničehonic zvedne a zmizí. Herzogův pokus o zprostředkování je zatím jen jednou z možností, jak něco podniknout, bez jeho pomoci, jistě upřímné a dobře míněné, se však svět nezboří. Stále ještě zbývá možnost obrátit se k císařovně přímo, ale běh věcí zatím nedospěl tak daleko. Proč tedy upadat do malomyslnosti, proč se znepokojovat?

Stál na chodbě, která hučela směsicí hlasů, pach chmeloviny zažraný do oprýskaných, mokvajících stěn dusil, potácivé stíny opilců se míhaly kolem a chvílemi do něj někdo vrazil nebo musel uhýbat. Místo začalo ožívat vzpomínkami. Bezděčně se dal vzhůru dřevěným schodištěm. Na jeho konci se zastavil a pohledem spočinul na širokých žlutých dveřích s blyštivou klikou ve tvaru tlapičky. Tam byl pokoj, ve kterém se ubytoval, tam měla skončit jeho svoboda. Podivné cesty osudu, co následovalo mezi touto chvílí a časem, který vedl do přítomnosti. Sestupoval zpátky, náhle jej kdosi zatáhl za rukáv. Trenk se otočil a měl před sebou vysloužilce, který se vrávoravě přidržoval zábradlí. Na hlavě měl zašpičatělou čapku s barevným lemováním, podle ní by mohl soudit na rakouského granátnika. Modré kalhoty však svědčily pro maďarského pěšáka. Ale hnědý kabátec s červeným límcem a manžetami zase budil dojem rakouského dělostřelce. Chlap byl ošuntělý, s vousisky jako Krakonoš. – Už si na mě nevzpomínáte, pane plukovníku? zamumlal a bylo znát, jak vypité korbele piva mu zdřevěněly jazyk. Trenk rozpačitě pokrčil rameny.

– – A co takhle praporec, u té báby v stodole… Dal se do divokého smíchu. Trenk pochopil. Bavorský kyrysník. Zajatec z oddílu hraběte Seissla.

– Ano, praporec, vydechl Trenk užasle.

Praporec, který vyšívala samotná císařovna. Trofej, která se vrátila znovu do rakouských rukou. Za cenu zrady vlastních barev. Za splnění touhy navštívit domov. Po pravdě řečeno, úlovek přinesl Trenkovi nemalou slávu, navzdory tomu, že u nejbližšího nadřízeného s ním příliš nepořídil. Ale v císařském paláci šel z ruky do ruky a samotná Marie Terezie ho s pohnutím políbila: Pravdou k vítězství bylo na něm vyšito. Jak podivně ta slova znějí, a zvláště teď. Jakápak pravda. Ani císařovna s ní daleko nedospěla, skončila v poraženecké roli. A jaká pravda dává naději i jemu samotnému, když je teď vláčen kalužemi lží a nejfantastičtějších pomluv. Kde je císařská pravda, aby se jej zastala? Kam se poděl majestátný smysl slov vyšitých na praporci?

Kdyby měl Trenk lepší, náladu, kdyby se právě necítil tak na dně, dal by se s chlapíkem do řeči a vyptal se, jak v zajetí přečkal konec války. Ale mrzutost ho ovládla natolik, že pro nic neměl smysl. Sáhl tedy do kapsy a podal vysloužilci několik mincí. Opilec hleděl jako ve snu. Když je měl na dlani, v očích se mu objevily slzy. Děkoval a chtěl Trenkovi líbat ruku. Ale pocit úzkosti se tím v něm jen násobil. Trenk pokýval hlavou a sestupoval po vrzajících schodech.

Vrátil se do lokálu. Herzog vyhlížel unaveně. Bylo znát, jak nezdar s úmyslem obrátit se na Blancka jej zmohl. Patrně ani ne tak kvůli Trenkovi samotnému, jako proto, že se nedaří obchod. Jenže tenhle člověk není zvyklý se snadno vzdávat. Už si tedy s Trenkem smlouvá další schůzku. Ne, žádná cesta do Schonbrunnu pro něj nemůže být tak neschůdná, aby musel věšet hlavu.

57

Ve vzduchu bylo cítit jaro, ale zima se dosud tvrdošíjně bránila. Vídeňské ulice vězely v záplavách sněhu a z venkova přicházely zprávy o tom, že řada obcí zůstala odříznuta od světa. Některé cesty jsou natolik zaváté, že lidé zbloudili a zmrzli v polích. Teď se ovšem zdá, že nadejde obleva, a pak se tedy bělostné pláně zase změní v rybníky.

Rozmary počasí však Trenka příliš nezajímaly. Stále sice ještě myslel na cestu do Slavonska, ale věděl, že teď by se na ni mohl vydat stěží, s největšími překážkami. Stejně tak si uvědomoval, že odjezdem by pro klid vlastní duše nic nezískal. Nejprve je třeba vyřídit záležitosti zlolajných obvinění. Kdyby tak neučinil, bezděčně by vzbudil dojem, že se jejich projednávání bojí. A že k prošetřování asi přece jen dojde, o tom leccos svědčilo.

A předpoklad se potvrdil. Byl vyrozuměn o tom, že se chystá ustavení zvláštní komise, která se věcí bude zabývat. Jmenovala ji samotná císařovna a za předsedu určila polního maršála Corduu.

Trenk v duchu zajásal. Znal ho jako čestného člověka, všeobecně se vědělo o jeho nesmlouvavém počínání. Ne, tenhle stařičký maršál by nepřipustil, aby se stal loutkou, kterou by chtěl manipulovat někdo jiný.

Jenže čas plynul a zpráva o výsledcích žádná. Ale Trenk se tím nyní už neznepokojoval. Nechával vše plynout přirozenou cestou, nehledal teď už ani žádného prostředníka. Na důkaz, že se cítí jistý a klidný, vrhl se do společnosti. Po delším čase opět začal chodit do divadel, na koncerty. Tak, jak se předtím lidem vyhýbal, teď je vyhledával. Žel, jaké zklamání. Téměř na každém kroku se setkával s rozpačitými pohledy. Nikdo nechtěl být spatřen s člověkem, jehož jméno je spojováno s tak povážlivými zločiny. Podivná věc, ti, kteří se mu kdysi podbízeli, kteří se pyšnili, že se s ním znají, kteří mu lichotili, najednou o něm nechtěli slyšet.

A tak se Trenk stahuje zpátky do ulity. Opět je povětšinou sám, jen občas k němu zajde někdo z přátel, kterým se podaří vypátrat jeho adresu, třeba baron Hilaire, nebo baron Lopresti. Ale jsou to jen bílé vrány a na Trenka doléhá tím větší stísněnost. Netrpělivě tedy čeká na výsledek šetření. Už je rozhodnut, jakmile se jej dočká, a o tom, že bude příznivý, nepochybuje, hned se vydá domů. O proradném městě, které mu kdysi provolávalo slávu a které ho nyní zatracuje, do smrti nebude chtít slyšet.

A najednou je tu překvapení, kterého by se nejméně nadál. Služebná mu předává list s úhledným ženským písmem. – Hledala vás tu nějaká paní, řekla. – Ale když se vás nemohla dočkat, nechala zde dopis.

Trenk po něm chvatně sáhl. Nemohl uvěřit: Baronka Lestoqová!

Řádky se rozmazávají před očima, neboť to, co se vzápětí dozvídá, předchozí úžas překoná. Baronka píše, že se právě vrací z pohřbu svého manžela, který zemřel na následky válečného zranění. Takže opět vdova.

Trenk se obrátil ke služebné. – A nic jiného nevzkázala? Zavrtěla hlavou.

Ano, jako vždy. Kruhy na vodě se rozvlní, slábnou a slábnou, až se hladina opět uzavře. Vskutku, Trenk měl najednou o čem přemýšlet.

Ještě pospával, když někdo zaklepal. Vstal a šel otevřít. Na prahu stál poštovní sluha. Sojčí péro vlálo z širokého černého klobouku, přes hnědý kabátec měl přepásanou tornu. Vylovil z ní dopis a Trenkovi bylo na první pohled zřejmé, že je z vojenské dvorní rady. Listonoš nespěchal, dlouze si Trenka prohlížel, nejen proto, že čekal, až vyloví z koženého váčku spropitné, ale i proto, že měl před sebou člověka, o kterém se teď všude mluví Z vysokých kamaší stékaly čirůčky rozpuštěného sněhu, zůstávaly po něm černé šlápoty. Trenk držel dopis, cítil, jak se mu chvějí ruce, a nic si najednou nepřál, než aby ta úřední bytůstka už zmizela za dveřmi. A když konečně osaměl, prsty začaly zuřivě lámat pečeť. Ano, nemýlil se. Výsledek šetření císařské komise. Slovo za slovem, řádka za řádkou, věta za větou. A Trenkova tvář se jasní. Omamný pocit radosti.

Tak tedy přece jen, osvobození.

Únik z mučivé trýzně, z pochyb a nejistot. Spravedlnost nevymřela.

Listy z tuhého ručního papíru se rozlétají pokojem. Všechno se najednou změnilo. Za okny se sice právě znovu rozpoutala metelice, do skel bubnuje vichr. Ale v Trenkově duši začalo jaro. V syrovém, pustém pokoji jako by začaly kvést růže. Nadešel jiný čas, tak dlouho očekávaný a bolestně vytoužený.

58

Bylo tomu tak. Corduova komise vyvrátila jeden článek obvinění za druhým.

A v závěru dovětek adresovaný císařovně. Výzva, aby Trenk, který pro Rakousko vykonal tolik záslužného, nebyl nadále veřejně urážen a zarmucován. Aby se zrušila příprava jakéhokoli dalšího projednávání věci, případně procesu. A pokud by se třeba v budoucnu přece jen dospělo k prokazatelně dílčí vině, aby byla posuzována velkoryse.

Nelze se tedy nadít příznivějšího obratu. Temná mračna se definitivně rozptýlila. I když jedna okolnost přece jen zněla zlověstně. Zmínka o možném procesu. Zatím o něčem podobném Trenk neměl tušení.

Proces!

Z toho pomyšlení šla hrůza. Ale vždyť celá dosavadní obžaloba se právě přičiněním Corduovy komise zhroutila. Takže žádná hrozba není. Nač si zatěžovat hlavu. Svědectví o nevině je tu černé na bílém.

Vědomí, že Trenk byl ospravedlněn, vzbuzuje pocit vděčnosti. Císařovna nezapomněla, i když se dosud zdála vůči němu opatrná. Ale marná věc, tím, že za předsedu komise jmenovala Corduu, vzala vítr z plachet Trenkovým nepřátelům a vlastně jej zachránila. A tak zatímco ještě před několika dny si nepřál nic jiného než odložit vojenskou uniformu a vrátit se do Slavonie, teď už tolik nespěchá. Dokonce uvažuje o tom, jak by svou vděčnost Marii Terezii projevil. A má o čem uvažovat. Všeobecně se ví, že nová válka je opět na obzoru, že se schyluje ke střetnutí, v němž by šlo o výpravu do Nizozemska. Co kdyby tedy císařovně nabídl stejnou pomoc, jako tenkrát, zřízení dalšího dobrovolného sboru? Začíná o tom hovořit docela veřejně. Snad i proto, aby měl důvod náležitě uvést ve známost osvobozující výsledek. Aby dráždil nepřátele, aby dokázal, že v císařovniných očích je tím, čím byl kdysi. Že je dosud ve výsluní její přízně.

Jenže jak se mýlili Trenkovi nepřátelé nesložili ruce v klín. Zejména hrabě Cassua, Trenkův zavilý odpůrce, se dával slyšet. Trenk že chce ve Slavonii verbovat dobrovolníky pro nový sbor? Není to snad nejpřesvědčivější důkaz o tom, že pod záminkou pomoci císařovně ve skutečnosti proti ní chystá povstání? Což to není doklad o obzvláštní nebezpečnosti válečného dobrodruha? A pokud jde o údajné zproštění viny, mohl se snad někdo nadát jiného výsledku, když šetření tak závažných a povětšině hrdelních zločinů připadlo maršálovi, který pro svou stařeckou dětinskost vlastně už dávno měl být dán do penze? Ostatně císařská komise je něco jiného než soud. A jedině soud může zvážit, čeho se Trenk dopustil a čeho nikoli.

K Trenkovi samozřejmě dolehla ozvěna těch nenávistných řečí, příliš dobře však ví, že jsou výrazem zklamání a porážky právě takových lidí, jako je Cassua. A tak se nakonec přece jen rozhoduje pro návrat domů, nápad se sestavením nového pandurského sboru si promyslí až ve Slavonii, taky podle toho, jaká tam teď po válce panuje nálada.

Představa domova mu nalévá novou krev do žil, už je zase plný optimismu, dělá si plány do budoucna. Ovšem, vždyť se konečně dočkal toho, po čem celé týdny toužil.

Služebná mu už připravila zavazadla, správce brestovického statku poslal koně a dostavník. Počasí se však znovu zhoršilo, a je třeba čekat. Vyrazí snad pozítří, nejpozději do týdne.

Jenže se stalo něco nečekaného.

Zase vojenská hlídka. Důstojník stojí na prahu Trenkova pokoje a předává mu zapečetěnou obálku. A v ní příkaz k domácímu vězení.

Trenk nechápe. – Co to má znamenat? vyjekne a obličej mu zesiná.

Ale oficír se tváří jak kamenná socha, prohlíží si pokoj, téměř už prázdný, jen s obrazy na stěnách, s kamny, která vyhasla, s horou zavazadel, která čekají na odnesení. – Plním pouze rozkaz a nepřísluší mi, abych sděloval důvod takového rozhodnutí, odpoví nabubřele.

Ale v tom případě se tak mohlo stát jedině s vědomím samotné císařovny!

A právě ona že by usilovala o jeho svobodu? Navíc po dobrozdání, které před krátkou dobou vydal polní maršál Cordua?

Zdrceně usedl na židli a zíral ke stropu. Domácí vězení! Ano, zloba se proti němu opět vzmáhá krutou, neuvěřitelnou silou. – Pokořím se císařovnině rozkazu, praví Trenk poněkud pateticky, – ale bolí mě to nesmírně, když vidím, jak nevděčně se tu odměňují dlouholeté věrné služby. Moje poslušnost se však rovná nevině, a bude-li si Bůh přát, vytrvalost zvítězí nad záští.

Jenže brilantnost toho slovního prohlášení se mu rozležela v hlavě, sotva vojenská hlídka odešla. Ne, to přece není možné, aby císařovna takhle jednala, doslova od zdi ke zdi. Na jedné straně má v rukou osvobozující závěr šetření Corduovy komise, na druhé straně dává tak nesmyslný příkaz. Jistě, o nic třeba zatím nejde, ale přece jen by domácí vězení mohlo věstit proces, o kterém je i v Corduově zprávě zmínka. Podivná hra osudu. A to si ještě včera lámal hlavu nad tím, jak císařovně projevit vděčnost!

Najednou nevěděl kudy kam, odjezd je samozřejmě třeba odložit, studený byt načpělý samotou teď připadá jak skutečná vězeňská cela. A přichází vzdor. Jaképak domácí vězení, když je všechno v rozporu s morálkou, s běžnými lidskými ohledy. A navíc vlastně ani nezná důvod takového rozhodnutí.

Ne, nepodvolí se. Nepodřídí se bezpráví, byť je dílem, samotné císařovny. Nepodřídí se nespravedlnosti, před zlem nikdy neustupoval. Už to nebyla úvaha rozumu, ale pokušení k furiantskému gestu.

Už ví: pojede do vídeňské opery. Vůbec ho nezajímá, co dneska hrají, jednu věc však zná určitě, protože se proslýchá několik dní. Že představení bude přítomna císařovna. Vnitřní hlas se proti té lehkomyslnosti bouří. Ale Trenk je rozhodnut. Rozbaluje zavazadla s oblečením, volá služebnou, aby objednala ekvipáž. Už se vidí v oslnivé záři světel, suverénní a nepoddajný, jakým býval, jakým zůstal dosud.

Ale do večera je ještě daleko a Trenk najednou nemůže vydržet mezi čtyřmi stěnami. Všechno jej vyhání ven, snad právě proto, že se mezitím stal vězněm. Ne, nebude čekat, až se setmí, vydá se do města dřív, než by měl stihnout začátek představení.

Vůz stojí před domem, nač tedy čekat…

Vyšel ven. Okolní náměstí teď ovšem vyhlíželo poněkud jinak než kdykoli předtím, snad proto, že si znovu a znovu uvědomoval zapovězenost přestoupit práh vlastního bytu. Jako by všechno najednou vnímal výrazněji a v sytějších konturách. Našedlou mlhou prolínalo barokní průčelí jezuitského chrámu, napravo štít klášterní budovy. Koně se dali do pohybu a mlha začala čarovat. Schonlaterngasse vyhlížela uprostřed starých historických budov jako přístaviště, domovní štíty připomínaly lodní stěžně. Vzpomínky letěly o překot. Náměstí Hohen Mark. Tady bylo odjakživa srdce Vídně, sem Trenk nejraději chodíval. Teprve před několika lety zde byl postaven Zásnubní sloup znázorňující mariánský motiv. Stojí uprostřed prostranství a majestátně se vzpíná k nebi. Kdykoli Trenk stanul nablízku, vždycky ho uchvátil pocit nezvyklé vznešenosti. Vrchní část sloupu teď tonula v mlze, jako by už dosáhla nebe, jež se prudce snížilo k zemi. Ale to už projížděli kolem kostela Maria am Gestade, minuli další dvě ulice a vzpomínky dostaly ještě dravější křídla. Náměstí Am Hof. Tady se Trenk dočkal největší slávy. Tady pochodoval se svým vojskem před císařovnou a celým jejím dvorem. Tady uhranul Vídeň. Tady dobyl svět. Alespoň se to kdysi domníval. Jaký omyl!

Od triumfálního pochodu neuplynula věčnost. A jak se vše zatím změnilo! Tenkrát mu davy nadšeně tleskaly, tenkrát byl miláčkem Vídně. Tenkrát mu patřila přízeň nejmocnější ženy říše. Nyní tudy projíždí na zapřenou. Jako vězeň, kterému sice nenasadili okovy, nicméně jako člověk, který svobodu přece jen ztratil. Na jak dlouho, je otázka, třeba jde o omyl, který se vysvětlí. Přesto jak všemu uvěřit, není to snad jen úděsný, zmatený sen?

Mlha padala, zachvacovala město stále víc. Minuli skotský chrám, okolí Ringu. Budova opery se před nimi vyloupla jak loď plná světel, noblesnosti a šálivých stínů.

59

Zvěsti o tom, že císařovna navštíví dnešní představení, se ukázaly pravdivé. Vládl tu nezvyklý ruch, který se přece jen vymykal běžné atmosféře. Jestliže by si Trenk přál vidět pohromadě celou dvorskou smetánku, nemohl si zvolit lepší příležitost. Zároveň si nemohl zvolit lepší příležitost k tomu, aby dal před císařovnou najevo, jak si bere k srdci její příkaz k domácímu vězení, ještě teď jej cosi od hazardu zrazovalo, stejně však bylo pozdě. Spousta lidí od dvora ho nepochybně už zahlédla, aniž třeba o císařském rozhodnutí věděla.

V hledišti nastal šum. Lidé se zvědavě otáčeli k hlavnímu vchodu, který ústil do sálu. Císařovna vcházela v doprovodu svého manžela, za ní bylo možno v svitě spatřit několik generálů a vysokých hodnostářů, stoupali schodištěm k zlatě zdobené císařské lóži. Vzápětí nastala tma. Z orchestřiště zazněly první tóny. Opona se rozevřela, záře světla proťala tmu a jeviště ovládla iluze léta. Vzdálený les, potok a cesta, věž kostela v pozadí. Trenk mhouří oči, a náhle si uvědomuje, že do této chvíle ho vlastně nenapadlo uvažovat nad tím, co je to za operu. Ale o to mu dnes přece nejde. Pro děj, který se odehrává na jevišti, nemá nejmenší smysl. S tím větším zaujetím sleduje siluety lidí sedících před ním. Jeden z obrysů mu připadá obzvlášť povědomý, ta dýňovitá hlava… Není to snad hrabě Cassua? Pak by se ovšem nemohl nadát jízlivější shody okolností, protože právě Cassua je jedním z bezostyšných, klevetníků, kteří o něm šíří nesmyslné lži, Trenk cítí, jak se v něm rozhořívá krev, jak se mu zatemňuje rozum, jak v něm uhasíná sebezáchovná síla udržet dekorum, nedat nic najevo. Rozum už pokulhává za jistotou nadcházejícího skandálu. Ale vždyť je tu císařovna, celý její aristokratický svět, který ho mávnutím ruky může zničit, stejně jako vynést na výsluní někdejší přízně. Nebylo by tedy lepší vytratit se z hlediště, cožpak Trenk sám nejlépe nezná svou prchlivost, která ho už nejednou přivedla téměř do zkázy?

Vzdálený les, potok a cesta, kostelní věž na horizontu se v této chvíli ztrácejí za oponou, je konec prvního jednání. Lustry ozařují sál. A Trenk strnule hledí před sebe. Tak přece se nemýlil, Cassua! A ten nafintěný panák, který sedí vedle něj, jak by ho nepoznával, někdejší důstojník pandurského sboru Stratiev, kterého Trenk degradoval pro zbabělost. Vrána k vráně sedá, vskutku pěkná sebranka se tu sešla. Trenk vstává a jako hypnotizován pokročí o několik řad dopředu. V mžiku popadne hraběte za krk a divoce jím začne cloumat. Sál zatím ještě nic nevidí, pouze dosavadní šum a hluk nápadně utichá. Tím více, že je stále zřetelněji slyšet rozhořčený Trenkův hlas a úryvky vět, jež mají daleko k vybrané salónní řeči. Teď už sem hledí i spodní část sálu. Křik a nadávky se stupňují a je jim stále zřetelněji rozumět. Z romanticky rozbředlého příběhu, který se předtím začal rozvíjet na jevišti, se v hledišti stává krvavé drama. Neboť Cassua se znenadání vymkl Trenkově sevření a tasil kord. Nebýt protivníkovy nezměrné síly, rozhodně by jej použil. Trenk mu zbraň vyrval z rukou, ale ostřím se přitom bezděčně dotkl Cassuova předloktí. Hrabě vykřikl bolestí a bělostný rukáv se smáčel v krvi. Hlediště oněmělo. Teď už nebylo v sále jediného člověka, který by sem nehleděl. Z osobní půtky se ovšem už stalo veřejné násilí. Vysvětlení bylo jediné, že Trenk na Cassua zaútočil kordem. Několik ometálovaných hodnostářů od dvora spěchalo raněnému na pomoc. Osudné minuty plynou, představení však nepokračuje, vzrušení nezaniká, naopak sílí. Teď se přeneslo i do císařské lóže. Marie Terezie má nasupenou tvář, vyhlíží nadmíru dotčeně. Rezolutně vstává a lóži opouští. Císařský doprovod ji následuje. A dokonce řada těch, kteří k němu nepatří, neboť rozhořčení v této chvíli patří k dobrému tónu jejich pověsti. Tragický spád událostí nemůže mít zlověstnější dohru. Urážka majestátu! Největší skandál v historii vídeňské opery.

60

Trenkovi odpůrci zajásali.

Kdyby pro své temné plány hledali sebelepšího spojence, nemohli ho najít v nikom jiném než v samotném Trenkovi. Zpráva vyšetřující komise předtím pořádně podlomila jejich úsilí. Teď ovšem – po rvačce, jíž byla přítomna císařovna, se cítili na koni. A kuli železo, dokud bylo žhavé. Z Corduova dobrozdání náhle zbyly jen cáry papíru. Všechno se vrátilo tam, kde hra o Trenkovu hlavu začínala. A výsledek se dostavil okamžitě. Marie Terezie ustoupila nátlaku a souhlasila s procesem. Už zde byl termín zahájení, poslední dubnový den šestačtyřicátého roku.

Zlatá doba pro zneuznané mravokárce. Už se zase houfují, tentokrát se cítí docela pevně. Generál Lowenwalde, Trenkův zapřísáhlý odpůrce, jim dělá praporečníka. Jak se předtím marně snažil Trenka dostat před soud, teď náhle bez většího úsilí dosahuje všeho, po čem až dosud toužil. Vojenská dvorní rada ho jmenuje předsedou senátu, hlavním vyšetřovatelem, a dokonce správcem Trenkova jmění. Hlava nenáviděného pandurského velitele má už pevně nasazenou oprátku. Od této chvíle je lhostejné, jakými cestami se bude nadcházející proces ubírat. Teď už vlastně nezáleží na ničem, a ze všeho nejméně na lidských ohledech.

Snad pouze o jedinou věc ještě usilují. Aby věrohodnosti jejich počínání uvěřila samotná císařovna. Vědí, že od incidentu v opeře nad Trenkem zlomila hůl. Přesto však taky vědí, že bývá nevypočitatelná. A proto je třeba se pojistit. A tak vše musí mít alespoň fasádu serióznosti. Pečeť úzkostně dodržovaného práva.

Bohužel věci se jaksi nedaří. Doličného materiálu je stále málo, a prameny veřejně živené nenávisti zvolna vyschly. A tak přišla ke slova lůza. A generál Lowenwalde nebyl žádný nováček v kalení vody. Věděl, v kterých stokách účinně zalovit. Zahrál tedy na temné struny lidských povah. Po celé říši dal v novinách vytisknout oznámení, aby se přihlásil každý, kdo za uplynulých osm let má nějakou žalobu proti baronu Františku Trenkovi. Náklady s předáním stížnosti že budou hrazeny a každý poškozený že dostane diety ve výši jednoho dukátu denně. Jinými slovy docela dobrý výdělek pro každého, kdo Trenkovo jméno slyšel třeba poprvé v životě.

Trenkovo postavení se od základu změnilo, a bylo téměř kritické. Soud sice zatím ještě nenařídil vazbu, a Trenk zůstával v domácím vězení. Bylo však otázkou času, kdy se tak stane. Dvakrát týdně jej odváželi k výslechu, vždy se shlukly kolem zástupy lidí, kdekdo chtěl vidět zvrhlíka, o němž se teď všude mluvilo. Ne, Trenk už není miláčkem davů, je vlastizrádce, původce zla, které ohrožuje samotný císařský trůn. Trenk je hrdelní zločinec, který už dávno měl být lámán kolem a jeho hlava měla být pro výstrahu pověšena kdesi na mrchovišti. Trenk je nepřítel národa a musí zahynout stejně bídně, jak bídná je jeho duše.

Únavné výslechy pokračují, a dokonce zvýšeným tempem, už nikoli dvakrát týdně, ale obden. A stále se omílá totéž, do omrzení. Především obvinění, že je strůjcem porážky u Trutnova. Bylo zřejmé, proč právě na tom záleželo Lowenwaldovi nejvíce. Neboť šlo o vlastizradu. Šibenice nebo kulka do hlavy by pak byla jistá.

Jenže nastal nečekaný zádrhel. Ke svědecké výpovědi se přihlásil vévoda Karel. Poslal soudu písemné dobrozdání, ve kterém přesvědčivě dokázal, že záležitost s jednohodinovým zpožděním při nástupu pandurského sboru do bitvy nebyla zaviněna Trenkovou ledabylostí, ale tím, že styčný důstojník doručil rozkaz opožděně, v době, kdy vojenské akce už byly v plném proudu.

Trenk vždycky věřil ve vévodovu čestnost a jeho svědectvím byl hluboce dojat. Předseda tribunálu sice učinil všechno k tomu, aby se mu Karlův list nedostal do rukou, ale marná věc, zabránit tomu nemohl. Zvolil tedy jinou taktiku. Tvářil se, jako by svědectví vrchního velitele rakouské armády neexistovalo.

Výslechy tedy pokračují ve stejném duchu jako předtím. Stále stejná tvrzení, do omrzení stejná otázka. – Přiznáváte svou vinu na trutnovské porážce? hřímá Lowenwalde. A pak dodá poněkud tišeji: – Člověče, vezměte už konečně rozum do hrsti a přiznejte se. Sám přece vidíte, že tahle tvrdohlavost nemá smysl.

Do rozměrných obloukovitých oken sálá slunce. Je jaro a svět hoří barvami. Tady se ovšem lesk světla odráží od černého nábytku, proměněn v matné odlesky. Kolik takových soudních síní Trenk už viděl. A všechny si byly podobné, ze všech dýchala úzkost, kterou nezvětrala ani léta, jež mezitím prošla. Kolik útrpných pohledů se rozbíjelo o tenhle mohutný, robustní stůl, za kterým vysedává zosobněná pravda. Spravedlnost se zavázanýma očima, s vahami, jejichž misky se pohybují hned nahoru, hned dolů, a zase zpátky, až je přidrží soudcovy ruce. Až je ustálí soudcova vůle.

– Nevím, co bych k tomu ještě dodal, ozve se Trenk konečně. – Trvám na všem, co jsem řekl. A budu to opakovat kdykoli znovu a znovu.

Lowenwalde divoce zamrkal. Štětinami vlasů teď připomínal prskajícího ježka. – Cože? zahřímal. – To máte pořád ještě tolik drzosti věšet nám bulíky na nos?

Trenk se cítí malátný, únava z předchozích výslechů z něj vysála veškerou duševní sílu. Až dosud se však snažil krotit, od incidentu v opeře se hlídal, aby neučinil neprozřetelnost. Ale teď ztratil sílu nedat najevo rozhořčení z generálovy sveřeposti. Vybuchl. – Tohle si dovolujete tvrdit, pane předsedo, když máte před sebou vyjádření nejvyššího velitele rakouské armády? Když samotný vévoda Lotrinský potvrdil mou nevinu?

Lowenwalde se zcela proměnil. Tak, jak předtím předstíral rozhořčenost, teď budil dojem, že se náramně baví. Ledabyle mávl rukou. – Vévoda, řekl pohrdlivě. – Vévoda je jistě významný státník. A v schonbrunnském paláci jeho slova platí. Ale tady? Bohužel mu nemohu poradit, aby si hleděl svého.

Trenk vzrušeně vydechl. Ještě nikdy neslyšel tak veřejně mluvit s despektem o členu císařské rodiny. Vzkypěl, najednou ztrácel sebeovládání. – Co jste to řekl? zahřímal. A neuvěřitelná síla jej zvedla ze židle. – Takhle si dovolujete mluvit o člověku, kterému nesaháte ani po kotníky? Ne, už jej nic nemohlo zadržet. Přiskočil k tomu skřečkovi, a při své herkulovské síle ho vyzdvihl jako pápeří. A už ho vláčel k oknu, které bylo otevřené a do ulice zelo čtyřposchoďovou propastí. Stěží domyslet, co by se stalo, kdyby v té chvíli roztřesenému generálovi nepřispěchala stráž na pomoc

Lowenwalde byl vysvobozen a teď se vojáci vrhají na Trenka.

– Svázat, téměř plačtivým hlasem přikazuje generál a oprašuje si pomačkaný revér.

A tak kočár, kterým sem Trenka vozili k výslechům, odjíždí prázdný. Zato k soudní budově přistavují jiný vůz, mnohem méně pohodlnější. Za chvíli vězně vyvádějí, strkají s ním a vsazují do rozvrzané káry, která se vzápětí dává do pohybu. Čtyřicet granátníků tvoří pochmurný doprovod člověka, který dnes nad sebou vyřkl ortel smrti.

61

Sotva se rozhlédl po temné, díře, kam jej uvrhli, už tu byl oficír s distinkcemi majora. A za ním další dva vojáci. Drželi předmět, který Trenk nadmíru dobře znal, dva řetězy, a dva okovy. – Budete svázán křížem, pravil důstojník.

Trenk se cítil ohromen, předstíral, že asi špatně slyšel.

– Ne, slyšel jste dobře, pane plukovníku. Rozkaz mně byl dán tak, jak jsem řekl.

Ano, to je Trenkova odměna za vše, co pro Rakousko vykonal. Místo válečného kříže mu dali kříž z okovů.

Pak zaskřípějí vrata, cvakne zámek, a přichází ticho. Bolestné, kruté osamění. Místnost, která slouží Trenkovi za vězení, je zřejmě nejtemnější díra z celé soudní budovy. Prostora je tak malá, že v ní sotva lze ujít čtyři kroky od jedné stěny k druhé. Mlhavé světlo sem padá malým okénkem. U stěny leží pryčna, na ní slamník a dvě zteřelé pokrývky. To je svět, který nyní Trenka obklopuje.

V takových chvílích je samota zlá, stává se spojencem pociťovaného neštěstí. A tak jak by se Trenk nezaradoval, když mu do cely dali spoluvězně. Jmenoval se Beirach, na první pohled bylo znát, že je člověk inteligentní a zkušený. Kázeňský řád zapovídal vězňům mezi sebou mluvit. Stěží však bylo možno uhlídat, aby občas neprohodili slovo. I stráže takový přečin tolerovaly.

Jenže nadlouho jim společná přítomnost dopřána nebyla. Beirachovi přidělili sousední celu, a tím vzájemný kontakt skončil. Alespoň se zdálo.

Jednou v noci se ozval ve zdi, která obě cely oddělovala, podivný šramot. Zvuk po chvíli ustal, ale pak propukl znovu. Trenk se zprvu domníval, že v těch místech hlodá myš, brzy však poznal, že jsou to mechanické pohyby nějakého předmětu. Pochopil: Beirach se pokouší provrtat zeď, která stojí mezi nimi.

S přestávkami trvalo spoluvězňovo úsilí několik hodin, ostatně nebylo snadné proniknout stěnu hodnou vězeňské bytelnosti. Trenk hořel zvědavostí. Měl na mysli možnost provokace. Ale okamžitě jej napadla souvislost, jejíž dosah nedovedl ani domyslet.

Člověk za protější zdí musel být nadmíru šikovný. Podařilo se mu získat kus trubky, a tu začal prostrkávat vzniklým otvorem. Trenk přitiskl k místu ucho, a skutečně, slyšel Beirachův hlas, šeptající, plný vzrušení. Beirach jej prosil, aby otvor dobře zamaskoval a aby zítra, až se setmí a stráže znovu ztratí obezřetnost, opět se s ním snažil dorozumívat. Teď už nebylo co zapírat, šlo o chystaný útěk.

Trenkovi se z toho pomyšlení rozbušilo srdce. Záměr byl zřejmě vypracován do všech podrobností. Žalář se nacházel ve druhém poschodí, pod nimi se táhla stoka, vybíhající dosti velkým otvorem do okolní zahrady. Beirachův záměr spočíval v tom, že by se k tomuto místu spustili po laně a kanálem pronikli do příkopu.

Po lanu! Jenže kde je sehnat. Ale i na to Beirach myslel. Žíněnky v cele byly z konopí a nezdálo se tedy obtížné splést provaz, který by unesl tíhu obou mužů. Po nocích tedy Beirach uvíjel lano a za dne je skrýval ve slamníku. Vše bylo vymyšleno chytře a s důkladností. A přece Trenk najednou začal váhat, zda se má stát společníkem tak zoufalé akce. Nebylo to ze strachu, v minulosti bezpočetkrát dokázal, že odvahy mu v rozhodujících chvílích nechybělo. Důvod nerozhodnosti spočíval v něčem jiném, ve vědomí, jaké trumfy by dal do rukou nepřátelům, jestliže se mu podaří uniknout – a samozřejmě i v případě, bude-li chycen. Až dosud byl přesvědčen o své nevině. Znal příčinu toho, proč někdo roztočil mlýn jeho záhuby. Především to bylo jeho obrovské jmění, majetek, na který si leckdo z císařských hodnostářů, a především generál Lowenwalde, brousil zuby. Jestliže Trenk skutečně uprchne, pak útěk se bude rovnat přiznání viny. Sláva, které v době války dobyl tolikerým nasazením života, propadne v hanbu a odsouzení.

Ale byly tu myšlenky zcela protichůdné. Když se mu zdaří prchnout a dostat se někam do ciziny, bude mít možnost dokazovat pravou podstatu soudní komedie, kterou s ním chtějí sehrát. Bude se moci hájit průkaznými argumenty, bude mu dopřáno to, oč je zatím připraven.

Ne, nebylo to lehké rozhodování. Trenk zůstával nejistý, nevěděl, co počít. Ale nemohl váhat donekonečna. Nakonec se rozhodl. Ano, pokusí se o útěk. Byla noc.

A někdo musel sestupovat první. Beirach se nabídl, že tuto úlohu vezme na sebe. Sám že vyzkoumá, je-li otvor, kterým stoka u příkopu končí, opatřen mřížemi. Pokud se taková možnost potvrdí, pak se bude muset vracet zpátky a útěk se podstatně zdrží, jestli se ovšem podobná překážka nevyskytne, v útěku jim pak už nemůže nic zabránit. Domluvili se, že v takovém případě mu Beirach dá znamení zespod křesadlem.

Pak už se všechno muselo vsadit na jednu kartu.

Beirach se spouštěl po laně. Pevně je uvázal a zvolna, velmi zvolna klesal do temné noční hlubiny. V tom zachřestila skoba, na níž lano viselo, nocí pronikl svist těla letícího do neviditelného prostoru. Nebylo pochyb, lano se uvolnilo. Beirach se zřítil. Dvoupatrová výše nepřipouštěla jinou přestavil než smrt. je po všem, hřmělo Trenkovou duší. Krutá bolest jej sevřela, poslední naděje na záchranu minula.

Stačil ještě ucpat díru ve zdi, aby se ráno neprozradilo, že byl společníkem útěku. Bylo po všem. Budoucnost už teď měla jedinou podobu, podobu neodvratného konce.

62

Generál Löwenwalde se činil.

A vše, co se dělo, bylo teď zaměřeno jediným směrem. Navzdory stanovisku vévody Lotrinského, že Trenk nezavinil porážku u Trutnova. A protože nebyli po ruce hodnověrní svědci, rozběhla se mašinérie lží a křivopřísežnictví.

Výslech, k němuž Trenka dovezli už v poutech, o tom přesvědčil.

Byla pozvána nová svědkyně, slečna Schwerinová. Všeobecně se o ní mezi soudními úředníky vědělo, že je důvěrnicí setníka Lipperdy, jednoho z přísedících tribunálu. Vplula do soudní síně jako víla, dlouhé světlé vlasy pableskovaly v záři vzníceného světla. Milencova přítomnost ji ovšem poněkud zneklidňovala; když se měla představit a uvedla jméno, dodala hned, že je dcerou pruského maršála Schwerina. Obzvláštní urozenost jí ovšem z tváře nehleděla, spíš připomínala kuplířku nebo dámu z nějakého nechvalného podniku.

Můžete nám něco povědět o události, která se sběhla v době přepadení tábora pruského krále v bitvě u Trutnova? začal Löwenwalde.

Jistě, přikývla a zrak se jí letmo dotkl nedaleké lavice, na níž seděl onen pomyslný strůjce trutnovského neštěstí. Viděla jej poprvé v životě. Ale odměna, kterou jí slíbili, stojí za to, aby se přičinila o jeho konec. – Můj otec bojoval na pruské straně, a krátce před bitvou jsem ho byla navštívit. Pak už bylo pozdě na útěk, a tak jsem zůstala v táboře během přepadení. Viděla jsem pandury, jak nás začali obkličovat. Shodou okolností jsem v té chvíli byla blízko hlavního stanu. Na vlastní oči jsem viděla, jak Trenk zajal samotného krále.

Generál spokojeně mhouřil obočí. Je vidět, že se pan přísedící činil. –– A mohla byste uvést jméno dalšího svědka, který by vaše tvrzení dokázal? pokračoval Lowenwalde.

– Samozřejmě, přisvědčila. – Například baron Hilaire.

Trenk divoce zamžikal. Všechny nesmyslné lži, které zde slyší, jej zatím nevzrušily natolik, jako vyslovení toho jména. Hilaire, jeho kamarád. Není tomu tak dávno, kdy Trenka navštívil. Právě se vrátil z lazaretu, byl zraněn ještě před trutnovskou bitvou, a proto se jí neúčastnil.

– Znáte jeho adresu? zeptal se generál. Nasadila zkormoucený výraz. – Snažila jsem se ji vypátrat. Bohužel se nedá zjistit.

Trenkovi svitlo. Pochopil, proč se dáma nebojí tak bezostyšně lhát. Je přesvědčena, že podobné plácnutí do vody nic neznamená. Kde je baronovi konec! Ať si jej hledají v širém světě.

Jenže měla smůlu.

– Znám adresu barona Hilaira, okamžitě vystoupil Trenk.

Generál si jej zle změřil. – Cože?

A falešná svědkyně spěchala na pomoc. – Po celé Vídni jsem ho hledala, ale je nezvěstný. Možná už ani nežije, dodala jakoby sklíčeně.

Znovu tvrdím, že znám adresu barona Hilaira, nedal se odbýt Trenk. – A dokonce nazpaměť. Stubenstai třicet. Vídeň.

– – Lže! freneticky vykřikla svědkyně. – Prohledala jsem všechna místa, která by ve Vídni mohla přicházet v úvahu. Ale tuhle adresu jsem v životě neslyšela. Nevěřte mu, dodala hněvivě.

– To se ještě uvidí, kdo lže, stejně vzrušeným hlasem dodal Trenk.

Generál zrudl vztekem. – Ticho, zařval.

– A obviněného Trenka naposledy napomínám, že bude mluvit jedině tehdy, když dostane slovo.

Jenže už bylo pozdě. Cosi zaskřípělo v smrtícím stroji, který dnes tak nadějně nabíral obrátky. Slečna Schwerinová se mohla stát korunní svědkyní. Teď je celá komedie ohrožena. Co naplat, výslech bude pokračovat až poté, kdy soud prověří, zda Hilaire se zdržuje ve Vídni, a pokud, tomu tak skutečně je, bude pozván ke konfrontaci.

Uplynuly pouhé tři dny.

A do soudní síně vstupuje muž, který podle křivopřísežnice měl být už dávno někde za horami. Žel, stojí tváří v tvář všemocnému generálu, který stěží dovede potlačovat nápor vzteku. A dáma, která pohromu přivolala, tady podezřele klopí oči. Löwenwalde se k ní obrací. – Znáte toho pána? řekne. Svědkyně rychle přisvědčí. – Ano, je to on, baron Hilaire, bývalý Trenkův pobočník. Hilaire si ji překvapeně prohlíží. Ať si láme hlavu jakkoli, v nejmenším mu není povědomá, v životě ji neviděl. A Löwenwalde pokračuje. – Vypovězte, kdy jste se s baronem setkala naposledy?.

– Dáma se zdá stále roztržitější. Klid, klid znatelně neměla, se snažila alespoň předstírat. – V táboře pruského krále, ve chvíli, kdy jej dobyli panduři, odpověděla.

Hilaire se dal do smíchu. Generála tím vydráždil ještě dříve, než sám stačil promluvit.

– Co to má znamenat, barone, obořil se na něj. Hilaire se otočil za sebe. Spatřil Trenka.

Jejich pohledy se vzájemně setkaly.

Tady se dívejte, zabručel generál, neboť bedlivě hlídal každý posunek, každé gesto ve svědkově poněkud přepadlé tváři.

Chci říci, že bitvy u Trutnova jsem se vůbec nezúčastnil, protože jsem v té době ležel v polním lazaretu. Takže je vyloučené, aby se se mnou tato dáma mohla kdy setkat. Nehledě na to, že ji vidím poprvé v životě.

Generál se vztyčil, jako by jej bodla vosa.

– Jste si vědom, že svědkyně hovořila pod přísahou?

Hilaire pokrčil rameny. – Opakuji, že jsem se s ní nikdy nesetkal a že v době trutnovské bitvy jsem ležel v lazaretu. Ostatně můžete si to ověřit.

– Dost, zahřímal Löwenwalde. Připadal náhle jako Perun hromovládce. – Víte, čeho jste se svým falešným svědectvím dopustil? Pohrdáním soudu. Zatýkám vás.

Už tu byli vojáci strážního oddílu a začali Hilairovi poutat ruce. Ohromení bylo tak šokující, že i zhrzená svědkyně lehce zavrávorala. Jeden ze strážců k ní přiskočil a chtěl ji podepřít, aby nepadla. Nezdálo se ovšem, že by začala omdlévat. Držela si na ústech kapesník a spěšně vycházela ze soudní síně. Nepochybně trik, jak se po téhle blamáži ztratit z očí.

A byla předvolána další svědkyně. Tentokrát si ji pan předseda objednal na státní útraty až z Olomouce. Dáma už poněkud v letech, s nápadným kokrhelem na hlavě, vysoká, štíhlá, kdysi mohla být krasavice. Teď ovšem vyhlížela jako vědma. Měla vyzáblé skráně, a když promluvila, bylo znát, že jí chybí většina předních zubů. Na první pohled vzbuzovala dojem ubožačky, a jaký tedy div, že křivopřísežnictví se jí patrně stalo vítanou příležitostí k obživě. Přednesla totiž fantastickou výpověď. Podle ní Trenk poslal jednoho inženýra a jednoho poručíka k pruskému králi, aby předali tajné plány rakouských pevností a rovněž nějaké výkresy, které z hlediska státní obrany měly nesmírnou cenu. Tentokrát se ovšem Löwenwalde pojistil, aby svědectví nedopadlo jako posledně a zapojil do hry jednoho z bývalých pandurských důstojníků.

Svědkyni s ním předem seznámili, aby jej pak při výslechu poznala.

Do místnosti tedy vstupují tři oficíři, jeden z nich je podplacený křivopřísežník.

– Tak který z přítomných pánů dostal od obviněného Trenka příkaz dopravit nepřátelské straně tajné dokumenty? zeptal se Löwenwalde.

Pánů v uniformách se ovšem před touhle nepříliš inteligentní dámou v posledních hodinách míhalo víc než dost, a tak najednou zalapala po dechu. Zatím ovšem vše vypadalo věrohodně, dlouhé zpytavé pohledy od jednoho k druhému dokonce naznačovaly, jak odpovědně se snaží napomoci spravedlnosti. Jenže který to vlastně je? Tenhle vysoký, s šedými vlasy a mrožími licousy, nebo pohledný blonďák s poněkud dívčím obličejem, nebo důstojník připomínající obtloustlého tureckého pašu?

Netrpělivost vzrůstala. I generál nervózně ťukal do stolu. – Tak který?

Dáma byla bledá jako smrtka. Nevěděla. Co jí tedy zbývalo jiného než vabank. – Tenhle, pravila a s předstíranou ležérností ukázala na blahobytného poručíka.

Nastalo tíživé ticho. Tlouštík se dal do smíchu. Ale jen do chvíle, než zjistil, z čeho je obviňován a co vlastně má potvrdit. Pak se zle rozlítil. Podle údajů svědkyně měl tajné písemnosti doručit mezi dvacátým a třicátým červnem loňského roku. Ale v té době byl na dovolené u rodičů v Tyrolsku!

Podvodná mašinérie zaskřípěla podruhé.

– Žádám, aby tahle žena, ukázal na dámu z Olomouce, – byla okamžitě zatčena pro křivou přísahu, vzkypěl poručík.

Jenže neznal Löwenwalda. – Pro křivou přísahu tady opravdu někdo půjde za mříže, zahřímal. – Nebude to však ona, ale vy. Jste zatčen.

Než se poručík nadál, měl na rukou pouta. Trenk k němu vytřeštěně hleděl. Ať si lámal hlavu jakkoli, nemohl si vzpomenout, že by se s ním kdy setkal. Zároveň však pochopil, že jde do tuhého. Neboť jestliže Löwenwalde dává zavřít každého, kdo se opovažuje zkřížit jeho plány, jak potom naloží s ním samotným?

Soudní tribunál teď zasedá denně od rána do večera. A od začátku jednání nejde už o to, zda Trenka odsoudit, či nikoli, uvažuje se pouze o míře trestu. O to, zda mu přisoudit doživotní žalář, nebo trest nejvyšší. Tak se generál alespoň tváří. Ve skutečnosti už měl nastylizovaný smrtící verdikt.

63

Soudní síní zní hlas předsedy tribunálu: – Poslyšte rozsudek. Plukovník František Trenk se odsuzuje k trestu smrti.

Zpráva obletěla Vídeň a zapůsobila jako blesk. Císařovna ortel sice zatím ještě nepotvrdila, ale už byly známy podrobnosti exekuce. Dojde k ní ještě téže noci o půl jedenácté na Novém trhu.

Nadcházející krvavé divadlo začalo vzněcovat diváckou představivost. Okna, z nichž bylo dobře vidět na popraviště, se okamžitě pronajímala za výhodný poplatek, stejně jako okna domů, kolem nichž odsouzence povezou. Nepřehledné davy začaly plnit ulice. Dávno se už setmělo, ručička hodin minula jedenáctou. Očekávané drama se však podivně zpozdilo. Ale už je tu vysvětlení, které letí od úst k ústům. Termín popravy byl přesunut na půlnoc.

Konec dne, který naplnil číši nezměrné hořkosti a bezpříkladné nespravedlnosti, měl být tedy i posledním dnem Trenkovým. Jenže ze svatoštěpánského kostela se rozsypalo dvanáct úderů, davy už ztrácely trpělivost a popravčí kára dosud nikde.

Stalo se snad něco nepředvídaného?

Herzog prchá temnotou večera. Dýchavičně se žene ulicí kolem zimního paláce a dostává se k Příkopům. Morový sloup, který se tyčí uprostřed rozměrné ulice, vyhlíží proti obloze jako prst vztyčený k nebi. Ještě chvíle namáhavé chůze a dům, stojící v zajetí dvou vysokých smrků, má teď rozhodnout o Trenkově životě a smrti. Zastihne tam vůbec někoho? V nejspodnějším okně se svítí. Herzog vzrušeně zabušil na vrata… Vteřina běžela za vteřinou, a neklid v nitru narůstal. Konečně zaskřípěla klika. Pak řetěz petlice. Ve výřezu dveří se objevila tvář postarší ženy. – Co si přejete? zeptala se nevlídně. Měla nezvykle hučivý hlas, připomínající fujavici.

Nutně potřebuji mluvit se služebnou barona Trenka, odpověděl Herzog netrpělivě.

To jsem já, ozvalo se za dveřmi.

Jsem Herzog, a přináším strašlivou zprávu. Pan baron má být dnes večer…

Co?! vyjekla žena a petlice v té chvíli povolila. Dveře znovu zaskřípěly a Trenkova služebná stála na prahu.

Popraven, odpověděl Herzog.

Rychle jej vpustila dovnitř. Herzog sotva popadal dech. Znaveně se přitiskl ke zdi a rozkašlal se. Měl přízračné oči, planul v nich děs.

– Co to říkáte? vzmohla se žena konečně. Začala lomit rukama. Slzy jí tekly jako hrachy. – Půjdete dál? zeptala se.

– – Ne, na to není čas. Protože teď bude záležet na vás. Nechal vám tady pan baron nějakou adresu?

– Jakou adresu? nechápala.

– Když ho odváželi. Pro případ, že by se něco stalo.

Přitakala. Hřbetem ruky si utírala tvář. – Jistě, vydechla. – Adresu plukovníka Loprestiho.

– Kdo je to?

– Přítel pana barona. Zrovna předtím, než ho sebrali, byl u něj na návštěvě. Asi jsou dobří přátelé. Jistě, že jsou přátelé, dodala důrazně, – jinak by mně adresu přece nedal.

Belhala se vzhůru schodištěm. Vzápětí se vracela. Držela lístek psaný Trenkovou rukou. Ulice Ludeck! Naštěstí není odtud daleko. Přeložil papír v půli a zasunul do kapsy. Obrátil se na podpatku a myšlenkami už byl docela jinde, ani se nerozloučil. Žena stála ve dveřích a jako uhranutá hleděla do tmy, ve které se Herzog ztrácel.

Běžel jako předtím, ale nohy přestávaly sloužit. Ztrácel síly a záchvat kašle jej znovu přepadl, musel se zastavit. Měl si objednat drožku, ale kde ji v tuhle dobu sehnat. Ludeck, místo, které teď mělo rozhodnout o Trenkově osudu. Jenže v duši pálila stejná otázka, jako před chvílí: zastihne Loprestiho doma? jestli ne, pak je vše ztraceno, jinou adresu nemá a na koho by se pak mohl obrátit?

Dům zářil do noci prvním patrem osvětlených oken. Ozýval se odtud divoký smích, povznesené hlasy, lidé uvnitř domu mají zřejmě docela jiné starosti, než které sem Herzoga ženou. Ale bylo v tom vědomí cosi útěšného. Lopresti je snad mezi hlučnou společností, třeba večírek pořádá.

Prudce zabušil na vrata. Údery zanikly v hluku hořejšího poschodí. Teprve pak si Herzog uvědomil, že je třeba zatáhnout za držadlo domovního zvonce. Učinil tak s rozhodností, která za masivními dubovými dveřmi rozehřměla pravý orkán. Netrvalo dlouho a ve skleněném výřezu se objevilo světlo. Směsice hlasů zdánlivě ochabla, ale hned zase pokračovala v neztenčené míře.

– Kdo je? ozvalo se zevnitř. Než Herzog stačil odpovědět, klika cvakla a na prahu stálo podivné stvoření. Žádná šeredka, za kterou by se dala považovat služebná či bytná. Naopak, éterická dívka s dlouhými rozpuštěnými vlasy. Na první pohled ovšem bylo zřejmé, že se pohybuje poněkud vratce, držela se veřejí. – Přejete si? zeptala se koketně.

– Nutně potřebuji mluvit s panem plukovníkem Loprestim, odpověděl Herzog.

Dívka učinila jakýsi marný posunek. – Pan baron, odpověděla a pevněji se Chytla dveří, aby nespadla, – je teď zaneprázdněn. Stavte se zítra. Na shledanou.

A chtěla zabouchnout. Herzog strčil; nohu mezi práh a domovní vrata. A dral se dovnitř. Dívka jako by se probrala z letargie, začala nepříčetně křičet. Ale kde už byl Herzogovi konec. Běžel kamenným schodištěm jako šílený. Lucerna ozařovala dvůr, z něhož vedl vchod do horního poschodí. Dívka sice dosud freneticky volala, jako by upozorňovala, že neznámý člověk se dostal dovnitř, ale Herzog neposlouchal, věděl, že běžné ohledy teď nemají smysl. Teprve když stanul na prahu místnosti, nasadil omluvný výraz. Stál tu jako přízrak, jako člověk s pomatenými smysly. Opodál se krčilo několik postrašených dam, které podle nepřetržitého dívčího ječení pochopily, že se děje něco nezvyklého. Bylo tu i několik důstojníků, z nichž jeden poněkud výhružně teď pokročil k Herzogovi. – Co to má znamenat? vzkřikl.

– Hledám pana plukovníka Loprestibo, pravil Herzog poněkud sklíčeně. Hleděl na muže před sebou. Vypadal velmi pohoršeně. – To jsem já, odpověděl. – Ale jak si dovolujete…

– Mám pro vás strašlivou zprávu, skočil mu. Herzog do řeči. – Plukovník Trenk byl dnes odpoledne odsouzen k smrti. A ještě dnes má být popraven.

Lopresti držel číši vína, a na první pohled bylo znát, že také už poněkud přebral. Ale v té chvíli jako by vystřízlivěl. Sklenka dopadla na zem a střepiny se rozsypaly široko kolem. – Cože? vrátila se mu po chvíli řeč.

Náhle tu bylo plno lidí, nahrnuli se sem z vedlejší místnosti. Většinou důstojníci a několik dalších mondénních žen.

– Jestli pro něj můžete něco udělat…, vyrazil ze sebe Herzog.

Lopresti hleděl k oknu, za nímž se tměla přibližující se noc.

– Vévoda, vyhrkl.

Docela se proměnil. Teď už se zdálo, jako by předtím vůbec nepil. Spěšně si upínal sako husarské uniformy a kohosi volal, aby mu přistavili kočár.

64

Byl to možná poněkud ztřeštěný nápad, a taky dost opovážlivý, snažit se teď pozdě večer získat přijetí u vévody Karla. Velitel stráže v schonbrunnském paláci Loprestibo taky zprvu rezolutně odmítl. Ale plukovník se natolik zapřísahal jeho jménem, že ho alespoň vpustili dovnitř do čekárny, která byla v sousedství strážní místnosti. Nebyl tu samozřejmě poprvé, kdykoli těmito místy procházel, vždycky se jej zmocňovala podivná stísněnost z vědomí, že se ocitl nablízku nejmocnějším lidem říše. Dnes však takový dojem neměl, hlavou mu bušila jiná a naléhavější představa. Co když je pozdě, co když císařovna rozsudek smrti už podepsala? Chvíle čekání se zdála nekonečná, a přitom vlastně uplynulo sotva několik minut. V bělostných dveřích se objevuje velitel osobní straže. – jeho Milost vás očekává, pravil a prohnul se s upjatou servilností.

Lopresti cítil, jak mu na čele vyvstal pot.

Znal se s vévodou léta a byl si jist jeho trvalou přízní. Nicméně v tak pokročilou dobu by se za ním nikdy neodvážil, jenže na etiketu není čas. O Trenkově životě rozhodují možná už jen vteřiny.

Vévoda ho přijal přátelsky, jak se dalo předpokládat, ale přece jen s překvapením. Lopresti měl obavy, že jej vytáhl z postele. Teď ho tu ovšem vidí s puškou v ruce, a oblečení nevzbuzuje, pochybnosti o tom, že se buď vrátil z lovu, nebo že se na něj právě chystal. Vévoda mu ten odhad vzápětí potvrdil. Ano, za chvíli má odjíždět do Haliče.

– Vaše Veličenstvo, nechci zneužívat vaší vzácné náklonnosti, zajíkal se Lopresti, – ale plukovník Trenk…

Copak? zbystřil vévoda pozornost. Zřejmě něco tušil.

Dnes odpoledne byl odsouzen k smrti. A ještě v noci má být popraven.

Zdálo se, že vévoda poněkud zakolísal. Brokovnici, kterou držel v ruce, prudce odložil na stůl. Samozřejmě že o procesu věděl, i o tom, že rozsudek má být vynesen co nejdříve. Netušil však, že se tak už stalo a tribunál že rozhodl o nejvyšším trestu.

Vévoda dosud strnule hleděl k svému hostu, ale bylo znát, že už ho nevnímá. Myšlenkami, byl docela jinde.

– Děkuji za tuhle špatnou zprávu, řekl a stiskl Loprestimu ruku. –– Snad se ještě dá něco udělat, dodal. Bylo to náhle, jako by na sebe bral Trenkův osud.

Lopresti se vypotácel z paláce, aniž věděl jak. Prošel kolem stráže a ocitl se před Schonbrunnern. v temné syrové nocí, bez hvězdné a zlověstné. A přece najednou plné naděje.

Löwenwalde neměl tušení, že by jej někdo mohl předběhnout, ostatně nespěchal, tím více, že se dozvěděl o vévodově úmyslu odjet do Haliče. Vytušil vzácnou příležitost, jak právě vévodu, který byl Trenkovi vždy na kloněn, vyřadit z případného rozhodování o potvrzení rozsudku. Jenže se přepočítal. Když přibližně o hodinu později než Lopresti požádal Marii Terezii o naléhavou audienci, přišel takříkajíc s křížkem po funuse. Císařovna už všechno věděla.

Jenže zatím nedává nic najevo. A tak Lowenwalde stojí před ní s grimasou nejpokornějšího služebníka. Předává jí k podpisu list s ortelem Trenkovy smrti a jeho pohled je přitom plný zkroušenosti, že vzhledem k prokázaným zločinům nebylo možno rozhodnout jinak.

Jenže císařovna nebudí dojem, že by chtěla sáhnout po brku, kterým by předloženému papíru dala neodvolatelnou moc. Naopak, její oči hledí nezvykle cize a nevraživě. Vladařiny ruce se teď sice chápou listu s ortelem smrti, ale jen proto, aby jej vzápětí trhaly, dravě a s udivující rozhodností. Löwenwalde lapá po dechu. Zmocňuje se ho divoký třes. Není schopen vnímat, co ta všemocná žena říká, co na něj hněvivě křičí.

Sen, snad je to opravdu jenom sen.

Svět je v pohybu, zrcadlový sál se ztrácí, kroky duní palácovým schodištěm, nádherné fresky nad generálovou hlavou ožívají a celý ten barevný chór postav vznášejících se stropem se směje a volá na jeho potupu. Co se to jen stalo, hučí Löwenwaldovi v mysli, takový pád v okamžiku vítězství.

Smrtící stroj poháněný jeho vůlí se zadrhl, a rozvášněné davy v šerých vídeňských ulicích se krvelačné podívané dnes už nedočkají.

65

Jenže o tom všem Trenk samozřejmě neměl tušení. Teprve ráno kolem třetí hodiny mu přišli oznámit, že císařovna rozsudek zrušila. Mezitím se ovšem připravoval na smrt. Byl bledý jako stěna a v okamžiku, kdy zaskřípěly žalářní dveře, v kobce určené pro nejtěžší zločince, byl přesvědčen o svém definitivním konci. Avšak major, který mu před časem připínal okovy, držel nějaký list. Začal číst. Těžko uvěřit, stal se zázrak. Rozsudek je zrušen.

A tak Vídeň měla novou senzaci. Trenk odsouzený k smrti byl omilostněn. A ta uhrančivá zvěst nabývala křídla. Už prý jej deportovali za hranici říše. Jiní zase tvrdili, že byl poslán domů, do Slavonska.

Ve skutečnosti jej převezli do kasáren a postavení, ve kterém se ocitl, budilo rozpaky. Byl omilostněn, či nikoli? A jestliže se tak stalo, proč nebyl propuštěn na svobodu? Nebo alespoň zpátky do domácího vězení? Nicméně vše bylo nezměrně jiné než dosud. Žádná cela, žádná špelunka, ale dokonalé apartmá. Prostorné čtyři světnice a Trenkovi byl navíc přidělen důstojník, který se o něj má starat. Svět na pokraji svobody, a přece pořád ještě daleko od ní. Může sice přijímat návštěvy, má kolem sebe komfort, o jakém se mu dlouho nezdálo, za své peníze si smí objednat, o cokoli požádá. A přece, za dveřmi stojí stráž!

Lopresti je první, kdo za ním přišel. Padli si do náruče, vojáci, kamarádi z fronty, kteří už ledasco zažili, kteří nejednou spolu šli do ohně, znali smrt zblízka, věděli, jak se umírá. A přece se najednou nestyděli za slzy.

Teprve nyní se Trenk vlastně dozvídá, jak se všechno zběhlo. Jak jej navštívil Herzog. Právě že Herzog. Ale jak se dozvěděl o vyneseném verdiktu? Lopresti neví, zato přináší jiné zvěsti. O tom, že císařovna zřejmě konečně pochopila smysl celé Löwenwaldovy soudní frašky. A tak je tu rozhodnutí z nejvyšší moci: Löwenwalde byl zbaven funkce vyšetřovatele a předsedy tribunálu. A kdyby jen to, dvorním dekretem je zproštěn i správcovství nad Trenkovým jměním.

Že by tedy císařská spravedlnost dosud přece jen ovládala schonbrunnský palác?

A dělo se mnoho dalších neuvěřitelných věcí.

Především došlo k zatýkání falešných svědků. Těch, které Lowenwalde najal za jidášský peníz. Slečna Schwerinová, o níž se vzápětí zjistilo, že se s proslulým maršálem vůbec nezná a má jen společné jméno, ta přišla první na řadu. Protože pochopila, co ji čeká, začala předstírat pomatenost. Zřejmě s úspěchem, protože místo do vězení putovala do blázince.

Zato další křivopřísežnice, dáma z Olomouce, takové štěstí neměla. A když ji vzali do přísnějšího výslechu, vyšly najevo zajímavé okolnosti. Že jde o profesionální prostitutku, která se nyní živí kuplířstvím. Z doby své někdejší působnosti poznala generála Löwenwalda a ten jí nyní jakoby nezištně poskytl výnosnou možnost obživy. Ale protože slovutný příznivec se znenadání ocitl bez moci, snažila se zachránit stejným způsobem jako její předchůdkyně. Žel s podstatně menším úspěchem. Navzdory tomu, že při výsleších předstírala přízračné vize, nakonec přece jen skončila tam, kam po právu patřila, ve vězení sv. Marka.

To všechno teď zní jako zadostiučinění majestátu spravedlnosti.

Jenže do skutečného Trenkova vítězství je, jak se zdá, pořád ještě daleko. A proto i samotný Trenk zůstával ostražitý. Sám nejlépe věděl, jak zdání klame.

Dveře Trenkova obydlí v kasárnách se netrhnou. Zakrátko se tu objevil i Hilaire. Usměvavý, plný štěstí a energie, která z něj vždy vyzařovala. Konečně i jej propustili, sice zatím bez jediného slova omluvy, ale budiž.

A přišel i poručík, který odmítl potvrdit Trenkovu účast na vymyšlené špionážní aféře. Cinkají sklenky, přípitky neberou konce. A co chvíli zaznívá stejné jméno, Löwenwalde. Kdepak je mu nyní konec, hanbou patrně zalezl někam hluboko pod zem. Nicméně přesto se dal slyšet, že jeho doba ještě přijde. Proč by se však neutěšoval planou nadějí v jistotě tak závratného konce?

A kolikrát přitom padla stejná otázka – v čem je příčina Löwenwaldovy tak vražedné nenávisti k Trenkovi?

Teď vlastně o tom všem může mluvit docela otevřeně. Tihle dva rivalové se znají už z časů poslední války. A do náruče si nikdy nepadali, naopak, kdysi prý došlo mezi nimi ke konfliktu a Löwenwalde uštědřil Trenkovi políček. Trenk však nezapomněl, a tak došlo k příhodě, která by sice mohla vzbuzovat smích, ale jejíž důsledky, jak ukázal proces, se pak staly téměř tragické. Během válečných akcí v Bavorsku navštívil generál vévodu Lotrinského. Shodou okolností Trenk byl právě přítomen v předsálí vévodova štábu, a v okamžiku, kdy Löwenwalde chtěl vstoupit do přijímacího salónu, Trenk mu prudce šlápl na nohu. Lowenwalde zařval bolestí a taky úlekem, a když se vévodovi vzápětí objevil na očích, vzbudil uštěpačný smích vrchního velitele, byť se hrdinný generál k příčině výkřiku styděl přiznat.

Léta uplynula, a Löwenwaldovi najednou nadešla příležitost ono šlápnutí tisíceronásobně splatit. Pomsta až za hrob.

Ale nic z toho se nevrátí. Od Schonbrunnu vane jiný vítr a Trenkův svět se docela proměnil.

V poničené, zdeptané duši už opět klící plány na budoucnost. Myšlenka na to, co podniknout, až spravedlnost zvítězí docela. Až za vším, co se stalo, bude moci učinit definitivní tečku. A všechno nasvědčuje, že se tak stane brzo. Podobný pocit v něm utvrdil i synovec Bedřich, který vypátral jeho adresu a nečekaně jej navštívil. A přinesl vskutku zajímavé zvěsti. Že totiž bez Trenkova vědomí intervenoval u císařského dvora a že jej k slyšení přijal vévoda Karel. A právě z jeho úst se Bedřich dověděl to, co se stejně mezitím už po celé Vídni stalo veřejným tajemstvím. Že v Trenkově. záležitosti byl jmenován nový soudní tribunál v čele s polním maršálem Klinigseckem. jenže během rozhovoru v Schonbrunnu došlo i na důvěrnější věci. Na to, proč si Trenk zatím působil zbytečné potíže. Že pramálo dbal zákonů korupce. Kdyby prý už předtím nelitoval částky přibližně dvanácti tisíc zlatých, dojista by se vystříhal útoku vlivných nepřátel. V tom se vévoda zřejmě mýlil, neznal příčinu Löwenwaldovy zášti. Ovšem rada, kterou Trenkovi vzkázal, rozhodně stála za úvahu. Aby v nadcházejícím procesu nešetřil penězi, tím méně aby se dal zmást změnou situace, která hraje v jeho prospěch. A tak pobídka k podplácení vyslovená nejprominentnějším představitelem říše se sice mohla zdát podivná, nicméně vyplynula z přesvědčení, jak napomoci spravedlnosti.

Korupční kolotoč se tedy rozběhl na plné obrátky.

Předseda soudu obdržel pět tisíc dukátů, místopředseda tři tisíce. Každý z dvorních radů, přísedících senátu, dostal po třech tisících zlatých. O advokátovi nemluvě, požadoval dva tisíce dukátů, a taky je hned inkasoval.

Smutná pravda o tom, že peníze jsou kulaté a točí světem.

66

Čas běžel a stále se nic nedělo. Nově jmenovaný tribunál sice pravidelně zasedal, ale zatím bez Trenkovy přítomnosti. Nicméně všechno se vyvíjelo příznivě. Jeden bod předchozích obvinění padal za druhým. Stal se jím i případ, jenž se týkal smrti vojáka, kterého Trenk údajně nechal ubít k smrti. Oč vlastně šlo: tento někdejší pandur, jmenoval se Diak, se potřikrát dostal do křížku s disciplínou. A to v ohledu, který v době války vždy předpokládal nejvyšší trest, šlo o opakovaný pokus vzpoury. Trenk si ovšem vážil jeho bojového odhodlání, a podvakrát přečin prominul. Když se však Diak spolu se čtyřiceti pandury pokusil o vzpouru znovu, nezabránil vynesení rozsudku smrti.

Diak už stál pod šibenicí, a když zahlédl v davu Trenka, zvolal k němu. – Jestliže vydržím tisíc ran, dáš mně milost?

Trenk odpověděl souhlasně, načež kat se už nedostal ke své práci. Diak krutý trest přestál, odnesli jej pak do lazaretu a zcela se uzdravil. Jenže pro Löwenwalda to byla vítaná příležitost k důkazu, jak drasticky si Trenk vůči podřízeným počínal. A pro potvrzení úděsného zločinu si nalezl dva bývalé pandury, kteří prý případu byli přítomni. Jenže jak se ukázalo, v té době byli ve Slavonii, kam je Trenk poslal verbovat nové posily do pandurského sboru. Tedy další křivopřísežníci, které generál pro své temné dílo najal.

Zdálo se, že nový senát má snahu dobrat se pravých kořenů jednotlivých obvinění. Nicméně Trenkova netrpělivost vzrůstala. Předtím se zdálo, že do vánoc bude doma, v Brestovici. Konec roku však minul a zpráva o revizi procesu dosud žádná. Ale na to je přece advokát, aby se o takové věci staral. Jmenoval se Krzepelka a vskutku, nemohl mít případnější jméno. Jako pták, po kterém znělo příjmení, pomyslně vyvolává pět peněz, tak i on byl po nich chtivý jen což. Měl však pověst mazaného právníka a Trenk mu důvěřoval. Navíc na něm oceňoval vlastnost, která není dána každému, pronikat souvislostmi věcí, jejichž podstata je zastřená. Takový dar ovšem nebudí vždy jen povzbudivé myšlenky, a Trenk se o tom vzápětí přesvědčil. – Zdá se, že všechno je na dobré cestě, řekl Krzepelka, – ale přesto, nechci vás lekat, něco se mi tu nelíbí.

Jistě, řada okolností opravdu vypadá podivně. Konigseckova komise se například rozhodla vyžádat nové dobrozdání vévody Karla v záležitosti trutnovské bitvy. Proč? Copak předchozí stanovisko bylo málo vyčerpávající a málo průkazné?

– Ale nejde jen o to, pokračoval Krzepelka. – Jak vlastně soud naložil s těmi, kteří připravovali justiční vraždu? S výjimkou falešných svědkyň nikomu nebyl zkřiven vlas. Tím méně generálu Löwenwaldovi.

Trenk mlčel. Dával advokátovi za pravdu.

– Byl za vámi v poslední době baron Hilaire?

Trenk přikývl.

– Takže víte, jak dopadl, když se na soud obrátil s žádostí o rehabilitaci.

Samozřejmě že ví. Když se totiž Hilaire dožadoval zadostiučinění za to, že byl nespravedlivě osočen a žalářován, maršál Konigseck varovně vztyčil prst a řekl: Nejste-li s propuštěním spokojen, můžete se vrátit tam, odkud jste přišel. Ostatní se pak uvidí.

Ano, Krzepelka má pravdu. Strašidla z časů generála Löwenwalda jako by dál obcházela kolem. Byť rozdílnost je zde nabíledni. Zprofanovanými argumenty se nikdo nehodlá ohánět. Ani falešná přiznání se z Trenka nikdo nesnaží vymámit. Křivopřísežnictví taky už není způsobem, jak z něj učinit viníka.

A přesto něco není v pořádku.

Možná i proto je advokát dnes tak podmračený. Rozhlíží se po psacím stole, jako by něco hledal. – Slyšel jsem, že jste začal psát paměti. Je to pravda, barone?

Trenk přikývl. Proč zapírat. V dlouhé nečinnosti se něčím zaměstnat musí. Ostatně má o čem vzpomínat. Až příliš o čem.

Advokát protáhl obličej. – Jestli vás mohu před něčím varovat, tak právě před něčím podobným.

Proč? usmál se Trenk. – Taková neškodná zábava?

Neškodná? opakoval Krzepelka. Založil ruce v bok. Nechápavě zavrtěl hlavou. – Vzpomínky nutí k pravdě – a vy se domníváte, že jakákoli pravda je ve vaší situaci neškodná.

Trenk neodpověděl. Bezděčně dával advokátovi za pravdu. Co byste řekl na to, kdybych se teď nějakým způsobem připomněl císařovně? Právě proto, že se vše tak podivně táhne.

Krzepelka usedl zpátky na křeslo, ze kterého právě vstal. – Máte nějaký plán?

– Napadlo mě učinit tak prostřednictvím další osoby. Například vás. Advokát se příliš nerozmýšlel, přikývl. – Možná by to mělo smysl, třeba by to pohnulo ledy. Třeba, dodal, jako by vzápětí znejistil vlastní souhlas. – Napište dopis, jako bych ho stylizoval já. Sám ho pak odešlu dvorní kanceláři.

67

Myšlenky letěly jak splašená voda. – Ačkoli baron Trenk po uplynutí určeného času co nejpokorněji odevzdal svou obranu a prosil v ní, aby byl zproštěn vojenského soudu, nebo uznán vinným ze zločinů, pro něž je obžalován, přesto se zatím nic nestalo. Kdyby ovšem došlo k šetření veškerých okolností, a jejich skutkové podstaty, nepochybně by se zjistilo, že baron Trenk je nevinen a pro nedostatek důkazů a pro svědeckou nevěrohodnost by byl osvobozen. Tím více, že od doby, kdy byl uvržen do žaláře, uplynul již rok. Za tu dobu přečkal řadu příkoří, jako plukovník císařské armády byl dokonce spoután na způsob kříže. Jeho majetek byl nezákonně odevzdán do cizí správy. Dále je třeba uvést, že Jeho Milost samotný vévoda Karel svým obšírným vyjádřením očistil Trenka od všech nejasných bodů obžaloby. I kdyby se nebrala v úvahu služba rakouskému nejvyššímu domu, tím, že pro něj dobyl mnohá vítězství, neměla by se Trenkovi odmítat možnost obhajoby a toho, aby byl ze žaláře propuštěn na kauci.

Ruka se zastavila.

Znovu se vpíjí očima do popsaných řádek. Úzkostlivě hledá jakékoli slovo, které by jej usvědčilo z podlomené mysli, ze zbabělosti, z nářků, z malomyslnosti. Ne, nemusí se bát, nic takového v dopise není; Zůstává tím, čím byl. Ani ve chvíli rozsudku smrti nepadl na kolena, neprosil o milost. Je voják tělem a duší, tak chce žít, tak chce i jednou zemřít.

Od odeslání dopisu uplynul sotva týden a z náznaků bylo tušit, že se něco děje. Ostatně advokát ten dojem potvrdil. Sotva navštívil Trenka, volal hned na prahu: – Zdá se, že do velikonoc přece jen budete doma.

Trenk zpozorněl. Velikonoce, řekl si v duchu, minulý týden byla teprve popeleční středa. Svátky jako předěl v životě se mu zatím příliš nevyvedly, původně předpokládal, že bude propuštěn už o vánocích.

– Dopis císařovně přece jen zabral, pravil Krzepelka.

Ale navzdory této dobré zprávě obzvláštní radostí nepřekypoval. Přistoupil k oknu, z výšky třetího poschodí měl pod sebou execírák. Nějaký zupák tam proháněl setninu kyrysníků. Z druhé strany cvičiště husaři vyváděli koně.

Advokát se obrátil zpátky k Trenkovi. – Nápad s psaním pamětí jste už doufám pustil z hlavy. Pohledem zalétl k psacímu stolku. Všiml si snad něčeho? Ano, leží tam několik listů memoárů.

Trenk pokrčil rameny. Otázka mu připadala nepříjemná. Co vlastně pořád má, že ho tak zrazuje? Aby teď psaní zanechal? Nyní, když se celá soudní fraška chýlí ke konci, když je už možno pojmenovávat věci pravými jmény? Když nadchází hodina pravdy?

Krzepelka měl naspěch, prohodil ještě sotva pár slov a vypoklonkoval z místnosti. Trenk osaměl. Cítil rozladění. Vzal složku popsaných papírů a začal listovat. Byly to zážitky z časů, které prožil v Rusku. A jako by jeho vlastní život šel stále v jedněch a týchž stopách. Trojí odsouzení k smrti, a lidé, kteří se jej k ní snažili dostat, připadají si podobní, uhnětení z jednoho těsta. Stejná proradnost charakterů, stejná perfidnost, stejné metody lží a osočování. Ne, Trenk se vůbec nepotřeboval stylizovat do hrdinské role, aby dospěl k přesvědčení, že je jen málo lidi, které potkal podobný osud. A tak paměti nebyly pro něj pouze líčením vzrušených událostí, jež zažil, byly mu zároveň účtováním vlastního života.

A proto s psaním nepřestane, i kdyby ho odrazovali sebevíc. Ostatně má už nakladatele. První část vzpomínek vyjde do velikonoc. Sám na sobě přitom pozoruje, jak promítání vlastní minulosti radikalizuje jeho nitro. Jak se v něm stále silněji rozhořívá plamen odporu ke všem těm trapným postavám životního dramatu. Nechává se strhávat natolik, že nerozlišuje, co by si v dané situaci dovolit mohl a o čem by zatím ještě měl pomlčet, zvláště pokud jde o generála Lowenwalda. Všechno sice nasvědčuje, že Trenk bude co nejdříve osvobozen, ale zatím pořád ještě vězí v kasárenské separaci.

Ano, je tomu tak, za uplynulých několik týdnů se Trenk docela proměnil.

K sobě, k celému světu. Už se necítí natolik ponížený, aby přijímal roli naprosté podřízenosti. Je opět sám sebou, a podle toho jedná.

Případ s obhájcem byl toho dokladem. Advokát chtivý peněz nadhodil možnost zvýšení odměny. Předtím se s Trenkem domlouval na dvou tisících dukátů, teď požadoval tři tisíce. Jenže se zlou se potázal. Trenk odmítl. Příslovečné křepelčino volání zůstalo bez odezvy. Dotčený advokát je tedy opakoval ještě důrazněji. Marně.

Jistě, byly časy, a nejsou tak vzdálené, kdy své jmění Trenk považoval za světskou marnost. Teď se však na ně dívá docela jinýma očima. Ví, že vše, co si zbudoval, zase mu bude patřit. Jeden z největších boháčů Slavonska znovu se chystá uchopit otěže, které mu po třikrát vypadly z rukou. A začíná šetřit. Löwenwalde ho předtím připravil o pořádnou částku peněz a Trenk má nyní pocit, že vše, co zbylo, je třeba uchovat a vbrzku zase rozmnožit.

A tak Krzepelka odešel s nepořízenou. Žel, Trenk netušil, jak osudově v té chvíli padla kosa na kámen.

68

Večírek, který Trenk pořádal ve svém kasárenském apartmá, byl v plném proudu Sešla se tu řada přátel, kteří mu osvědčili věrnost během procesu a s nimiž spojil svůj osud stejně jako nadcházející naději na osvobození. Byl tu i Herzog, jemuž se Trenk cítil zavázán obzvláštní vděčností, vždyť se stal prostředníkem jeho záchrany. Nyní už Trenk ví, jak se vlastně všechno zběhlo, že zprávu o rozsudku smrti získal od služebné generála Löwenwalda. Vše, co pak následovalo a co způsobilo tak neuvěřitelný zvrat, by se nemohlo stát právě bez Herzogova přispění. Když teď spolu mluvili o samotě, stranou ostatních hostů, Herzog se zeptal, kdy tu byl advokát Krzepelka naposledy. Trenk netušil smysl otázky a odpověděl, že přibližně před dvěma týdny. Vlastně od rozladění, k němuž mezi nimi došlo, se zde neukázal.

Herzog, který obvykle nebyl zvěstovatelem dobrých zpráv, se zakabonil.

Trenk ovšem netušil, že se něco děje, natož aby věděl, že hrozí přímo katastrofa.

Zrada. Slabé slovo. Teď už málem spiknutí. Krzepelka se urazil, že nedostal tolik, kolik požadoval.

– Odkud to víte, nechápal Trenk.

– – To už dneska ví kdekdo, odpověděl Herzog suše.

Rozjařená společnost neměla tušení, o čem tu spolu hovoří. Kdosi z hostů chtěl připíjet na Trenkovo brzké propuštění. Na vítězství, která byl zvyklý dobývat. Jenže bývalý pandurský velitel měl najednou zmrtvělé ruce, ani číši nepozvedl. Myšlenkami byl docela jinde. Pochopil, že jako vojevůdce se dopustil další strategické chyby.

Bylo tomu tak. Zhrzený advokát zběhl z jedné strany na druhou. Peníze činí divy, ziskuchtivost plodí zradu a nenávist. Tak, jak byl Krzepelka předtím oddán Trenkovi, nyní postoupil ke zjevné dezerci. Ať se tomu rozum jakkoli vzpíral, dal se do služeb Trenkova nejúhlavnějšího nepřítele, generála Löwenwalda, který nepochybně nabídl mnohem víc. S jistotou, že taková velkorysost se stonásobně vyplatí.

A tak nadešlo zcela nové a nečekané dějství téměř už skončeného dramatu.

Skutečně. Trenkovi nepřátelé, od svého nedávného debaklu zalezlí jako krtci, opět už začínají o sobě dávat vědět. Teď najednou vědí, jak se mu opět dostat na kobylku. Ostatně Krzepelkova obludná zrada, za niž dostal královsky zaplaceno, přece jen vyžadovala konkrétní služby. Především indiskrece. A že by je tak mazaný advokát přímo nesypal z rukávu? A Löwenwalde si mne ruce. Ani při nejbujnější fantazii by nedoufal, že se něčeho takového dočká. Už ví, co okamžitě podnikne. Požádá o přijetí u císařovny. A poví, co se od Trenkova obhájce dozvěděl. Především, jak tenhle její někdejší oblíbenec zkorumpoval Konígseckův senát, který jej má co nejdřív osvobodit. A cožpak Trenk Krzepelkovi důvěrně nesdělil, jakou– radu dostal od samého vévody? Aby nešetřil penězi a uplácel, kde se dá? Cožpak se Trenkův advokát nemůže vytasit se zcela přesnými údaji o tom, kolik lidé, mající o něm rozhodnout, dostali?

Jenže císařovna je vrtošivá a může nad tím vším mávnout rukou. Pak je ovšem třeba se pojistit. Stačí tajuplný náznak, že důkazy o zkorumpovaném tribunálu Lowenwalde předloží veřejně.

A tak se znovu rozhrčel pověstný smrtící stroj. Zchromlá, rzivá soukolí se začala dávat do pohybu. Marie Terezie nenechala generála dlouho čekat, přijala ho k audienci a to, co slyšela, ji pobouřilo. Ne proto, že Trenk někoho podplatil, jako spíš proto, že se podobné zvěsti dozvídá od člověka, který by byl schopen vláčet celý případ veřejnými stokami a poskvrnit Trenkovým jménem štít jejího majestátu.

Nadešla tedy pomsta zneuznaného kata, pomsta za pokoření, kdy císařovna na kusy trhala list s verdiktem Trenkovy smrti. Ještě včera měl pandurský vůdce naději na dokonalou rehabilitaci. Ještě včera měl téměř jistotu svobody. Jistotu vrácení majetku, svých obrovských statků. Dnes však pro pouhých několik tisíc zlaťáků znovu ztratil všechno, svou budoucnost.

A kdyby jen to: nešťastnou shodou okolností právě vyšel první díl Trenkových pamětí. Ještě nedávno ho advokát před něčím podobným varoval. A věděl proč. Nyní však jako zrádný koryfej nepřátelského tažení zajásal. Neboť Trenk svými memoáry sice vylíčil podvodný průběh Löwenwaldovy soudní mašinérie, zároveň však poděsil všechny, kteří teď o něm měli znovu rozhodnout. Všechno nepříjemné, co Trenk vypsal o členech předchozího tribunálu, se jako bumerang vrací do nové situace. Kdo vlastně zaručí, že Trenk neučiní totéž, jakmile soud nad ním vyřkne osvobozující rozsudek?

Strach začal dělat divy. Věci skálopevně jisté se stávaly nejistými. Trenk začínal být opuštěn ze všech stran, jen hrstka věrných v čele s Hilairem zůstávala. Byla však bezmocná jakkoli pomoci. Advokát přidělený ex offo mlčel, soud se přestal scházet. Nikomu nezáleželo na tom, aby se objasnily nejasné body obžaloby. Trenk se vlastně už ani nemohl bránit, všechno, co předtím vedlo k jednoznačnému vítězství, se rozpadlo v prach a popel.

Velikonoce dávno minuly, nadešlo žhavé léto a vítr začal vát ze strnišť. Tak nadešel tragický den – dvacátý srpen osmačtyřicátého roku.

Soudní síní zní hlas předsedy tribunálu: – Baron František Trenk se odsuzuje k doživotnímu žaláři na Špilberku.

Ze zlověstných náznaků samozřejmě už Trenk tušil, oč jde, v nejmenším by však nepředpokládal, že osud se řítí do tak bezedné propasti. Když jej přivedli k vyslechnuti rozsudku, choval se klidně, stále ještě v naději, že spravedlnost zvítězí. Proto slovům, která teď pronesl maršál Konigseck, zprvu nedovedl uvěřit. Nebyl schopen vnímat tak děsivý smysl toho, co obsahovaly, mozek je dosud nevstřebal. Teprve v dalších okamžicích jím zalomcovala hrůza smrtelné předtuchy. Vzepjal se a jako šílený začal volat k císařovnině majestátu: –– Je to snad odměna, kterou mně prokazuješ jako svému nejvěrnějšímu služebníku? Má snad rána, kterou mně pro věrnost k tobě zasadili a která dosud není zhojena, se znovu jitřit těžkými železy? Má snad můj zrak, kterým jsem sledoval šlechetný čin napomáhat tobě, být uvržen do tmy? Mají snad moje ramena, která srdnatě bojovala proti tvým nepřátelům, uschnout nečinnou lenivostí? Má se snad moje píle, kterou jsem vůči tobě vždy prokazoval a kterou jsem v největších nebezpečích mnoha obětmi prokázal, proměnit ve vědomí msty a nenávisti? Mají snad nepřátelé, kteří mě v tvých očích snížili a na které jsem sotva předtím pohlédl, šlapat na mou čest a na můj život?

Trenkův hlas se nesl soudní síní a děsil přízračností. Tvář odsouzeného hořela a jeho pohled byl strhaný a zoufalý. V krátké chvíli po vynesení rozsudku jako by jeho duši pronikla mrazivá retrospektiva celého života. Neboť ozvalo se i svědomí: – Běda mně, že jsem kdy bojoval za čest a vítězství Marie Terezie. Odměna, kterou nyní beru, je možná zasloužená. Ale neměl jsem ji obdržet o ní. Bavoři nebo Francouzi mohli být mými katy. Nikoli však Rakousko.

Poslední slova odsouzencova. Od této chvíle pozbývá všechno. Majetek, který tak úzkostně schraňoval a rozmnožoval. Čest a slávu, kterou si vydobyl bezpočtem hrdinských činů a tolikerým smrtelným nebezpečím. Byl zmařen nezměrný talent vojáka a velitele, jeho mimořádný intelekt.

69

Silnicí k Brnu ujížděla kavalkáda se vzácným vězněm. Vpředu oddíl husarů, za ním kočár opatřený koženou střechou a ještě o něco dál jezdec s černožlutým praporkem. Cesta ubíhala a v matném výřezu okna mizel svět. Rozplýval se každým okamžikem, každým zabušením srdce. Až eskorta zastaví na– úpatí kopce, navždy bude po všem. Pak zbývá jen postát u svatojánského pomníčku, kde se vězni při výstupu na Špilberk loučí se svobodou.

Ano, už je tu brána, šerá a poněkud přízračná, brána.pevnosti. V kamenných výklencích postávají vojáci. Když kočár zastaví a Trenk se ocitne na cihlovém chodníku, lelkující strážní se sem nahrnou a zvědavě civí, kdekdo chce vidět muže, jehož krkolomný osud má skončit v této pevnosti. Osud, který až dosud naplňoval představivost bezpočtu lidí, neboť pověst o plukovníku Trenkovi, veliteli proslulých pandurů, nikdo nezapomněl.

Trenk měl sklíčený vzhled, ale snažil se, aby nebudil dojem zlomeného člověka. Bránil se vzpomínkám, ale nemohl jinak. Cožpak tomu není tak dávno, kdy jej tu vítal samotný velitel Špilberka baron Kottubinski? Tehdy se ovšem Trenk ještě hřál ve výsluní císařského trůnu, tehdy byl hýčkaný jeho přízní. Teď vystupuje z vozu už jen jako prominentní zločinec. S pouty na rukou, s pohůnky v patách. Přítomné chvíle se Trenk ovšem, nejvíc bál, právě proto, že měl předtím možnost poznat přízračnost pekla, jemuž kráčí vstříc. Samotnou smrt nepovažoval za tak děsivou jako vězeňský návrat do pevnosti. Ano, celou cestu na to myslí, od chvíle vynesení rozsudku. Myslí na kasemata, která viděl na vlastní oči, myslí na všechny, které cestou potkával. Myslí na člověka, kterého spatřil v nelidské díře, na odsouzence, který měl kolem pasu železný kruh a pod.bradou železný obojek s dlouhým řetězem. Myslí na vězně, kterého potkal kráčet vstříc mučednické smrti přetržením v půli. Myslí na bezpočetná hejna krys, která ve spodním kanále pevnosti ohryzují vězňům nohy. Myslí na celý mučící arzenál, který tu nemají jen pro okrasu, na palečnice, drtiče kloubů, napínací žebříky, na bezútěšnou temnotu hladomorny. Ano, tady se nejvznešenější ideály lidství, kterými se císařovna zaklíná, rozptylují jak zlato v lučavce královské.

Tady bude jeho domov. Trvalý, navždy. Cela hned zkraje, naproti strážnici. Děs zavanul z toho pomyšlení. Vstoupil a začal se rozhlížet. U stropu klenuté místností prosvítá střípek oblohy. Po udusané zemi se dá přejít pět kroků od jedné stěny ke druhé a stejný počet kroků ke zdi protější. Omítka je spadaná a jen místy se po cihlových obloucích mihne nasedla barva.

Už je tu profous a s ním vězeňský pomocník. Přináší šaty. I na tohle oblečení si vzpomíná. A tak už bude chodit od nynějška až do smrti. Všechno teď leží na pryčně: bílý klobouk s širokým okrajem, šaškovský kabát v každé půli jiné barvy. Střevíce s nápadnými šňůrami. Barevný šátek na krk, punčochy a prádlo utkané z hrubého pazdeří. Ale i jídlo už přinášejí na uvítanou. Zvedá se při něm žaludek, jakási páchnoucí polévka se zeleninou. Trenk se otřese odporem a na misku ani nepohlédne. Začíná se převlékat. Odkládá vojenský mundúr s plukovnickými distinkcemi. Podle dvorního dekretu přestává být vším, čím byl dosud, ztrácí vše, co si vydobyl v nepřetržitém dosahu smrti, v bojích, které podstupoval ve jménu nejmocnější ženy říše.

Zhroutil se na pryčnu a snad poprvé v životě začal štkát. Zdánlivě už předtím zažil horší chvíle, když mu potřikrát hrozila šibenice nebo popravčí zeď. Ale dnešek tu hrůzu překonal. Život definitivně zůstal za branou pevnosti, vše světské teď hoří jak věchet slámy. Hoří a vlastně už dohořívá.

Nazítří navštívil Trenka vězeňský lékař dr. Mosser. Možná jen z úřední povinnosti, kterou předepisuje zaběhnutý řád. Nepochybně však také ze zvědavosti vidět člověka, o němž teď hovoří celá pevnost. Mosser už byl poněkud v letech, s chmurným výrazem ve tváři, s licousy, které budily podmračný dojem. Přistoupil k Trenkovi, který ležel na kavalci a který ani teď v jeho přítomnosti nepovažoval za nutné vstát. Dokonce jako by lékaře hned na prahu odháněl. – Nepotřebuji, doktore, vaše služby, řekl Trenk s předstíranou pevností v hlase. – Jediné, čím byste se mně mohl zavděčit, by bylo, kdybyste mi přislíbil brzkou smrt.

Mosser neodpověděl. Dávno chápal, že deprese je prvním příznakem pobytu každého nového vězně. Nevlídnosti přijetí si tedy nevšímal. Postoupil k lůžku a usedl na okraj. Ano, co by to bylo za člověka, kdyby se jeho nitro nevzpíralo uvěznění v tomhle hrobě. – Přišel jsem vás jen pozdravit, pravil jakoby na omluvu. – A to, co mi říkáte, slyším často. Tím víc, že většina lidí, kteří se sem dostanou, nemá ani takové štěstí jako vy.

Trenk ta slova pochopil jako nezastřený cynismus. – Štěstí? vyprskl odporem.

Mosser přikývl. –– Jistě. Máte nejlepší kobku z celých kasemat. Nikde není okno, jen tady, ukázal před sebe.

Trenkovi ovšem ta útěcha byla k smíchu, kdyby se ještě vůbec uměl smát.

– Baron Kottubinski vám celu přidělil jako výraz císařovniny blahovůle, dodal. Ale i z intonace jeho hlasu bylo znát, že sám podobnou velkomyslnost ironizuje. Zmínka o veliteli Špilberka však Trenka podráždila. Kottubinski, známý jejich rodiny! Při poslední návštěvě se mohl ochotou přetrhnout, když jej provázel pevností. Teď však už zřejmě považuje za zbytečné ztratit s ním byť jediné slovo, snad aby neupadl do podezření, že je mu nakloněn. Přátelství má své hranice, v okamžiku, kdy se stává nebezpečné, je lépe raději zapomenout, morálka ať jde přitom k čertu. Ano, vězeňské okovy tu rozdělují svět na dvě nesouměřitelné kasty. Na vyvolené a zavržené. Na věznitele v biřickém žoldu a na ty, jimž ze jména zbyla jen minulost. Na budoucnost není třeba myslet, o tu se zde postarají každému sami. Naštěstí povětšině stejně jenom krátkou.

70

Letargie, do níž Trenk upadl, neustávala a byla všem lhostejná. Kdo nechce žít, stejně tu dlouho nevydrží, takový už je zákon špilberských kasemat. Dny splývají jako šeré moře v jedinou nekonečnou noc. A doktor Mosser byl Trenkovi nápomocen. Předepsal mu jakýsi lektvar, který obluzuje, ponechává v spánku. Ale přicházely dny, kdy Trenk bděl a kdy si duševně přece jen připadal líp. Pak byl lékaři vděčen, kdykoli jej navštívil. Ostatně kromě vězeňského kněze, mimo strážných, byl jediný, kdo k němu měl přístup.

Vzájemné rozhovory se zdály zprvu upjaté a jeden vlastně zkoumal druhého. Postupné se přece jen poněkud sblížili. Zábrany ustupovaly a došlo na důvěrnější řeči. Trenk najednou pochopil, že tenhle, člověk do zdejšího prostředí příliš nezapadá, zřejmě mu chybí potřebná dávka otrlosti, kterou si dávno osvojili ostatní členové strážního personálu. Ostatně lékařské místo, které tu přijal, se mu stalo vlastně jen východiskem z nouze. – Nevím, jestli o tom víte, pravil, – Marie Terezie podřídila všechny vysoké školy v říši univerzitě vídeňské. Kdo byl na ní prohlášen doktorem, může vykonávat praxi ve všech dědičných zemích. Já jsem ale studoval v Praze a tak se mohu uchytit jedině v Čechách nebo na Moravě.

Až donedávna by Trenk naslouchal jen jedním uchem. Lidské starosti mimo tyto čtyři stěny ho přestaly zajímat. Zmínka o Marii Terezii ho však přece jen poněkud přivedla k pozornosti. Dost možná, že proto Mosser zavedl takový hovor. Příliš dobře je si vědom, že bez jejího podpisu na rozsudku by nesdílel tuhle celu. A vskutku, tak, jak byl Trenk předtím císařovně oddán na život a na smrt, tak nyní byla pro něj symbolem nespravedlnosti a nevděčnosti.

Zdá se však, že i daleko za zdmi špilberských palisád Marie Terezie ztrácí oddanost lidu, zdaleka už není idolem, kterým bývala. Ani doktor Mosser si nedává servítek před ústa, když o ní teď mluví. Zavilá odpůrkyně Čechů, která deptá jazyk této země, jak jen může. Upjatá moralistka, která vydala příkaz, že se v její říši nesmí tančit, dokonce ani ve vlastním domě, v soukromí. A za každé takové porušení vyhlásila tvrdé tresty. Z několika zabedněných hlav učinila všemocné cenzory, kteří mají volnou ruku v sebenesmyslnějším počínání, a to vše pod záminkou rozvoje vědy a umění. Život prostých lidí se horší den ze dne, daně stoupají. Když nastoupila na trůn, platil sedlák dvacet až třicet zlatek ročně. Teď už sedmdesát. Jistě, hospodářství je v úpadku, nepochybně vlivem poslední války. Ale k čemu to všechno bylo, když v ní Marie Terezie ztratila podstatnou část Slezska? A jsou lidé, kterým nikdo nevymluví, že k odstoupení tak významných území došlo i proto, aby svému manželu Františku Lotrinskému zabezpečila císařskou korunu.

Bylo při těch rozhovorech tolik posteskli na způsob císařovniny vlády, že Trenk najednou spatřoval v Mosserovi spřízněnou duši. Servítek před ústa si vězeňský lékař nedával. A Trenk jakbysmet. Ostatně tady ve světě zaživa pohřbených na slově nezáleží. Tady každý překročil práh vlastní nicoty, ať si mluví, co mu slina na jazyk přinese.

Jednoho dne Mosser Trenka opět navštívil a podával mu složený lisí papíru. – Po celé Vídni, a dokonce i v Brně se rozneslo, že jste umřel. Podívejte. Vaši panduři o vás dali dokonce vytisknout žalozpěv.

Trenk rozechvěně sáhl po papíře a hořce se usmál Polohlasem začal číst báseň plnou smutku a sentimentality nad skonem někdejšího pandurského velitele. Podivná věc, uvažoval Trenk, většina jeho lidí se přece vrátila domů, do Slavonska. Hrstka ostatních, kteří zůstali, tedy nezapomněla. – Komu se podaří o sobě číst takové věci, pravil Mosser jakoby povzbudivě, –– obvykle se dožije dlouhého věku.

A v té chvíli se docela proměnil.

– Mám vyřídit pozdrav od baronky Lestoqové, pravil ztišele.

Trenk užasl. Jméno, které vyslovil, znělo jako zaklínadlo.

Baronka Lestoqová!

Její představa se vynořila na obzoru Trenkova života obvykle ve chvíli, kdy by se toho nejméně nadál. A nyní je tomu zrovna tak. Kolikrát na baronku ve zdejších ponurých místech vzpomínal, kolikrát si přivolával její podobu. Byla pro něj ovšem už jen symbolem času, který nenávratně minul, přeludem, který ve světě zaživa pohřbených ztratil smysl.

Od setkání v Mnichově se neviděli, i když se jej po válce snažila vyhledat. Mezitím však jako by se do země propadla. Žádná další stopa, žádná zmínka. A nyní, když už se nepočítá mezi lidi, kteří mají právo na obyčejný, nejprostší cit přátelství, posílá mu pozdrav.

Slzy Trenkovi vyhrkly, snad poprvé v životě.

A doktor Mosser k němu hledí s úžasem, a teprve nyní chápe, co ta žena asi pro něj znamená. – Paní baronka vzkazuje, pokračoval, – že za vás intervenovala u císařovny.

Trenk si připadá jako ve snu. Mlčí. Není schopen slova.

Hle, něco jako zázrak. Všechno kolem se mění. Děsivé oprýskané zdi kasemat už nejsou tak neproniknutelné a těsné. Zmalátnělá mysl začíná ožívat.

Konečně se probral. Pohlédl k Mosserovi.

– To je všechno? zatápal, jako by tušil, že chce ještě něco dodat.

– Máte být trpělivý, rozhodně se zase brzo ozve.

Trenk se usmál. Po tolika týdnech, měsících. Svět snad opravdu není tak strašný, jak tady ve Špilberku vyhlíží.

71

Trenk teď čekal Mossera s obzvláštním napětím. Když vstoupil do cely, pohledem mu visel na rtech, zda nepřináší nějakou další zprávu. Zatím o baronce Lestoqové nepadla ani zmínka. Zato se lékař jednoho dne zeptal:

– Říká vám něco jméno Beirach? Beirach. Jak by ne! Spoluvězeň, s nímž se pokusil o útěk z vídeňské věznice. Až do této chvíle byl přesvědčen, že je mrtev, že se zabil při pádu z okna, když se utrhla skoba. s lanem.

– Co je s nim? vyhrkl Trenk.

Mosser náhle připadal jako spiklenec. – Taky vás pozdravuje. Dokonce až z Holandska.

– Z Holandska?

Ale lékař byl najednou podivně mlčenlivý. Víc už neřekl. A Trenka nechal napospas nesnesitelné trýzni. Má snad spojení obou jmen vzájemnou souvislost? Snaží se oba vytáhnout ho z tohoto hrobu?

Beirach tedy nezahynul. Žije. Trenk pocítil úžas z toho pomyšlení, sám podobné štěstí neměl. Ale kdoví, třeba právě teď se na něj začíná usmívat.

Stále a stále rozvažuje tajuplný smysl vzkazu, který mu předal Mosser. Vnímá však ještě vůbec jako normální člověk, nejsou to všechno jen vidiny zmateného snu?

S jakým vzrušením čekal, až se otevřou dveře a znovu vstoupí lékař. Kupodivu, jako by se po něm země slehla. Zato se zde objevil jeden z vězeňských důstojníků. Trenkovi připadal povědomý, ale kolik strážných se tu za dobu věznění mihlo, aniž vzbudili Trenkův zájem, aniž k nim vůbec vzhlédl. Důstojník usedl na pryčnu. Po levé tváři se mu rýsoval dlouhý hluboký šrám. Takové jizvy lze obvykle utrpět buď v souboji, nebo v zuřivé rvačce. Na násilníka však, jak se zdá, nevypadal.

– Vím o vás dost, barone, pravil, – a jsem přesvědčen, že si zasluhujete více soucitu než kdokoli z vězňů, kteří se sem dostali. Navíc jste přece zasloužilý voják. Mimochodem… ušklíbl se, – snad právě proto vás bude zajímat podivná zpráva…

Trenk pozvedl hlavu. – Jaká? otázal se téměř nepřítomně.

– Bojoval jste přece v Rusku, ne?

– Jistě, přikývl.

– A maršál Münnich…

– Co je s ním? Trenk nečekaně ožil. Důstojník rozhodil rukama. – Že už není u moci, to jistě víte. Ale že byl nedávno zatčen a odsouzen na dvacet let do vyhnanství…

Trenk strnul. – To není možné, vyjekl.

– – Ale ano, přikývl důstojník, – teď, když na trůn nastoupila Alžběta Petrovna, jdou staré figuríny k čertu. Nakonec, sám jste to poznal, lidská sláva, polní tráva.

Trenk byl natolik překvapen, že ztratil pojem přítomnosti. Náhle spatřil před sebou Münnicha v plné moci a lesku, viděl jeho posupné oči ve chvíli vzájemného loučení. Je vůbec možné připustit si myšlenku, že jejich osudy se natolik prolnuly, aby splynuly ve stejném údělu, ve stejné bídě, ve stejném utrpení?

Důstojník povstal, jeho pohyby měly rozhodnost. Spěšně převedl řeč jinam. – Mluvil jsem o vás s doktorem Mosserem.

Trenk rázem procitl. Skoro se lekl. Neodposlouchal snad před tím někdo jejich poslední rozhovor? Důstojník pochopil. – Můžete mně důvěřovat, pravil. – Vlastně proto jsem přišel. Rád bych vám byl nápomocen k čemukoli, i když sám si jistě dovedete představit, do jakého nebezpečí se tím vydávám.

Trenk mlčel. Pocit ostražitosti se v něm jen násobil.

– Chápu máte strach, pravil důstojník tiše. – Ale já taky. Do všeho mě zasvětil doktor Mosser. Hovořme tedy otevřeně. Jde o váš útěk.

– Útěk? užasl Trenk.

Hleděl na tu zjizvenou tvář, hleděl do modrých pomněnkových očí, a odhadoval jejich hloubku. Co se v ní skrývá? Zrada? Nebo skutečná snaha pomoci? Nebo opravdu soucit? Na ten ovšem lze v těchto katakombách stěží spoléhat. Ovšem jestli je podplacen…

Rozhodně, jinak by se do takového dobrodružství nepouštěl, uvažoval Trenk.

– Jedna okolnost by útěk umožňovala, pokračoval důstojník.

– A to?!

– Fáma, že jste zemřel. Sám přece víte, že panduři o vás složili žalozpěv.

Trenk se zatvářil pochybovačně. – Dobře, ale to si myslí lidi tam dole. Jenže tady přece každý ví…

– Co není, může být, přerušil ho důstojník. –– Stačilo by na pár hodin předstírat, že jste umřel. Pak už by bylo vše snadné. Rakev, převezení na hřbitov…

Zmlkl. Jako by se vzpamatoval. Neřekl najednou příliš, dokonce tolik, aby vzbudil dojem, že je najatý fízl? Ale stejně už přiznal barvu, a žádné ohledy teď neměly smysl. – Pak už by zbývalo jediné. Prchnout za hranice. Jinak byste vydával v nebezpečí všechny, kteří se o vaše vysvobození s takovým rizikem pokoušejí.

Jak tomu všemu najednou uvěřit. Vždyť Trenk má před sebou člověka, který bere žold za to, že střeží pevnostní zdi právě před takovými útěky, jaký právě osnuje.

Znovu se ozvala pochybnost: není to přece jen snaha vyprovokovat Trenka k nepředloženému činu, aby se pak jeho postavení stalo ještě ubožejší než dosud? Aby ho mohli uvrhnout do temnice,. aby ho opásali krunýřem, který z lidského živoření činí nepředstavitelnou trýzeň?

A cožpak Trenk už nepoznal dost proradných lidí, kteří se mu snažili vemlouvat a ve stejné chvíli se pokusili vrazit dýku do zad? Ne, tak snadno si Trenk přece jen nezadá, dokud se neporadí s doktorem Mosserem.

Svět byl opět v pohybu. Jak všemu uvěřit. Jak v hlavě vstřebat neuvěřitelnou představu konce trápení? Nemohl se najednou nabažit té myšlenky. Že by přestal dýchat vězeňský vzduch nasycený výpary z průduchů, které procházejí ostatními kobkami. Že by právě odtud nemusel k němu doléhat děs mučíren, ozvěny bolestivých výkřiků, proseb povolávajících smrt? Že by přece jen vedla cesta z tohoto kamenného pekla?

Útěk. Útěk s pomocí baronky Lestoqové. Jaký div, jestli si od této chvíle představoval jiný život, pak jedině s ní. Ano, oženil by se. Hodiny blouznění o tom, co by mohlo přijít jako skutečný zázrak, jako blesk z čistého nebe. Fantazie kreslí cizí kraje, které nikdy neviděl, ale které se v barončině přítomnosti zdají jako vysněné údolí biblického ráje. Svět bez řetězů, bez katových pohůnků, bez násilné smrtící zloby. Existuje ještě něco takového? Je vůbec pravda, že v takovém světě kdy žil? Že byl člověkem, a ne psancem, že měl čest, postavení, že se nemusel bát probuzení do každého dalšího dne?

Celou noc bloumal v této chiméře. Teprve k ránu usnul.

Ze spánku ho probral skřípot dveří, cvakot zámku. Doktor Mosser stojí na prahu.

Mosser, člověk, který teď svírá tajemné předivo, za něž lze celou tu naději uchopit.

Je dnes nervóznější než jindy a taky se zdá, že má naspěch. Mluví o důstojníkovi, který včera Trenka navštívil. Všechno je zařízeno, teď zbývá bezmezně důvěřovat. Na samotném Trenkovi, hlavním aktéru dramatu, jako by přestalo záležet. Něco tu však zaskřípe. Když Mosser vysloví jméno svého zástupce. Trenk se lekl. Do věci je tedy zapojeno víc lidí. Ne, to nevěstí nic dobrého. Ale Mosser ho uklidňuje. – Je to mladý, spolehlivý člověk. Jedno vám ovšem prozradím, v dluzích vězí až po krk. Ale baronka Lestoqová… Významně se ušklíbl. Trenk pochopil. Peníze, samozřejmě, proč by to jinak dělal.

Jenže pocit rozčarování zůstal. Mosser zřejmě v poslední chvíli dostal strach a snaží se ze spiknutí vyvléci.

Ale stále vede svou: všechno je v pořádku, sám si ponechává hlavní slovo. A mluví o podrobnostech. Úřední smrtka si pro Trenka přijde už zítra. Zubatá s kosou, která teď klátí na Špilberku jednoho vězně po druhém. Horká nemoc se té zákeřné zhoubě říká. Trenk o ní příliš ví, především z Ruska. Takže předem zná pomyslné příznaky, které by jej měly v této chvíli zachvátit. Nejprve horečka, která rozpaluje jako oheň. Pak dávení a pocení. Používal se podivný lék, ručnicový prach, který se vzal na lžíci a vypil ve studeně vodě. Taky se přidával svařený ječmen se zrnkem jalovce. Případně s trochou octa a medu. Ale kde by kromě střelného prachu ve zdejší mučíme něco takového vzali. Ostatně nač, koho choroba zachvátí, stejně má mizivou naději na uzdravení.

Takže infekční choroba. Život vyhasne jediným škrtnutím pera.

Ale jak přečkat čas, který zbývá? Jak přežít noc, na jejímž prahu se mu podle úředních dokladů navždy zavřou oči, aby se mohl dát na cestu do vysněného světa?

72

Noc, nekonečná noc.

Pak údery věžních hodin, které sem doléhají z města, z jakubské věže.

Do cely vstupuje doktor Mosser. Na tomto okamžiku byl Trenk domluven. Je třeba zvrátit hlavu, zatajit dech a přivřít oči. Sotva se tak stane, Mosser vychází na chodbu a přichází lékař, kterého Trenk dosud nezná. Pozoruje ho štěrbinami očí, nejistě a rozechvěle. Připadá příliš mladý, ale zato sebejistý. Chvíli je ticho, pak zavládne nezvyklý halas šum. Vchází důstojník, který je do spiknutí zasvěcen. Mladý lékař přistupuje k Trenkovi a uchopí ho za zápěstí. Předstírá, že sleduje tep. – Je mrtev, řekne a pozorně se zahledí na důstojníka. – Má to za sebou, dodá. Vrací se na práh dveří a volá do chodby, aby přinesli máry. Už jsou tu dva vězni s oprýskanými nosítky. Lékař vězňům pokyne, aby odešli. A sotva za nimi zapadnou dveře, znovu přistoupí k Trenkovi. – Všechno je v pořádku. Za chvíli tu bude rakev. Nechal jsem v ní udělat otvory, abyste mohl dýchat. Hlavně klid. Netrvalo dlouho a byli tu jiní vězni. Zřejmé hrobaříci. Vlekli ohoblovanou hrubě sbitou rakev z jedlového dřeva. Věděli, co je teď jejich povinnost: uložit nebožtíka dovnitř. Ale právě v tom jim lékař zabránil. – Ještě ne, řekl a přikázal, aby odešli. – Za chvíli vás zavolám.

Sotva za nimi zapadly dveře, lékař se obrátil na Trenka. – Rychle si vlezte do rakve.

Nebožtík ožil a vsunul se do podlouhlé bedny. Do nejdelší truhly, jakou tu pro špilberské delikventy měli v zásobě.

Vtom se z chodby ozvaly rázné kroky. Na prahu cely stanul velitel vězeňské stráže. Nešel sám, někoho doprovázel. Nebylo pochyb, je tu samotný velitel pevnosti baron Kottubinski. Že by se v něm ozvalo svědomí? Až dosud se tu neukázal. Teď, když je přesvědčen o Trenkově smrti, chce mu alespoň naposledy pohlédnout do tváře. A snad v duchu odprosit za zbabělost, kterou vůči němu projevil.

Hned se hrnul k rakvi.

Lékař se lekl. – Tak blízko ne, vzkřikl, – Je to nakažlivá nemoc.

Velitel pevnosti postrašeně ustoupil. Nezeptal se předtím na příčinu smrti, nevěděl, co se vlastně stalo. Ale připadal nějak naměkko. Stále ještě zadumaně hleděl na Trenkovu domněle mrtvou tvář. – Byl to velký válečník, pravil, pak sklonil hlavu a vyšel ven. Velitel stráže jej následoval.

Lékař si oddechl. Bylo znát, jak se mu na čele perlil pot. Rychle začal psát úmrtní list. Horká nemoc, epidemie. Navíc důsledky zastaralé choroby, která zamořila krev a na kůži vyrazila jedovatými vředy.

Odešel. Ale předtím na Trenka povzbudivě kývl. Jeho úkol vlastně skončil. Ostatní bude záležet na důstojníkovi, který s Trenkem růstal. Každou chvíli sem však mohl vstoupit kdokoli jiný, na rozmlouvání nebyl čas. – Nejlepší je lehnout si na bok, abyste si v rakvi neucpal díry, zašeptl důstojník. – Můžete být klidný. Doprovodím vás na hřbitov.

A taky vyšel z cely.

Trenk osaměl. Ve své umrlčí bedně, s myšlenkami, které začaly budit nejděsivější představy. Co kdyby to všechno přece jen byla pouze lest, co kdyby jej chtěli pochovat živého? Neklid dál bičuje nervy a vnuká nejstrašlivější nápad, jaký se mu v této chvíli může vyrojit v hlavě: zanechat podivné nejisté komedie, vstát a zakřičet, že je živ.

Ne, rychle se ovládl. Všechno za pár minut skončí. Co nejdřív bude po všem.

A z chodby sem zaznívají kroky. Už si jdou pro něho. Trenk přivřel oči a snažil se nedýchat. Vězeňští hrobaříci přiklopili víko rakve. A v té chvíli Trenka napadla další zoufalá myšlenka: co kdyby teď kýchl? Co kdyby musel zakašlat?

Nesou ho na ramenou. Dá se tu dýchat, ale přesto jej začíná obestírat mdloba. Rakev se komíhá ze strany na stranu, konečně je zde dvůr. Trenka položili na vůz kočí práskl do koní a cesta vede ke hřbitovu. Tenhle smutný průvod Trenk ovšem vidět nemůže, neví, že jej doprovázejí jen dva lidé, vězeňský sluha a onen důstojník. I v tom nastala nezvyklá změna, obvykle mrtvého veze na káře několik vězňů.

Všechno se tedy zatím daří, až příliš vše vychází. Vůz zastavil. Cesta je u konce. Rakev leží u otevřeného hrobu.

Důstojník těkavě hledí ke hřbitovní zdi. Ano, už tam stojí kočár a před ním se teď mihla silueta neznámé ženy. Nepochybně baronka Lestoqová. Teď už zbývalo jediné: osvobodit Trenka z rakve a zaplnit ji kamením. Ale předtím bylo třeba zbavit se přítomnosti vězeňského zřízence. Důstojník jej tedy pod nějakou záminkou posílá zpátky do pevnosti. Podobné počínání se sice zdálo poněkud podezřelé, není totiž v moci jediného člověka rakev uložit do země. A navíc takovou věc přece nikdy nemá na starosti vězeňský důstojník. Ale na uvažování teď nebyl čas. Vždyť Trenkova svoboda se zdála na dosah.

Rakev už je otevřená. Trenk se nadzvedl a zhluboka vydechl. Širá obloha nad ním a kolem naprosté ticho. Je zachráněn.

Jenže co to? Ve stejném okamžiku se v dálce ozval nevysvětlitelný dusot koňských kopyt, vzrušené hlasy, směsice hluku, který zamrazil do morku kostí. Zavrzala hřbitovní brána. A hle, vojáci na koních! Něco se stalo, rozhodně se stalo něco zlého.

Už není pochyb: zrada.

Trenkova rakev zůstává pootevřená a domnělý nebožtík je zoufale opuštěn. Důstojník prchá k protější zídce, ve směru, kde stojí kočár s baronkou Lestoqovou.

A mrtvý v rakvi ožil. Teď už nebylo třeba nic předstírat, všechno je ztracené, všechno je beznadějné. Četa vojáků mezitím obstupuje hrob a výsměšně hledí na oživlou mrtvolu.

Marně Trenk prosí, aby jej na místě zabili. Neboť ničeho se neděsí tak jako zpáteční cesty do kasemat. Věděl, že v této chvíli prohrál vše, na co vsadil, že pozbyl vše, co mu skýtalo naději. Ale o jeho smrt nikdo nestojí. Proč také, když vědí, že život se sám proměnil v smrt. Je po všem, je po všem. Kočár za hřbitovní branou zmizel v oblaku vzníceného prachu. Baronka Lestoqová prchá, aby se zachránila. Trenkova naděje na vysněný život mizí. Představa ráje se mění v jistotu pekla.

Prázdná rakev zůstává ležet u hromady kamení. Prázdný hrob zeje jako děsivá propast.

Cesta vede zpátky ke Špilberku.

Zase měl před očima úzký, zamřížovaný otvor, kterým padalo sporé světlo, opět je tu samota, bezbřehost dní a nocí. Ne, Trenkovi se už nechce žít. A člověk, který propadne té šílené touze, má klapky na očích. Není ochoten pomyslet na to, že běh věcí se v budoucnu může zase zcela obrátit, dokonce i v té nejbeznadějnější situaci. Trenk je však příliš ohlušen neoblomností nastalého utrpení.

Začal myslet na svůj konec.

Venku svítí podzimní slunce a Trenk cítí, že ten čas ohlašuje předzvěst jeho vlastního podzimu, spíš neodvratné zimy. Pozval si do cely advokáta dr. Bergra. Požádal jej, aby se jeho jménem obrátil na císařovnu s žádostí o souhlas k sestavení závěti.

Marie Terezie se ohlásila nečekaně brzy. Vyhověla na vlastnoručně podepsaném listě. A nejen to: ve své odpovědi velkomyslně Trenkovi nabídla pohodlnější způsob věznění. Aby se přestěhoval do brněnského kapucínského kláštera.

Císařovnin dopis se rovnal poloviční amnestii. Vždyť od této chvíle měl možnost odejít z nelidského prostředí kasemat. A přece Trenk císařovně ani neodpověděl, tím méně jí vzkázal poděkování. Neboť bylo už pozdě. Nad Trenkovým životem se začalo stmívat. Pouhý rok vězení tady v pevnosti, a co s ním učinil. Tělo se přestalo bránit nemoci a duše byla ubita k smrti. I rozum jako by zemdlel. Když totiž uvedl do pořádku svůj testament, prosil, aby poslali do Vídně zprávu, že je připraven zemřít. Že prý se se světem rozloučí na svůj svátek. Ta slova vzbudila útrpný úsměv. Opravdu, ztrácí rozum, říkali si všichni kolem.

A ten den přišel.

Trenk požádal velitele pevnosti barona Kottubinskěho, aby k jeho lůžku sezval všechny důstojníky vězeňské stráže. Z kapucínského kláštera si nechal přinést mnišský šat, dal si ostříhat vlasy na způsob tonzury. Chvíli mluvil o marnosti života naplněného touhou po majetku a slávě. Pak se vzchopil na lůžku a po řadě objal všechny, kteří tu byli v cele přítomni. Za chvíli usnul. Ale ne nadlouho.

Dolehl sem totiž hlas věžních hodin. Z jakubského kostela odbíjelo jedenáct.

Trenk jako by se probral z letargie, jeho tvář se podivně rozjasnila. – Chválabohu, můj čas přichází, řekl.

Všichni s napětím čekali, zda se tahle předpověď vyplní. Náznaky blížícího se konce zde skutečně byly. Levá strana Trenkova obličeje začala nápadně blednout. Nikdo se v tom hrozivém tichu neodvažoval promluvit. Bylo znát, že tělo zachvátila divoká křeč. Minuty ubíhaly velmi zvolna. Každý se mohl na vlastní oči přesvědčit, že Trenk skutečně umírá. Jeden po druhém se začali vytrácet z cely. Zůstali jen dr. Mosser, mnich a dva strážci.

Vtom se Trenk znovu nadzvedl na lůžku, hlava mu vzápětí malátně klesla na polštář. Hluboce vydechl a znovu otevřel oči, naposledy. Zůstaly nehybné. Lékař k němu přiskočil a sledoval tep. Neslyšel nic. Život vyprchal.

Bylo 4. října 1749.

Trenk zemřel, ale velitel brněnské posádky se choval ostražitě. Co kdyby někdejší pandurský vůdce zosnoval opět nějaký komplot?

Hned tedy zašel za představeným kapucínského kláštera, kde měl být Trenk pohřben.

– Baron Trenk nebyl jen služebníkem božím, ale taky chrabrý sluha naší panovnice, pravil. – Slyšel jsem, že chystáte devítidenní smuteční slavnosti u jeho hrobu. Jistě tedy nebudete mít nic proti tomu, aby po tu dobu stála u hrobu čestná stráž.

Mnich neodpověděl, cítil se však poněkud pohoršen. Vojenský velitel si toho všiml. – Jde přece o čest a blaho vašeho řádu, Otče, pravil.

Smuteční obřad se konal se vší okázalostí a s nejvyššími poctami. Velitel brněnské posádky se sem dostavil v čele vojenské delegace a všichni byli přítomni slavnému requiem. Sešlo se tolik lidí, že kostel brněnského kapucínského kláštera je sotva mohl pojmout.

Rakev pak odnesli do mnišské hrobky. Do místa, kde se měla v prach rozpadnout sláva Trenkových vojenských činů, jeho závratná kariéra.

Žel, dosti trpký byl ten poslední akt císařské vděčnosti za vše, co Trenk pro Rakousko vykonal. Vojenský velitel vlastnoručně zapečetil kámen u vchodu vedoucího do hrobky. Pak nastoupila stráž. Devět dní a devět nocí se tu střídaly vojenské hlídky.

Ale Trenk o tom už nevěděl. Loď jeho rozbouřeného života navždy vplula do tichého, smírného přístavu.

DOSLOV

Trenk ve své závěti vyslovil přání, aby byl pohřben v brněnském kapucínském klášteře. Oblékli ho tedy do mnišských šatů, a nejen to, tíha řetězů, kterou v nejednom vězení na sobě poznal, měla poutat i jeho mrtvé tělo.

Způsob, jakým se zde tehdy pohřbívalo, byl zcela ojedinělý. Velmi příhodná geologicky skladba půdy a důmyslný systém vzduchových otvorů předurčily těla pohřbených k mumifikaci. Nepoužívalo se přitom žádných chemických látek, pozvolné vysoušení umožňovalo zachovat mrtvým jejich původní podobu, všechny vlastnosti fyzické konstrukce. Tak tomu bylo až do 80. let osmnáctého století, kdy vyšel císařský dekret o zákazu pohřbívání do kostelních hrobek.

Takový tedy byl konec Františka Trenka. Pohřbili jej bez rakve, jak si přál a jak bylo zvykem při ukládání tělesných pozůstatků zdejších řeholníků. Jenže Trenk byl zároveň i mecenášem tohoto kláštera, v závěti mu daroval značnou sumu peněz, čtyři tisíce zlatých. Z nich byla později zbudována zvláštní místnost podzemní hrobky, tzv. Trenkův dům. Poslední mužský potomek Trenkova rodu, Františkův prasynovec Jindřich, nechal zřídit cínovou rakev se skleněným víkem a do ní dal přenést tělo někdejšího pandurského vůdce. Dík tomu už celé století sem téměř denně přicházejí lidé, aby pohlédli na tělo člověka, který svými činy kdysi vzrušoval Evropu. Na rakvi je nápis Per procelas ad portům – Bouřemi k přístavu.

Leč o nějakém hrobovém tichu lze stěží hovořit, jako by se tu i po smrti měla symbolizovat předchozí neklidnost života. Nebol: Trenkův věhlas sem přivedl nejen obdivovatele, ale i vášnivé, fanatické sběratele kuriozit. A tak se stalo, že před mnoha lety došlo ke krádeži, která zřejmě nemá obdoby. Jistý Angličan odcizil Trenkovi, ležícímu v rakvi, hlavu…

Poněkud smutný osud člověka, který právě svým intelektem dobýval jedno vítězství za druhým.

Na tuto okolnost však většina návštěvníků brněnské kapucínské hrobky nepřijde, do Trenkovy cínové rakve byla vložena lebka jiná a nikoho nenapadne se zeptat, komu kdysi patřila.

Avšak ne dost na tom: o něco později kdosi Trenkovi odňal palec pravé ruky, i s původním růžencem. Tato relikvie však byla nalezena a dostala se do sbírek Městského muzea na Špilberku.

A konečně případ, který se stal poměrně nedávno. O vánocích roku 1969 se ztratil Trenkův portrét, který do té doby visel v hrobce naproti rakvi. Byla to olejomalba z roku 1749, tedy z nejzazšího období Trenkova života. Trvalo dlouho, než se podobizna znovu našla, než mohla být restaurována a nahrazena černobílou kopií.

Je tomu tak: přes dvě století tu pandurský vůdce leží mrtev, ale pokoj jako by mu stále nebyl dopřán. Ale to už je asi úděl, který minulost vyřkla nad osobností tak výjimečnou a složitou, jakou byl baron František Trenk.