Louis Garneray

Patnáctiletý korzár

KAPITOLA I

ODCHÁZÍM Z RODNÉHO DOMU – ČLEN POBŘEŽNÍHO BRATRSTVA – NASTUPUJI NA PALUBU LA FORTE

Narodil jsem se v Paříži 19. února 1783. Můj otec byl žánrový malíř a jeho jméno má čestné místo v životopisech jeho současníků. Chystal pro mě stejnou dráhu. Jenže mé lákalo něco jiného. Neodolatelně mě vábilo dobrodružství a cesty, unášela mě touha po slávě, jako tehdejší mládež vůbec, a to všechno se otcovu přání stavělo do cesty. Bylo mi sotva třináct a půl, když jsem otci oznámil své rozhodnutí nechat se najmout na nějakou loď jako prostý námořník. Byl jsem tak neústupný, že jsem jeho souhlas nakonec získal, přesněji řečeno, vymohl si ho. Musím přiznat, že mě v mém pevném rozhodnutí tehdy živě podporoval a udržoval jeden můj příbuzný. Skoro každé ráno mi pošta přivážela rady a povzbuzení od pana Beaulieu-Leloupa, kapitána fregaty, která právě kotvila v Rochefortu.

Nadešel stanovený den mého odchodu z rodného domu. Přestože je to už dávná vzpomínka, pamatuji si, jako by to bylo včera, jak jsem se oblékl do námořnické uniformy, kterou mi dali na ministerstvu námořnictví, abych se ve svém rozhodnutí ještě více utvrdil.

Otec chtěl se mnou zůstat co nejdéle, najal fiakr a doprovázel mě naproti dostavníku z Chartres.

„Milý Ludvíku,“ řekl mi, „nezapomeň: jestli tvoje nová dráha nebude nijak odpovídat tvým představám a snům, v mém ateliéru zůstává tvé místo vždy volné. Pouštím tě od sebe o to více nerad, že jsi v kreslení dělal takové rychlé pokroky, až jsem se divil. Ale kdoví? Možná v budoucnu uspěješ právě proto, že se teď tak předčasně pouštíš do světa. Snad ti prospěje i strádání, které tě čeká, i dlouhé cesty. Hodně vidět a hodně zkusit, to jsou pro chytrého a odvážného muže skvělé věci, rozvíjejí zároveň ducha i cit. Musím se ti přiznat: doufám, že až tvou fantazii zchladí setkání s drsnou skutečností, vrátil se možná vyléčen z bláhových představ. Třeba už ode dneška za pár měsíců si ode mě vezmeš své tužky zpátky.“

Jak se otec mýlil! Nemohl tehdy zdaleka tušit, že mým opravdovým modelem bude bitevní loď. Nemohl vědět, že než vezmu do ruky štětec, jak si tolik přál, stane se ze mě námořník, dobrodruh a tulák, a že budu dvacet let brázdit všechna moře světa.

Když nás v aleji Vdov dojel starý dostavník ze Chartres, objal jsem otce naposledy. Potlačil jsem slzy, které se mi už už kutálely z očí, a dvěma skoky jsem se vyšvihl na kozlík ke kočímu.

Sotva jsme dojeli do Rochefortu, mou první starostí bylo vyhledat bratrance. Velel tehdy fregatě La Forte (Silná). Našel jsem ho ve společnosti několika kapitánů a námořních důstojníků. Právě si sedali ke stolu, že začnou večeřet.

„Výborně, milý Ludvíku!“ zvolal a objal mě. „Tomu se říká držet slovo. Musím tě za tvé rozhodnutí jenom chválit. Sedni si ke mně a jez a pij, co hrdlo ráčí. Neznám jinou obstojnou možnost, jak trochu zahnat nudu, která každého inteligentního chlapa na pevnině posedne.“

Uvítání kapitána Beaulieu-Leloupa vyvolalo značný údiv jeho společníků. V tom hrozném oblečení z hrubého černého plátna z ministerstva námořnictví jsem působil dosti truchlivým dojmem. Bratranec mě tedy svým přátelům představil jako svého příbuzného, vzdělaného mladíka, kterého čeká velká budoucnost, a pánové mě hned laskavě přijali.

Mezi stolovníky jsem spatřil námořního kapitána, jehož otevřená tvář s vojenským výrazem mě ihned upoutala a získala mé sympatie. Byl to L’Hermite. Když jsem ho tehdy poprvé uviděl, nemohlo mě napadnout, že se zanedlouho, takřka na samém počátku své dráhy, s ním znovu shledám uprostřed nebezpečí a tvrdých zkoušek a že až do konce svého života mi bude přítelem.

Když se večeře chýlila ke konci, bratranec mě jmenovitě doporučil mladému poručíkovi z fregaty, panu de la Bretonniére, a poprosil ho, aby byl tak laskav a vzal si mě na starost.

Pan de la Bretonniére si se mnou ochotně sedl stranou u okna a tam se mě laskavě na ledacos vyptal, zatímco upíjel kávu. Mé odpovědi se mu naštěstí zalíbily, a tak mi lehce poklepal po rameni a řekl mi:

„Příteli, vy se mi líbíte. Slibuji, že vám budu pomáhat radami i svou zkušeností, budete-li stát za to, abych se vám věnoval, a já rád věřím tomu, že za to stojíte.“

Své dané slovo nadmíru věrně splnil. Jeho city ke mně se ani na chvilku nezměnily. Od oné chvíle až do 20. ledna tohoto roku 1851, smutného a bolestného dne, kdy jsem tělesnou schránku kontraadmirála de la Bretonniére doprovodil k jeho poslednímu příbytku, jsem v něm měl přítele.

Když mě druhý den ráno přišel bratranec vzbudit, ještě jsem spal.

„Vzhůru, lenochu, vstávat!“ volal přátelsky. „Čeká tě snídaně. A divize pod vedením admirála a exmarkýze de Serceye, k níž patří má fregata, zanedlouho vyplouvá. Nezbývá ti příliš času, aby sis zevrubně prohlédl přístav.“

V dobré náladě jsme posnídali, potom mi dal poslední rady.

„Teď se, chlapče, zabav a pobav, Jak je ti libo. Já jdu na svou fregatu, kotví v rejdě u ostrova Aix. Sejdeme se na palubě. Ale ještě než se rozejdeme, několik slov. Nemusím ti tajit, že se mi líbilo, jak pevně sis stál na svém. Víš, že se na mě můžeš spolehnout vždy, kdy ti mohu prospět. Až bude příležitost dokázat, co v tobě je, až se naskytne nějaký nebezpečný úkol, vyberu raději tebe než kohokoliv jiného z posádky. Jestli uděláš jedinou chybu, jestli sebeméně zanedbáš povinnost, slibuji, že tě potrestám dvojnásob přísně než jiné námořníky za stejné provinění. Máš mé slovo, že i po trestu k tobě budu tvrdý. Hrome! Člověk přece musí pro příbuzného něco udělat! Vidíš, Ludvíku, chci, aby ses stal opravdovým námořníkem,“ pokračoval po krátké přestávce vlídným a něžným tónem, který mě bral za srdce, „přísahám ti, že záměry, které s tebou mám, dovedu do konce. Neděkuj, nač. Ještě něco: jsi silný, statný a na svůj věk vyspělý, budu tě tedy moci vzít na loď jako nováčka. Jak říkám, podej naposledy ruku bratranci – a až se zase uvidíme, budu už jenom tvým kapitánem.“

Po té krásné řeči bratranec zamířil ke dveřím, když vešel jeden námořník.

„Á, to jsi ty, Kernaue, můj milý Bretonče,“ řekl mu laskavě Beaulieu. „Jdeš právě vhod. Když tě vidím, něco mě právě napadlo… Ale co chceš?“

„Pane kapitáne, mám vám odevzdat dopis od prvního důstojníka pana Mamineaua…“

„Dej ho sem.“

Zatímco si bratranec četl dopis, prohlížel jsem si námořníka Kernaua. Byl to statný chlap se snědou pletí, černými vlasy a zářivýma očima, měl otevřenou, energickou a zároveň bezelstnou tvář. Mohlo mu být tak třicet let. Jeho žalostně letitý oblek svítil spíš dehtem než čistotou. Tehdejší námořníci se zdaleka nepodobali dnešním, pokud jde o oblečení a chování. Ve chvílích nebezpečí se jim však nikdo nevyrovnal.

„Kernaue,“ pokračoval bratranec, když dopis dočetl, „vidíš tady toho mladíka?“

„Ano, pane kapitáne,“ odpověděl námořník. Podíval se na mě, či spíše prozkoumal mě od hlavy až k patě, sice klidně, ale pozorně.

„Je to můj příbuzný.“

„Jistě, pane kapitáne.“

„Chceš si ho jako plavčíka vzít na starost místo tvého Goberta, který padl při poslední plavbě? Odpověz upřímně, poslušnost nech stranou… Pasovalo by ti to? Přemýšlej.“

Kernau se ke mně podruhé otočil a znova si mě prohlédl.

„Dost mladý, ale pasuje mi, pane kapitáne,“ odpověděl nevzrušeně.

„Tak je ruka v rukávě! Jen tohle si dobře pamatuj. Kdybys mého příbuzného nechal ve službě zahálet, kdybys ho šetřil, budete oba dva tvrdě potrestáni!“

„Rozumím, pane kapitáne! Všichni přátelé vědí, že Kernau se v řemesle dost slušně vyzná. Budu se snažit, abych to řemeslo naučil i vašeho mladého příbuzného. Jestli se mi to nepovede, tak by byl, s prominutím, úplné budižkničemu.“

„Dobře. Máš dva dny volno. Chovej se, jak se patří.“

Kapitán Beaulieu mi podruhé stiskl ruku, podstrčil mi pár zlaťáků a potichu mě upozornil, že mám svého námořníka náležitě pohostit.

Hodinu nato jsem se svým novým přítelem seděl v jednom z nejlepších hostinců v Rochefortu. Kernau byl trochu stísněný, nevěděl, jak začít hovor.

„Poslyš,“ řekl mi nakonec, pak se najednou zarazil a přestal mi tykat. „Poslyšte,“ začal znovu, „váš bratranec je zatraceně dobrej chlap, a kdybyste byl pro, můžeme vypít láhev vína na jeho zdraví. Co říkáš? Pasuje vám to?“

Dokud jsme seděli u první láhve, což netrvalo dlouho, Kernaua tísnilo pomyšlení, že je s příbuzným svého kapitána, mladíkem, který má vychování. Ve své barvité řečí pletl ty a vy. Ale po první láhvi následovala další, a můj námořník vzal věc zhurta, obul se do toho a energicky se zbavil svého nepřirozeného postavení.

„Sakra, ale že mě to vy pěkně otravuje!“ vykřikl a rázně bouchl pěstí do stolu. „Ty slušné manýry mi jdou krkem. Poslouchej, chlapče, buď jsi můj plavčík nebo nejsi. To je jasná věc… Když jsi, tak jsi, když nejsi, tak nejsi. Tak teda dost! Když ti říkám ty, tak proto, že mi to pasuje! Pasuje to tobě?“

„Ano, námořníku, jak ty budeš chtít.“

„To je ono! To zatracený vy mě škrtilo jak ženicha kravata… Teď je mi líp, teď můžu v řeči lavírovat, jak se mi zachce. Ne že bych se chlubil, ale kdo Kernaua zná, ví, že mu jazyk k patru nepřirostl. Plavčíku, jak mě tady vidíš, já patřím k Pobřežnímu bratrstvu.“

„Ty že patříš k Pobřežnímu bratrstvu?“ opakoval jsem udiveně.

„Tak trochu se tím chlubím,“ odpověděl mi a významně a slavnostně pokýval hlavou.

„Cože?!“ opakoval jsem, „ty že patříš k těm proslulým flibustýrům, kteří se usadili ve velkém americkém oceáně a svými vyhlášenými činy tolikrát vystrašili Španěly v dobách jejich největší moci?!“

„Co mi to vykládáš!“ vykřikl Kernau. „Aha, už vím… Myslíš ty setsakra psy a taky báječné chlapy, co se usadili na ostrově Želvy u San Dominga… Nebuď hloupý, plavčíku! Copak nevíš při svém vzdělání, že ti flibustýři už hezkých pár let neexistují? Já ti povím, čemu se dneska říká Pobřežní bratrstvo.“

„Tak povídej, už poslouchám.“

„Víš, je to takové sdružení, něco jako svobodni zednáři. Existuje v Indii. Kdysi, než byl námořník přijat mezi Pobřežní bratrstvo, musel podat neklamné důkazy, že se v tamějších vodách plavil sedm let. Dnes postačí tři roky. A jakmile jsi jednou členem Pobřežního bratrstva, to už jsi, pane, někdo. Korzáři ti dávají daleko výhodnější nabídky než Pobřežním chlapíkům, to jsou vedle nás úplné nuly. Vyhledávají nás, váží si nás, hýčkají nás, mají z nás strach. Mulatky a kreolky si za náma můžou nohy uběhat. Zkrátka a dobře – žijeme si skvěle.“

„Promiň, námořníku, že tě přerušuji. Čemu říkáš Pobřežní chlapíci?“

„Tak se říká námořníkům, kteří se většinou plaví do Ameriky. Nic valného. Ale abych pokračoval… Jakmile jsme jednou členy Pobřežního bratrstva, povzbuzuje nás to, a jestli jsme dřív byli neohrožení, teď nás pouhá dvacítka naskáče do člunu a zajme anglickou fregatu. Tisíc kulí! Být členem Pobřežního bratrstva, to člověka pohání vykonat věci, které by ho dřív ani nenapadly. Člověk musí mít stavovskou hrdost a hájit svou čest. Tvrdí o nás, že nabíráme moc větru do plachet, teda že jsme mluvkové a chlubičové.

Třebas! Většinou ale vyprávíme jen o tom, co jsme skutečně vykonali. Jenomže něco takového jsme byli schopni vykonat pouze my a to Je na tom právě to neuvěřitelné… Tak je to!“

„Stýská se ti tedy po Indii?“

„Jestli se mi stýská po Indii, hromská dílo! Řeknu ti, co jsem odtamtud pryč, ani nežiju. Kdybychom nebyli ve válce, takže mě občas probudí dělostřelba, prospal bych čtyřiadvacet hodin denně. Víš, chlapče, ty si nedovedeš představit, co to vůbec je Indie. To je ráj! Bitvy a bitvy a zlato! A ženy – panebože, jak ty jsou hezké! A toho ovoce co tam jel těch zvířat – hroznýšů, kam se podíváš, tygrů jako máku, prostě všechno, co srdce ráčí, všechno!“

„Ale jak je možné, že když sis Indii tak zamiloval, jsi na palubě Forte a ve zdejších končinách?“

„To není má vina, kdepak! Potřebovali lidi, verbíři si mě našli, spadl jsem do toho. Kdybych tak býval měl den k dobru, nehnil bych tady. Jenomže… na loď jsem nastoupil v poledne a vyplouvalo se v půl jedné, pláchnout jsem už neměl čas. Ale nebudu si stěžovat, teď zrovna není proč, povídá se totiž, že budeme křižovat právě v indických vodách.“

Nemusím snad ani říkat, jak mě Kernauovo vyprávění zajímalo. Vždyť všechno, co mi povídal, bylo pro mě úplně nové a jeho zkušenosti nadzvedávaly cíp opony, spuštěné přes neznámý a tajemný obzor, který jsem dychtil poznat. Celý den jsem mu tedy nadšeně a pozorně naslouchal. To vítal a s velkým potěšením hovořil sám a bez přerušování, o čem se mu zachtělo.

Uběhla noc a další den, strávený v zábavách ve městě. Pak jsme s Kernauem zamířili k ostrovu Aix. Nedokázal bych vypsat, jak na mě zapůsobil pohled na moře. Poprvé v životě jsem zrakem bloudil po obzoru bez hranic.

Divize v rejdě se skládala ze šesti lodí. Kernau mi je jednu po druhé jmenoval, když nás člun odvážel na palubu čtyři fregaty: Vertu (Mocná) s kapitánem L’Hermitem, Seina s kapitánem Bigotem, Régénérée (Obnovená), kapitán Villaumez, Forte (Silná), na níž plul admirál de Sercey a jíž velel můj bratranec Beaulieu-Leloup. Dále korvety Mutine (Šibalka) a Bonne-Citoyenne (Dobrá občanka.

Těžko vyslovit, co jsem cítil, když jsem vstoupil na palubu Forte. Skutečná podívaná, kterou jsem měl před očima, byla tak vzdálená od představy, kterou jsem o lodi měl, že jsem na chvíli zůstal zcela ohromen a nemohl jsem uvěřit vlastním očím. Místo roztomilých námořníků, loďmistrů a důstojníků ve skvělých uniformách, jak jsem o nich už tak dlouho neustále snil, jsem spatřil špinavé, zanedbané muže v ubohých hadrech, podobné spíše pirátům či banditům než lidem ve státních službách. I lodi samotné chybělo mnoho k čistotě.

Ještě jsem se nevzpamatoval z překvapení, když kolem mě přešel kapitán Beaulieu. A třebaže byl bratranec dobrý člověk – těžko najít hodnějšího a laskavějšího – nevěnoval mi ani slůvko. Sotvaže na mou bědnou maličkost padl jeho chladný roztržitý pohled. Sám mě v tom ohledu předem varoval a nečekal jsem tedy od něj bouřlivé přijeti, ale počítal jsem aspoň s milým slovem, povzbudivou větou. Po tom ledovém uvítání jsem si tedy chvíli myslel, že mě nepoznal. Můj omyl však neměl dlouhého trvání.

„Poručíku Mamineaue,“ řekl a lehkým pohybem hlavy na mě ukázal důstojníkovi – byl to první důstojník na Forte, jak jsem se později dozvěděl, „zařaďte toho muže do kormidelny jako kadeta.“

Sotva bratranec vydal rozkaz, obrátil se ke mně zády a dál se o mě nestaral. Starostlivý Kernau však bohudík zůstal se mnou a pomáhal mi při mých prvních krocích. Díky němu nebyly začátky tak těžké, jak jsem se obával.

KAPITOLA II

ESKADRA VYPLOUVÁ – NÁMOŘNICKÝM UČNĚM – PŘÍJEZD NA MAURITIUS – PLAVBA U INDICKÉHO POBŘEŽÍ

Čtyři dny poté, co jsem vstoupil na palubu Forte, jsme opustili kotviště u ostrova Aix. Byli jsme na moři sotva týden, když nás zaskočil prudký vítr a oddělil od nás korvety Mutine a Bonne-Citoyenne. Z divize tedy zůstaly jen čtyři fregaty.

Ušetřím čtenáře vyprávění o tom, jak jsem při tom špatném počasí zkoušel a jak mě to deptalo na duchu. Kdybych se tehdy mohl přenést na souš pouhou vůlí, otec by na mě dlouho nečekal. Byl jsem však tak mladý a tak plný nadšení, že první sluneční paprsek mé chmurné myšlenky zahnal a já jsem se vrátil ke svým touhám a snům.

Čtrnáct dnů po vyplutí z rejdy u ostrova Aix – mezitím jsme si prohlédli Madeiru – jsme zakotvili v přístavu Santa Cruz na ostrově Palma, jednom z Kanárských ostrovů. Zůstali jsme tam celý týden. Sotva bratranec Beaulieu opustil loď, nechal si mě zavolat do svého hotelu. To bylo poprvé, co se o mě zajímal od odjezdu z Francie. Práh jeho pokoje jsem tedy překračoval s jistými obavami, nevěděl jsem, zda se setkám s kapitánem, nebo s příbuzným. Mé obavy se však rázem rozptýlily.

„Tak co, milý Ludvíku,“ řekl mi při srdečném stisku ruky, „jak se cítíš ve svém novém postavení? Jsi nadšený, viď? A to jsi ještě neslyšel dělostřelbu, neviděl jsi, jak se potápí anglická fregata, nebyl jsi při zteči nepřítele… Tolik toho ještě na tebe čeká! Pokud jde o mě, musím ti říci, že jsem velmi spokojen, jak si vedeš. Jsem přísný jako povinnost sama, to je pravda, ale v nitru – ne abys toho někdy zneužil – jsem starý dobrák… Během těch čtrnácti dnů Jsem tě stále potají sledoval, i když to vypadalo, že se o tebe nestarám. Jak říkám, vedl sis tak, že si zasloužíš pochvalu. Bude z tebe dobrý námořník, to mi věř.“

Z Palmy Jsme zamířili k mysu Dobré naděje, který jsme zdaleka obepluli. Tehdy admirál de Sercey podle příkazů otevřel zapečetěný ministerský dopis, z kterého se měl dozvědět směr plavby naší divize. Jak každý očekával, byla to Indie.

Rozradovaný Kernau mi tu dobrou zprávu oznámil jako první. Byl tak šťastný, že si nemohl pomoci a při plnění služby si na palubě radostí poskočil. Byl na vrcholu blaha. Od té chvíle, i když byl jako já přidělen ke kormidelně, a tudíž částečně zproštěn pomocných prací, se horlivostí div nepřetrhl. Připadalo mu v té horečné nedočkavosti, že fregatu pohání vpřed.

Tady musím ovšem podotknout, když už se naskýtá řeč o mém námořníkovi, že zcela svědomitě a chytře plnil poslání, které mu bratránek svěřil: totiž zaučovat mě. Musím dokonce přiznat, aby to bylo spravedlivé, že občas dělal víc, než musel.

„Víš, plavčíku,“ říkával mi, když mě cvičil v nějakém úkonu, který ani jednomu z nás povinnost, neukládala, aby z tebe byl opravdový námořník, musíš zvládnout všechno. Kdybys dělal, jen co je tvá povinnost, nebudeš v životě vědět, co vlastně taková bitevní loď obnáší. Deset let budeš temovačem, deset let kormidelníkem, deset let dozorčím námořníkem, dalších deset nevímčím, třeba kuchařem, bude ti čtyřicet a námořník z tebe pořád ještě nebude. Jen si prožeň triko, člověk nikdy neví, co se může přihodit. Kde je psáno, že oba dva nebudeme co nevidět chodit po palubě docela jiné lodi než válečné…? V Indii si totiž člověk dělá, co chce, to je země velkých šancí! No, dost řečí. Vím, co říkám…“

Když jsme dospěli k Jehlovému mysu, zastihlo nás tam nevyhnutelné špatné počasí, které v těch končinách panuje neustále. Jednou, když vítr vál ještě prudčeji než obvykle a velící důstojník přikázal podkasat pás plachty, Kernau mě tam táhl s sebou.

„Jen pojď, brachu,“ řekl mi – to bylo jeho přátelské oslovení, „rozhlídneme se, jaké je tam nahoře počasí.“

I když jsem v námořnické akrobacii nebyl příliš zběhlý a toho dne byly příčné výkyvy tak strašné, že jsem se neudržel na nohou, přece jsem se svým námořníkem šel. Dychtil jsem naučit se řemeslo a předsevzal jsem si, že ho za všech okolností budu slepě poslouchat.

Kernau byl hbitý a obratný jako pravý člen Pobřežního bratrstva. Než jsem se dostal na ráhno za ním, byl už o pár otáček zajišťovacího lana dál.

„Kuráž, chlapče,“ řekl mi. „Dobře se vybalancuj na stupadle, abys mohl plachtu vyrvat větru, a hlavně se nedívej dolů pod sebe…“

To, čemu se říká stupadlo, je prostě středně silné lano, připevněné na konci ráhna a uprostřed. Houpá se ve vzduchu.

Když jsem viděl, jak visím těch skoro osmdesát metrů nad rozbouřeným mořem, které si s fregatou pohrávalo jako se stéblem slámy, cítil jsem závrať a držel se zuby nehty.

„Kernaue,“ řekl jsem svému námořníkovi, „cítím, že už to nevydržím, spadnul“

„Ale jdi! Copak se padá?“ řekl mi klidně. „Jen přitáhni úvazek, přijdeš při tom na jiné myšlenky.“

Pomáhal jsem si vší silou vůle a snažil jsem se, jenže sotva jsem se přestal ráhna držet jako klíště, fregata se strašně zakymácela. Nečekal jsem to a ztratil jsem rovnováhu.

„Kernaue, já padám!“ vykřikl jsem znovu a zavřel oči. Už jsem se viděl na mořském dně.

„Ale jdi, copak člověk může spadnout?“ opakoval klidně Kernau a hbitě mě přidržel připravenou rukou, „to jsou nesmysly…“

Když jsem práci dokončil – ví bůh, že by se mi to bez pomoci mého námořníka nemohlo podařit –, slezli jsme spolu, já dost pracně, ke koši na křížovém stěžni. Pak jsem se spustil na palubu.

„Tak vidíš, brachu,“ řekl mi Bretonec a smál se na mě, „sám vidíš, žes tam nakonec nehupsl… Měl jsem pravdu?“

„Měl, ale kdybys mě nepřidržel…“

„Stejně bys nespadl… Říkám ti přece, že se prostě nepadá! Tobě se snad všechno musí říkat dvakrát!“

Za týden jsem už podkasával plachtu a nestaral se o propast pod sebou o nic víc než o mraky, které se mi honily nad hlavou. Vytrval jsem a pomáhaly mi při tom rady pobřežního bratříka.

Mezi Jehlovým mysem a ostrovem Mauritius jsme zajali bohatý portugalský trojstěžník, vrchovatě naložený zbožím, jménem Elcinguer.

Hodinu po tom zajetí si mě k sobě nechal bratranec Beaulieu zavolat. Řekl mi:

„Aby z tebe byl dobrý námořník, Ludvíku, k tomu nestačí jenom plavit se dlouho po moři, musíš také často střídat lodě. Rozhodl jsem se tedy, že přejdeš na zajatou loď. Je to pro tebe jako učedníka tím lepší příležitost, že na té lodi vás bude málo a ty budeš muset dělat tak trochu všechno.“

„Děkuji, kapitáne! Směl bych vás o něco požádat?“

„Jistě, pokud je to rozumná a oprávněná žádost.“

„Rád bych, aby se mnou šel Kernau.“

„S tím souhlasím, a rád.“

Měl jsem velkou radost, když jsem se dozvěděl, že admirál určil jako kapitána zajaté lodi poručíka de la Bretonniére. Ten důstojník se totiž ke mně od toho večera, kdy jsem s ním byl na bratrancově večeři, choval báječné a byl mi veskrze sympatický. Jeho skromnost neměla obdoby; snad jen jeho odvaha se jí vyrovnala, a ta byla bez hranic. Choval se jako šlechtic, a přesto byl neustále příjemný a laskavý.

Jemu vděčím za to, že za tu dobu, kdy jsem byl na palubě Elcingueru, jsem prodělal své základní a nejcennější lekce námořnického umění. Naše kořist bez nesnází doplula koncem roku 1797 k ostrovu Mauritius. Tam k naší divizi přibyly dvě fregaty, Cybelé s kapitánem Tréhouardem a Prudente (Opatrná) s kapitánem Magonem. Obě lodi brázdily Indický oceán už přes dvacet měsíců.

Po čase, kterého bylo nezbytně třeba ke kontrolám a drobným opravám všech šesti lodí, jsme zamířili k indickému pobřeží. Netřeba dodávat, že jakmile byl Elcinguer v bezpečí, nastoupil jsem zpátky na Forte. Kernau mi při té příležitosti podal takový důkaz přátelství, že mě velmi dojal.

„Brachu,“ řekl mi toho dne, kdy jsme vyplouvali, „kdybys byl v námořnickém řemesle už zběhlejší, Forte by v téhle chvíli už neměla čest počítat mě mezi muže své posádky.“

„Pročpak, námořníku?“

„Jak to, proč? Přece proto, že bych vzal nohy na ramena! Byl bych ti řekl: Brachu, pojď se mnou chytit dobrodružství za šos! Jsem člen Pobřežního bratrstva, a ten vždycky v Indickém oceáně najde možnost, jak uplatnit své schopnosti. A ty bys šel se mnou… Jen neříkej že ne, urazil bys mě. Chci věřit, že bys se mnou šel, nech mě při tom…“

„Takže jenom kvůli mně jsi nechal plavat plán, který si přeješ už tak dlouho uskutečnit?“

„Už o tom nemluvme. Víš, jak se na věc dívám: člověk buď námořník je, nebo není – když je, tak je…“

„Ano, já vím.“

„A pak, když se to tak vezme, není to zase tak velké neštěstí, že jsem na Forte zůstal… Čuju jasně, jako že se Kernau jmenuju, že to nebude trvat ani čtrnáct dní a my si promluvíme s Angličany… Dlouhou chvíli určitě mít nebudeme!“

Od toho rozhovoru uběhl sotva týden a proroctví mého námořníka se vyplnilo. Potkali jsme dvě anglické lodi, Victory (Vítězství) o osmdesáti dělech a Arrogant (Smělý) o čtyřiasedmdesáti.

Admirál de Sercey nepovažoval svou divizi za dost silnou, aby se mohla změřit s tak znamenitými protivníky. Proháněli nás celý den. Nevím, zda admirálova obezřetnost nebyla proti srsti mému bratranci Beaulieuovi, ale pravda je, že od chvíle, kdy nás začali pronásledovat, Jako by se celý proměnil, měl náladu pod psa. Po setmění jsme zhasili všechna světla. Přesto jsme druhý den hned po rozbřesku spatřili obě anglické lodi. Zmenšily náskok. Bitevní akce bude nevyhnutelná, tak to aspoň kolem mě opakovali všichni zkušení námořníci.

A fregaty se skutečně na rozkaz admirála de Serceye začaly neprodleně řadit do bitevního postavení. V čele Cybelé, Forte ke středu a Vertu jako koncová loď. Poprvé jsem měl zažít skutečný bojový poplach.

Tvrdit dnes, že jsem byl zcela klidný, když jsem pozoroval ty hrozivé přípravy, to by znamenalo lhát, a já se zavazuji, že se ničeho takového ve svých pamětech nedopustím. Byl jsem sice rozhodnut, že splním svou povinnost, ale přesto se mi srdce značně svíralo. Jsem však přesvědčen, že kdyby odvrácení bitvy bývalo záviselo na mně, kdybych ji mohl tajně bez ostudy odvrátit, neudělal bych to. Poplach byl ukončen, každý na svém místě a vtom pro mě a pro Kernaua přišel jeden námořník, že máme jít ke kapitánovi.

Když jsem vstoupil do záďového nástavku, bratranec seděl na skládací sedačce a oči upíral do námořní mapy. Tvářil se vážně a byl bledší než obvykle.

„Ludvíku,“ řekl a svižně vstal, „času je málo, nebudeme ho utrácet planými slovy. Pozorně mě poslouchej. Není pochyb, že nejpozději za čtvrt hodiny na nás zaútoč! Mám strach…“

„Tisíc kulí! To snad né!“ vykřikl Kernau, který se nechal unést krásným projevem rozhořčení a úplně zapomněl, před kým stojí.

Přísný pohled mého bratrance, pravý pohled kapitána na svém místě, ho zarazil. Můj námořník v rozpacích sklopil hlavu a zrudl – něco neslýchaného u člena Pobřežního bratrstva – až ke kořínkům vlasů.

Pan Beaulieu se obrátil znovu ke mně a pokračoval:

„Ludvíku, mám strach, že až zanedlouho započne akce, nebudeš mít dost vnitřních sil, jsi tak mladý a je to tvoje první bitva. Ocitneš se v nebezpečné situaci, pro tebe zcela neznámé, a tvoje fantazie tady stačit nebude. Abys mi rozuměl, mám strach, aby tě to nezaskočilo, a to pomyšlení mě velice trápí. Na palubě každý ví, že jsi můj příbuzný… Rozumíš? Malé zaváhání, kterého by si u jiného plavčíka nikdo ani nevšiml – ale u tebe si ho všimne každý – by bylo naší rodině k hanbě. Snad jsem udělal chybu, že jsem tě vzal na loď tak mladého. Tvůj otec mě možná brzy bude proklínat jako člověka, kvůli němuž přišel o syna. Ale tohle je věc mého svědomí. Teď je důležité jen jedno: máš-li padnout, potom tak, abys nenapravitelně neposkvrnil čest celé rodiny a abys s sebou na věčnost odnesl jméno hodné úcty… Slibuješ mi to?“

„Ano, bratranče, ano, kapitáne!“ zvolal jsem pohnut a zároveň vzrušen. „Slibuji, že se za mě nebudete muset stydět!“

„Dobře, Ludvíku, to je všechno, co jsem ti chtěl,“ řekl už svým obvyklým přísným tónem. „Mimochodem, umíš plavat?“

„Moc ne, kapitáne.“

„Dobře… A teď pojď blíž ty,“ řekl Kernauovi.

Můj námořník uposlechl. Byl přitom nemotorný a zároveň zjevně oddaný. Bezděčný projev neúcty, kterého se před chvílí dopustil, ho připravil o všechnu jeho sebejistotu. Zdvořile jsem ustoupil pár kroků dozadu. Bylo to ostatně zbytečné, protože bratranec Beaulieu přiblížil ústa až k Bretoncově veliké hlavě a přímo do ucha mu chvilku něco šeptal.

Nikdy nezapomenu na výraz naprostého údivu na Kernauově tváři hned po prvních kapitánových slovech. Hlasité „O!“ a „Ach!“, které nedokázal zadržet, se přidalo k nešťastné chybě, které se, jistě bezděčně, dopustil před chvílí. Viděl jsem, jak je zmaten.

„Tak co,“ pokračoval kapitán Beaulieu nahlas, „mohu se na tebe spolehnout? Jsme domluveni, rozuměls mi, chápeš mě?“

„Můžete se na mě spolehnout, kapitáne,“ odpověděl Kernau, pozdravil a udělal čelem vzad.

„Ludvíku,“ řekl mi ještě bratranec, když se námořník vzdálil, „nemáš mi za zlé, že jsem tě zlákal k námořnictvu?“

„Bratránku! Kdybych si měl vybrat právě teď, nezaváhal bych o nic víc než tehdy, naopak!“

„Máš samozřejmě pravdu,“ řekl a vřele mi stiskl ruku, „jen na moři je život, tam se dá čekat jenom samá nuda… Co naplat, snad nejsem v právu, ale jsem rád, že tě tu na palubě Forte mám právě teď, kdy nás čeká ohnivý křest. Sbohem, chlapče, nezapomeň na mé rady… Ale nač ti to opakovat? Myslím, že se na tebe mohu spolehnout… Vrať se na své bojové místo.“

Bratranec mi naposledy stiskl ruku a věnoval mi otcovský, skoro něžný pohled. Vyšel jsem ze záďového nástavku se srdcem plným úcty i lásky k němu.

Stejně jako Kernau jsem byl zařazen k obsluze signálů, mé místo bylo na záďovém nástavku.

„Ták co, námořníku,“ řekl jsem mu, když jsme zase stáli vedle sebe, „zdá se, že ti kapitán svěřil velkolepý úkol…“

„Možná!“ odpověděl mi v rozpacích.

„Oč jde?“ naléhal jsem šeptem. „Máš podpálit střelný prach a vyhodit fregatu do povětří, kdybychom padli do rukou Angličanům?“

„To jsi úplně vedle, brachu!“ odpověděl a trhl rameny. „Pozor! Už to začíná!“

V té chvíli přerušil náš rozhovor pan Fouré, důstojník velící u plachet. Odvelel Kernaua a já jsem zůstal napjat, co to mohlo být za významné poslání, které bratranec Beaulieu-Leloup mému námořníkovi svěřil.

KAPITOLA III

MÁ PRVNÍ BITVA – POLOVIČNÍ VÍTĚZSTVÍ – PŘÍJEZD DO BATÁVIE

Sotva se Kernau vzdálil, bitva začala. Angličané se zachovali podle své obvyklé taktiky, o níž z dlouhé zkušenosti věděli, že je účinná. Postavili se po větru, aby v libovolné chvíli mohli přetnout naši linii a způsobit zmatek v zadní linii dříve, než jí bude přední linie moci přispěchat na pomoc. Bylo deset hodin dopoledne, pluli jsme poháněni slabým vánkem.

Anglické lodi byly vzadu za námi po levoboku. Blížily se, jako by chtěly na všech šest našich seřazených lodí zaútočit najednou. Ale sotva minuly Vertu, anglický Arrogant zkrátil vzdálenost, předjel k její přídi a zasypal ji boční palbou. Druhá loď se umístila Vertu po levoboku a střílela na ni ze vzdálenosti dostřelu z pistole. Od té chvíle byla bitevní linie prolomena.

Záměrem Angličanů bylo okamžitě Vertu potopit, aby tak zbývalo pouze pět lodí. Jistě by se jim to bylo podařilo, kdyby Vertu nevelel L’Hermite, statečný a zkušený námořník, Jenž byl z rodu těch výjimečných mužů, kteří v rozhodných okamžicích dokáží využít své intuice a vyburcovat v sobě tolik vnitřních sil a nečekaných schopností, že zvrátí situaci mimo všechna očekávání. Manévr, ke kterému dal příkaz, fregatu zachránil a umožnil jí srdnatě oplácet palbu Angličanů. Jak už jsem řekl, linie byla prolomena, francouzská divize udělala půlobrat, aby mohla přispět na pomoc svému zadnímu voji. Všechny lodě byly v akci.

Nebudu se ani pokoušet popsat úchvatný pohled, jaký skýtá námořní bitva. Pero k tomu nestačí, jen štětec by jej dokázal zachytit. Při prvních výstřelech se Kernau, který byl zase vedle mě, na mě s úsměvem podíval:

„Teď tu bude, brachu, trochu živo!“

Přiznám se, že slyšet ostrý hvizd první koule, která poblíž mě přeletěla, byl dost silný zážitek. Nedal jsem ale na sobě nic znát. Připomněl jsem si bratrancova slova a představoval si, že jsou na mě upřeny oči celé posádky. Umínil jsem si, že se budu držet. Přesto jsem se zachvěl, když jsem nad hlavou zaslechl zlověstný, nepopsatelný jekot. Nevěděl jsem, co to může být.

„Co je to?“ zeptal jsem se Kernaua a snažil se přitom, aby se mi netřásl hlas.

„Takhle hvízdají dělové koule, brachu,“ odpověděl mi. „Nepasuje ti ta muzika?“

„Ale ano, jen jsem chtěl vědět, jak se jmenují nástroje v orchestru!“

Hned nato mě čekal další otřesný zážitek – viděl jsem padnout námořníka, kterého úlomek dřeva zasáhl do hlavy. Byl to první člověk, který zemřel násilnou smrtí před mýma očima.

Bitva začala v osm hodin ráno a v jednu odpoledne se stejnou zuřivostí dosud trvala. Vtom dělová koule přetrhla lano držící vlajku.

„Nahoru, přichyť to zdvižným lanem!“ přikázal mi pan Bichier, velící u návěstí.

Ještě nikdy jsem to nedělal, a proto jsem jeho příkaz nijak neuvítal. Obrátil jsem se ke Kernauovi a nemusel jsem mu o svém zmatku nic říkat, dal se mi vyčíst z tváře.

„Běž!“ řekl mi rychle, „a hlavně se nedívej dolů ani nahoru, ať se ti nezatočí hlava…“

„Tak co je s tím zdvižným lanem?“ opakoval pan Bichier.

„Promiňte, já jsem dobře neslyšel,“ odpověděl Kernau.

Dal mi znamení, abych zůstal na místě, rozběhl se, přelezl úpony křížového stěžně a byl s úkolem hotov dřív, než jsem se stačil vzpamatovat.

„Nezlob se na mě, že jsem tě předběhl,“ řekl mi, když byl zpátky. „Spletl jsem se, myslel jsem, že to pan Bichier říká mně.“

Byla to neobratná lež, ale prozrazovala dobré srdce.

„To nic,“ řekl jsem. „Ale to ti povídám, příští zdvižné lano připevním já, i kdybych se měl přitom utopit.“

Všiml jsem si, že bratranec Beaulieu během bitvy občas pohlédl k záďovému nástavku; když viděl, jak Kernau upevňuje zdvižné lano, zdálo se mi, že svraštil obočí. Velmi mě to zamrzelo. Šťastná náhoda – i když ne nečekaná – mi umožnila ospravedlnit se. Za půl hodiny přervala další dělová koule zdvižné lano na vratiráhnu a já jsem se vrhl k úponám ještě dříve, než byl vydán rozkaz a než si Kernau něčeho všiml. Dodnes nevím, jak jsem mohl úkol tak rychle a šťastně vyplnit. Byl jsem omámen pachem střelného prachu, ohlušen bitevní vřavou. Objevil jsem v sobě schopnosti a sílu, o nichž jsem neměl tušení a které čtyřiadvacet hodin nato jistě už zas mít nebudu. Když jsem sestupoval na palubu, podíval jsem se kradí po bratranci Beaulieuovi na strážním můstku. Naše pohledy se střetly. Tentokrát nebylo pochyb – sleduje mě. Povzbudivě se na mě usmál. Tak čirou radost jsem snad z ničeho v životě už neměl, jako z té němé pochvaly v ohni nepřátelské střelby.

Ke druhé hodině palba z anglických lodí tak znatelně zeslábla, že naše posádky začaly jásat. Naše i jejich stěžně však byly v pořádku a očividně nedošlo k žádné katastrofě, pro výsledek bitvy rozhodující.

„K čertu, výsledek žádný, jen pár zchromených ubožáků, copak to stálo za to? Ty dnešní bitvy jsou nemastné neslané,“ nechal se slyšet důstojník Fouré, kterého bratranec Beaulieu poslal s příkazem k panu Bichierovi.

Sotva to dořekl, zapotácel se a dopadl na mě. Měl jsem co dělat, abych ho udržel. Dělová koule ho prudce zasáhla do paže, zůstala mu viset jen na slabém cáru masa. Byl jsem samá krev a můžete si domyslet, jak mi bylo.

„Dostal jsem to!“ řekl zraněný Fouré odevzdaně. „Dřív by mě ta koule přerazila vejpůl, dneska mě jen zmrzačí,“ dodal pochmurně a šel do ošetřovny.

Už čtyři hodiny byla celá naše divize plna obdivu a nadšení pro to, jak se drží Vertu. I když byla ve zbědovaném stavu, pálila dál jako na počátku bitvy.

Ke třetí hodině zeslábl vítr natolik, že lodě musely použít vesel, aby se udržely v dobrém postavení.

Už chvíli jsem se díval na bratrance Beaulieua. Najednou jsem spatřil, jak zbledl a mrštil na můstek dalekohled, kterým se předtím díval. Byl to bezděčný pohyb, plný hněvu. Hned se rozneslo, že viděl, jak kapitána L’Hermita srazila ze strážního můstku dělová koule a jak leží v krvi.

Ve čtyři hodiny proběhla u Angličanů výměna signálů. Chvíli nato zmlkly baterie jejich zhusta ostřelovaných lodí. Spustily se spodní plachty a zaměřily se po větru, na vrcholky stěžňů se vyšplhaly bramové plachty, kosatky a stěhovky, rozvinuly se a nakonec anglické lodě chytily vítr, opustily bitevní pole a daly se směrem ke svému přístavišti.

Na našich lodích se rozlehl obrovský jásot. Byli jsme vítězi – dobudeme pro Francii dvě lodě.

První fregata, která vztyčila signály, že je schopna boje a v stavu pronásledovat nepřítele, byla Vertu. Všechny dalekohledy zamířily k ní a všude byl slyšet radostný pokřik, když jsme se dozvěděli, že kapitán L’Hermite stojí na strážním můstku klidný a nepohnutý. Později jsme se dozvěděli, jak to s L’Hermitovým zraněním bylo: dělová koule zasáhla bednu se zbraněmi, která byla umístěna pod strážním můstkem neohroženého kapitána. L’Hermite na ty ostré kovové střepiny dopadl, byl sice na mnoha místech poraněn, ale okamžitě se vzchopil a zaujal znovu své velící místo. Brzy nato i ostatní lodě vyslaly signály. Čekalo se jen na admirálův rozkaz, který by zahájil pronásledování.

Ještě dnes, když píši tyto řádky, vidím admirála, jak chodí zamyšleně sem a tam se Svěšenou hlavou. Nakonec přistoupil ke kapitánu Beaulieuovi a tiše mu řekl pár slov. Bratranec se místo odpovědi pouze uklonil. Ale v očích mu hněvivě zablesklo, po čele mu přeběhl mrak a já pochopil, že slova markýze de Serceye mu nejsou po chuti.

„Pane Bichiere,“ zavolal na velitele signálů, „dejte lodím pokyn, aby se přiřadily za námi. Nebudeme nepřítele pronásledovat.“

Nečekaná zpráva posádku ohromila. Námořníci se museli vzchopit, připomenout si povinnou úctu k admirálovi i svou disciplínu, aby hlasitě a jasně neprojevili hluboký nesouhlas s příkazem.

Pokud jde o mě, nepochopil jsem a dodnes nechápu tehdejší jednání admirála de Serceye. Říkalo se, že instrukce z ministerstva zakazovaly zajmout anglická plavidla Victory a Arrogant. Snad to tak bylo.

Ovšem Kernau zuřil, když viděl, jak nám Angličané unikají.

„Prokrista, brachu!“ říkal mi a divoce mával rukama, „já jsem teda jen obyčejnej námořník, já se nevyznám v mapách, nevím, jak se určí poloha, a kompas je pro mě španělská vesnice, to jo. Ale nikdo mi nevysvětlí, a jen ať to ti študovaní páni oficíři zkusí, proč jsme tak hloupě nechali Angličana vyklouznout. Vždyť jen stačilo sevřít pěst – a byl náš… Brachu, bitevní lodě jsou výletní pramičky, mají strachy že přijdou k úhoně… Krucipísek! Být obyčejní korzáři, Angličan by jen tak lehce nevyváži. V hodině bychom ho měli, vlajku by měl na čelenu a pěkně by se courala vodou… Ale že jsem sakra namíchnutej! Vzteky div nepuknu!“

Ještě hlubší dojem než bitva sama, třebaže ne tak živý, ve mně vyvolal pohled na její následky. Na palubě krev, kterou námořníci smývali proudy vody, ubožáci, kteří při dělostřelbě utrpěli zranění a jejichž křik ke mně doléhal; mrtví, které spěšně pohřbívali, aniž se důkladně přesvědčili, zda už v nich není skutečně ani stopa života: vážné, pohnuté tváře námořníků, kteří potají věnovali hořký, smutný pohled tělům svých kamarádů, jež klouzala po prkně do moře… Tehdy se k tomu účelu používalo prkno, které měl jinak k dispozici ve své kuchyni lodní kuchař!

Také když nějaký námořník přál někomu smrt, říkal, že by ho nejradši viděl na kuchařově prkně. To bylo velmi běžné rčení.

Bitva, kterou jsem právě popsal se snahou o přesnost, Je v námořních análech zanesena pod názvem bitva u Madrásu.

Ten večer připadla hlídka na mě a na Kernaua.

„Poslyš námořníku,“ řekl jsem mu, „teď už není žádný spěch, jsme sami, pověz mi, co to bylo předtím mezi tebou a bratrancem. Co ti to šeptal do ucha?“

„Necháš si to pro sebe?“ řekl Kernau.

„Přísahám!“

„Tak dobře. Tohle mi kapitán přikázal: měl jsem tě hodit do moře, kdyby ses během bitvy zachoval zbaběle. Připadá ti to od něj moc pěkné, viď? Mně taky. Málo příbuzných je tak starostlivých o rodinu, a navíc, znám kapitána, jsem si jistý, že kdyby k tomu došlo, zařídil by se tak, aby příští bitvu nepřežil. Je to zatraceně dobrý chlap. A teď už o tom ani slovo. Tečka. Mluvme o něčem jiném. Mám v hlavě plán a chci se ti s ním svěřit.“

Bretonec se rozhlédl, aby se ujistil, že ho nikdo nemůže slyšet, a pokračoval ještě tišeji:

„Uznávám, že jsme dneska měli celkem ucházející rušný den, jenže není každý pátek svátek. Kdoví jestli nás zase nečeká zahálka? Ta mi nepasuje, a tak jsem se rozhodl, že v prvním přístavu vezmu roha… Můžu s tebou počítat, vid že, brachu?“

„To tedy nemůžeš, námořníku, já dezertovat nebudu, zvlášť ne teď ve válce. Mám tě moc rád, ale nepůjdu s tebou.“

„Tvoje poslední slovo?“

„Poslední.“

„V tom pádě teda ještě zůstanu. Až mě jednotvárná služba tak otráví, že to nebudu moct vydržet, no – pak uvidíme… A teď tiše! Jde sem důstojník, co velí hlídkám.“

Po bitvě n Madrásu měla divize zastávku u Královského ostrova. Tam proběhly opravy škod, napáchaných bitvou. Nato Jsme zamířili k Batávii. Během plavby jsme zajali Pigota, loď Anglické společnosti. Marně se snažila odlákat naši pozornost dánskou vlajkou. Bratránek se držel své výchovné metody a hned mě na zajatou loď převelel.

Po příjezdu do Batávie jsme tam našli korvetu Brüle-Gueule (Horké sousto) s kapitánem Bruneauem de la Souchais.

Kotvili jsme v rejdě už několik dnů, když mi bratranec vzkázal, že se mnou chce mluvit. Pospíšil jsem si na Forte.

„Ludvíku,“ řekl mi, „vrátím se patrně do Francie a ty víš, že tě mám příliš rád, a proto tě nehodlám vzít s sebou… Nejsem tak mizerný příbuzný, abych tě nutil opustit Indický oceán, kde se dá zažít tolik dobrodružství a získat tolik slávy. Jsi dost velký, aby ses rozlétl na vlastních křídlech. Vzlétni tak vysoko, jak jen dokážeš!“

Tím mi tedy bratranec oznámil, že se rozejdeme. Potom mě vzal s sebou na pevninu a pozval mě na večeři.

Během toho večera mě představil kapitánu z Brüle-Gueule, Bruneauovi de la Souchais, a doporučil mě jeho laskavosti stejně, jako bych byl jeho vlastní syn. Tento důstojník, muž velkého světa a zároveň dobrý námořník, ochotně přistoupil na bratrancovu žádost a ujistil ho, že ho v mé výchově zastane, seč bude v jeho silách. Musím hned dodat, že pan de la Souchais svůj slib poctivě splnil. Od chvíle, kdy jsem vstoupil na palubu jeho lodi, mě zahrnoval samou laskavostí.

Když nastala chvíle, kdy jsem měl odejít, bratranec mi energicky stiskl ruku a zjihlým hlasem mi popřál všechno nejlepší.

Oplácel jsem mu stejným přáním, ale on mě najednou přerušil.

„Kdepak! Stárnu a co nevidět budu muset ze služby odejít. Nečinnost se ke mně blíží mílovými kroky. Děsí mě pomyšlení, že najednou nebudu stát na velitelském můstku, budu sám a opuštěný, a ke všemu na souši. Přeji si jen jedno: aby mě přímo do hrudi zasáhla dělová koule, dřív než skončí má námořní kariéra. To je mé jediné přání do budoucna a nevím, jestli je to proto, že je to přání tak silné, ale mám jakousi předtuchu, že brzy přijde můj konec. Tak mi ještě jednou podej ruku a sbohem!“

Ještě jednou za mnou přiběhl, když jsem odcházel.

„Mimochodem, zapomněl jsem, že jsi ještě ani za jeden měsíc nedostal plat! Musíš být na suchu. Tady máš pětadvacet louisdorů, ať ti zpříjemní čas při mezipřistáních!“

Dárek mi udělal tím větší radost, že hotovost moje i mého námořníka byla opravdu velmi žalostná. Spěchal jsem tedy za pobřežním bratrem, abych mu sdělil, jak příjemně se okolnosti obrátily.

Statečného a dobrého bratrance Beaulieua jsem tehdy skutečně viděl naposledy. Jeho předtucha se vyplnila doslovně a až příliš brzy. Roku 1801 byla fregata Forte, které stále velel, zajata a můj bratránek při bitvě padl, zasažen dělovou koulí.

KAPITOLA IV

NASTUPUJI NA BRÜLE-GUEULE – PŘISTÁNI V CAVIT-LE-VIEUX – KERNAU DEZERTUJE – MÝM KRESBÁM SE DOSTÁVÁ UZNÁNÍ

Pigot konečně zvedl kotvy. Pobyt v Batávii byt pro mé zdraví až tak dost dlouhý, dostal jsem tam místní horečky.

Na zajaté lodi byla silná posádka, každou chvíli hrozila vzpoura, a tak byla korveta Brüle-Gueule nucena doprovázet nás až na ostrov Mauritius. Jakmile jsme tam dorazili, šel jsem do nemocnice. Kernau mě tam vytrvale celou dobu navštěvoval a dělal mi pomyšlení.

„Jenom kuráž,“ říkal mi, když jsem se uzdravoval. „Brzy spolu budeme na palubě.“

„Takže ještě nepřišla chvíle, kdy provedeš svůj plán?“

„Ty mě musíš mít za pěkného holomka, že se takhle ptáš! Opustit kamaráda, když je nemocný a může mě potřebovat! No tohle! Víš ty vůbec, cos řekl? Člověk přece může milovat svobodu a nezávislost, a přitom mít taky srdce a nebýt žádná krysa…“

27. dubna 1798 jsem opustil nemocnici na Mauritiu. Šel jsem z ní rovnou na loď, a to ne už jako plavčík, ale jako námořník. Ta loď byla korveta Brüle-Gueule o dvaadvaceti dělech a skoro vzápětí vyrazila k Samarangu. Tam jsme vysadili admirála de Serceye, který předtím odešel z Forte. Ze Samarangu vedla naše cesta k Batávii, kde čekala fregata Preneuse (Dobyvatelka) pod velením kapitána L’Hermita.

L’Hermite pak převzal velení na obou lodích. Naše malá divize se na několik dnů znovu zastavila na Samarangu. Pak, protože jsme se nesetkali s žádnou nepřátelskou lodí, jsme mířili k Filipínám. Kernau vůčihledě scházel samou nudou, ale nestěžoval si. Choval se ke mně tak šlechetně, že si ani slovem neposteskl, jak ho souží služba na válečné lodi.

Při přistání vál takový vichr, že Brüle-Gueule pak musela podniknout opravy v oblasti ponoru. Mého námořníka to rozveselilo.

„Jen počkej, brachu,“ povídal mi nadšeně, „až budou obě lodě kotvit v přístavu Cavit-le-Vleux na druhé straně zálivu, v Manille. Zatímco se bude loď opravovat, my si najdeme nějakou zábavu, a jestli ne, tak nestojím za fajfku tabáku!“

„Je v Manile nějaká zábava?“

„V Manile ani ne, to je obchodní město. Tam se nevede řeč o ničem jiném než o piastrech a o zboží. Ale Cavit-le-Vieux je pravé námořní město, tam se najde zábava, po jaké kdo touží… Hrome! Tam už jsem si něco užil!“

„Jací lidé žijí v Cavitu?“

„Pěkná sebranka, ale je s nimi živo. Najdeš tam darebáky ze všech koutů světa. Když potkáš na ulicí cizího námořníka, můžeš se klidně vsadit, že už byl někde odsouzen na šibenici. Docela jistě neprohádáš. Tam je útočiště všech dobrodruhů a pirátů, co Jich země nosí. Strašní lumpové, to je pravda, ale umějí se bavit, umějí prostě žít!“

„A tamější policie ty lidi nechá na pokoji jen tak?“

„Jestli je nechá na pokoji? Ta je přece zbožňuje! Z čeho by bez nich žila? Jen si nepředstavuj, brachu, že je tam policie tak úzkostlivá jako u nás ve Francii… Kdepak! Sotva se setmí a zhasnou světla, vojenské patroly a serenos – noční stráže – mezi sebou soutěží, komu se podaří obrat víc chodců… Uvidíš, nasmějeme se!“

„Víš, že mi kapitán de la Souchais povolil zůstat na pevnině?“

„Vím, se mnou…! Čeká nás svoboda a se zlaťáky tvého bratrance a s mými zkušenostmi se budeme mít jako v ráji. Ale mám hlad jako vlk, pojďme na večeři.“

Ten den jsme si pěkně vyhodili z kopýtka a pětadvacet zlatých od bratrance se hodně ztenčilo. Druhý den byl Kernau znovu na pevnině, ale sám, a nevrátil se na palubu. Večer mi přinesli dopis, který mi nechal napsat. Stálo v něm, že vezme roh a neboli že bude dezertovat. Radši se se mnou už nesetká, aby si to nerozmyslel. Dopis mě velmi rozlítostnil. Kernau ho zakončil přáním a nadějí, že se jistě na nějaké lodi spolu ještě sejdeme.

V Cavitu jsme zůstali přes šest týdnů, ale náš kapitán, pan Bruneau de la Souchais, nezískal o Kernauovi žádné zprávy.

Byl srpen a tou dobou měl z Číny do Evropy vyplout velký anglický konvoj, doprovázený dvěma loďmi.

Kapitán L’Hermite navrhl španělskému admirálovi, který tehdy se svou divizí kotvil v manilské rejdě, abychom si cestou na konvoj společně počíhali a zajali jej. Po dlouhých průtazích a nekonečných vyjednáváních byla expedice dojednána.

Novinka se roznesla rychlostí blesku a způsobila posádkám živou radost, vyvolala v nich nevýslovné nadšení.

Bylo totiž proč se radovat. Stát v té době nevyplácel pravidelné mzdy, přesněji řečeno, nikdy nevyplatil posádkám obnos, který vyplatit měl, a my jsme byli věčně bez peněz. Bylo to nepříjemné, ale i ponižující, nikdy jsme se nemohli vyrovnat pirátům, kteří se v penězích jen topili.

Jak tedy říkám, pomyšlení na to, že se zmocníme bohatého anglického konvoje s čínským zbožím pro Evropu, nás věru nadchlo.

Nastaly nové průtahy, kterým nemohla zabránit ani netrpělivost a podnikavost našeho statečného velitele, kapitána L’Hermita. Pak španělsko-francouzská expedice konečně zvedla kotvy.

Ze španělské strany se skládala ze dvou bitevních lodí, každá z nich o čtyřiasedmdesáti dělech – jmenovaly se Europa a Montana (Evropa a Hora) – a ze dvou fregat, Fama a Cábeza (Pohádka a Hlava). Z naší strany tu byla Preneuse a Brüle-Gueule.

Po Kernauově útěku jsem osaměl. Navrátil jsem se tedy aspoň částečně ke kreslení. Skoro celé dny, kromě hodin, které jsem strávil studiem teorie, jsem kreslil uhlem po korvetě všude, kde byla černá znát. Někdy to byly vzpomínky na místa v Cavitu nebo na Mauritiu, většinou však lodě.

Mým nejoblíbenějším modelem byla pochopitelně Brüle-Gueule. Kreslil jsem ji ve všech možných pozicích.

Když už jsem neměl kam kreslit, vrhl jsem se na slepičí klece. Jejich povrch ale mým uhlům neposkytoval dost místa k rozmachu, začal jsem tedy rýt nožem. Tak to trvalo několik týdnů. Potom jsem se ocitl v tísni a nevěděl jsem, jak pokračovat. Na pomoc mi přispěl mistr plachtář.

Pečlivě si prohlédl mé náčrty, sdělil mi své poznámky a kritické připomínky, načež se uvolil dát mi kus silné plachty, abych mohl ve svých výjevech pokračovat. Důrazně mě však varoval, že jestli plachtu pokazím nepodařeným obrázkem, ať mu nechodím na oči. Jestli se mi ale kresba podaří, dodá mi další materiál.

Snad žádný začínající malíř, který se snaží získat v soutěži významnou cenu, neprožíval takovou úzkost a obavy jako tenkrát já. Představa, že bude s kreslením konec, nebude-li má kresba uznána za vyhovující, mě děsila a zároveň povzbuzovala. S nadšením jsem se pustil ‚do díla.

Za týden jsem byl s výjevem hotov – blížila se slavnostní chvíle mé zkoušky. V životě jsem snad nebyl tak vzrušen jako tehdy, když jsem svou kresbu odevzdal mistru plachtáři a ten na příďové nástavbě svolal námořníky, aby se s nimi poradil.

Srdce mi tlouklo až v hrdle, když jsem sledoval, jak jde kresba z ruky do ruky, a zkoušel číst ve tvářích námořníků, jaký na ně dělá dojem. Ze svraštěného obočí, trhnutí ramenem, čelistí, které rychle žvýkaly tabák, mi šel mráz po zádech. Při úsměvu nebo pochvalném kývnutí jsem se rozplýval blahem.

Mistr plachtář shrnul nakonec všechny připomínky a slavnostně a důležitě ke mně přistoupil. Kolena se mi podlamovala, ale přesto jsem se jakžtakž ovládl.

„Námořníku,“ řekl mi, „ta kresba mohla být lepší, ale pravda, viděli jsme už horší. Chci ti udělat radost, nechám si ji, a až se vrátím do Francie, dám ji ženě, aby ji pověsila vedle Jenoféfy Brabantské. Ta je moc pěkně vyvedená v barvách. A ty sis vysloužil nový kus plachty – tady ji máš.“

Měl jsem z toho výsledku velkou radost jako každý mladý člověk, který je pro něco zapálený, a to já jsem byl.

Od té doby jsem dokončené kresby ihned odnášel mistru plachtáři, a ten je skoro vždy přijal. Říkám skoro vždy, protože mi jich také nechal několik smazat, a jestli mě paměť neklame, byly to právě ty méně špatné.

V té době se mi přihodila nepříjemná věc, způsobená právě vášní pro kreslení. Při službě v kormidelně se mi občas dostal do rukou lodní deník. Pokušení bylo příliš silné, neodolal jsem bílému papíru a ořezanému peru: dovolil jsem si po stranách zápisů, které každý důstojník dělal ke konci služby, načrtnout lodě všech tvarů a velikostí.

Jednou ráno pan Frélot, první důstojník na korvetě, velmi přísný člověk, který málokdy co prominul, nahlédl do lodního, deníku. Právě jsem ho přinesl poručíku Shildovi, když mu končila osmihodinová hlídka. Zahlédl přitom nějakou tu moji tvorbu, značně protipředpisovou.

Pan Frélot na mě vrhl svůj pověstný pohled, znamení nevyhnutelného trestu. Mimochodem, jsem si jist, že mě panu Frélotovi někdo udal.

„Kdo si dovolil ten deník tak zmazat?“ zeptal se mě dosud klidným hlasem.

Zaraženě jsem vymýšlel nějakou kloudnou odpověď. K dovršení smůly se na palubě objevil kapitán a zamířil k nám.

A co čert nechtěl, žádal zrovna lodní deník.

Můžete si jistě představit, jak mí bylo, když první důstojník vítězoslavně ukázal panu Bruneauovi de la Souchais ty kresby jako předmět doličný.

Kapitán si je pozorně prohlédl a pak se přísně zeptal:

„Kdo zplodil to veledílo?“

„Nevím, kapitáne,“ odpověděl Frélot se zlomyslným a škodolibým úsměvem, který mi naháněl strach. „Právě jsem se na to ptal signalisty Garneraye, a dosud mi neodpověděl.“

„Slyšíte, Garnerayi?“ řekl mi pan Bruneau de la Souchais. „Pan Frélot se vás na něco ptá.“

Chviličku jsem se ještě snažil nějak vykroutit anebo zmírnit nepříjemné následky, které jsem si zavinil, ale i když mi mozek pracoval bleskově a na plné obrátky jako stroj, nepřišel Jsem na nic lepšího, než říci panu Bruneauovi de la Souchais:

„Já, kapitáne. Já jsem ty obrázky spáchal.“

„Aha, tak. Vy, pane. To je skvělé. Dojděte pro náčelníka lodní policie a vraťte se s ním sem.“

Nebyl to nijak příjemný úkol, ale co dělat, musel jsem poslechnout.

Muži z posádky, zaujati scénou, která měla skončit mým příkladným potrestáním, tedy povyražením pro ně, na mě hleděli většinou zvědavě. Ale byli i takoví, kteří na mé kreslení žárlili, a ti se zlomyslně radovali. Jaký byl ale můj údiv, když jsem se vracel s náčelníkem lodní policie a zastihl pana Bruneaua de la Souchais v podřepu před jednou slepičí klecí! Prohlížel mé kresby, tentokrát nikoliv načrtnuté perem, ale vyryté špičkou nože, což bude jistě přitěžující okolnost. Teprve v té chvíli jsem si uvědomil celý rozsah svého zločinu a už jsem se viděl odsouzen přinejmenším k trestu houpáním.

Těch pár chvil, kdy jsem v pozoru a bez pohnutí stál před kapitánem, který dosud prohlížel mé nešťastné pokusy o dřevoryt, se mi zdálo pěkně dlouhých. Sem tam jsem se potají podíval na prvního důstojníka pana Frélota a z nasládlého úsměvu na jeho rtech jsem se roztřásl ještě víc.

Pan Bruneau de la Souchais se konečně zvedl, vrhl na mě přísný pohled a pak řekl náčelník lodní policie:

„Až do dalšího příkazu má tento muž zakázáno dostávat příděl vína,“ a ukázal na mě.

Po těch slovech jsem se v duchu velice zaradoval. Spadl mi ze srdce balvan. Náčelník lodní policie, jehož hodnost se rovná hodnosti poddůstojníka, se uklonil a ihned šel rozkaz tlumočit do kantýny. Zato pan Frélot vypadal velmi nepříjemně zaskočen.

Když se v poledne podával oběd pro posádku a já jsem si šel klidně sednout na své obvyklé místo na zemi, oznámil mi jeden kadet, že mě volá kapitán. Pana Bruneaua de la Souchais jsem našel, jak se pokojně prochází po záďovém nástavku.

„Pane Garnerayi,“ řekl mi přívětivě a svým vznešeným způsobem, jaký jsem už u nikoho jiného nepoznal, „jestli můžete na chvilku přerušit svou uměleckou tvorbu a udělat si trochu času, byl bych rád, kdybyste se mnou dnes povečeřel.“

Překvapení mi vyrazilo dech. Omezil jsem se tedy jen na uctivou úklonu, na nic jiného jsem se nezmohl.

Když přišla hodina večeře, upravil jsem se co nejlépe. Pak jsem se dostavil ke kapitánovi. Byl u stolu sám, protože nepřicházelo v úvahu, aby své důstojníky posadil ke stolu s prostým námořníkem.

Jednal se mnou ne snad jako se sobě rovným, ale jako s bratrancem svého kolegy Beaulieu-Leloupa, to znamená, že ke mně byl nesmírně vlídný a laskavý. S vynikajícím taktem mi sice trochu vytkl, co jsem napáchal, ale jeho výtky vyvážila velkorysá nabídka: slíbil mi poskytnout tolik papíru a kreslicích tužek, kolik budu potřebovat. Vděčností mi vhrkly slzy do očí.

„Kdoví,“ řekl mi nakonec, „jestli vám jednou vaše nadání pro kresbu, které se u vás tak předčasně projevuje, nebude k užitku?“

Jeho předpověď se skutečně doslova a do písmene potvrdila.

Druhý den nato byl odvolán zákaz mého přídělu vína. Zaznamenávám tuto maličkost, abych ukázal, do jakých podrobností byl pan Bruneau de la Souchais ke mně laskavý.

Pokud jde o poručíka Shilda, přestal se teď na mě dívat s nasládlým úsměvem, kterým mi naháněl hrůzu. Teď už mě sledoval pouze hněvivým okem, a tak jsem si na něj nemohl stěžovat.

Poručíci pan du Houlbec a pan Olivier, dobrosrdeční mladí muži, se také občas chodili podívat na mé kresby a vybírali si z nich ty, které se jim nejvíc líbily. Oba mě povzbuzovali a radili mi.

Byl jsem zkrátka na palubě Brüle-Gueule velmi šťasten, a kdyby naše plavba nebyla tak jednotvárná, a jak se zdálo, bezúčelná, nic by mi ke štěstí nechybělo. I posádka, která do zajetí anglického konvoje vkládala velké naděje, pomalu ztrácela náladu. Za tohoto stavu věcí jsme dopluli do čínských vod.

KAPITOLA V

V ČÍNSKÝCH VODÁCH – ZASTÁVKA A BITVA NA ČERNÉ ŘECE – POBYT NA OSTROVĚ MAURITIUS – STŘÍDÁM LODĚ

Když jsme měli na dohled ostrovy Ladrones, přirazila k nám místní loď, která prodávala ovoce. Od její posádky jsme se dozvěděli, že anglický konvoj v této chvíli kotví sotva třicet mil odtud.

Zpráva pozvedla našim posádkám náladu, či přesněji řečeno, vyvolala nebývalé nadšení. Muži, kteří už dlouhou dobu byli bez peněz a rozptýlení, začali dychtit po radovánkách a slibovali si, že se za to dlouhé strádání odškodní. Byli jsme si tak jisti úspěchem, naše fantazie se rozběhla takovým tryskem, že by ani jeden z nás nebyl ochoten prodat svůj podíl na budoucí kořisti za žádnou cenu.

Radost na lodích dosáhla snad vrcholu, když jsme příští den ke druhé hodině odpolední spatřili dvě anglické lodě zakotvené u malého ostrova asi šest mil daleko. Na Brüle-Gueule se ozval bujarý jásot.

Angličané byli zaskočeni, uvědomili si, že bitvu proti takové přesile svést nemohou. Přeťali kotevní lana a spěšně vypluli. Přes palubu přitom vyházeli všechno, co by je zbytečně tížilo. Zamířili k řece Kantonu a začalo pronásledování.

Během té plavby jsem často obdivoval krásnou stavbu a téměř neskutečnou rychlost španělských lodí. Stále měly před námi náskok, a to ještě nepluly pod plnými plachtami. Proklínal jsem očividnou skutečnost, že jsou rychlejší, protože tím také budou u Angličanů první. Vtom jsem však s údivem zpozoroval, že znenáhla zpomalují, až se našim dvěma lodím ocitly na dohled. Pronásledování však probíhalo dobře, ke čtvrté hodině jsme nebyli od Angličanů dál než na jednu míli.

Preneuse a Brüle-Gueule, která pro svou pomalou jízdu byla v závěru konvoje, brzy o mnoho předstihly španělské lodě. Ocitly se obě na dostřel nepřátelských děl.

Brzy začala střelba, vyměnili jsme pár salv.

„Pane Frélote,“ řekl kapitán prvnímu důstojníkovi, „dbejte na to, aby kanonýři mířili přesně na stěžně. Jsme od nepřítele příliš daleko, abychom mohli pomýšlet na těsné střetnutí. Musíme se soustředit na jediný cíl: způsobit mu škody, které ho zpomalí v plavbě, a tím dopřejí čas Španělům, aby nás dohnali… Mimochodem, už se jaksi nevyznám v chování našeho spojence… Včera letěli jako vítr, dnes se vlekou jako želvy, hůř než holandské galeoty… Ať míří na stěžně, pane Frélote, mějte na paměti můj rozkaz.“

Palba z naší strany živě pokračovala, neměla však zjevný výsledek. A vtom se přihodilo něco, co jsme zdaleka nečekali: španělské lodě nám signalizovaly, že jsou poškozeny! Nezoufalí jsme si, i když tím naše naděje poněkud pobledly.

Bylo to nejen nečekané, ale i nevysvětlitelné, jak se mohlo na klidném moři stát, že skvělé lodě našeho spojence mají najednou poruchu? Panu Bruneauovi de la Souchais nebyla ta novina vůbec po chuti. Přijal ji se svraštěným obočím a významným pokrčením ramen. Dal pouze rozkaz, aby střelba zesílila.

Nedlouho nato nám španělská admirálská loď signalizovala rozkaz, že máme ustat v bitvě a připojit se k divizi.

„Ať mě čert vezme!“ vykřikl kapitán a přidal ještě výrazy, které se k jeho zvykům a způsobům vůbec nehodily. „Ať mě čert vezme, jestli poslechnu! Pane Frélote, ať vytáhnou další plachty a pokusíme se nepřítele dohnat. Uvidíme, jestli se Španělé odváží zbaběle prchnout a nechat nás v rukou Angličanů! A i kdyby! Proč ne.

Budeme aspoň poraženi se slávou a zachráníme čest Francie i naší vlajky!“

„L’Hermita je mi líto,“ dodal ještě v zamyšlení. „Jak ten tím pokořením musí trpět!“

Chvíle hněvu však potom přešla, i když trvala dlouho, až do soumraku. Pak se pan Bruneau de la Souchais přece jen podřídil admirálskému rozkazu a stejně jako kapitán L’Hermite se vzdálil z neblahých končin.

Smutný výsledek plavby, kterou tak uboze zakončila vlažnost Španělů, posádky obou lodí značně rozladil. Bez radosti a mdlí na duchu jsme se vrátili do kotviště v Cavit-le-Vieux.

Bez prostředků byl pro nás pobyt v přístavu spíše strádáním než rozptýlením. Raději jsme zůstávali na palubě.

Všechno, co jsem podnikl, abych našel Kernaua, bylo marné. Přestávka skončila, aniž jsem se o něm cokoliv dozvěděl.

Z Cavitu zamířily Preneuse a Brüle-Gueule k Batávii, z Batávie pak vypluly k Mauritiu. Plavba byla poklidná a bez nehod Jsme dopluli na dohled ostrova. To bylo za soumraku. Kapitán L’Hermite nezpozoroval žádný křižník a řídil plavbu tak, abychom přistáli u ostrova buď v přístavu sv. Mořice, anebo v přístavu Severozápadním, to vše pod větrem.

Protože se však každou chvíli mohl objevit nepřítel, měli jsme se na pozoru. Pluli jsme celou noc a bez potíží.

Ráno, sotva se slunce vyhouplo nad obzor, dozvěděli jsme se z přístavu pomocí signálů, že kolonie je blokována anglickou divizí, složenou ze dvou válečných lodí, fregaty a korvety.

Nepřátelské lodi se naštěstí nacházely na otevřeném moří a my jsme mohli zamířit k malému přístavu na Černé řece. Jenže abychom se dostali na konec malé zátoky, chabě zaštítěné ve dvou bodech, bylo nutno křižovat. A rychlejší Angličané nás doháněli, že jsme si brzy mohli málem s nimi podat ruce. Vypadalo to na neodvratnou zkázu. Jenže nám naštěstí velel L’Hermite a u něj, jak už jsem řekl, se dalo vždy počítat s nápady i odvahou.

Kapitán L’Hermite zdejší pobřeží znal, věděl, že je tu pro nás dost vody, a ihned si uvědomil, že nepřítel v postavení pod větrem nám nemůže odříznout cestu. Obě naše lodě se mohou tedy dostat do bezpečí a snad se i vyhnout několika anglickým salvám.

Křižovali jsme bok po boku a skutečně jsme pak museli vydržet nepřátelskou palbu, a to od jedenácti dopoledne do čtyř odpoledne. Nemohli jsme na ní odpovídat jinak než pouze z děl na zádích.

Ve čtyři hodiny se naše lodě postavily příčně jedna ke druhé, vystavily anglické divizi bok a začaly pravidelně pálit.

Palba se z obou stran střídala až do šesti. Byli jsme ale jen ze tří čtvrtin na dostřel a mnoho se toho nestalo.

Za soumraku, když bylo Angličanům jasné, že na nás v našem postavení nemohou, zamířili konečně na širé moře.

Ten ústup však mohla být lest. Pobřeží nebylo ozbrojeno, počítali jsme spíše s nočním vyloděním, a žádné bezpečnostní opatření jsme tedy nezanedbali.

Druhý den za svítání byly obě naše lodě postaveny opět příčně, tak abychom mohli okamžitě pálit směrem k výjezdu ze zátoky. Hodlali jsme nepřítele patřičně přivítat, kdyby se objevil s úmyslem vážně zaútočit. Byli jsme však zablokováni, nebyli jsme na tom líp než myš, na kterou číhá kočka, a i když se nám předtím podařilo nepřítele odrazit, naše postavení bylo stéle velmi kritické. Nikdo dost dobře nevěděl, jak se z toho dostaneme.

Jenže námořníci měli skvělý, takřka neomylný čich, jaký mívají námořníci, když jsou v nebezpečí. Muži na lodích zvážili a posoudili L’Hermita a plni důvěry v něj klidně očekávali příští věci. Byli přesvědčeni, že dokud bude L’Hermite naživu, do rukou Angličanů se nedostanou.

A L’Hermite skutečně svou pověst potvrdil činem, na jaký by nikdo ani nepomyslel. Tím činem jsme se zcela zabezpečili a ještě ztrojnásobili své možnosti obrany. Nechal vystoupit posádku, na nejbližším výběžku zátoky nechal vyhloubit okopy a do nich umístil baterii čtrnácti děl z těch osmnácti, co měla Preneuse, a deset děl ze dvanácti na Brüle-Gueule.

K dělům, která na lodích nebyla k užitku, protože je ve svém postavení nemohly použít – mohly střílet jen z jednoho boku – převelel polovinu posádky.

„Teď můžeme,“ řekl, když byly přípravy skončeny, „bez obav očekávat, až nás páni Angličané navštíví.“

Naše obavy vystřídala dlouhá chvíle, nepřáli jsme si nic tolik jako návrat nepřítele, abychom s ním mohli rázně skoncovat a zakotvit v přístavu sv. Mořice. Angličané na sebe nechali čekat týden. Po sáhodlouhých přípravách se osmého dne objevili, přesvědčeni o zaručeném úspěchu, čekalo je trpké zklamání.

Na rázný a skvělý útok Angličanů jsme nejprve odpověděli takovou palbou z našich lodí, že jednu chvíli takřka ustali v boji. Nedovedli si srovnat v hlavě, že jediná fregata a jediná korveta si troufají vážně přistoupit na bitvu, v níž jsou síly tak nerovnoměrně rozloženy. Když se pak k naší palbě náhle připojila naše pozemní baterie, postavená na úrovni hladiny čili mimo dosah nepřátelské střelby, a pálila tak, že ani zásah nešel vedle, úžas Angličanů se změnil v zuřivost. Zaútočili s dvojnásobnou silou.

Bezmocný vztek a marná snaha! Výsledkem bylo pouze to, že pod naší palbou zůstali déle, čímž se znásobily jejich ztráty a porážka byla tím pádnější. Na sklonku dne byli Angličané nuceni opustit bitevní pole a díky tomu, v jakém žalostném stavu se nacházeli, museli zrušit blokádu kolonie a pobřežních vod.

Několik dní poté obě naše lodě vítězně vpluly do přístavu sv. Mořice, vítány vším obyvatelstvem. Skvělý válečný úspěch kapitána L’Hermita je znám pod jménem bitva na Černé řece.

První dny na zemi jsem strávil prací na kresbě, která představovala bitvu. Pracoval jsem tak usilovně, že se to blížilo až posedlosti. Když jsem dílo dokončil, pospíšil jsem si s ním za panem Bruneauem de la Souchais, abych mu je daroval. Zachoval se při té pamětihodné události podobně velkolepě jako L’Hermite.

Netroufám si říci, že se mi kresby podařily, ale pravdou zůstává, že se mi ten skvělý kapitán, jistě dojat mou pozorností, od té doby ještě více věnoval a stonásobně splnil a překonal slib, daný bratranci Beaulieuovi, totiž že mě vezme pod svou ochranu. Jeho dohled se změnil až v starostlivou péči. Nejprve mě na pevnině ubytoval u sebe a dále mě představil v těch nejlepších a nejpříjemnějších rodinách ve městě. Díky němu jsem se spřátelil s konstruktérem lodí panem Montalantem, v jehož loděnicích jsem se poučil o stavbě lodí.

Ostrov Mauritius nepůsobil už tak veselým, rušným dojmem, jako když jsem ho spatřil před rokem při svém prvním příjezdu. Tehdy se do kolonie hrnuli spekulanti ze všech koutů Indie i Evropy. Sjednávaly se tam obchody se zajatými nepřátelskými loďmi a Jejich nákladem. Kolem Mauritia však nyní křižovalo čím dál méně lodí a ruch na ostrově slábl a utichal.

Od roku 1793 do nynějška vyslala totiž Francie k Mauritiu v dost rychlém sledu devět válečných lodí: fregaty Cybelé a Prudente, brigu Le Courew (Běžec), korvetu Brüle-Gueule, a konečně divizi admirála de Serceye, s niž jsem připlul i já a kterou tvořily fregaty – Forte, Régénérée, Seina a Vertu.

A ze všech těch lodi po bitvě na černé řece zbývaly dvě, Preneuse a Brüle-Gueule. A ještě byla velká pravděpodobnost, že i tato korveta odpluje do Francie.

Během pobytu na Mauritiu mě pan Bruneau de la Souchais představil kapitánu L’Hermitovi. L’Hermite si dobře pamatoval společnou večeři s bratrancem Beaulieu-Leioupem v Rochefortu a vyslovil se, že by ho těšilo mít mě u sebe na palubě. S úsměvem dokonce dodal, že kdybych nastoupil na jeho fregatu, jmenoval by mě svým prvním námořním kreslířem, aniž by tím utrpělo povýšení, na něž jsem měl právo. Několik dnů po tom rozhovoru L’Hermite znoVu vyplul a vrátil se s dvěma velkými a bohatými loďmi, které ukořistil Indické společnosti v rejdě u Talichieri.

Kořist, prodaná s o to větším ziskem, že konkurence už dlouho neexistovala, naplnila kapsy penězi a námořnická srdce veselím. Posádka Preneuse se chystala, že si řádně vyhodí z kopýtka a odškodní se tak za dlouhé, ba nepřetržité strádání, k němuž byla až dosud odsouzena. Plánu však požehnáno nebylo: L’Hermite skoro vzápětí po návratu musel znovu na moře. Musel se činit, aby nahradil chybějící síly.

Posádku už neměl v plném stavu, a proto bral z Brüle-Gueule, která se chystala k návratu do Francie, tolik mužů, kolik jen bylo lze. Nemusím snad říkat, že jsem si nenechal ujít skvělou příležitost sloužit pod velením muže L’Hermitova formátu a rychle jsem se nalodil na Preneuse.

Kdybych však byl raději poslechl rady statečného a slavného kapitána lapačské lodi Dutertra a zůstal na pevnině!

KAPITOLA VI

POSLEDNÍ PLAVBA PRENEUSE – ZASTÁVKA NA MADAGASKARU – LÉČKA V ZÁTOCE LAGOA

15. srpna 1799 vyplula Preneuse směrem k jižnímu Madagaskaru. Musím podotknout, že Preneuse byla vybavena čtyřiceti děly a čtyřmi houfnicemi. Jak by mě tenkrát mohlo napadnout, když jsem pod nohama cítil tu mocnou loď a věděl, že naším kapitánem je L’Hermite, Jak hrozných katastrof se dožiju nejen jako svědek, ale jako přímý účastník. Snil jsem o bohatých podílech z kořisti, o postupu, o radostných návratech, a zatím mě čekala snad nejhroznější plavba, jaká se kdy uskutečnila.

Po čtrnácti dnech stálého lehkého vánku jsme se ocitli před zátokou sv. Augustina, kde jsme museli zakotvit. Kapitán se uchýlil do zádového nástavku seznámit se s trasou, kterou mu předepisovaly pověřovací listiny. Nadešla chvíle, kdy je měl otevřít.

Posádka, shromážděná na palubě, byla plna úzkostlivého očekávání, zda se zastavíme v přístavu, před kterým se pod třemi košovými plachtami půvabně pohupovala naše loď.

L’Hermite se konečně vynořil ze záďového nástavku a na palubě nastalo ticho, že by bylo slyšet spadnout špendlík. Mělo zaznít rozhodnutí o osudu posádky. L’Hermitovo každé sebemenší gesto sledovala napjatě stovka očí. Vypadal zamyšlený a obrácený do sebe. Chvíli se procházel sem a tam po příďové nástavbě. Pak se zjihle, ba skoro s lítostí zahleděl na nádherný výhled, který skýtala blízká pevnina. Obrátil se ke sloužícímu důstojníkovi, a jako by se bál, že se zapomněl, rázně mu přikázal, aby povolal mužstvo do služby. Podle rozkazu, s nímž se právě seznámil, jsme vyplouvali směrem na jihozápad.

Fregata v několika minutách napjala plachty a poháněna týmž větrem, který ji donesl k Madagaskaru, namířila k jižnímu cípu Afriky. 21. září hlásily hlídky zemi, podruhé od našeho vyplutí od Mauritia.

Pevnina byla směrem na západ, strměla do výše a do nedohledna se rozprostírala od severoseverovýchodu k jihojihozápadu.

Kapitán L’Hermite ji nejprve dlouho pozoroval, a když si byl jist polohou, nechal zakotvit. Ještě skoro nezačalo svítat.

Sotva první sluneční paprsky ozářily obzor, spatřili jsme tak krásnou krajinu, jaká bývá snad jen ve snách – rozlehlá zátoka, kolem níž se obrovské hory, zvláštně a malebně utvářené, stupňovitě zdvíhaly jako antický amfiteátr. Zjistilo se, že je to zátoka Lagoa. Bylo v ní tehdy kotviště velrybářských lodí neutrálních zemí, anebo tu kotvívaly lodě zemí znepřátelených s Francií. Kotviště bylo pod ochranou anglické pevnosti, což jsme tehdy ještě nevěděli a dozvěděli jsme se to bohužel, až když bylo pozdě.

„Manévrujte k pevnině, nasměrujte všechny plachty a směřujte k nejvyššímu bodu vršku. Vidím pod ním zakotvených pět lodí,“ řekl kapitán L’Hermite poručíku Riviérovi, který zrovna sloužil. Po chvíli mlčení a úvah pokračoval: „– Možná je tam pěkně pohromadě slušná kořist, a tím bychom dnes zakončili naši plavbu. Zjistíme, jak to je, stojí to za to.“

Kolem druhé hodiny odpoledne ke mně kapitán přistoupil. Ani na chvíli neodešel z můstku. Já byl na svém postu, na záďovém nástavku. Řekl mi s úsměvem:

„Milý Garnerayi, nesmíte pustit z mysli, že jsem vás jmenoval svým prvním námořním kreslířem. Vezměte si s sebou tužky a přijďte za mnou. Docela rád bych uchoval přesnou upomínku na to, co se bude dít. Pokud se těch pěti lodí nezmocním, těšilo by mě mít je aspoň na obrázku. Pokusím se chvilkami dohlédnout na vaši práci a popřípadě vám budu radit. Takže buďte připraven a pořád u mě!“

Po těch slovech si velitel několikrát obešel příď, nepochybně aby se ujistil, zda se v rejdě něco neděje. Tvářil se spokojeně a zamířil pak k důstojníkům, shromážděným kolem vratidla. Šel jsem za ním, abych vyplnil jeho rozkaz a jako kreslíř byl zcela připraven.

„Pánové,“ oslovil L’Hermite důstojníky tak, jako by spíš žádal o radu, než aby vyjádřil strohou vůli, „myslím, že bychom jednali moudře, kdybychom na ty lodě okamžitě zaútočili. Co si o tom myslíte?“

„Ovšemže, kapitáne!“ odpověděli důstojnici jedním hlasem.

„Jestli jsou totiž ty lodě neutrální,“ pokračoval L’Hermite, „je zbytečné, abychom ztráceli čas dohady. A jsou-li to lodě nepřátel, pak je na vítěznou bitvu nejvyšší čas. Jste se mnou zajedno?“

„Ano, kapitáne.“

„Pánové, vraťte se tedy na svá místa a vydejte příslušné rozkazy, aby fregata byla na všechno připravena.“

Během přípravných prací vítr, slábl a postupně zpomaloval chod fregaty.

„Tak co, Garnerayi,“ řekl mi L’Hermite s dalekohledem namířeným na zátoku Lagoa, „už jste začal kreslit?“

„Zaznamenal jsem si základní postavení, kapitáne. Ty lodě v rejdě jsou k nám ovšem obráceny přídí, a já je nemohu přesně nakreslit, nevím, co jsou zač.“

„Máte pravdu. Slunce už je za širokou clonou hor, ke kterým míříme, a na tu malou viditelnou část vrhá tak temný stín, že se skutečně nedá rozpoznat, zda to jsou válečné lodě, anebo obchodní plavidla. Ale jenom buďme trpěliví!“

Kapitán to říkal polohlasem a jako by mluvil sám k sobě, a nato začal nervózním a rytmickým krokem přecházet po palubě celé lodi. Chvílemi se zastavil a dalekohledem sledoval zátoku, chvílemi pohovořil se strážemi.

Vítr, značně už zesláblý, se nezvedl, jak jsme doufali, naopak slábl víc a víc. Doplout ke kotvišti bylo takřka nemožné, a to den již končil.

K zakotvení na volném moři nebylo příhodné dno, a tak nám nezbývalo nic jiného než přečkat noc pod plachtami. Jenže hrozilo, že během bezvětří, které každodenně nastává mezi větrem z pevniny a větrem ze širého moře, proud zanese fregatu mimo zátoku.

Nebyl jsem tenkrát na lodi už žádný nováček, dost už jsem se naučil, a našeho postavení jsem si byl dokonale vědom. Nijak mě tedy neudivilo, že kapitán L’Hermite, aby nenesl zodpovědnost jen sám, svolal poradu. Na místě se mělo rozhodnut, zda poplujeme dál do rejdy – fregata by se ovšem pokusila co možná předstírat, že je obchodním plavidlem – anebo zda na noc vyrazíme na volné moře.

Kolem obou názorů se strhl dost živý spor, čas totiž nečekal. Nakonec však zastánci okamžité akce zvítězili nad těmi, kdo byli pro noc na volném moři. Otázkou však zůstávalo, zda nám neustále slábnoucí bríza, která nám stěží nadouvala plachty, vůbec umožní dostat se v té chvíli na konec zátoky.

K radosti celé posádky, kterou lákala vyhlídka bohaté kořisti a nemohla se dočkat, až ji bude mít v rukou, zbytek větru, na kterém byl z valné části závislý úspěch našeho rychlého útoku, se udržel déle, než se dalo doufat.

Zbývalo zajistit přestrojení za obchodní loď. Proměna nezabrala příliš času a udála se jako zázrakem.

Děla byla v rychlosti vtažena dovnitř a střílny baterií uzavřeny, načež se vzhůru vyšplhala švédská vlajka a zrádně zavlála ve vzduchu. Pár mužů z posádky zatím přitahovalo a spouštělo bramové a další menší plachty, tak aby vznikl dojem, že posádka není příliš početná.

Pak, skoro už za tmy, za skomírajícího větru fregata spustila kotvy v zátoce Lagoa. Postavila se příčně co nejblíže největší z pěti lodí, přesto však naneštěstí o půl dostřel dál, než by bývalo třeba. Abychom nepřítele co nejvíc zmátli, byly naše košové a spodní plachty jakžtakž svinuty omezeným počtem námořníků.

Ve chvíli, kdy už končily práce spojené s kotvením, tedy kolem sedmé hodiny, proplula za naší zádí ve vzdálenosti asi dvaceti sáhů malá goeleta. Těch několik námořníků, které jsme na její palubě spatřili, nás sledovalo jen ledabyle. Jejich chování nás uklidnilo, loď pokračovala ve své cestě, aniž projevila přání se s námi dorozumět.

S velkou radostí jsme ji viděli mizet. Kdyby z ní totiž na nás zavolali, byli bychom v úzkých – na naší lodi nebyl nikdo, kdo by mohl odpovědět anglicky na takové úrovni, aby se nedal poznat náš skutečný původ. Hrozilo tedy, že se prozradíme.

Přes toto zažehnané nebezpečí jsme však stejně byli v ožehavém, ba kritickém postavení. Zhola nic jsme nevěděli o tom, jak silné jsou lodě kolem nás, ani nic o jejich původu. Ta, co kotvila nejblíže k nám, nám připadala dost značné tonáže. Nebylo nám tedy jasné, zda hrajeme roli supa, číhajícího na kořist, anebo roli supa, který se chytil na vějičku.

Kapitán nemohl zahájit bitvu, aniž alespoň věděl, s kým se má utkat. Také byl příliš daleko od zakotvených lodí. Oznámil nám tedy, že přes noc vyčká. Navíc mu to umožní počkat na vítr od moře, který se obyčejně zvedá kolem deváté. Naše situace se tím o hodně zlepší, budeme tak popřípadě moci zaútočit na nepřítele s předstihem.

Posádka na svých bitevních postech už asi hodinu bezstarostně spala. To patří k výsadám prostých námořníků před zahájením akce.

Pouze několik mužů, mezi nimi i já jako stráž na zádovém nástavku, tiše hovořilo o možných událostech příštího dne.

„Zatraceně!“ řekl mi jeden z nich, jménem Valentin, rodilý Pařížan, a tudíž můj krajan, „myslím, že až se tentokrát vrátíme na Mauritius, nebude to s prázdnou, podíly z kořisti nám vynahradí trapné vzpomínky na to, jak se nám páni piráti posmívali…“

„Tiše, Valentine!“ přerušil jsem ho tlumeně. „Neslyšíš nějaký hluk?“

„Máš pravdu! Hádal bych podle rytmu na vesla nějakého člunu.“

Nemýlili jsme se. Zvuky byly po chvíli zřetelnější a nenechaly nás na pochybách o svém původu. Brzy nato byl člun, který připlul od přídě, vedle fregaty. Podle přesnosti, s jakou si námořníci ve člunu počínali, když naráz zvedli kolmo vesla, jsme všichni uhodli, aniž jsme si museli své zjištění navzájem svěřovat, že člun patří k válečné lodi.

„Hoď jim kotevní lano!“ křikl loďmistr z příďového nástavku. „Máme je! Tenhle úlovek udělá kapitánovi radost!“

Muži z přídě rozkaz rychle provedli. Muž, kterého jsme pro tmu neviděli, ale soudili jsme, že je to velitel člunu, se ihned lana chopil a táhl je k sobě. V té chvíli však dostal onen velící důstojník nešťastný nápad a položil anglicky několik otázek námořníkům venku na fregatě.

„Hrom do toho!“ řekl mi Valentin a neprozřetelně zvýšil hlas, „jsme v kaši! Přijdou na naši fintu… Nikdo mu nebude moci odpovědět!“

Nějaká francouzská slova buď dolehla až k mužům ve člunu, anebo v důstojníkovi vzbudilo podezření příliš dlouhé ticho po jeho otázkách, najednou však prudce odmrštil žebřík, po kterém už chtěl vyšplhat na naši palubu, a přikázal svým lidem odrazit na širé moře.

Rozkaz byl proveden až příliš hbitě – vesla okamžitě padla dolů a loď, kterou jsme už málem zaskočili, se od nás v okamžení vzdalovala. Za několik minut už jsme v nočním tichu ani nerozeznali zvuk vesel, tlumený mlhou kolem.

Únik člunu byla ta nejhorší smůla, která nás mohla potkat. Přišli jsme o výhodu obeznámit se se silou lodí v rejdě poněkud přesněji, a navíc se ony naopak dozvědí, kdo jsme my. Hned po té osudné příhodě přiběhl na lávku kapitán, který se procházel po můstku. Zaslechl člun přirážet, a co se stalo potom, jsme mu řekli.

„Dobrá,“ řekl chladně důstojníkovi ve službě, „nechte odpočívat ty, co spí. Zůstává při tom, že zaútočíme zítra.“

Kapitán odešel a já jsem se znovu ponořil do snění, z něhož mě Pařížan Valentin na chvíli vytrhl. Co by také mohlo víc podněcovat představy než postavení, v němž jsme byli?

Nejistota plná úzkosti, co bude zítra, velebné noční ticho, jen nepatrně rušené jednotvárným šploucháním vln o trup fregaty, hluboká tma okolo, představa, že několik sáhů od nás bdí nepřátelé, kteří se tajně chystají na nás zaútočit… A také vzpomínka na nádhernou zátoku Lagoa, kterou jsme ještě toho rána zahlédli ve stínu mohutných hor kolem ní… Když se všechny ty vzrušující i poetické podněty spojily, zaháněly spánek z mých víček a krajně vzněcovaly mou fantazii.

Chvílemi jsem se navracel do skutečného světa a snažil jsem se bystrým okem proniknout tmu v zátoce.

Brzy se nám zdálo, že se v rejdě děje něco ne-li podivného, pak rozhodně natolik podezřelého, abychom tomu věnovali soustředěnou pozornost. Střílnami nepřátelských lodí jsem zahlédl časté mihotání světel a bylo zcela namístě usoudit, že se na těch lodích o nás zajímají. Řekl jsem si však, že je ještě příliš brzy na to, aby ty přípravy mohly ohlašovat zahájení nepřátelské akce, a s výsledkem svého pozorování jsem se nikomu nesvěřil.

Kolem deváté jsem seděl na svém bitevním postu, tedy na záďovém nástavku, když se poblíž mě zastavil kapitán. Procházel se po zádi s poručíkem Graffinem a právě mu říkal:

„Milý Graffine, iluze už tady nejsou na místě. Já nepochybuji ani v nejmenším, že jsme odhaleni.“

„Kdoví, kapitáne? Snad vás tíží zodpovědnost, která na vás leží, a vidíte věci Černější, než opravdu jsou. A ke všemu ta temná noc… Pokud jde o mě, nevidím žádný jasný důkaz toho, že Angličané o naší přítomnosti v rejdě vědí.“

„Ale copak jste si nevšiml, že jejich lodní zvony nezvonily v osm hodin tak pravidelně jako obvykle a že to „all is well“ (všechno v pořádku) jejich stráží se neopakovalo přesně tak jako jindy…! Z toho a z dalších odchylek od běžné praxe pří službě vyvozuji, že se nepřítel zabývá něčím důležitým.“

Kapitán L’Hermite poslední slova ani nestačil doříci, když k němu chvatně přistoupil první důstojník:

„Kapitáne, v různých částech takeláže toho velkého trojstěžníku, který je k nám nejblíže, byla náhle zpozorována světla. Několikrát se to opakovalo: Soudím na světla ze zapáleného doutnáku. Po chvíli se totéž opakovalo na palubách ostatních lodi.“

„Dobrá. Tedy jsem se nemýlil… Pane Dalbarade, nechte v tichosti probudit posádku, a ať se každý tiše přesune na svůj bitevní post… Akce začne, a řekl bych, že dřív než za čtvrt hodiny.“

První důstojník běžel předat rozkazy.

„Tak co, Graffine,“ navázal kapitán po Dalbaradově odchodu, „stále ještě tvrdíte, že vidím věci černější, než ve skutečnosti jsou, a že je tím vinna ta tmavá noc? A není logické, že nepřítel, když zná naše síly a obává se, že zítra zaútočíme, využije tmy, aby nás zaskočil a těžil z momentu překvapeni…? Naštěstí jsme připraveni a můžeme útok směle očekávat.“

Jako by události znovu chtěly potvrdit mínění pana L’Hermita. Ještě snad nedořekl, když tu náhle levou stranu zátoky ozářila ohnivá zář, vzápětí se pak v dálce ozvala detonace, opakovaná několikrát ozvěnou, a nad regatou přesvištěla dělová koule.

„Francouzskou vlajku vzhůru! Otevřít střílny! Připravit k boji!“ zvolal L’Hermite jasným hlasem a pospíšil si na velitelský můstek.

Zatímco posádka plnila jeho rozkazy, nad Preneuse se zkřížila děsivá palba, pět salv z pěti lodí zároveň ozářilo anglické vlajky, vlající na jejích stožárech.

Ještě se po těch strašných detonacích chvěl vzduch, a už se z tlampače kovovými tóny ozval silný L’Hermitův hlas. Hlaholil slova, na něž byla celá posádka připravena:

„Palte! Palte ze všech děl!“

Sopka vybuchla. Jakmile byla zahájena pravidelná bitevní akce, tedy jakmile jsme palbu patřičně soustředili na protivníky, mohli jsme v záři dělostřelby konečně změřit nepřátelské síly. Bylo to beznadějné! Po pravoboku jsme měli co dělat s třemi velkými velrybářskými loďmi, po levoboku jedna loď Indické společnosti, trojstěžňová korveta, a na hřebeni kopce anglická pevnůstka, jejíž dobře mířené střely každou chvíli otřásaly kostrou fregaty.

Takový pohled by jistě zviklal odvahu i těch nejudatnějších. Stačilo však vidět L’Hermita, jak stojí na velitelském můstku, a jeho příklad nás povzbudil. Ze srdcí prchala slabost a bázeň, nahradila je naděje a bojové nadšení.

„Jsme beze sporu ve špatném postavení, pane Dalbarade,“ řekl klidně L’Hermite svému prvnímu důstojníkovi. „Ví bůh, kdyby to záleželo na mně, vyhnul bych se mu za cenu každé oběti. Žádná námaha by mě neodradila… Ale byl jsem nucen je přijmout. Zbývá nám naděje plynoucí z lehké změny větru, která mi neušla. Snad se nám podaří umístit fregatu po větru vůči nejsilnějším protivníkům, pak přetnout lana, aby nás vítr zanesl až k nim. Potom bychom zahákovali loď, která nám působí největší škody, a zmocnili se jí… Jenže zatím byly bohužel poryvy větru příliš krátké, vítr od moře se pokaždé obrátil obvyklým směrem a zhatil mé plány. Ale vyčkejme a uvidíme!“

Ten rozhovor jsem zachytil i přes hřmot dělostřelby, protože jsem jako signalista měl svůj post na zádovém nástavku. Do srdce se mi vkradly obavy. Ale statečný L’Hermite vzbuzoval u posádky takovou důvěru, že by nikoho ani nenapadlo, jak zoufale Preneuse v té nešťastně započaté bitvě dopadne.

KAPITOLA VII

NOČNÍ BITVA – CHOVÁNÍ KAPITÁNA L’HERMITA – PRENEUSE UNIKÁ – TŘI DNY V BOUŘI

Bylo kolem půlnoci a bitva nejenže neustávala, ale jako by zuřila stále silněji. Vtom se však stalo něco, v co jsme se neodvažovali doufat. Naše bojovnost tím pak jenom vzrostla. Loď Indické společnosti stáhla své barvy i světla, která vlajku ozařovala. Zaznamenali jsme první vítězství! Zmocníme se bohaté a dobře vyzbrojené lodi.

„Nasedat do jol!“ velel ihned kapitán. „Pane Graffine, ať se vaši lidé ozbrojí a pospěšte si zajmout loď, která se vzdala!“

Když velitel posádky opakoval kapitánův příkaz, ozval se vítězný pokřik nás všech a vmísil se radostnějším tónem do hřmotu dělostřelby.

Nepřátelské lodě naráz ustaly v palbě, jako by je ta událost ochromila. Bitevní vřavu náhle vystřídalo pochmurné ticho. Přestávka v palbě však nemohla nasvědčovat tomu, že by se Angličané s naším vítězstvím smířili, jejich národní barvy stále vlály ve větru.

Naopak, signály, které vyslala korveta a které opakovaly velrybářské lodě, v nás brzy vzbudily obavy o osud posádky, vyslané ve člunu zajmout kořist: tušili jsme zradu.

„Jen aby se Graffinovi nepřihodilo nějaké neštěstí,“ řekl kapitán prvnímu důstojníkovi a vyjádřil tak pocit, který tížil celou posádku.

Sotva však nahlas vyřkl tu obavu, anglická korveta vyslala plnou salvu k lodi Indické společnosti. Ta po tom jednoznačném pokynu znovu vytáhla vlajku a začala střílet s ještě větší prudkostí.

V životě nezapomenu na výraz hlubokého pobouřeni a zároveň bolesti, který se objevil na L’Hermitově ušlechtilé tváři.

„Ubohý Graffin!“ pronesl tak procítěně, že jsem na chvíli zapomněl na hrozící nebezpečí a mlčky se přidal k jeho bolesti. Ubohý Graffin!

Pak se však kapitán rázem vrátil ke své povinnosti a zodpovědnosti:

„Ta loď musela utrpět těžké ztráty, jestliže se vzdala. Na ni hanba za zradu nepadá, padá na korvetu, která ji donutila porušit slovo… Kupředu!“ zvýšil kapitán hlas. Obracel se k posádce. „Viděli jste, že loď Indické společnosti stáhla vlajku. Ještě chvíli, a kořist je naše. Odvahu, chlapci! Miřte přesně!“

L’Hermite nařídil artilérii na levoboku, aby palbu zaměřila výhradně na loď Indické společnosti, abychom tak vyřídili loď, jejíž definitivní zajetí nám mohlo, ba dokonce mělo zajistit vítězství. Zatím se však změnil vítr. Bylo to pro nás nečekané a navíc osudné: korveta se tak mohla přemístit skoro před příď Preneuse. Na její nepřetržitou střelbu jsme mohli odpovědět jen našimi čtyřmi stíhacími děly.

L’Hermite se od svých úmyslů nenechal tou vražednou palbou odradit. Zůstal dál zaměřen ha loď Indické společnosti – pro nás to bylo buď anebo. Desetkrát jsme byli svědky toho, jak její baterie postupně umlkají a slábnou, a už jsme doufali ve vítězství – ale desetkrát jí početné čluny dodaly nové bojovníky a loď začala pálit poznovu.

Až dosud panovala nad bitevním polem naprostá tma, prozařovaná pouze záblesky z děl. Když se konečně na obzoru objevil měsíc, ozářil svými bledými smutnými paprsky obraz našich ztrát. V životě nezapomenu na hrozný dojem, jaký ve mně ten pochmurný pohled vyvolal.

Na palubě ležely trosky a cáry lanoví, kladek, dělových sochorů, zábradlí, plachet, lodní výstroje, stěžňů, lodních člunů a lodic a uprostřed toho asi čtyřicet námořníků – někteří mrtví. Jiní zranění.

Měsíčního světla jsme využili, abychom posbírali raněné. Viděl jsem, jak blízko mě byl raněn mladý aspirant. Když ho zasáhla smrtelná střela, usmíval se. Jistě vůbec necítil, že je zraněn… A co já? Uvidím se ještě někdy s otcem? Jakou úzkost by prožíval, kdyby mohl tušit, v jakém jsem právě nebezpečí, jak by trpěl, kdyby věděl, jak hrůzný pohled mám před očima!

„Pánové,“ řekl chladně L’Hermite, pečlivě ukrývaje svou bolest i obavy, „jestli si vítr ještě nějakou dobu podrží tento směr, což je pouze pravděpodobné, budeme nuceni prozatím opustit kotviště. Pokud nám nepomůže bríza, nemáme naději na sebemenší úspěch. Naši povinností je stůj co stůj odplout.“

Chvíli se odmlčel a pak živě pokračoval:

„Odplout neznamená uprchnout, že? Až budeme zítra pány větru, vrátíme se a budeme pokračovat v mém plánu. Říkám vám, že zvítězíme, a nebojím se, že by mi události nedaly za pravdu. Ostatně, nemusíme se obávat, že nepřátelské lodě raději ztroskotají na pobřeží, než aby se vzdaly. Zdejší pobřeží je totiž osídleno divokými kmeny, které už nyní číhají na svou budoucí oběť. Opakuji vám, ty lodě nám neuniknou… Vítr se nemění. Takže s tím musíme skoncovat a raději hned než příliš pozdě. Odplujeme. Pane Dalbarade, oznamte mé rozhodnutí posádce a pošlete muže k plachtám, aby připravili všechno pro vyplutí.“

Když L’Hermite dokončoval rozkaz, přirazil k fregatě člun, který měl zajmout loď Indické společnosti. Dvěma skoky se na palubě ocitl pan Graffin.

„Ach, Graffine! Vy jste tu!“ zvolal L’Hermite a jeho pohnutí bylo o to upřímnější, že se dovedl ovládat jako málokdo. „To jsem rád, myslel jsem, že vás… Angličané…“

„Člověk se nenechá přece jen tak… Angličany, kapitáne,“ odpověděl s úsměvem Graffin. Graffin byl velmi charakterní, skvěle odvážný a rytířský muž, ale navíc si i v nebezpečí dovedl zachovat vyrovnanou a veselou náladu.

U velkých mužů bývá pověrčivost častá, snad že chápou, jak je lidský duch omylný, a proto se někdy ve chvílích zoufalství či pochyb odevzdávají do náruče náhody.

Námořníci pak tomu podléhají častěji než jiní. Povšiml jsem si, že návrat poručíka Graffina vrátil L’Hermitovi důvěru v budoucnost, kterou předtím z ušlechtilých pohnutek před ostatními předstíral, ale kterou patrně sám neměl.

„Dalbarade!“ zavolal klidným a pevným hlasem. Důstojník přispěchal na jeho zavolání a kapitán se k němu naklonil, aby mu řekl cosi do ucha. Vtom však dělová koule přeřízla lano příčného zakotvení. Hlučně dopadlo do moře.

„Tím je naše situace završena,“ řekl tiše L’Hermite nevzrušeným tónem, jako by mu ta událost byla zcela lhostejná.

Avšak fregata tím přišla o to poslední, co ji ještě drželo v jakž takž obstojném, postavení. Podlehla okamžitě nárazům vln, točila se v proudu a nastavila nepříteli zblízka bok, už tak dost pošramocený střelbou z pevnůstky.

Na L’Hermitově čele se neobjevila ani vráska, ale tušil jsem, že mu ta nešťastná náhoda musí rvát srdce.

Obrátil se k důstojníkům klidným hlasem, prostým Jakéhokoliv pohnutí: „Je bez pochyb, že štěstí přeje Angličanům. Příliv pomalu ustává, nezbývá nám než co nejrychleji odplout. Ať si muži u plachet pospíší, pánové, čas je drahý.“

Důstojníci spěchali provést kapitánovy rozkazy. Kapitán u sebe zdržel prvního důstojníka a poručíka Graffina.

„Pánové,“ řekl jim spěšně a podával jim ruce, „postavte se tady na tu bednu se střelivem a podívejte se, zda nevidíte něco zvláštního po linii větru.“

„Kapitáne,“ hlásil okamžitě první důstojník Dalbarade a sňal dalekohled z očí, „vidím skrz kouř nějaký temný předmět, který se k nám blíží… Jistě nějaká loď!“

„A co vy, Graffine?“

„Já jsem, kapitáne,“ odpověděl poručík a lehce seskočil na poklop schůdku, „já jsem prostě spatřil zápalnou loď, kterou k nám táhnou anglické šalupy… Toť vše!“

„Zápalná loď!“ opakoval Dalbarade a pobledl.

„Tak, pane, zápalná loď!“ řekl L’Hermite potichu. „Graffin se nemýlí… A teď jen, ať nikdo nemá nejmenší tušeni o hrozbě, která nám visí nad hlavou! Vždyť víte, že stačí pohled na zápalnou loď a posádka ztratí veškerou morálku, a může být sebestatečnější. Ten hrozný a podlý vynález je postrachem námořníků. Chápete tedy, že máme nejvyšší čas odplout?“

Nato se L’Hermite otočil a uviděl mě poblíž.

„Pane Garnerayi,“ řekl mi se zvláštním důrazem na slůvko pane, „počítám i s vaší mlčenlivostí…“

Hluboce jsem se uklonil, ale L’Hermitovo doporučení bylo bohužel zbytečné. Skoro v tutéž chvíli se ozval rozrušený hlas stráže. Oznamovala, že se objevila zápalná loď. Po celé palubě zavládl děs a zoufalství.

„To nic, chlapci!“ vykřikl L’Hermite jakoby lhostejným hlasem – skvěle to sehrál! – a vrhl se mezi posádku, „to prostě jedna nepřátelská loď vzplanula a táhnou ji na širé moře.“

Po kapitánově nezbytné lži se na fregatu vrátilo trochu důvěry, což umožnilo uspíšit práce nezbytné k našemu útěku. Jenže po chvíli už bohužel nemohlo být pochyb. Zápalná loď se očividně blížila a clonou kouře z našich děl, která s neztenčenou silou pálila, bylo už vidět skrze střílny zápalné lodi žhavé rudé plameny.

Čtvrt hodiny – a bude u nás! L’Hermite se vzdal dalšího klamání posádky a začal velet známým hlasem, který jasně, zvonivě zněl nad duněním děl a který nebylo možné neuposlechnout.

„Srovnat ráhnové spouště a plachetní lana!“ řekl. „Vy tam u košových plachet! Spíte, nebo jste strachy bez sebe?“

Nebožáci u košových plachet se dusili žárem a těžko se navzájem dorozumívali. Přesto však velitel koše na čelním stěžni brzy hlásil, že tam je všechno připraveno.

„A co vy tam v koši na velestožáru?“ pokračoval L’Hermite a netrpělivě na ně halekal. „Čeká se už jen na vás!“

„Hned, kapitáne!“ odpovídali ti chudáci, napůl udušení.

„Není vlastně žádný spěch,“ odpověděl L’Hermite. Věděl, že na něj jsou upřeny všechny oči. Začal klidně přecházet po můstku s rukama za zády. „Zápalná loď nemá správný směr. Je jasné, že nás mine v dost velké vzdálenosti, nebude moci přirazit.“

Náš kapitán mohl jistě přikázat vyplout, ať byl stav lodi jakýkoliv. Jenže ten ostudný útěk, prozrazující nepříteli, jak na tom skutečně jsme, citelně zasáhl L’Hermitovu hrdost.

Zápalná loď byla už takřka bok po boku s fregatou. Každé další zaváhání by už byl zločin.

„Rychle malou kosatku!“ křikl tedy L’Hermite, v jehož hlase se chvěl hněv. „Přeseknout kotevní lana a košové plachty vzhůru!“

Fregata, uvolněná z pout, se rychle poddala větru, mořským vlnám a rozedraným plachtám, které se hbitě vzduly, sklouzla a vyrazila na volné moře.

Od vyplutí uplynulo stěží pár minut, a vtom se ozvala strašná, neskutečná detonace. Preneuse se jen otřásla. Detonace ozářila gejzírem plamenů otřesné bitevní pole, jež jsme právě opustili.

Doslova v hodině dvanácté.

Hluboká tma nastoupila hned chvíli po tom oslepujícím výbuchu, a ta tma nás pojala do svého stínu. Snažili jsme se vytáhnout co nejvíc plachet, aby nás nepřítel za úsvitu, který se rychle blížil, nemohl vidět v celé bídě, do které nás bitva uvedla.

Přestože posádka padala únavou, až do rána připevňovala k ráhnům nové plachty, spojovala stěžně a ráhna, pěchovala skuliny v trupu lodi a opravovala lodní čluny. Byla to práce nebezpečná – námořníky ohrožovaly volně visící kladky a rozbité stěžně, přervaná lana byla nebezpečná pro každého, kdo se na ně silou zavěsil, a bylo mnoho raněných. To, co bylo neodkladné, však bylo vykonáno bleskově.

Doufali jsme aspoň, že nás krásné počasí a příznivý vítr odškodni za naše ztráty a všechno utrpení a že si budeme moci odpočinout. Ale osud nám nepřál na téhle plavbě nic příjemného. Bríza se měla podle všech pravidel postupně utišit: jenže se stal pravý opak. Náhle se stočila ze západu k jihu, a to velmi prudce.

Sotva se od obzoru začalo dnít, mezi slunce a nás se přivalila ohromná vrstva břidlicově šedých mraků, lemovaných purpurem. Zdála se tak hmotná Jako skalnaté pohoří. Noční temnota se skoro vrátila zpátky. Moře se brzy rozběsnilo, začalo vřít a pozvedlo své pohyblivé hory pokryté pěnou. Začala bouře.

Častokrát jsem zažil živelné pohromy a náhlé zvraty počasí, ale uragán prudší než tento Jsem neviděl. V jednu chvíli byla fregata nakloněna na bok. Všichni jsme si mysleli, že jsme ztraceni.

Ještě štěstí, že v té hrozné situaci se ozval vážný a klidný L’Hermitův hlas a povolal nás všechny k zodpovědnosti.

„Chlapci, odvahu a klid!“ řekl nám. „Kormidlo bylo včas nastaveno po větru, nic není ztraceno.“

Skutečně. Fregata sice byla několikrát střídavě vymrštěna na vrchol vln a pak zas svržena až na dno jejich propastí, ale nakonec jsme vždy našli znovu rovnováhu a začali jsme brázdit. Věděli jsme všichni, jak blízko jsme své poslední hodince. Nic nám ovšem nezaručovalo, že se nebude opakovat podobná katastrofa, z níž jsme právě vyvázli jako zázrakem. Srdce jsme měli stísněná.

Uprostřed takové bouře byla fregata bezmocná, nemohla dál vystavovat bok větru. L’Hermite se musel smířit v zájmu naší jediné možné záchrany s nasměrováním lodi s větrem za zády, prchat před větrem a tak navždy opustit tyto neblahé končiny. A zároveň se ovšem vzdát naděje, že se pomstíme za události v zátoce Lagoa.

Přestože jsme změnili směr, nebezpečí pro nás trvalo v celém svém rozsahu. Preneuse mohla každou chvílí být převrácena na bok a nebylo příliš pravděpodobné, že bychom byli zachráněni dalším zázrakem.

Do sebe uzavřený L’Hermite zamyšleně zkoumal tajemný průběh bouře s celou svou nesmírnou zkušeností. Zdálo se, že nakonec k nějakému závěru došel. Všechny pohledy byly obráceny k němu, a i když by se z nich dala vyčíst úzkost i našeho takřka beznadějného postavení, byla v těch pohledech i neochvějná důvěra, kterou v nás vzbuzoval. Byli jsme dopodrobna připraveni na vše: tesaři se sekyrami v rukou čekali na jediné slovo, aby podťali křížový stěžeň a současně s ním i stěžeň hlavní. Na celé fregatě vládlo hluboké slavnostní ticho, které rušilo jen běsnící moře.

L’Hermite překročil několik příček křížových úpon a s orlíma očima upřenýma do ohniska uragánu osaměl, sám se svými myšlenkami, oddělen od všeho, co by ho v úvahách mohlo rušit.

Jeho rysy však náhle zaplály nápadem a ve vzácném okamžiku, kdy bouře polevila – jako by si chtěla aspoň na chvíli odpočinout – se jasný kovový hlas našeho statečného kapitána rozlehl po celé fregatě:

„Svinout křížovou kosatku a přední plachtu…!“

Příkaz k té nebezpečné operaci byl přijat ve smrtelném tichu. L’Hermitovi se jako kapitánovi poprvé stalo, že posádka zaváhala. Po čele mu přeběhl mrak. Ale muži vzápětí jako by se zastyděli, že byť na chvíli zapochybovali o kapitánových schopnostech, spěšně uposlechli. Manévr byl proveden v mžiku.

Fregata ihned pozbyla nejistoty. Zprvu ji strhla síla plachet a kormidla, pak se stočila přes propast a konečně se vyrovnala, nabrala zádí vítr a vyrazila tak rychle, že statečně unikala běsnění živlů.

Teď lodi zbývalo jen nechat se zezadu hnát uragánem. Všichni se mohli odebrat na svrchní palubu a na chvíli si odpočinout.

„Jak loď kormidluje?“ zeptal se po chvíli kapitán L’Hermite poručíka Fabra.

„Dost špatně, kapitáne! Nedaří se nám udržet vítr vzadu, máme obavu, aby se nenatočila k větru bokem.“

„Právě toho jsem se bál… Co naplat? Chyba není v nás, ale v Preneuse. Stejně nemůžeme vytáhnout víc příďových plachet, abychom neporušili rovnováhu čelního stěžně. Zkusíme aspoň ze zádi spustit do vody lano.“

Stalo se, a skutečně to bylo lepší.

Tři dny a tři noci bouře neutichala. Potom trochu zeslábla a my jsme konečně mohli užít trochu odpočinku, který nám tak dlouho chyběl a který jsme tolik potřebovali.

KAPITOLA VIII

SETKÁNI S JUPITEREM – SE CTÍ VYCHÁZÍME Z NEROVNÉ BITVY – ANGLIČANÉ NÁS PRONÁSLEDUJI

K páté hodině večer, když se měla mužstvu podávat polévka, hrozilo, že bouře znovu zesílí, protože jsme se právě ocitli v nebezpečném pásmu Jehlového útesu. Aspirant pověřený večerní stráží právě poslal dozorčího námořníka od čelního stěžně, aby upozornil velícího důstojníka, že po pravoboku zahlédl loď. V řevu bouře nebylo totiž slyšet ani zvuk vlastního hlasu. Námořníci hned vyšplhali do lanoví a jako živý telegraf předávali zprávu dál.

„Jak pluje?“ zeptal se L’Hermite, když ho o věci zpravili.

„Pluje levobokem k větru, míří k nám!“ odpověděl poručík Graffin, který sotva se zprávu o lodi nablízku doslechl, hbitě a směle vyšplhal po ráhnech malé bramové plachty.

„Míříme k ní?“

„Jsme trochu pod větrem, veliteli.“

„Je daleko?“

„Ne, veliteli, je jí vidět trup, když se vyhoupne na hřeben vlny.“

„Jaké má plachty?“

„Pluje pod košovými plachtami, má je podkasané, a pod čelní plachtou.“

„Vypadá velká?“

„Tak velká, že to nemůže být jiná loď než válečná!“ odpověděl poručík tak zvučným hlasem, že přehlušil hukot bouře.

To oznámení posádku samozřejmě rozrušilo.

„Pane Fabre,“ pokračoval L’Hermite a obrátil se k veliteli řízení, „kormidlujte té lodi vstříc… Výborně…! Večeře posádky se odkládá! Všeobecný bitevní poplach!“

„Napnout bitevní lana a všechna lana zdvojit…! Nahoře uvolnit malou košovou a únikovou bramovku…!“

Plnění těch rozkazů, které šly tak rychle za sebou, trochu vázlo, protože stále prudce řádila bouře a my jsme u zátoky Lagoa ztratili asi padesát mužů včetně raněných. Nadšení však nahradilo chybějící síly, děla byla vkrátku připravena, doutnáky zapáleny, zádový praporec i další vlajky přichystány.

Preneuse, které přibylo plachet, se vyřítila vpřed, rozčesávajíc svým kýlem rozbouřené vlny do širokého půlměsíce.

Brzy jsme mohli nepřátelskou loď spatřit od lodního zábradlí: rozhostilo se ticho.

Lodě se proti sobě blížily závratnou rychlostí. Jejich dráhy se brzy zkříží. Nepřátelská loď, protože byla od nás na půldostřel, sotva se ocitla za naší zádí, udělala půlobrat, aby se dostala k našim plachetním lanům a přirazila nás k větru.

„Pánové,“ řekl L’Hermite, když sledoval ten manévr, „ať máme Preneuse rádi jak chceme, té lodi musíme přiznat, že je hbitější než naše fregata.“

Byla to nepochybně válečná loď, zbývalo jen zjistit, kterému státu patří.

Bouře, jako by se svým běsněním chtěla připojit ke vřavě, která jistě brzy nastane, opět zesílila. Pro milovníky vzrušující podívané, kterou mohou sledovat z bezpečí, by jistě stálo za to uvidět obě lodě, zmítané rozzuřeným mořem, jež přes všechno hrozící nebezpečí pomýšlejí jen na to, jak jedna druhou zničit.

Mnohokrát nás ohromné panovačné vlny zanesly tak blízko k nepříteli, že jsme mysleli, že k němu přirazíme. Kdyby k tomu došlo, zkáza by byla oboustranná a naprostá. Nepřežil by patrně jediný svědek, který by o té katastrofě mohl podat zprávu.

L’Hermite mohl konečně využít jedné chvíle, kdy se částečně vyjasnilo, abychom se prohlásili.

„Vztyčte naše barvy!“ řekl.

Barvy vyletěly na vratiráhno.

„A teď pozor!“

A skutečně, sotva kapitán dořekl, vyšlehl záblesk a ozvala se rána. Byl to výstřel z děla, a tím nepřátelská loď vyjevila svou anglickou příslušnost.

Ticho, které na naší palubě panovalo, v té chvíli ještě zhutnělo. Byly slyšet jen tupé nárazy děl na svrchní palubu, jak je sochory natáčely při zaměřování.

„Vlajku vzhůru a pal!“ zvolal L’Hermite.

Byli jsme Angličanům tak blízko, že jsme slyšeli zároveň i povely z jejich lodi. Zvláštní shodou okolností oba kapitáni zaveleli „pal!“ zcela naráz.

Dvojí salva zaburácela jako hrom. Osud, který nám už pět dnů přál jen to nejhorší, snad ještě nebyl spokojen. Přestože jsme stříleli z návětrné strany, moře proudem vniklo do naších otevřených střílen.

To neštěstí nám jasně dokázalo, že nám skutečné překážky, jež nezávisejí na nás, brání v nepřetržité palbě.

„Vtáhnout děla dovnitř a znovu nabít!“ řekl L’Hermite klidným hlasem, jakému jsme u něj při bitvách byli zvyklí.

„

Vy, pane Fabre, nechte všechny košové plachty podkasat o tři smyčky, budeme plout pod ze dvou čtvrtin podkasanými hlavními plachtami, briggovou, velkou stěhovou a velkou kosatkou…! Smůla, milý Graffine, že máme pod sebou pomalou loď. Změna plachet je pro Preneuse výhodná, doufám, že se prozatím pronásledování Angličanů zbavíme. Bylo by totiž skutečným šílenstvím zahájit bitvu s pouhými příďovými děly proti nepřítelově baterii a příďovým dělům.“

Když začalo pronásledováni, mezi posádkou dál panovalo hrobové ticho, nepadlo ani slovo kromě vět, které byly nezbytné k provedení kapitánových příkazů. Sotva jsme napjali o šest plachet víc, než právě měl nepřítel, rychle jsme ho minuli, třebaže byl rychlejší než my.

„Musíme doufat, kapitáne,“ řekl pan Dalbarade, „že pokud se bude Preneuse takhle držet, podaří se jí Angličanovi uniknout.“

Na tu, poznámku, která byla nicméně vyřčena jako otázka, odpověděl L’Hermite pokývnutím hlavou, které bylo ne-li záporné, pak tedy zcela jistě pochybovačné.

„Myslím, že se mýlíte, pane Dalbarade,“ zvolal živě poručík Graffin, „jestli nás Angličan nestíhá, tak patrně proto, že se mu příležitost nezdá dost příznivá k otevření bitvy s jasnou představou vítězství… Můžete si ovšem být jist, že se na nás dívá jako na svou kořist. No a nejsou snad Angličané také lidé omylní?“ dořekl pan Graffin zvesela.

Preneuse měla tu dobrou vlastnost, přesně řečeno svou hlavní dobrou vlastnost, že dobře nesla plachty. Toho kapitán využil a nechal vztyčit tolik plachet, co jen fregata unesla. Loď se naráz položila levobokem na hladinu a zametla ji svými děly na přídi. Stožáry, ohnuté do krajnosti, hrozily prasknout každou chvílí. Ráhna vrzala ve spojeních s lany, lanovím se nesl ostrý svistot větru, všechny součásti trupu skřípaly, jak je pohyb lodi vychýlil, a do toho praskaly lafety děl, které se posádka snažila upevnit na svrchní palubě – nelibá a úděsná hudba, a v soumraku, kdy byla taková tma jako v noci, ještě ponuřejší.

Ke všem těm strázním přibyla ještě další. Narychlo ucpanými děrami v trupu – upomínkami na příhodu v zátoce Lagoa – vnikala do podpalubí voda a čtyři čerpadla musela být neustále v chodu. Byla to úmorná, ale nezbytná práce, a připravovala už tak dost vyčerpanou posádku o síly. Nikdo ale v nejmenším nereptal, vždyť šlo o záchranu nás všech.

Anglická loď buď počítala s tím, že je rychlejší, anebo nechtěla přijít k úhoně, a proto navytahovala víc plachet, dokud nás bude mít v dohledu. Nechala však naši Preneuse získat tak velký náskok, že mužstvo pomalu začínalo doufat, že jí unikneme. Bouře se mezitím trochu uklidnila.

„Kapitáne,“ řekl náhle poručík Riviéře a sňal dalekohled z očí, „Angličan už není v dohledu!“

Všechny pohledy, všechny noční dalekohledy se naráz obrátily k místům, která pro nás byla hrozbou. Anglická loď však zmizela!

Sotva ten fakt jednohlasně potvrdili všichni důstojníci, kapitán nařídil změnit směr a dal svinout plachty, pokud to šlo.

Tma kolem byla tak hluboká, že jsme skoro neviděli na vrcholy vlastních stěžňů. Mohli jsme tedy doufat, že když my nevidíme nepřítele, ačkoliv má napjaté košové plachty a je k nám v bočním postavení, tím spíše nemůže nepřítel vidět fregatu, která má plachty svinuté a stojí na místě. Mezi posádkou zavládla naděje.

I když se však okolnosti zdály být příznivě nakloněny, zahlédl jsem L’Hermitovo pochybovačné naklonění hlavy, když scházel ze zádového nástavku, i jeho pohled v tu stranu, kde byl patrně nepřítel. Neochvějně jsem důvěřoval neomylnosti našeho kapitána, zůstal jsem tedy přesvědčen, že zatím nejsme ani zdaleka z nejhoršího venku.

Asi dvacet minut poté, co odzvonili druhou hodinu, se objevil zářící měsíc a rozptýlil vzdálené mlhy na východě. Oči všech se okamžitě obrátily směrem k nepříteli, a když ho na obzoru nebylo vidět, oddechli jsme si. Vtom si L’Hermite, který spolu se svým prvním důstojníkem byl na strážním postu na zvýšené zádi, nechal k sobě povolat důstojníka velícího u lanoví.

„Pane Fabre,“ řekl klidně, „měsíc nás prozradil, jak jsem očekával. Vidíte, ta loď nás pronásleduje, přestože jsme se snažili být neviděni.“

„Máte bohužel pravdu, kapitáne! Míří k nám a stále pod týmiž plachtami jako na počátku. Vsadil bych se, že jim z našich manévrů neušel ani fous!“

„Takže,“ řekl L’Hermite a popošel k vnitřnímu pažení zádového nástavku, „nechte napnout stejné plachty jako předtím!“

K takovému kroku se mohl odhodlat jen takový pokorný ctitel své povinnosti, jako byl L’Hermite. Nadměrná váha plachet totiž fregatou při každém půlobratu cloumala, kýl byl nebezpečně ponořen a kormidlo na zádi takřka trčelo ve vzduchu a bylo bezmocné. Zjevně nám hrozilo bezprostřední nebezpečí.

Tuto smutnou pravdu si na palubě uvědomoval každý, když vtom byla činnost posádky zastavena strašným praskotem stěžňů. Muži u košových plachet urychleně opouštěli svá místa.

„Zlomil se vrchol čelního stěžně!“ volal první důstojník.

„Zasáhlo to někoho?“ optal se rychle L’Hermite.

„Nikoho, kapitáne!“

„Tak je to v pořádku, stáhněte závěrovou plachtu.“

V té chvíli zlomené stěžňové ráhno, smýkané závěrovou plachtou, zranilo několik námořníků a roztrhlo spodní plachtu.

Po té nehodě zavládl zmatek, snad i hrůza, ale silný L’Hermitův hlas posádku znovu přiměl k práci i k rozvaze. Netrvalo snad ani půldruhé hodiny a plachta, která se odtrhla od ráhna, byla zas na svém místě a znovu poháněla fregatu kupředu.

Během práce, které bylo zapotřebí k napravení škod, se bouře utišila. V půl čtvrté nabyla fregata jakžtakž rovnováhy, lépe držela směr a bylo s ní po všech stránkách méně práce.

Zahálející posádka s úzkostí pozorovala našeho pronásledovatele. Jeho plachty, na jejichž vršky svítil zapadající měsíc, vypadaly jako obrovitý ledovec pokrytý sněhem.

Když se L’Hermite ujistil, že je Preneuse v dobrém postavení a že se nemusí obávat o její chod, vyzval důstojníky i posádku, aby si trochu odpočinuli, než začne bitva. U zdvižných lan byly umístěny hlídky, stráže byly i u jícnů.

Kapitán zůstal sám na palubě s prvním důstojníkem Dalbaradem.

KAPITOLA IX

BITVA S JUPITEREM POKRAČUJE – VÍTĚZSTVÍ PRENEUSE – NEPŘÍTEL UNIKÁ

Měsíc brzy zmizel a vystřídalo ho svítání. Bylo asi pět hodin. L’Hermite zmožený únavou na chvíli usedl na lafetu houfnice. S obavami hned pohlížel ke stěžňům fregaty, ohnutým jako pruty růžových keřů pod vahou plachet, které byly v té chvíli všechny vytaženy nahoru; hned pak pohlížel směrem k anglické lodi, kterou při každém zakolébání lodi mohl zahlédnout okénky zádového nástavku. Uzavíral se do svého soustředění. Nakonec ho přemohl spánek, vysílen si opřel hlavu o dlaň a usnul.

K. polednímu nebyl nepřítel za naší zádí dál než na dostřel. Posádka vykonávala bojové přípravy v naprostém tichu, ve vší úctě dopřávala kapitánovi tu krátkou chvíli odpočinku.

Avšak L’Hermite, jako by měl tušení, že nastává slavnostní okamžik bitvy, otevřel oči a rázem byl na nohou.

Jeho první pohled patřil nepřátelské lodi. Když zjistil, jak blízko je u fregaty, objevil se mu na tváři úsměv. Snad chtěl posádce dodat sebedůvěry, možná ale, a to by zcela odpovídalo jeho povaze, měl skutečně radost, že bude moci konečně náš dlouhý útěk korunovat trochou slávy, a to ve shodě s příkazy. Nechal si na záďový nástávek zavolat důstojníky a sdělil jim svůj plán: chce spolu s nimi vykonat přehlídku mužstva. Jeho přání bylo hned vyhověno.

Prázdná místa, která spatřil na některých důležitých postech, ho zprvu rozesmutněla. Připomněla mu naše ztráty v zátoce Lagoa. L’Hermite jako kapitán své mužstvo během bitvy nikterak nešetřil, ale sotva akce skončila, sotva splnil svou povinnost, cítil hlubokou bolest stejně jako otec rodiny, když ztratí syny.

Během přehlídky zevrubně vysvětlil dělostřelcům, jak si mají při obsluze baterie počínat. Pak, veden svým citem i znalostí posádky, pronesl řeč, jaká z velitelových úst podněcuje odvahu a povznáší mysl. Na velitelský můstek se vrátil až poté, kdy do všech srdcí zašil nadšení, kterým sám planul.

Když byla důstojná a zároveň otcovská přehlídka u konce, zaznělo na palubě trojí jednohlasné a burácivé hurá na L’Hérmitovu počest.

„Nyní vás, pánové, poprosím,“ pokračoval, když se obrátil k důstojníkům, „abyste pozorně vyslechli můj bitevní plán. Až doteď jednotvárný a neměnný bitevní postup začíná salvami a končí jednotlivými výstřely z děl. Nehodlám popírat jeho přednosti. Jenže my isme v tak obtížné, ba téměř zoufalé situaci, že musíme jednat mimo obvyklá pravidla bitvy. Může nás zachránit pouze nová taktika. Chci uvést ve skutek jednu teorii, kterou už dávno promýšlím. Dobře poslouchejte. Za prvé, chci udělat všechno pro to, abychom tu loď mohli zahákovat a zmocnit se jí osobním bojem. Pravda, budeme sotva jeden proti dvěma. Nezapomínejte však, pánové, že jsme Francouzi! V každém případě, abychom Angličany překvapili a postrašili jejich posádku, první salva o třech koulích bude namířena mezi dvě baterie u paty hlavního stěžně. Další salvy po dvou koulích budou mířit stejným směrem, ale na úrovni hladiny, abychom mohli loď potopit a zároveň připravit o hlavní stěžeň, hlavně však potopit. Přitom se k lodi přiblížíme co nejvíce. Nechci ztratit ani ránu, a je pro nás otázkou života a smrti, abychom jim pod čárou ponoru způsobili ránu, ze které už se nevzpamatují. Když tedy budeme předpokládat, že do boku lodi umístíme pouze čtvrtinu našich koulí, přec jen to bude dvacet koulí na jednu salvu. A ručím vám za to, že ani ne po čtyřech salvách už budeme vědět, jak na tom jsme… A teď, přátelé, na místa! Předejte mé příkazy posádce přesně a ať je připravena nepřítele zahákovat. A vy, pánové, trpělivě čekejte na mé další rozkazy, důvěřujte jim a důsledně dohlížejte, aby byly provedeny.“

Zatímco L’Hermite prováděl přehlídku a udílel rozkazy, nepřátelská loď se přiblížila na tři čtvrti dostřelu. Náš velitel hned uvedl v činnost zádová děla. Brzy nato se v plachtách nepřátelské lodi o šedesáti čtyřech dělech objevilo několik trhlin svědčících o tom, že naši dělostřelci mířili s obvyklou přesností.

I když palba trvala už skoro dvacet minut a nepřítel byl od nás na slabý půldostřel. stále na náš útok neodpovídal.

„Kapitáne,“ řekl poručík Riviéře, který se náhle objevil v jícnu vedoucím k bateriím, „zdá se, že nás Angličan šetří. Bojí se, aby si nepoškodil budoucí kořist. Možná čeká, až k nám bude v příčném postavení, aby nás donutil vzdát se.“

„Vzdát se!“ zvolal kapitán a napřímil se na svém můstku. „To snad ne! Není možné, že by Angličané o nás měli takové mínění! Obávají se prostě zpomalit.“

Po chvíli zamyšlení pokračoval: „Pokud jde o to, že bychom se museli vzdát, pravda je, že i takové neštěstí se nám může přihodit. Náhody jsou při bitvě tak nepředvídatelné a člověk se ve své pýše mylně domnívá, že je dokáže svým umem zvládnout. Jestli však je nám taková potupa souzena, mohu vám dát své slovo, že já při ní nebudu!“

V té chvíli přišel oznámit velitel řízení, že se anglická loď natáčí.

„Výborně!“ řekl L’Hermite, „chce nám vyslat salvu do zádi, správný záměr. Jenže se jí to nepodaří. Natočte fregatu také, na salvu odpovíme salvou.“

Když se výstřely mohly zkřížit, Zahalil obě lodi hustý oblak dýmu, kterému předcházely výšlehy plamenů a mohutná detonace.

Nepřátelská palba, namířená na stěžně fregaty, způsobila pouze lehčí škody. Výsledek naší vlastní palby jsme zatím nemohli posoudit.

Po salvě se loď zase obrátila po větru a dál nás pronásledovala. Udělali jsme totéž a honba pokračovala jako předtím. Preneuse střílela ze zádi a loď se k nám stále blížila, jako by se nestarala o ztráty, které jí občas naše střelba způsobila, ba jako by si jich vůbec nevšimla.

Pouze dvakrát k nám anglický kapitán vyslal salvy, jako by doufal, že fregatu donutí počkat na něj, když jí srazí nějaký stěžeň. Salvy jsme opětovali jako poprvé, a bez valného výsledku. Obě lodi byly konečné od sebe vzdáleny sotva na poloviční vzdálenost výstřelu z pušky. Naši námořníci u baterií viděli střílnami na nepřátelské dělostřelce.

„Ustat v palbě!“ křikl L’Hermite svým zvučným hlasem. „Srovnat záďová děla s baterií! Všichni na svá místa! Stáhnout a skasat plachty a stočit dolů velkou kosatku a stěhovky!“

Sotva čtyřiašedesátka postřehla, že se Preneuse chystá k bitvě pouze pod košovými plachtami, rychle naši taktiku napodobila. Tím svůj pravobok vystavila naší palbě z pouhých pětadvaceti sáhů. Načež nám signalizovala, abychom se vzdali.

„Palte ze všech kusů!“ byla L’Hermitova odpověď a z našich střílen vyrazil pás ohně.

Jak doufal náš statečný a zkušený kapitán – udělal také všechno pro to, aby k té situaci došlo – nepřátelská loď, pyšná na své přednosti a zaskočená náhlým nepředvídatelným manévrem, nemohla stáhnout včas dost plachet, aby se udržela po našem boku, třeba se snažila sebevíc. Přesně naopak, byla tak rychlá, že nás najednou měla v zádi.

Skrze oblaka dýmu, která se mezi námi valila, jsme viděli vrcholky jejích stěžňů. Podle rychlosti a pohybu celé lodi se dalo soudit, jaké chyby se dopustila, i to, jaké obrovské výhody nám tím dopřála.

S L’Hermitem se udála taková změna, že byl k nepoznání. Jeho jasné oduševnělé čelo se ještě víc rozzářilo. Oči mu blýskaly nadšením a vlhly vděčností.

„Pánové!“ zvolal uneseně, „je to hotovo! Nepřítel nebyl s to stáhnout plachty tak rychle jako my, ať teď dělá, co dělá, je pro něj pozdě! Vidíte, míjí nás, spadl do naší léčky. Teď už nám nic nezabrání, abychom se mu dostali k zádi anebo abychom ho zahákovali. Kormidelníku, drž se! Všichni na palubu! Připravit háky!“ Kapitánovi se chvěl hlas radostí.

A fregata namířila přídí k boku nepřítele. Muškety zahájily střelbu.

„Kapitáne!“ zvolal Dalbarade. „Příliš rychle plují pořád kupředu. Nemůžeme je zahákovat!“

„Ať,“ řekl na to L’Hermite. „Stejně dobře je můžeme napadnout zezadu.“

Dráha obou lodí se nakonec zkřížila, taktak, že na sebe nenarazily. Voda směstnaná mezi jejich boky vystříkla na námořníky na palubě.

Mokré a studené pohlazení však nijak neztlumilo bitevní zápal mužů. Kloun fregaty jako by se pokorně skláněl před pyšnou zádí anglické lodi, která čněla vysoko nad ní. Angličané, povzbuzeni nebezpečím, se pustili do našich mužů na přídi. Ty nic nechránilo, byli napospas zuřivému útoku nepřátelské posádky, kterou podněcovaly povely jejích velitelů.

Na obou stranách po zuby ozbrojení námořníci, zavěšení v lanoví a na lodních výčnělcích, čekají s plamenným zrakem, kletbou na rtech a s planoucími tvářemi na chvíli zahákování. Naši muži klejí, nadávají, ulevují svému vzteku výstřely z pušek a mušket: jsme od Angličanů ještě příliš daleko.

Jenže Preneuse opět zradil její liknavý chod. Místo co by se klounem dotkla zádi nepřítele, aby ho mohla výhodně zahákovat, dotkla se pouze špicí čelenu jeho zvýšené zádi. Konec představ o boji muž proti muži! Naše lanoví se otřásá námořnickými kletbami. Marný pokus posádku rozzuřil.

Jupiter – teprve teď vidíme jméno té lodi, napsané na zádi – Jupiter nás předhonil!

„Pošlete mu salvu do zádi, miřte na kormidlo a střílejte jen najisto! Slyšíte, jen najisto, chlapci!“ volal L’Hermite na dělostřelce přes křik obou posádek.

K zahákování tedy nedošlo, a přesto by divák podle hlaholu trubek, dunění bubnů a podle křiku našich námořníků, přibitých k palubě dlouhými píkami Angličanů, soudil, že jsou obě lodě v sobě. Zuřivost na naší lodi dospěla k vrcholu.

Nejenže pokračuje prudká a hustá střelba z těsné blízkosti. Jsou i námořníci, kterým k uhašení bojové vášně nestačí stisknout spoušť zbraně. Odhazují muškety na palubu a chápou se těch nejvražednějších předmětů, hážou je na nepřítele a doprovázejí je nadávkami, jaké dosud nebyly k slyšení. Náhle bitevní vřavu přeruší hrozný praskot. Trochu utiší vášně – to se zlomila naše stěžňová čnělka vnější kosatky o Jupiterův záďový nástavek a i s plachtou padla do vody!

Přes tu škodu Preneuse dál přesně sledovala svůj kurs a zblízka umístila salvu do zádi nepřítele. Salva měla obrovské následky. Zneškodnila osádky obou Jupiterových baterií, připravila Jupitera o kormidlo a plachty, roztříštila skvostnou sochařskou výzdobu jeho pyšné zádi a na třísky rozmetala elegantní čluny. Nadvodní část zádi byla na kusy a brzy se dalo zahlédnout jícen kráteru v trupu, zavalený troskami.

„Nabijte teď po dvou koulích!“ pokračoval L’Hermite nevzrušeným hlasem.

Preneuse využila toho, že Jupiter byl znehybněn naší hrozivou palbou, která ho připravila o košové plachty, a vyslala k němu další salvu, skoro stejně účinnou jako první.

I když anglická loď dost vážně utrpěla, její posádka škody rychle napravila. Preneuse svazoval její pomalý chod, nemohla obratně manévrovat a musela se vzdát úmyslu vyslat k nepříteli další boční salvy. Statečně mu tedy vystavila svůj levý bok.

Angličané jsou zděšeni ze svých ztrát, naše námořníky pohání nadšení – na obou lodích to jen vře. Palba pokračuje zběsile dál. Děla pálí snad tak rychle jako pušky. Není už nic vidět, není už nic slyšet! Bitevní posty se barví krví, námořníci od košových plachet, které nepřítel zasáhl na jejich postu, padají mrtvi na svrchní palubu. Nikdo si jich nevšímá. Zranění námořníci, vysílení a vyčerpaní, se křečovitě drží lanoví a volají o pomoc.

Marně. Je boj, nikdo nemá čas se o ně postarat.

Ubožáci nakonec povolí křečovitě sevřené prsty, padají dolů a mizí navždy v hlubinách moře. Trhají se nám plachty, z ráhen a stěžňů lítají třísky. Co na tom, bojujeme!

L’Hermite, snad jediný muž na palubě, který neztratil chladnokrevnost, stojí stále vzpřímeně a nepohnutě na svém velitelském místě. Připadá mi, když kolem něj proběhnu, jako ztělesnění válečného božstva. Chvílemi se jeho čistý zvonivý hlas mísí do kanonády a ještě rozdmýchává bojovnost posádky.

„Kupředu, chlapci, odvahu!“ volá. „Vítězství je naše! Dělostřelci, dvě koule na každou ránu, ale jen dvě!“

Ten hlas, jak říkám, udržuje naše lidi při síle. Naše palba neutichá, naopak spíše sílí, je-li to možné. Zato palba Angličanů slábne, zvláště ve spodní baterii. Pro spravedlnost však musím dodat, že naše salvy do zádi Jupitera velmi poškodily a naše nynější palba, soustředěná na jediný bod, je strašná.

Jupiterovým obratem, jímž nám vzal vítr z plachet, se tehdy obě lodi ocitly v těsné blízkosti. Angličanům se však podařilo napravit nejzávažnější škody a loď se jim teď lépe řídila: avšak na druhé straně Preneuse, pod větrem a bez plachet, se nemohla přes L’Hermitovo přání i vůli pokusit ukončit bitvu přímým bojem.

Naši námořníci se utěšovali z té bezmoci pomyšlením, že kopou nepříteli hrob.

Kapitán se přes svou chladnokrevnost snažil netrpělivě vypátrat ve vření vln a valícím se dýmu to, čemu říkal trhlina naší spásy.

Ten výraz, opakovaný sty ústy, oběhl celou lodí a u baterií vyvolal skoro zázrak: zaměřovači ještě zdvojnásobili pečlivost a obratnost a stále si uchovávali dobrou mušku.

„Kapitáne!“ zvolal pan Fabre, chytil se lana a přeskočil z palubní záštity na velitelský můstek. „Máme Angličana v hrsti! Má trhlinu pod čarou ponoru! Podívejte se, prosím vás, tam, k patě jeho hlavního stožáru, za žebříkem!“

„Skutečně, pane! Máte pravdu!“ odpověděl L’Hermite a vřele stiskl svému poručíkovi ruku.

Pak zvolal hlasem, v němž bylo tentokrát znát radostné pohnutí:

„Odvahu, chlapci! Jen tak dál! Miřte stále na stejné místo!“

Hodinu palba pokračovala se stejnou přesností, se stejným zápalem. L’Hermite nespouštěl planoucí oči z Jupiterovy trhliny. Myslím, že musel vyvinout dost vůle, aby potlačil radost. Byl to asi nejkrásnější okamžik jeho života. Důstojníci se shromáždili kolem něj v naprostém tichu. Uctivě ho nechali prožít si v nitru chvíle štěstí. Konečně se k nim L’Hermite obrátil:

„Pánové,“ řekl jim klidně a tiše, „naše střelba konečně splnila svůj účel. Vedle první trhliny se tvoří další. V okruhu deseti stop je teď viditelných přes padesát zásahů. Myslím, že teď mohu s jistotou tvrdit, aniž pokouším osud, že jsme vítězi. Prosím vás, oznamte tu zprávu posádkám baterií.“

Důstojníci si pospíšili provést jeho rozkaz. Netrvalo ani minutu a k nebesům se vznesl radostný pokřik, snad ještě divočejší než za bitvy. Byl důkazem, že posádka se raduje stejně jako její velitel. Pak se odehrála scéna, kterou jsem si v paměti uchoval tak živou, jako by se odehrála teprve včera.

Angličané si konečně povšimli, že jim hrozí takřka okamžité potopení. Chvíle netečnosti či slabosti, a pohroma je hotova – všichni zahynou. Brzy jsme v záblescích a dýmu z děl spatřili, jak námořníci na Jupiteru přelézají hrazení, vrhají se k jeho poškozenému boku, z nějž však neustále hřmí palba, jak se snaží přitlouci prkna, jak sochory vpravují do trhliny cupaninu, slamníky, chomáče koudele. Statečné zachránce lodi však čeká strašná smrt: jedni hynou rozdrcení našimi koulemi, jiní, smrtelně zraněni, padají do vzpěněné vody. Další ranění se chytají lan ve vodě, Jupiter je vleče za sebou a jejich jekot se ozývá ve zvucích kanonády. Slyšíme ho i my, ale nemůžeme mít slitování. Svou odvahou by mohli Jupitera zachránit – a Jupiter musí zahynout!

Náš velitel pozorně sledoval tu otřesnou scénu a znovu se obrátil ke svým důstojníkům:

„Angličanům se nemůže podařit tu trhlinu ucpat, pokud nevymění plachetní lana… Není to v lidských silách. Jestli nepřípadnou na jinou možnost záchrany. Jupiter je ve čtvrthodině pod vodou a jako upomínka na jeho minulou slávu a velikost zůstanou ve vlnách jen ranění. Ať jsou připraveny čluny, abychom je mohli zachránit!“

Ještě deset minut Angličané tvrdošíjně pokračovali ve svém zoufalém díle. Ještě chvíli, a předpověď našeho kapitána se vyplní!

Najednou L’Hermite zbledl, podivně zachroptěl a dupl nohou na můstek, on, obvykle tak klidný a zdrženlivý. S očima upřenýma na Jupitera vykřikl:

„Ale oni vztyčují velestožárovou plachtu! Natáčejí všechny plachty a chytají těsně vítr! Udělejme to také tak…! Uvidíme, jestli se Jupiter bude chtít pomstít za své ztráty a připustí, aby došlo k zahákování!“

Posádka by v té chvíli ráda zaprodala své budoucí podíly na kořisti, jen kdyby se jí nepřítel dostal do rukou. Je žádostivá boje muže proti muži, rozkaz provedla neuvěřitelně rychle a přesně.

Jupiter tím manévrem chytil tolik větru do plachet, že se mu podařilo předstihnout nás o pár stovek sáhů. Zdaleka se mu nechce vystavit se bezprostřední blízkosti. Natočil trup tak, aby poraněný bok chránil před vlnami i před naší palbou – a prchá, prchá před námi!

Vítězná Preneuse napodobila jeho manévr, co nejrychleji napjala cáry svých plachet a pronásleduje nepřítele v poryvech větru, které – k ďasu! – stále slábnou. Nepřítel uniká a pálí na nás ze zádi.

„Marná snaha!“ vzkřikl L’Hermite zoufale. V ohni bitvy byl klidný, při hrozící katastrofě chladný a neochvějný, ale nedokázal snést pomyšlení, že mu uniká vítězství, které už bylo na dosah ruky. „Marná snaha! Jupiter má už moc velký náskok, má vyhráno! Pane Fabre, nechte mu poslat salvu na rozloučenou. Kdoví? Třeba budeme mít štěstí jako až dosud a tou poslední ranou mu zlomím stěžeň!“

Rozkaz byl bez meškání proveden, ale spěch není dobrým pomocníkem: Jupiter prchal dál.

KAPITOLA X

KURDĚJE NA PALUBĚ PRENEUSE – KONEC PLAVBY – VÝHODY MALBY VODOVÝMI BARVAMI

Vzdálenost mezi oběma loďmi stále rostla, a vtom jedna koule, kterou Jupiter na útěku vystřelil, těsně minula náš stěžeň.

L’Hermite, který byl už nějakou chvíli ponořen do pochmurných úvah, si nechal zavolat svého prvního důstojníka.

„Pane Dalbarade,“ řekl mu lehce pohnutým hlasem, „ať ustanou v palbě, vrátíme se k původnímu kursu naši plavby.“

Takový rozkaz nikdo neočekával a posádku přímo ohromil: zavládlo ticho, až do té doby, než pan Fabre, sám zjevně značně rozrušen, přikázal provést takové operace, abychom se dostali k bodu, od něhož jsme se vinou Jupitera vzdálili. To pak fregatou proběhl z jednoho konce na druhý nespokojený halas jako nit zápalného doutnáku.

„Kapitáne, je snad možné, že bychom se vzdali pronásledování nepřítele?“ zvolal pan Graffín. Bezděčně se nechal unést svou vznětlivou povahou a nahlas tak projevil všeobecné zklamání, které kapitánův rozkaz vyvolal.

„Ano, pane, –“ odpověděl mu chladně L’Hermite. „Je to možné.“

„Ale pane kapitáne…“

„Dost, pane! Některé otázky nemám rád,“ řekl mu L’Hermite přísně.

Tváře mladého poručíka se zbarvily hněvem, možná i lítostí. Uklonil se však a už neřekl ani slovo. Jen mu na krátký okamžik zmizela jiskra z očí, to pro slzu, která se ztratila tak rychle, jak se objevila. Graffin kapitána velmi ctil.

L’Hermite jako by si toho ani nevšiml. Začal chodit sem a tam po zádovém nástavku. A třebaže měl na tváři tolik lhostejný výraz, jeho trhaný krok prozrazoval vnitřní rozrušení. Nakonec se obrátil k důstojníkům, kteří se tiše a nepohnutě drželi opodál a byli jako bezradní.

„Pánové, chápu váš nesouhlas a nijak se na vás pro něj nezlobím. Pane Graffine, vím, že vaše otázka, i když byla v rozporu s disciplinárním řádem, byla projevem upřímnosti, a proto vás plně omlouvám, jste smělý, Graffine, a máte budoucnost před sebou. Neznám snad důstojníka, který by byl statečnější a prokázal se tak skvělými činy. Dovolte mi však, abych vám jako starší a zkušenější dal radu. Žádný člověk, který bojuje, nemůže zvítězit nad nepřítelem, dokud nezvítězí sám nad sebou. To si zapamatujte. Může vám ta pravda připadat otřelá, ale přesto je to tajemství úspěchu velkých lidí: jen jí vděčí za to, čím se stalí.

A pokud jde o mě, pánové… já vím, že mou povinností, alespoň na první pohled, by bylo pronásledovat nepřítele. Věřte mi, že jsem se musel ovládnout daleko víc než vy, abych se rozhodl, že od toho ustoupím. Uvažte, prosím vás, jaké by byly následky toho pronásledování. Nemohu riskovat, že fregata přijde o stěžně. Za tu cenu nestojí za to pronásledovat loď o šedesáti čtyřech dělech. Bylo by to slavné pronásledování, ale ta sláva by, považte, padla jen na moji hlavu, jediná nešťastná koule, pravím jedna, stačí – ta, která nám přerazí stěžeň – a vítězství, které jsme tak draze zaplatili, je pryč. Právě toho se obávám, pánové.“

L’Hermite dobře věděl, jak jsou mu důstojníci oddáni. Jeho laskavé vysvětlení jim pozvedlo náladu. I mezi posádku se doneslo, co kapitán říkal, a když se trochu utišilo vzrušení z bitvy, kapitánův názor přijali i námořníci.

Když L’Hermite zařídil práce, které loď urychleně potřebovala, přál si vědět, jaké ztráty nám způsobila bitva s Jupiterem. Nechal tedy svolat celou posádku.

Nemohu ani slovy vyjádřit, jaké pohnuti se dalo číst v jeho tváři, když muži, kterých si zvlášť cenil nebo které měl rád, po vyvolání svého jména neodpovídali. Ovládal svou bolest, jak mohl, a tu krutou zkoušku podstoupil asi do poloviny. Pak už však svou ušlechtilou bolest nezvládl, tajil ji, přestože s ním cítili všichni. Odešel do své kajuty s lhostejným výrazem, tak vzdáleným tomu, co skutečně cítil…

Bez obav o výhru bych se vsadil, že ten muž, který tak směle čelil všem bitevním nebezpečím a jemuž sláva Francie byla nade vše a dovedl pro ni nelítostně obětovat životy svých mužů a riskovat svůj vlastní, vsadil bych se, že Jakmile byl sám, plakal.

Několik dní po našem vítězství uplynulo pro všechny smutně a pochmurně. Měli jsme na palubě mnoho raněných a služba tedy byla těžší. Pro poměrný nedostatek zásob jsme se museli uskrovňovat. Navíc stále trvalo špatné počasí, které pro změnu střídaly hrozné bouře, odvěký postrach námořníků, v těchto obávaných končinách odjakživa vyvolávané jihovýchodními větry. To všechno nás vyčerpávalo a na palubě fregaty vypukaly nemoce.

Osud, který nám byl dosud nepříznivý, ani tentokrát neukázal přívětivější tvář. Naše stráže marně vyhlížely k obzoru, plachta se neobjevila žádná. A přesto jsme v tomto ohledu byli v dobrých místech, v zeměpisné šířce, kterou nutně musejí proplout všechny lodě, mířící přes rovník. Posádka začala být po dlouhé řadě nehod ještě pověrčivější a šuškalo se, že naše loď je prokletá. Každý si vzpomínal na nějakou neblahou předzvěst před naším vyplutím z Mauritia.

Ještě nás drželo jediné pomyšlení: že co nejdříve vyplujeme k Mauritiu. Pak se nám vyplní všechna přání. Tentokrát ale námořníci netoužili po pitkách, nesnili, o sudech plných kořalky, z nichž se rozlévá do pohárů punč. Toužili po chladné vodě, po ovoci, co hrdlo ráčí, po chutné zelenině, po zeleni! Každým dnem se však uskutečnění těch snů oddalovalo. Kapitán jako by na Mauritius ani nevzpomněl. Pluli jsme dál.

Dny byly smutné a pochmurné, a co teprve nocí! Neustálé bouře a s nimi neproniknutelná tma – ani chvíle odpočinku. Naše pohromy brzy vyvrcholily dvěma metlami, které mezi mužstvem rozesely děs. Byly to kurděje a sněť. Zčistajasna se objevily na palubě a začaly zběsile řádit.

Kurděje zná jménem každý, a přitom ani nikdo pořádně neví, jakou hroznou zkázu působí. Je to nejhorší ze všech nemocí, mor nevyjímaje.

Osmdesátý devátý den po vyplutí z Mauritia – všichni jsme totiž s úzkostí a netrpělivě počítali plynoucí dny – jsem byl na záďovém nástavku, svém obvyklém postu. Od skupiny důstojníků se oddělil poručík Riviére, šel rovnou k L’Hermitovi a uklonil se na pozdrav.

„Mluvte, pane,“ řekl mu kapitán. „Co si přejete?“

„Kapitáne,“ odpověděl pan Riviére, „moji druhové mě pověřili, abych se odvolal na vaši laskavost, kterou jste nám vždy projevoval, a zeptal se vás, zda tato plavba potrvá ještě dlouho. Nemyslete si však, pane kapitáne,“ dodal spěšně pan Riviére, „že nás k té otázce žene všetečná zvědavost, že vás prosíme o odpověď ze zbabělosti. Nikoliv. Denně však jsme svědky zoufalství posádky, denně sledujeme, jak námořníci poklesají na mysli. Když navštěvujeme raněné a nemocné, zahrnují nás zoufalými otázkami a my jim je nedovedeme zodpovědět! Přitom pár útěšných slov, kdybychom je mohli vyslovit, by jistě dokázalo zachránit mnoho mužů, kteří v nemoci trpí beznadějí dvojnásob. Máme je snad nechat napospas jejich utrpení? Od bitvy s Jupiterem už zemřelo třicet mužů!“

Kapitán velice pozorně a bez přerušení poručíka Riviéra vyslechl.

„Pane,“ řekl mu, když poručík domluvil, „nemohu odpověď, kterou po mně žádáte, dát osobně vám. Musím odpovědět těm, kdo vás za mnou poslali. Pojďte!“

L’Hermite zamířil ke skupině důstojníků, kteří mlčky čekali na výsledek jednání.

„Pánové, přejete si dozvědět se ode mě, zda hodlám pokračovat v plavbě, anebo zda namířím na Mauritius. Je to tak?“

Důstojníci úklonem hlavy přitakali.

„Nuže, pánové.“ pokračoval L’Hermite, „za několik minut se to dozvíme. Pokud mi mé pověřovací listiny, s jejichž obsahem se mám seznámit teprve dnes, 30. října v poledne, dovolí vrátit se na Mauritius, budu ještě šťastnější než vy. Vy totiž trpíte sami za sebe, ale já trpím za vás za všechny! Pokud budou listiny žádat, abychom pluli dál, pak poplujeme. Povinnost je povinnost.“

Kapitánova slova se po palubě rozletěla rychlostí blesku. Posádka byla napjatá. Na palubě zavládlo ticho ještě větší než před bitvou. Všechny oči se v úzkosti upíraly k zádovému nástavku, všichni čekali, až se kapitán objeví. Konečně se L’Hermite ukázal. V ruce držel širokou obálku z ministerstva se zlomenou pečetí. V té chvíli by bylo slyšet na palubě upadnout špendlík. I srdce námořníků přestala tlouci.

Kapitánovy oči se však neodvracely od tváří, které k němu byly tázavě obráceny, což byla dobrá předzvěst. Celo měl jasné a tvář mu zářila dobrotou, mohu-li se tak vyjádřit. Začínáme doufat – ale co když přijde zklamání? To by bylo příliš kruté. Musíme čekat, ale vteřiny se zdají dlouhé jako hodiny. Konečně se L’Hermite obrací na sloužícího důstojníka, pana Raoula. Otvírá ústa, už promluví. Námořníkům se zastavil dech.

„Pane,“ říká mu, „pošlete laskavě nějakého aspiranta na ráhno bramové plachty. Ať se pozorně rozhlédne, zda není v dohledu nějaká loď.“

Pan Raoul si pospíšil vykonat rozkaz a L’Hermite rázoval po zádovém nástavku sem a tam. Při pohledu na jeho úsměv, na tvář, v níž se zračí vnitřní uspokojení, posádka začíná doufat. Aspirant je brzy zpátky s hlášením, že na obzoru není vidět žádnou loď.

„V tom případě, pane,“ říká L’Hermite službu konajícímu důstojníkovi, „můžeme zamířit k ostrovu Mauritius. Naše plavba je u konce.“

Po tom oficiálním oznámení vypukla všude kolem bouřlivá radost. Umírajícím se zdálo, že se uzdravují, nemocní si připadali zdraví jako ryby. Ti, kterým se kurděje a sněť vyhnuly, už ani nepomyslí na to, že nás čeká ještě předlouhá cesta, že stále ještě mohou podlehnout jedné z těch hrozných nemocí. Myslí jen na to, jak radostný bude návrat a na všechny požitky, které jim Mauritius může poskytnout. A přesto je mezi nimi nemálo těch, kteří už živi na pevninu nevkročí. Všechny prožité strázně zdaleka neodvrátily nepřízeň osudu. To, co nás ještě čeká, je bohužel daleko horší než to, co jsme už vytrpěli.

Zpáteční cesta na Mauritius byla zdlouhavá a trudná. Vražedné vedro a takřka neustálé bezvětří – jediné zlo, které nás během naší nešťastné plavby dosud nepostihlo – cestu o hodně protáhlo. K dovršení všeho lodní krysy nahlodaly v podpalubí značné množství zásobáren pitné vody a čekala nás krutá muka žízně. Byla o to horší, že do nás nemilosrdně pražilo slunce paprsky žhavými jako vřelá láva.

Jednou jsem zmožen výhní poklimbával kdesi v koutku paluby, když za mnou přišel poručík Graffin.

„Garnerayi,“ oslovil mě s úsměvem, „pojďte do mé kajuty, chci si s vámi o něčem promluvit.“

Rychle jsem poslechl. Hořel jsem zvědavostí, co mi ten důstojník může chtít.

Když jsme byli sami, řekl mi:

„Garnerayi, důstojníci se usnesli, abyste v tajnosti „zhotovil obrázky naší bitvy v zátoce Lagóa a bitvy s Jupiterem. Chceme je dát kapitánovi. Myslíte, že budete s to nakreslit něco obstojného? Co se týče postavení lodí a vysvětlení, která budete potřebovat, to bereme na sebe, poradíme vám. U bitvy v zátoce Lagoa zachytíte chvíli, kdy k nám mířila zápalná loď a my jsme opouštěli kotviště. U bitvy s Jupiterem si přejeme čtyři postavení, čili čtyři obrazy. Vyhovuje vám to?“

„Podle rozkazu, pane, a budu se snažit ze všech sil, to mi věřte. Doufám, že se mi to podaří.“

„To je slibná skromnost. A jakou technikou ty obrazy provedete?“

„Barevným lavírováním (tak se tehdy říkalo malbě akvarelem neboli vodovými barvami),“ odpověděl jsem, poháněn zatím ne zcela jasnou postranní myšlenkou, při níž mi srdce poskočilo radostí.

„Výborně. Budete pracovat u nás, aby vás nikdo nevyrušoval ani nepřekvapil. Máte všechno, co potřebujete?“

„Ano, pane, pokud jde o štětce, papír a barvy. Chybí mi pouze…“

„Copak?“

„Voda, pane.“

„A hrome!“ zvolal poručík Graffin s úsměvem, „na svůj věk jste pěkný lišák! K lavírování je potřeba hodně vody?“

„To záleží na osobnosti umělce. Já jí bohužel spotřebuji hodně, neustále peru štětec. Dokážu spotřebovat takové dvě karafy za den.“

„Máte je mít. Ale vezměte na vědomí, že při takovém plýtvání musíte projevit už značný talent. Jestli se vám obrázky nevydaří, ani když vypijete – chtěl jsem říci vypotřebujete – tolik vody, tak pozor! Mohlo by vás za vaši dnešní výhru čekat nějaké pokání.“

Za pár minut jsem dostal dvě plné karafy, poklad nevýslovné ceny. Nechám vás hádat, zda ji všechnu vypil jen můj papír.

Za týden, během kterého jsem netrpěl žízní, byly obrázky hotovy. Nebudu tu zaznamenávat pochvaly, které jsem za ně sklidil. L’Hermite byl tou jemnou pozorností dojat. Srdečně důstojníkům poděkoval a mě pozval ke svému stolu.

Kapitán L’Hermite, z něhož se později stal baron a viceadmirál, se smíchem tu večeři pak jednou připomněl malíři Garnerayovi, svému bývalému námořníku a nyní příteli.

KAPITOLA XI

NÁVRAT NA OSTROV MAURITIUS – STŘETNUTÍ S NEPŘÍTELEM – BOJOVÝ POPLACH PŘED PŘÍSTAVEM MAURITIUS

10. prosinec byl pro nás překrásný den. Chvíli před setměním jsme na obzoru mezi námi a zapadajícím sluncem viděli vypučet modravý obrys naší zaslíbené země. Nemohu popsat, jak nepříčetně se posádka radovala. Zdravého rozumu aby v těch chvílích na palubě pohledal. Jeden námořník tehdy radostí skutečně přišel doslova o rozum.

Jakmile bylo určeno postavení fregaty, nastavili jsme plachty tak, abychom do Hlavního přístavu mohli veplout druhý den ráno, kdyby náhodou byla naše kolonie blokována.

Přistav leží na návětrné straně ostrova. Lodi, která se u vchodu do něj nachází za svítání, nemůže nic zabránit, aby do něj veplula, pokud ji její pronásledovatel nepředstihl.

Tu noc byla plavba klidná a pokojná. Stráže bděle i s úzkostí hleděly k pevnině, zda není dán nějaký signál, který by nás varoval. Na vrcholcích kopců blikala jen osamělá světla příbytků kolonů a plantážníků.

Myslím, že tu noc na jedenáctého spalo jen málo mužů. Za svítání vytáhla Preneuse barvy, dala se poznat. Chvíli poté oznámily pobřežní hlídky guvernérovi náš příjezd i postavení, tedy to, že se nacházíme tři míle od Hlavního přístavu a že míříme k Severozápadnímu přístavu neboli Mauritiu. V deset hodin ustala pobřežní bríza. Vystřídal ji vítr od moře a my jsme pluli k hlavnímu městu ostrova. Vtom se před námi objevily dvě lodi, až dosud skryté pobřežím.

Nemusím vám říkat, že všechny dalekohledy na palubě vzlétly k očím. Mířily k těm dvěma lodím a dlouho je pozorovaly. Posádka v tichu očekávala, čeho se důstojníci dopátrají.

„Pánové!“ zavolal najednou L’Hermite na důstojníky, „ta dvě plavidla jsou skutečně anglické lodi! Zjistili jste snad něco jiného?“

„Nikoli, kapitáne,“ odpověděli jednohlasně důstojníci. „O tom se nedá pochybovat.“

Zjištění zasáhlo posádku jako blesk, tím spíše, že z pohybu lodí bylo jasné, že nám hodlají odříznout cestu.

„Změníme trasu, kapitáne?“ zeptal se pan Dalbarade.

„Ne, pane, jihovýchodní vítr je nám příznivý, máme ho v této chvíli na své straně a můžeme doufat, že těm lodím unikneme, když se uchýlíme pod ochranu přístavního dělostřelectva.“

K polednímu se obava, zda lodi nejsou rychlejší než my, smutně potvrdila. Preneuse se přiblížila ke Coin de Mire, položenému uprostřed mezi Hlavním přístavem a přístavem Mauritius.

„Pane Dalbarade,“ řekl kapitán svému prvnímu důstojníkovi, „směřujte mezi Coin de Mire a pobřeží, abychom mohli vplout do průlivu. Zkrátí nám to cestu do přístavu a zároveň se vzdálíme od nepřítele. Vím, že průlivem moc větších lodí nejezdí. Neznáme sice dobře tvar jeho břehů, ale naše postavení nám velí, abychom se jím pokusili proplout.“

Byl to skutečně odvážný plán. S L’Hermitem se však ještě spíše než s jinými kapitány prostě nediskutovalo a rozkaz byl proveden.

Všichni se rozmístili na svá místa a dva důstojníci se postavili jako stráž na koncích spodního ráhna. Na palubě bylo ticho. Z obou boků lodi jsme spustili sondážní olova a jednotvárná píseň hloubkoměrů byla jediným zvukem na Preneuse.

Posádka se však brzy v radostném pokřiku uvolnila. Vnikli jsme do průlivu a tím získali před nepřítelem náskok jedné míle! Kéž nám štěstí přeje a ještě dvě hodiny vane stejný vítr – a pak nám nic nezabrání na konci té dráhy zakotvit.

Zklamání, a možno říci zrovna žalostná sklíčenost, která se posádky zmocnila při objevení obou lodí, se pomalu rozptýlila. Za zádí už jsme nechali větší část vod, které jsou mezi Coin de Mire a Port-Maurice. Pluli jsme rychlostí osmi sáhů po smaragdovém moři, co nejtěsněji chytali do plachet vítr, který k nám ve vonných závanech zalétal z divokých kopců kolem. Na úbočí byl malebný a proměnlivý pohled, a když jsme vdechovali pronikavé vůně pobřeží, cítili jsme, jak v nás ožívá naděje. Připadali jsme si už jednou nohou na pevnině. Dál jsme však soutěžili s našimi pronásledovateli v tom, která loď unese více plachet.

Brzy se před námi zjevily obávané pevnosti Bednářského ostrova, které chrání rejdu, a to už jsme byli v zátoce Tombeau (Hrobka), kterou opěvoval ve svém díle romantik Bernardin de Saint-Pierre. A v ten ráz vítr, až dosud čerstvý a pravidelný, přestal vát.

Nepříznivá okolnost znovu vnesla ohromení do řad mužstva. Všichni si zoufali, že je fregata tak blízko pobřeží vydaná napospas nebezpečnému bezvětří. Co se stane za přílivu? Na to však nikdo odpovědět nedokázal, přestože si tu otázku všichni s úzkostí kladli. Doufali jsme sice, že vítr znovu zesílí, ale příliš jsme v to nevěřili. Osud s námi prozatím nakládal tak tvrdě, že jsme bláhově nespoléhali na šťastnou náhodu. A když jsme pomysleli na to, že už jsme mohli být zachráněni, jen kdyby vítr vál o hodinu déle…!

Kromě košových plachet visely na kasounech všechny plachty ostatní. Muži u lanoví v ponurém mlčení čekali, zda se z jednoho či z druhého břehu nezvedne bríza. L’Hermite dělil pozornost mezi dohled na lodi a pohyb nepřítele, který se s přispěním skomírajícího jihovýchodního větru blížil k nám. Dělila nás však dostatečná vzdálenost, abychom se po několik hodin nemuseli obávat jeho útoku. Jenže příliv stoupá a požene nás ke břehu: po s námi bude?

Už deset minut byla Preneuse bez pohybu, když tu došlo k něčemu, co se sice dalo předvídat, ale my jsme si s tím počítat netroufli, byli jsme ze své situace příliš zoufalí. Bezvětří, které zavládlo už i na širém moři, zastavilo také pohyb nepřítele. Slavili jsme tu událost jako vítězství, vždyť ať se teď zvedne bríza z které chce strany, Angličané nám nebudou moci zabránit dostat se pod ochranu pobřežní baterie. Jen pokud bude bezvětří trvat, hrozí nám i další nebezpečí – budeme muset spustit kotvy ke dnu z ostrých madrapor či korálů, které nám za pár hodin přeřežou kotevní lana. V tom případě uvázneme půl míle od břehu a nevyhnutelně padneme do rukou Angličanům.

L’Hermite, neříkám, že vyveden z míry, ale přece jen lehce rozčilen, upíral znepokojený pohled k obloze a zkoumal oblaka, když náhle přišel od moře silný poryv větru, zvrátil naše plachty, a jelikož jsme byli tak blízko u břehu, hrozilo, že na něm ztroskotáme.

Sonda ukazovala deset sáhů, dno bylo stále mělčí, a protože jsme s sebou neměli pobřežního lodivoda, naše postavení se každou chvílí zhoršovalo.

„Může nás zachránit jediná věc,“ řekl L’Hermite panu Dalbaradovi. „Nechte okamžitě zakotvit na břehu na straně k širému moři. Musíme stůj co stůl zabránit, aby nás vlny roztříštily o pobřeží. Nabereme vítr levobokem, zamíříme na volné moře a obrátíme se k přístavu, bude-li vítr vát stále stejným směrem.“

Plachty, napjaté zadním obrubným lanem, brzy rychle hnaly loď ke břehu, házecí kotva však pevně vzdorovala.

A nový důvod k poplachu – sonda ukazovala pouhých sedm sáhů! Pod kýlem jsme tedy neměli víc než patnáct stop, dole je dno, které neznáme a které stále strašnou rychlostí stoupá.

Brzy však fregata opsala široký obrat směrem k pobřeží a zamířila na volné moře. Jenom kuráž a trpělivost! Ještě pár minut této trasy a uděláme další obrat a s větrem v zádi vplujeme do Port-Louis, jenže Preneuse se přes všechna opatření dostala příliš blízko ke břehu. Sotva se všechny plachty napjaly, pod kýlem bylo cítit drhnutí a tření a námořníkům tuhla krev v žilách.

Na palubě se ozval jednohlasný křik: „Uvázli jsme!“

„Mlčte!“ nakázal L’Hermite.

Dno drhne v nárazech, které jdou rychle jeden za druhým a rozechvívají stěžně. Předek lodi se stáží ke břehu a fregata se zastavuje. Vítr od moře sílí.

Za pár minut se ze všech stran seběhlo obyvatelstvo ostrova a bustě obestoupilo břehy.

„Pánové,“ řekl L’Hermite, který v těch ožehavých chvílích myslel pouze na záchranu fregaty, „teď se musíme soustředit na jediné: vytěžit ze svého postavení co nejvíce. Všemi způsoby se musíme pokusit dostat fregatu do příčného postavení, aby se mohla bránit.“

Plachty byly tedy ihned skasány a na vodu spuštěny čluny. Tehdy se dal zahlédnout obrovský korálový útes, který obklopoval lodní trup. Šalupa odveze na volné moře příďovou kotvu.

„Jediné, co si přeji, pánové,“ řekl L’Hermite důstojníkům, „je být schopni boje. Boj je teď jediná důležitá věc. Naše neštěstí sice Francii postihne, ale ať se aspoň nedáme lacino. Využijeme všech prostředků, abychom nepříteli zasadili takovou ránu, která by ho vyřadila z plavby. Možná mi řeknete, že máme proti sobě převahu, proti níž nemůžeme zvítězit. Co na tom! Copak jen pár mil odtud jsme před čtyřmi lety nebyli s Cybelé a Prudente, a tehdy jsme donutili opustit bitevní pole anglické lodi Centuriona a Diomeda! V té shodě místa vidím šťastnou předzvěst. Znám vás, pánové, a nebudu vás proto vyzývat k odváže, příliš si vás také všech vážím, ale poprosím vás o důvěru. Důvěra je polovina úspěchu!“

L’Hermite dosud nedomluvil, když k fregatě přirazil člun a přivezl jednoho z pobočníků markýze de Serceye, pana Oliviera.

„Kapitáne,“ řekl pan Olivier, „admirál je v této chvíli v přístavišti a vyslal mě, abych se vás zeptal, jakou pomoc potřebujete v této chvíli nejvíce.“

„Mám nedostatek ve všem, stačí vám jediný pohled a vidíte to sám,“ odpověděl mu L’Hermite. „Žádám však jen jediné: lidi. Rád bych se spojil s admirálem de Serceyem a převzal jeho rozkazy. Lituji, ale nemohu opustit své místo a setkat se s ním na pláži. Vyřiďte mu laskavě mou omluvu.“

„Kapitáne,“ řekl pan Olivier s rozpačitým ruměncem ve tváři, „admirál vám dává plnou moc jednat!“

„Plnou moc jednat! V tom případě mu, pane, spolu s mými omluvami vyřiďte také to, že jsem hluboce povděčen. Plnou moc jednat! Jinými slovy mi povoluje porazit s mou poškozenou fregatou dvě anglické lodi! Taková velkorysost!“

L’Hermite se pak při pohledu na trapné rozpaky admirálova pobočníka ovládl a po chvílí mlčení pokračoval ve zcela odlišném duchu:

„Pane Oliviere, pověřuji vás odvézt z paluby všechny raněné a nemocné a poslat mi dělostřelce, čerstvé potraviny a pitnou vodu. Jděte!“

Pobočník se uklonil a chystal se uposlechnout. Načež L’Hermite ještě dořekl slova, která si dodnes pamatuji. Musel v srdci cítit hlubokou hořkost.

„Doufám, pane, že nás pan admirál poctí tím, že bude z přístaviště sledovat bitvu, která se brzy odehraje. Pomyšlení, že je s námi, jistě nevýslovně povzbudí bojovnost posádky!“

L’Hermitovi se tím proslovem nesmírně ulevilo. Potom přikázal, abychom byli připraveni odhodit do moře všechny předměty, které by mohly překážet anebo by byly k ničemu při bitvě na život a na smrt, která se vbrzku odehraje.

Po jeho příkazu se všichni pustili do práce, jenže nám velmi citelně chyběli lidé. Posily, které k nám posílají pěšky ze Severovýchodního přístavu, mají před sebou dlouhou pouť, než k nám dorazí. Tou pobřežní oklikou se k nám blíží velmi liknavě. V našem mužstvu chybějí paže, ale posádka se snaží, seč může. Jejich pracovní vypětí však kapitána trápí, obává se, že až dojde k boji, budou všichni tak vyčerpáni, že nedokáží vyvinout dostatečnou činorodost. A L’Hermite může spoléhat pouze na svou posádku, má-li se ctí vyjit z našeho ohroženého, ba beznadějného postavení.

Příliv brzy dospěl k vrcholu. Jihozápadní vítr, který nám chyběl v kritické chvíli, kdy nás mohl spasit, vystřídal brízu od moře. Anglické lodi se zprvu začaly rychle řítit proti nám, potom však začaly křižovat, aby se přiblížily k pobřeží.

Všechny na palubě svírá úzkost. Jsou obavy, aby fregata, která dosud udržuje rovnováhu, třebaže se povážlivě kymácí a po nárazu vln se ocitá na suchu, nepadla na pravobok směrem k moři. Pak by se nemohla nijak bránit.

Konečně jsou přípravy u konce a je dán příkaz ulehčit lodi co nejvíce. Přes palubu jdou všechna děla z příďového nástavku, všechny předměty, které nejsou zapotřebí k obsluze děl. Vypouštějí se zásoby pitné vody. Rozlévá se teď po podpalubí a naše čtyři čerpadla ji postupně odčerpávají.

Pak se otáčíme směrem k příďové kotvě. Naši tesaři se vrhají se sekyrami v rukou k patám stěžňů, které se kymácejí, jak se vlny vracejí tam a zpět. Brzy jsou ty trupy lesních velikánů podťaty, bez opory a vítr se do nich opírá, sráží je k. vodní hladině. Sklánějí se s hlasitým praskotem, a když dopadnou, zvedne se celá hora pěny.

K neštěstí došlo, když velestěžeň, spolu s čelním, který byl podťat první, prudce strhl při pádu dosud stojící křížový stěžeň. Stržený křížový stěžeň se jako lavina převalil po palubě a při svém nekontrolovatelném pádu zranil a zabil několik mužů, jak se valil ke svislému vratidlu. Pak se zlomil o pochozí lávku na pravoboku. L’Hermite byl prudce stržen ze svého velitelského můstku na svrchní palubu.

„Natáčejte loď, přátelé, neustávejte!“ vzkřikl a s obtížemi se zvedl. Hledal přitom svůj megafon, který mu předtím vypadl z poraněných a zkrvavených rukou. „Otáčejte loď, chlapci! Nejsem zraněn, žádný strach! Fregata je mimo nebezpečí, nenarazí a Angličané ji nedostanou!“

Použité prostředky byly opravdu vypočítány tak přesně, že Preneuse nakonec nezbylo než poslechnout vratidlo, což šlo o to lépe, že byla už značně odlehčena. Vystavila směrem k širému moři dvě řady svých děl.

Úspěšně dokonaný manévr byl přijat s radostným jásotem.

Teď, když už je bitva hotovou věcí a nelze se jí vyhnout, naši muži už pustili z hlavy všechny své sny i plány. Teď už myslí pouze na to, jak L’Hermitovi neudělat ostudu a pomstít se Angličanům za všechno, co nás během plavby postihlo.

Děla z baterie na levoboku brzy nahradila děla z příďového nástavku po pravém boku. V té chvílí hlásil Huguet, velitel kormidelny, že moře začíná klesat, nastává odliv.

„Výborně,“ odpověděl klidně L’Hermite. „Jsme připraveni!“

Pak se obrátil k panu Dalbaradovi a Rivierovi:

„Nechte vytáhnout zbytek děl z baterie, já s pány Fabrem, Raoulem, Graffinem, Vieillardem a Bretonem zajistím, aby byla fregata podepřena ze strany k volnému moři“

Posádka, stále pilná, konala naléhavé práce a její jednotliví členové se navzájem nádherně doplňovali jako jednotlivé nástroje v orchestru při koncertu.

Moře bylo klidné jako hladina rybníka a nechalo loď na pokoji. L’Hermite zcela zapomněl na svou horečku i na těžké pohmožděniny, které mu způsobil padající stěžeň, a neúnavně dohlížel nad čluny. Tesaři s vybranými muži z člunů vztyčují podpěry, které mají Preneuse udržet v kolmé poloze.

Přesto však, že všichni horlivě pracují, přesto, že kapitánovy rady a povzbuzení vybičovaly muže tak, že překonávají sami sebe, sotva je naše nová baterie umístěna na příďových nástavcích a na pochozím můstku pravého boku, objevil se oblak dýmu. Vzápětí jím prošlehl plamen a to bylo oznámení, že Angličané jsou na dostřel a že bitva začíná.

KAPITOLA XII

ZTROSKOTÁNÍ A BITVA – ZNIČENÍ PRENEUSE – KAPITÁN L’HERMITE ZAJAT

Byly asi tři hodiny. Posádka na Preneuse, včetně posil, které jsme dostali, čítá dvě stě mužů. Na levoboku, směrem do zátoky, tudíž mimo nepřátelskou palbu, je na vodu spuštěna šalupa určená pro raněné a pro zálohu námořníků. Dalších několik menších plavidel má za úkol udržovat spojení s pevninou. Brzy vidíme, jak se na výběžcích zátoky blýskají uniformy francouzských dělostřelců. Narychlo se tam budují baterie, které nás mají podpořit.

Když to L’Hermite uviděl, s výrazem politování pokrčil rameny:

„Ta malorážní děla nám nebudou k ničemu, nedostřelí…“

Děla skutečně brzy zahájila palbu a já jsem se na vlastní oči přesvědčil, že se L’Hermite nemýlil. Jejich náboje nedoletěly až k anglickým lodím. Pro naše námořníky je však důležité, že baterie vůbec na pobřeží je. Nevědí o tom, že její pomoc je neúčinná, ale vědomí pomoci z pevniny jim dodává větší sebejistotu a bojují horlivěji.

A těžko si lze představit bitvu, která by byla vedena zuřivěji. Posily, které k nám přešly na palubu, se chtějí beze zbytku vyrovnat našim námořníkům. A naši muži myslí na porážku v zátoce Lagoa, kterou chtějí Angličanům oplatit. Všichni pak vědí, že se na břehy zátoky v hojném počtu seběhlo obyvatelstvo Mauritia, že tisíce očí sledují, jak se drží, počítají výstřely, oceňují jejich odvahu. Bojovná nálada, touha po pomstě a pýcha zároveň: necháme se zabít do posledního, nikdy se nevzdáme!

Naše postavení však zdaleka není zoufalé. Preneuse je teď znehybněna, opřena o kýl a vztyčené podpěry, a může ze všech stran dostávat posily a pomoc všeho druhu. Směle může čelit palbě osmdesáti děl velké ráže, které na ni bez ustání dští ocel a plameny. L’Hermite nás navíc před zahájením bitvy upozornil, že dokud jen jediné dělo z těch třiaosmdesáti osmnáctek na naší fregatě, jež se proměnila v pevnost, bude schopno palby, nestáhneme své národní barvy. Má-li tedy nepřítel nad námi zvítězit, bude nás muset na místě rozdrtit.

Už dvě hodiny trvá palba a naši muži neumdlévají. Jsou oslepeni dýmem, týráni strašným vedrem. Odhodili zbytečné oblečení a podobají se teď pekelníkům, křepčícím ve výhni podsvětí.

Jen kdyby tentokrát osud zůstal nezaujatý, a budeme vítězi. Naše střelba je neobyčejně přesná a už po dvě hodiny působí nepříteli velké ztráty. Palba z anglické strany dokonce na pár vteřin ustává. Lodě se asi radí, zda mají pokračovat v bitvě, jejíž následky v případě porážky mohou být značně katastrofální. Ba i v případě vítězství by byla výhra jenom mizivá.

L’Hermite je skoro neustále mezi kobylicemi na pravoboku, dohlíží na to, v jakém stavu jsou podpěry fregaty. Nedají se vyměnit a několik už jich je bohužel zlomeno anglickými koulemi. Kapitán se však tváří naprosto nevzrušeně a skrývá nám ten chmurný objev. My se to dozvíme až později.

Jedinkrát vytuším, co se děje, z pohledu, který mezi sebou vymění L’Hermite s Dalbaradem. Přestože je to jen krátké zablýsknutí očí, je to pohled tak plný obav a úzkosti, že se vyrovná dlouhému vysvětlování. Avšak námořníci nevědí, co se děje mimo palubu, a pokračují v energické palbě. Z obou břehů je slyšet pochvalný jásot obyvatelstva, vzrušeného a plného obdivu ve vrcholných okamžicích bitvy.

Neustále je slyšet L’Hermitův hlas. Povzbuzuje posádku a slibuje jí vítězství. Mně se od chvíle, kdy jsem zahlédl, jak si kapitán s Dalbaradem beze slov navzájem sdělili své zoufalství, zmocnily neurčité obavy. Jsem připraven na hroznou katastrofu, která může přijít každou chvílí.

Mé obavy nezůstaly bohužel dlouho pouze plané. Na fregatě se rozlehl křik bolesti a vzteku – konec nadějím, jsme ztraceni! Preneuse je bez podpěr a naráz padá na levý bok, až moře vyšplíchne a ve vysokých vlnách se valí dál.

Následují chvíle nepopsatelného zmatku a ohromení. Námořníci ze všech sil prchají před vodou, která zaplavila jejich posty, a uchylují se na levý bok čí ke kýlu. Baterie je pod vodou, paluby jsou odkryty. Angličané však pálí dál.

Po takové nenapravitelné katastrofě, proti níž nic nesvede ani statečnost, ani taktika, se dál nemůžeme bránit. Zbývá nám jediné, tak jako římským gladiátorům: důstojně zemřít.

L’Hermite přes sílu své železné vůle v té chvíli zbledl a musel se opřít o poručíka Graffina. Snad to byla zpětná reakce na vypětí vůle, s nímž se snažil překonat horečné onemocnění, kterým už nějakou dobu trpěl, snad také to, že loď jemu svěřená podléhá v bojí, což ho muselo značně zdeptat, a navíc tu bylo duševní vyčerpání velitele bitevní lodi, která vychází z boje jako poražená. V Graffinově náruči sklonil hlavu na stranu, zavřel oči a byl jako bez ducha.

Než však kapitán ztratil vědomí, vzchopil se a napůl bez sebe přikázal panu Dalbaradovi, aby fregatu zapálili.

„Pane Dalbarade, pane Vieillarde!“ vykřikl Graffin. „Pomozte mi kapitána přenést do člunu. A loď ať zapálí!“

Přes všechnu snahu jsme však nemohli kapitánovo bezvládné tělo přenést do připraveného člunu, loď byla příliš nakloněna.

Čas kvapil, vteřiny byly jako hodiny, každá chvíle je drahá. Po bleskové poradě s ostatními důstojníky pan Dalbarade rozhodl, aby jola přistála u pravého boku, ačkoliv je vystaven nepříteli. Sotva však křehké plavidlo obeplulo zvýšenou záď fregaty, zasáhla je nepřátelská střelba.

Jola se rázem potopila i s muži na palubě.

Důstojníků se zmocňuje bezradnost. Je to tak smutná podívaná, že ani nevnímám střelbu kolem nás. L’Hermite leží bez duše natažen na straně paluby směrem k pevnině, mezi velitelským můstkem a svrchní palubou Poručík Graffin klečí u něho a podpírá mu hlavu.

Graffin pak náhle shodil uniformu a zamířil k levovoku.

„Kam jdete, Graffine?“ zeptal se Dalbarade.

„Doplavu pro další člun, aby nahradil potopenou jolu!“

„To je nápad! Pospěšte si!“

Sotva však Graffin udělal pár kroků, náhle se zastavil a chytil se za srdce.

„Jste raněn?“ zvolal pan Raoul.

„Ne, nic to není,“ odpověděl Graffin a chtěl jít dál.

Síly ho však opustily, zavrávoral a padl vedle L’Hermita. Z prsou se mu vyvalil proud krve. Byl zasažen střelou z dalekonosné muškety.

Ve chvíli, kdy se Graffin zhroutil vedle L’Hermita, kapitán otevřel oči a zavolal poručíka jménem.

„Tady jsem, kapitáne!“ odpověděl statečný důstojník a snažil se, aby jeho hlas zněl pevně.

„Vždyť vy jste raněn!“ vykřikl kapitán.

„To nic…, nevšímejte si toho… To Angličané ze zdvořilosti… Vědí, jakou mám z nich hrůzu a chtěli mě ušetřit návštěvy u sebe… Vylížu se z toho… A na váš rozkaz jim to oplatím…“

Hlas nebohého raněného však slábl víc a víc. Podařilo se mu však přemoci slabost a brzy se zase rozhovořil. Po každém proneseném slově si však musel odpočinout.

„Proč vás mám ale klamat, kapitáne? Mé zranění je příliš nápadné, nemohu je utajit Ano, zemřu, je to tak… Chci vás poprosit o jednu laskavost, neodmítejte mi ji… Chtěl bych být pohřben v národních barvách, tady, na tomto místě, na velitelském můstku. Chtěl bych zůstat na fregatě… Slibujete mí to?“

Ubohý Graffin se pokusil na nás usmát, ale bolest mu najednou stáhla rysy. Tělo sebou několikrát křečovitě škublo a potom Graffinova hlava dopadla na palubu. Byl mrtev.

„Pane Dalbarade,“ řekl L’Hermite, „cítím se velmi zle. Snad budu našeho nešťastného druha následovat. Slibte mi, že do slova a do písmene vyplníte jeho poslední přání.“

Kapitán vyčerpaně na chvíli zavřel oči. Pak znovu zvedl hlavu:

„Dalbarade!“ zvolal a pokusil se vstát, „naposledy vám opakuji: buďte tak laskav, zapalte fregatu, stáhněte vlajku a nechte mě tu Angličanům… Dorazí k nám každou chvílí, aby fregatu obsadili… Pánové, nemůžete mi už nijak pomoci! Zachraňte se, zapřísahám vás!“

Důstojníci se ani nepohnuli. Ani jeden z nich nepomyslel na to, aby kapitána v jeho nejtěžší chvíli opustil. Stáhli pouze vlajku, jak nařídil.

Po Graffinově smrti anglická palba ustala. Statečný a veselý poručík možná padl po posledním nepřítelově výstřelu!

Uběhlo sotva pár minut a spatřil jsem, jak k nám vesluje skupina anglických člunů. Okamžitě jsem se vrhl na zem mezi několik námořníků, kteří byli smrtelně zasaženi na svých bitevních postech.

Pohled na fregatu byl smutný i strašný zároveň. Zábradlí bylo skoro všude urváno. Na palubě, rozryté koulemi, leželi mrtví námořníci. Pod velitelským můstkem klečel pan Riviere a s pomocí poručíka Fabra, prvního důstojníka Dalbarada a aspiranta Vieillarda podpíral v náručí kapitána L’Hermita, kterého ošetřoval lodní lékař. Vedle L’Hermita ležel mrtvý Graffin s hlavou nakloněnou k rameni, jako by spal hlubokým spánkem.

Takový nezapomenutelný a chmurný výjev se naskytl Angličanům, když zdviženými vesly dali znamení, že přicházejí obsadit Preneuse.

Ve chvíli, kdy nepřátelé vstoupili na palubu Preneuse, otevřel L’Hermite oči a přes všechnu slabost se mu podařilo vstát.

Velitel skupiny vykročil k němu, zastavil se na dva kroky a prudce zasunul dýku do pochvy. Sňal klobouk, hluboce se L’Hermitovi uklonil s nijak neskrývaným výrazem úcty a obdivu. Kapitán byl potřísněn Graffinovou krví, velitel si tedy myslel, že je těžce raněn.

„Kapitáne,“ oslovil ho dosti dobrou francouzštinou, „věřte, že je pro mě velmi bolestně najít vás v takovém stavu… Prosím vás, buďte tak laskav a nakládejte se mnou podle své úvahy. Přišel jsem se vám dát k službám.“

„Děkuji vám, pane,“ řekl L’Hermite, dojat tou jemností a dvorným postupem nepřátelského důstojníka. „Jsem hotov vás následovat.“

Pak, podpírán našimi i anglickými důstojníky, došel ke kutru, který Angličany přivezl.

Než odrazili na moře, velící důstojník se zeptal L’Hermita na jeho příkazy, týkající se toho mladého důstojníka, kterého viděl ležet mrtvého vedle něj. Angličanův hlas dolehl až ke mně.

„Přál si, aby jeho pozůstatky sdílely osud Preneuse,“ řekl L’Hermite. „Neopustil ji ode dne, kdy byla poprvé spuštěna na vodu.“

„Ale já mám rozkaz ji zapálit!“ zvolal Angličan.

„V tom případě se pánové, vraťte na palubu a zahalte tělo našeho drahého přítele do národních barev,“ řekl L’Hermite svému generálnímu štábu. „A prosím, pospěšte si, strašně trpím.“

A bylo tomu jistě tak, jak říkal. Po celou dobu trvání toho smutného obřadu zůstal L’Hermite s tváří ukrytou v dlaních. Když kutr vyplul, vrhl poslední pohled na rozloučenou na svou nešťastnou fregatu. Tentokrát však jeho tvář neprozrazovala žádné city – pozorovaly ho oči nepřátel.

Abych nezdržoval tok vyprávění, musím se zde zmínit o několika podrobnostech, které následovaly. Ty jsem se pochopitelně dozvěděl až později.

Když L’Hermite dorazil k anglickým lodím, ty už ze signálů věděly, že je v kutru a že je raněn či nemocen.

Po té zprávě nechal admirál Pelew, pozdější lord Exmouth, vytáhnout na L’Hermitovu počest na čelní stožáry obou lodí francouzskou vlajku. Jakmile pak kutr přistál u boku admirálské lodi, z veleráhna byl spuštěn kladkový přístroj a dopravil k L’Hermitovým nohám umně zdobené křeslo. Vznešený zajatec byl pomocí kladkostroje ohleduplně vytažen a brzy se ocitl na pochozí lávce velitelské lodi, kde ho už očekával admirál.

L’Hermite pak s námahou prošel mezi lodními důstojníky, kteří se s klobouky v rukou postavili do řady na zádovém nástavku.

„Kapitáne,“ řekl mu sir Edward Pelew. když mu vzdal čest, „dovolte mi, abych vám stiskl ruku. Je to ruka nejstatečnějšího bojovníka, jakého jsem, na mou čest, kdy poznal!“

L’Hermite se uklonil a podal mu svou šavli.

„Přijímám ji,“ zvolal šlechetně admirál, „jako zbraň hrdiny. Nikdy se s ní nerozloučím“

„Mohu vám za ni dát na oplátku jen zbraň dobrého, své vlasti oddaného námořníka,“ pokračoval. „Račte si jí prosím ponechat jako upomínku na hlubokou úctu, kterou k vám chovám.“

Admirál Pelew po těchto vřelých slovech požádal L’Hermita, aby se opřel o jeho paži, načež ho zavedl do nádherné kajuty, která sousedila přímo s jeho vlastni.

Teď poprosím čtenáře, aby se navrátil k mé skromné osobě, která zatím zůstala na palubě Preneuse.

O nic víc jsem netoužil nechat se zajmout Angličany, než nechat se na fregatě zaživa upálit. Vyčkal jsem, než se kutr, odvážející L’Hermita, vzdálí od fregaty na několik záběrů vesel.

Pak jsem se vrhl do moře.

Byl jsem slušný plavec, voda byla teplá, moře klidné a pevnina nepříliš daleko. Žádnou velkou starost bych si býval nedělal, nebýt jedné nepříjemné věci, a sice pomyšlení, že bych se mohl setkat se žralokem. Ta představa mě přímo děsila, to musím přiznat. Měl jsem tedy upřímnou radost, když jsem se mohl vyšplhat do člunu, který jel pro raněné a cestou mě sebral.

KAPITOLA XIII

L’HERMITOVA SLÁVA A JEHO VYSVOBOZENI – KAPITÁN COUSINERIE MĚ NAJÍMÁ NA MATHURINA – VZHŮRU K MADAGASKARU

Když jsme dojeli na pláž, byl jsem bouřlivě přivítán, třebaže má hodnost prostého námořníka na palubě Preneuse mě k podobnému přijetí nikterak neopravňovala. Obestoupili mě a nabízeli mi všemožné laskavosti, jeden mě zval do svého domu, jiný mi nabízel peníze, další zase vlastní šaty. Soupeřili o mou pozornost, o to, s kým dříve promluvím, na koho se usměji. To, jak si Preneuse statečně vedla, vydráždilo zájem obyvatel o nás o všechny. Pokládali nás za hrdiny a každý se z ješitnosti snažil spřátelit se s někým z nás, třeba s tím nejposlednějším, aby z něj vytáhl podrobné vyprávění o bitvě.

Byl jsem těmi hlučnými projevy přízně jako omámen, nevěděl jsem, co odpovídat. Vtom jsem zahlédl pana Montalanta, loďaře, o kterém jsem už mluvil. Přiběhl ke mně s otevřenou náručí. Mé váhání bylo totam, šel jsem s ním do jeho domu.

Poprosil mě, abych mu dopodrobna vyprávěl o událostech, které se odehrály na palubě Preneuse. Setmělo se a salón pana Montalanta byl plný návštěvníků a hlavně návštěvnic, které přilákala má přítomnost. Začal jsem tedy vyprávět před vzácným a početným posluchačstvem a při vší skromnosti musím říci, že mé vyprávění mělo obrovský úspěch.

Další dny byly podobně zasvěceny hostinám a oslavám na počest těch, kdo přežili bitvu. Tak to šlo týden. Kapitán L’Hermite byl dosud na palubě anglické admirálské lodi. Denně vyplouvaly čluny s bílou vlajkou ptát se na jeho zdravotní stav. Nedovedl bych ani vyslovit, jak živě se všichni obyvatelé Mauritia zajímali o osud vzácného zajatce. Navrhli, že uspořádají sbírku a zaplatí za něj velké výkupné. Nemusím snad dodávat, že se admirál Pelew nesnížil ani k rozhovoru o tomto návrhu.

Jednou ráno jsem se podle svého zvyku procházel po pláži. Spatřil jsem obě anglické lodi. Připluly tentokrát k rejdě dříve než obvykle, vyvěsily bílé vlajky a mimo dostřel z pevnosti zakotvily.

Od admirálské lodi se brzy odpojil člun. Z lodí zatím střídavě v pravidelných intervalech stříleli. Salvy přilákaly obyvatelstvo celého města na pobřeží.

Zatím se člun admirálské lodi stále blížil ke břehu. Soustředil k sobě všechny pohledy. Za veslaři byly rozeznat důstojnické uniformy, a nebyly to uniformy anglického námořnictva, podobaly se našim. Všem se zatajil dech, davem proběhla společná myšlenka, a už se všechno hrnulo ke člunu.

Člun byl od pevniny už pouhých asi dvacet sáhů, když mezi skupinou důstojníků na zádi jeden vstal, sňal klobouk a pozdravil dav. Není pochyb, je to on! Plavé vlasy, modré oči zářící odvahou i dobrotou, vznešený postoj, vojenské držení těla – mýlka je vyloučena! L’Hermite!

Zvedl se jásot, opakovaný ozvěnou v zátoce. Z pevnosti, kde bylo všechno v pohotovosti, se k němu hned připojila oslavná dělostřelba. Takovou bezprostřední, od srdce míněnou vítězoslávu by L’Hermitovi mohl závidět lecjaký král!

Člun konečně přistál a první řady diváků se ocitly pod ochranou jeho bílé vlajky. Nábřeží mizí pod přívalem lidského davu, všichni se strkají, někteří dokonce skáčou do vody, aby byli co nejblíže hrdinovi, kterého velkorysý admirál Pelew vrací jeho vlasti.

L’Hermite chce vyskočit na pláž, ale půda mu mizí pod nohama. Než se stačil dotknout země, chopily se ho nadšené paže. Zvedly ho na improvizovaná nosítka z vesel, a přestože se z vrozené skromnosti bránil, přestože prosil a kladl odpor, nesly ho v oslavném průvodu ke guvernérskému paláci za radostného jásotu a provolávání slávy.

Co se mě týče, první jsem ho poznal a z mého hrdla také vyrazil první pozdravný výkřik, když vystupoval ze člunu. Všiml si mě a usmál se na mě. Jistě by nav mě zavolal jménem, kdyby se nemusel horlivě bránit bouřlivým projevům přízně. Byl jsem šťasten tím úsměvem i tím, že mě poznal. Mé štěstí však zahalil mrak, když jsem postřehl, že ze šesti důstojníků, kteří šlechetně zůstali kapitánovi po boku, tři v tomto okamžiku chybějí. Dva si sir Pelew ponechal jako zajatce, aby dosvědčili zkázu Preneuse, třetí pak byl poručík Graffin!

Jakmile to bylo možné, šel jsem kapitána L’Hermita pozdravit. Velmi srdečně mě přijal. Tak tomu bylo i následující dny. Bylo to ostatně zcela přirozené, vždyť kromě toho, že naše přátelství vzniklo už v Rochefortu, při společné večeři s mým bratrancem Beaulieu-Leloupem, jsem byl jediný člen posádky, který odmítl opustit fregatu a který byl při tom, když zahynul nebohý Graffin. Jsem přesvědčen, že mi L’Hermite tu vzpomínku přičetl k dobru.

Choval se ke mně víc než laskavě, skoro jako otec. Představil mě guvernérovi kolonie, generálu Malarticovi, jako malíře, čímž se přešlo mé skromné postavení prostého námořníka. Byl jsem zván na všechny bankety, které se pořádaly na guvernérství, jak se v kolonii guvernérskému paláci říkalo.

Při jednom z nich mě generál Malartic vlídně oslovil:

„Pane Garnerayi, je mi známo, jak velký zájem má o vás kapitán L’Hermite. Myslel jsem tedy na vás a mohu vás ujistit, že se zanedlouho zbavíte své nynější nečinnosti. Nejenže je vám jistě na obtíž, ale škodí rovněž vašemu námořnickému vzdělávání.“

Kapitán si mě skutečně nechal druhý den brzo ráno k sobě zavolat.

„Garnerayi,“ řekl mi, „mám pro vás dobrou zprávu. Za pár dní se vrátíte na moře.“

„Díky, kapitáne!“ zvolal jsem.

„S díky počkejte, až skončím, Jak říkám, vrátíte se na moře, a to v hodnosti poručíka.“

„Poručíka, kapitáne?!“ opakoval jsem užasle. Myslel jsem, že snad žertuje.

„Ano, jako poručík,“ povídal dál L’Hermite s úsměvem. „Ale abychom si rozuměli, budete poručíkem na obchodní lodi, čili posledním důstojníkem na palubě. Ve vašem věku byste si však těžko mohl přát víc. To je tedy ta novina. Mimochodem, slyšel jste už někdy o královně borabetocké?“

„Ale ovšem, kapitáne, dost často. Na Mauritiu každý ví, že ta panovnice vládne nad největší částí západního Madagaskaru. Jenomže nic přesného o ní vlastně nikdo neví. Vyprávějí se úplně fantastické věci.“

„Tedy zanedlouho se patrně sám budete moci přesvědčit, jak to všechno je. Dobře mě poslouchejte. Obchodníci na Mauritiu se spojili, že najmou a vypraví loď, která vypluje k těm málo známým končinám. Cílem výpravy má být zjištění, zda existuje nějaká možnost obchodu s královnou. Generál Malartic dobře ví, jaké výhody pro kolonii mohou z podobného pokusu vyplynout, a dodá značnou část z vládních prostředků k vybavení lodi. Vyhradil si však, že sám vybere kapitána a důstojníky, kteří se výpravy zúčastní. Proto vám tedy mohu nabídnout to místo poručíka. Jděte tedy ihned k vašemu kapitánovi, panu Cousinerieovi. Já jsem mu vás už doporučil.“

Srdečně jsem skvělému L’Hermitovo poděkoval a pospíchal jsem do bytu svého nového velitele.

Jak mám popsat radost z toho, že nejen zase brzy budu na palubě lodi, ale že ta loď má navíc odvážné poslání, pravděpodobně přebohaté na dobrodružství a záhady!

Kapitán Cousinerie byl skvělý člověk uhlazeného chování, zevnějšku i řeči a brzy jsme se velmi spřátelili.

Náš odjezd byl skoro významná událost. Obyvatele Mauritia vzrušovaly podivuhodné zkazky o královně z Bombetoku a toužili po tom, přijít na kloub všem těm záhadám.

Kdoví zda výpravu, na které se z polovice podíleli obchodníci a z polovice vláda, nepodnítila z valné části právě zvědavost?

Škuner Mathurin byla solidní loď a hbitá plachetnice. Vítr nám přál. Po dost krátké a rychlé plavbě jsme vpluli do široké bombetocké zátoky pod všemi plachtami. Zakotvili jsme v malém kotvišti, jehož břehy zvolna vbíhaly do moře. Bylo to u osady Mazangale, v pět hodin odpoledne.

Osada Mazangale, položená na severu rozlehlé rejdy, je osídlena Araby, jak lze zjistit už podle tvaru stavby domů. Jsou nízké, s mohutným zdivem, oslnivě bílé a zasazené do bujné a bohaté zeleně, takže už zdálky lákají zrak.

Pro nás bylo značně výhodné, že je osada položena na břehu, chráněném před bouřemi, které jsou v těchto končinách více než časté.

Opírali jsme se všichni o brlení a prohlíželi si tu utěšenou krajinu, když jsme zpozorovali, jak k nám míří velká piroga.

„Aha,“ řekl kapitán Cousinerie. „To bude asi nějaká místní veličina a chce se s námi seznámit. Musíme ho přijmout světácky a bezchybnou zdvořilostí získat jeho přátelství. Plavčíku, dojdi pro láhev araku!“

Než stačil doříci, piroga přirazila k Mathurinovi. Byla umně vytesaná a přivážela asi dvacet veslařů. Vystoupili z ní dva muži, z nichž každý si zaslouží zvláštní popis, a ti se odebrali na naši palubu.

Prvnímu, tomu méně pozoruhodnému z nich, bylo mezi pětatřiceti a čtyřiceti. Kudrnaté vlasy, bronzová pleť a urostlá postava. Jeho jediným oblečením byly dva pruhy látky. Jeden mu v bohatých záhybech halil bedra, druhý byl dovedně omotán kolem hlavy. Jinak měl tělo nahé, Jen na pravém koleni měl připevněny třásně k záclonám, spojené jakýmisi dvěma vlněnými střapci, spadajícími na lýtko.

Druhá postava byla něco tak fantastického, že se to vymyká představám. Byl naprosto směšný, ani na maškarním bále se něco takového nevidí. Postavu měl značně vysokou a byl tak hubený, že by mohl sloužit jako pomůcka ke studiu lidské kostry. Při pohledu od pat jeho tělo jako by nehodlalo nikdy končit. Neslo malou, skoro lysou hlavu, ne nepodobnou hlavě kohouta.

Odění té směšné postavy bylo až neskutečné. Pod prvním rouchem, které měl coby sukýnku, pod druhým, které měl přes rameno jako plášť, byly vidět staré hedvábné šaty, černě a fialově pruhované, lemované třepením. Byly ušity podle rokokové módy a posety velkými knoflíky s ozdobnými závěsky. To oblečení v sobě jistě skrývalo dlouhou historií, ale mně připadalo jako báseň.

Na habánově hlavě trůnil beztvarý, ale pyšný třírohý klobouk, ze kterého ještě navíc trčelo tři stopy dlouhé péro. Nohy měl úplně nahé a tloukla mu do nich pochva se směšným starým mečem, obojí nemohlo pocházet odjinud než ze šatny vysloužilého potulného kejklíře. Meč mu nadmíru směšně neustále nadzvedával spodek šatů.

K oblečení však patřil ještě přepychový doplněk – obrovské měděné ostruhy, které musely přinejmenším zažít dobu Kolumbovu. Kohoutí hlava, kohoutí noha – ty ostruhy měl připjaty na bosých nohou. Těžko se mohl člověk při pohledu na něj nesmát.

Za zvonění ostruh přistoupil ke kapitánu Cousinerieovi, ohnul páteř až k palubě a promluvil.

„Kapitáne,“ řekl mu dost špatnou francouzštinou, „máte před sebou portugalského šlechtice. Nazývám se Carvalho.“

I když byla francouzština řečeného portugalského šlechtice tak málo srozumitelná, přesto jsme byli nadšeni, že ji slyšíme. Na dorozumění s Malgaši, obyvateli Madagaskaru, patrně postačí.

Urozený pán Carvalho pak s úctou ukázal na druhého muže, ještě hlouběji se uklonil a pokračoval:

„Představuji vám jednoho z nejvýznamnějších hodnostářů milostivé královny bombetocké. Tento muž je místokrálem v Mazangale.“

„Ach! Ten muž je tedy královniným hodnostářem a navíc místokrálem,“ odpověděl kapitán. „Musíme ho tedy náležitě přivítat.“

Po těch slovech pan Cousinerie přistoupil k místokráli a nabídl mu sklenici araku, který plavčík přinesl.

„Libo-li, Vzácnosti?“

Místokrál se chopil sklenice s výrazem zjevného uspokojení a jedním douškem ji vyprázdnil. Pan Carvalho učinil stejně.

Ve dvou rychle vyprázdnili obsah celé láhve a silně rozjařeni pak souhlasili, že s námi půjdou do kajuty.

„Nyní, pane Carvalho,“ ujal se Cousinerie slova, když plavčík na jeho pokyn postavil před místokrále nový džbánek likéru, „si trochu pohovoříme. Jak daleko od Mazangale je město Bombetoc?“

„Asi devadesát anglických mil, kapitáne.“

„Jaká žena je královna bombetocká?“

„Ó, kapitáne, to je hvězda, slunce!“

„A co obyvatelé hlavního města?“

„Ti nejvzácnější lidé na světě!“

„Takže v Bombetoku nejsou ani žádné zločiny?“

„Ó, naopak, travičství je tam velmi běžné a vraždy na denním pořádku.“

„Myslíte, že kdybych vyslal některé své lidi jako posly ke královně, hrozilo by jim nebezpečí?“

„Na cestě tam ne, kapitáne, na cestě zpátky možná.“

„A proč by zpáteční cesta měla být obtížnější než cesta tam?“

„Budou-li se na loď vracet s tím, že se s královnou nedohodli, pak by si domorodci možná mohli vzít do hlavy, Že se zpěčovali podmínkám jejich zářivé panovnice. Ale,“ pokračoval Portugalec po krátké odmlce, „slíbíte mi, kapitáne, že mě necháte po libosti se napít? Dal bych vám na oplátku za to dobrou radu.“

„Jen mluvte, poslouchám vás.“

„Tedy, kapitáne, místokrál je tu zcela správně. Vidím totiž z jeho rozmáchlých pohybů a lesknoucích se očí, že začíná být šťasten. Požádejte ho tedy o čestný doprovod, k němuž budu patřit i já, který vás zavede ke královně. Tak budete mít zaručeno přijetí, jaké si zasloužíte. Mohu teď pít?“

„Kolik se vám uráčí, vzácný pane Carvalho.“

Půl hodiny po tomto rozhovoru už místokráli a jeho tlumočníkovi smysly sloužily jen zhruba.

KAPITOLA XIV

ODCHÁZÍM S POSELSTVÍM – PŘÍHODY CESTOU – BOMBETOCKÉ KRÁLOVSTVÍ

Druhý den ráno jsme měli co dělat, abychom ty dvě podivné postavy vůbec probudili. Nakonec se nám to drsnějšími prostředky povedlo. Místokrál pak opakoval radu, kterou nám dal Portugalec, a sice abychom se vypravili ke královně. Jenomže přitom použil výrazu, který nás velice zaskočil a který jsme si nedokázali vyložit: řekl nám, a ke všemu s nápadnou pařížskou výslovnosti,– že královna bude poctěna, že nás může přijmout ve svém Louvru. (Tak se totiž jmenuje královský palác v Paříží.) Přivedlo nás to k domněnce, že před námi už do bombetockého království pronikli nějací Francouzi. Místokrál nám potom kladl na srdce, abychom nezapomněli na nějaký bohatý dar pro královnu. A že pokud jde o něj, spokojí se s puškou a soudečkem araku.

Navrhl nám, že při návratu můžeme použít jeho pirogu i veslaře. Dohodli jsme se.

„Garnerayi,“ řekl mi nato kapitán Cousinerie, „nadešla pro vás osudová a šťastná chvíle. Vyberte si z posádky podle svého dva muže. Ozbrojte se po zuby a ať vás provází štěstí! Jestli na vás zaútočí, nedejte se. Co se týče toho, jak se máte chovat u královny, v tom vám nechávám volnou ruku.“

Hodinu nato jsem se s dvěma námořníky vydal na svou slavnou výpravu. Jeden se jmenoval Frangois Poiré, ten druhý Bernard. Nemusím dodávat, že mě kapitán vybavil nějakými hedvábnými látkami, drobnými cetkami a několika láhvemi likéru.

To vše jsem měl darovat královně.

Zvonilo poledne a vál příznivý vítr, když jsem nastoupil do místokrálovy pirogy.

Musím ještě dodat, že ten hodnostář si kromě jiných podmínek ještě vymohl, že až do doby našeho návratu zůstane na palubě a že během celé doby bude bohatě obsluhován arakem.

Ta žádost mi zcela vyhovovala, protože jsem si řekl, že kdyby měl skutečné obavy o naše bezpečí, nebyl by takto sehrál roli rukojmího.

Přepluli jsme zátoku a přistáli u malé osady, jmenovala se rovněž Bombetoc. Děti tam začaly tak pronikavě vřeštět, když nás spatřily, jak se to běžně u černochů děje, že se ženy s hrůzou rozutekly. Dokud jsme tudy procházeli, panika trvala. Pak, sotva jsme byli pár set kroků od osady, hlouček žen se nám skoro pověsil na paty a dost dlouho nás v uctivé vzdálenosti sledoval. Byly zvědavé.

Za osadou jsme vkročili na planinu s pohyblivým pískem. Byla asi míli dlouhá a šlo se nám po ní velmi špatně. Chvílemi jsme se do písku bořili až po kolena.

Ta planina nás zavedla k jakési osadě.

Tlumočník Carvalho nám oznámil, že to, co považujeme za bezvýznamnou osadu, je ve skutečností hlavní město místokrálovství. A vládce této podříše nás brzy přišel uvítat.

Na první pohled mě odhadl jako vůdce výpravy, která kráčela za mnou. Srdečně mi podal ruku a pozval mě, abych pojedl v jeho paláci. Bylo to tak upřímné pozvání, že se nedalo odmítnout. S radostí jsem přijal.

Louvre mého nového přítele byla obyčejná chýše, a dokonce dost zpustlá. Večeře sestávala z velice kořeněného slepičího ragú a velmi silného nápoje, který příjemně chutnal a trochu se podobal medovině.

Nato mě šlechetný místokrál donutil přijmout od něho na další cestu dlouhou pirogu se zdatnými veslaři a bohatými zásobami.

Když jsme vypluli z osady, měli jsme nadél přeplout krásnou lagunu, tak půvabnou, že ji nelze zachytit popisem.

Ta vodní plocha, vsazená mezi vysoké hory, byla místy značně široká a posetá malebně rozhozenými zalesněnými ostrůvky. Vypadaly zdálky jako obrovité smaragdy, to jak se sluneční paprsky ztrácely v jejich kučeravé zeleni. Břehy laguny byly porostlé mohutnými stromy nevídaných podivných tvarů, a v bujně zelených korunách těch přírodních velikánů se prohánělo bezpočet opic všech možných druhů, velikostí i barev. Při hře skákaly z větve na větev jako akrobaté.

Jen s lítostí jsme dospěli na konec laguny a vystoupili na zem. Ve vzduchu bylo tolik opojných vůní, noc byla krásná, na piroze bylo příjemné plout, a já bych byl nejraději strávil noc na jejím dně. Vodní hladina, kterou jsme propluli, měla asi pět mil nadél. Byli jsme tedy alespoň v polovině cesty.

Zvěst o našem příjezdu nás předhonila a starosta vesnice, ve které jsme vystoupili, si nás pospíšil přivítat. Skvěle nás přijal a zavedl nás do své chýše, kde nás čekalo podobné jídlo jako v poledne.

Nemeškal jsem mu projevit uznání za jeho milou pohostinnost a na znamení diků jsem mu věnoval jednu láhev araku. Dar mu způsobil velikou radost.

Druhý den za svítání jsme se znovu vydali na cestu. Jenže tentokrát před námi nebyla sladká laguna a příjemná plavba pirogou. Zbytek cesty jsme měli urazit pěšky, a to přes téměř nepřekonatelné překážky, které nám kladla záludná příroda. Navíc nám na hlavu pálilo vražedné slunce.

Pro chůzi zvlněným měkkým terénem jsme neměli dost vhodnou obuv. Naše boty byly příliš tvrdé, a tak jsme se museli zout a jít dál bosi. Cestou přes napolo vyschlé močály, porostlé obrovskými růžovými keři tak hustými, že nebyla vidět půda, jsem mnohokrát s hrůzou uskočil, když mi bosá noha sklouzla po chladném a slizkém těle nějakého hada či kajmana… Utěšoval jsem se jen tím, že ty žravé nestvůry podle povídaček prý dávají přednost lidem barevné pleti před bělochy. Ovšem když jsem byl takto vystaven přímému dotyku s nimi, moc jsem na tu pověru nedal, i když jsem ji měl předtím za platnou.

Další zkušenost, kterou jsem s oběma námořníky měl bohužel na vlastni vrub udělat, bylo to, že komáři naopak dávají zdaleka přednost naší měkké a – poměrně – bílé pokožce před tmavou, tvrdou kůží Afričanů. Naše těla, vystavená ostrým zákeřným sosákům toho strašného hmyzu, byla zanedlouho jako jedna živá rána.

Ještě horším nepřítelem, s nímž jsme měli nikoliv bojovat, neboť to by nebylo možné, ale kterého jsme museli snést, bylo obrovské množství velkých červených mravenců s dlouhým tělem. Celé listy keřů byly jimi pokryty. Pokaždé když jsme na nepevném, kluzkém terénu klopýtli či ztratili rovnováhu a museli jsme se zachytit větví, zapršel na nás hotový liják mravenců a každá ta kapka nám na těle zanechala bolavou ránu!

Kousali nás tak bolestivě, že jsme se s Bernardem a Poirém museli několikrát smočit v kalužích stojaté vody, na něž jsme cestou narazili, abychom se mravenců zbavili. Zůstávali na nás totiž přisáti, byli nejen mlsní, ale i zavilí. Vystavovali jsme se tím, pravda, nebezpečí, že padneme do tlamy nějakému krokodýlovi, jenže my jsme z těch dvou hrůz raději volili tu vzdálenější a méně jistou.

Dvě hodiny před západem slunce jsme vstoupili na planinu zarostlou obrovitým kapradím, jehož listy ukrývaly hluboké jámy a trhliny v půdě. Pokračovali jsme tedy jen velmi pomalu kupředu.

K šesté večer se nám konečně naskytl pohled na velkou vesnici, rozloženou do délky na svahu kopce. Byla daleko větší než osady, kterými jsme zatím procházeli.

To bylo hlavní město bombetockého království, sídlo mocné a tajemné panovnice, o níž jsme na Mauritiu tak často slyšeli vyprávět.

Když jsme došli na úpatí kopce, muži z našeho doprovodu několikrát zatroubili na jakousi trubku, zvanou an–cive, a brzy nás obklopil početný zástup obyvatel. Byli na nás zvědaví a přibíhali nám v ústrety. Lidé, které jsem podle jejich úctyhodného vzezření pokládal za městské hodnostáře, nám po anglicku podávali nice.

Hlavní město bombetockého království, které patrně po naší výpravě nenavštívil už nikdo, postrádá jakýkoliv zdroj stínu. Tvarem i barvou dost připomíná krunýř mořské želvy. Je dost rozlehlé, usoudil jsem, že v něm může žít pět až šest tisíc lidí.

Vstup do města, kterým nás vedli, patrně jediný vůbec, tvořily dvě velké desky, ovládané obě najednou koženými popruhy, které procházely vrcholkem dvou vysokých spojených sloupů, stojících po straně jakési ulice. Obě prkna, primitivní padací most, se oběma konci opírala o protilehlé okraje hlubokého příkopu. Širokého asi patnáct stop.

Když jsme přešli po padacím mostě, vykročili jsme úzkou pěšinou mezi dvěma mohutnými palisádami asi pět stop vysokými. Těmi byl podepřen násyp. Celé opevnění mi připadalo dost obratně zbudované, ale špatně udržované. Po pětiminutové chůzi opevněním jsme se konečně ocitli ve městě.

Bombetocké ulice nejenže nejsou vydlážděné, ale pokrývá je dost silná vrstva písku, v níž se jde obtížně a namáhavě. Prošli jsme jich několik, byly značně křivolaké. Zavedly nás na velké náměstí. Tlumočník Carvalho mě poučil, že je to náměstí Cabars neboli Soudní. Obávaný soud zasedá ve velké budově ve tvaru rovnoběžníku, vystavené slunci od základu po vrcholek. Byla zastřešená palmovými listy a vystavěná z mohutných klád. Uvnitř byla zcela bez zařízení a bez jakýchkoliv ozdob. Všiml jsem si, že každý z našeho průvodu na ni cestou pohlédl se strachem.

Za tímto náměstím, kterému nechyběla jistá barbarská vznešenost, jsme vnikli do spleti slaměných chýší. To byl palác bombetocké královny, onen Louvre, který mi náš portugalský tlumočník tak nadneseně popsal. Frangois Poíré, Bernard a já jsme bez dalších okolků vešli do bídné zahrady, která přiléhala k paláci a sloužila jako vstupní nádvoří, čestné nádvoří a královská zahrada v jednom. Dalo nám však značnou námahu přinutit Carvalha, aby šel s námi.

Sotva jsme udělali pár kroků, vyšlo nám vstříc několik Malgašů, královských poslů a hodnostářů. Dvořané byli oděni do obyčejných bederních roušek. Dost živě začali klást otázky mému rozrušenému a třesoucímu se tlumočníkovi. Z pokorného tónu jeho odpovědí se mi zdálo, že jen chabě hájí mé zájmy. Když byl rozhovor u konce, hodnostáři vešli do královského paláce a Portugalec nám oznámil, že si jdou k Její královské Milosti pro rozkazy, co s námi.

Čekali jsme asi hodinu a čekání se nám zdálo o to víc nekonečné, že jsme měli za sebou velmi úmorný den. Konečně se poslové z paláce vrátili. Oznámili Portugalci, že hodina již pokročila a že nás královna přijme až druhý den. Než se nám však dostane té cti, královna se postará o naše potřeby.

Nato se od skupiny oddělil jeden Malgaš, asi čtyřicetiletý, oblečený stejně prostě jako ostatní, ale úctyhodného zjevu. Podle toho jsem usoudil, že u dvora zaujímá nějaké významnější postavení. Nemýlil jsem se. Prostřednictvím našeho tlumočníka, který se před ním hluboce klaněl, nás vyzval, abychom ho následovali do příbytku, který dal pro nás připravit.

Padali jsme únavou, a tak jsme výzvu vrchního dvorního maršálka bez meškání uposlechli. Za chvilku se průvod, který šel pořád s námi, zastavil před tou nejbídnější slaměnou chýší z celého Bombetoku. To byl příbytek, který nám určila milostivá vladařka.

„Hrome, poručíku,“ řekl mi hněvivě Bernard, „stálo vůbec za to trmácet se celou tu cestuj když nás teď mají uložit v téhleté psí boudě? No, co se dá dělat, vojna je vojna a Bombetoc je Bombetoc. Musíme se zařídit, jak to půjde, jedna noc uběhne jako voda.“

„To ano, ale jen když člověk neumírá hlady,“ zavrčel Frangois Polré.

„A kdo říká, kamarádi, že půjdeme spát bez večeře? Já náhodou věřím v královninu pohostinnost. Už vidím v duchu kus hovězího… No prosím! Podívejte, někdo nadzvedává závěs, po tu je místo dveří. Vsadím se, že je to královský šéf kuchař!“

Ani jsem nedořekl, a všechny tři nás očarovala podívaná, jaká by se hodila do Pohádek tisíce a jedné nocí, ale na jakou jsme vůbec nebyli připraveni. Viděli jsme vrchního dvorního maršálka, provázeného dvěma Malgaši. Jeden nesl rohože, druhý pokrmy a nápoje. Vznešeně vpluli do naší bědné chýše a tam nám na zemí, jak je místním obyčejem, připravili bohatou večeři a tři lůžka.

Jídlo bylo vybrané, různých druhů a bylo ho dost. Zvesela jsme se do něj pustili. A pak, protože jsme byli docela vyčerpáni, jsme si lehli na lože z rohoží a okamžitě jsme usnuli.

KAPITOLA XV

KRÁLOVNA BOMBETOCKÁ – NEZDAR MÉHO JEDNÁNÍ – NÁVRAT DO MAZANGALE

Druhý den pro nás v deset hodin ráno velmi obřadně přišli a vedli nás do paláce, kde nás bombetocká královna očekávala.

Vstoupil jsem v doprovodu svých dvou námořníků do téže zahrady, kde jsme den předtím museli tak dlouho nudně čekat. Tentokrát však čekání netrvalo tak dlouho. Po krátké chvilce nám přišel vrchní dvorní maršálek oznámit, že královna je připravena nás přijmout.

Rychle jsme prošlí zahradou a vstoupili do „paláce“. Musím přiznat, že má zvědavost byla vybičována tak, až mi srdce prudce tlouklo, když jsem překračoval práh palácových vrat.

Jak už jsem řekl, palác byla pouhá slaměná chýše, pravda, větší než okolní příbytky, ale zrovna tak sešlá. Očekával jsem však, že chudobný zevnějšek bude v rozporu s přepychově, bohatě zařízeným vnitřkem. Představoval jsem si hedvábí, zlato a vzácné drahokamy všude po stěnách.

Z toho tedy plyne mé zklamání a rozčarování hned po vstupu. Jedinou okrasou byly dvě staré ženské roušky, sušící se na ráhnech, opřených o sloupky, které nesly zastřešení chýše. Kolem dokola místnosti pak byly rozestavěny rákosové vaky ve tvaru hracích kostek. Sloužily jako sedátka. A to byl všechen přepych, veškeré zařízení přijímacího sálu. Dvořané, zarytí zastánci malgašských zdvořilostních zvyků, dřepěli na zemi s nohama pod sebou.

Sotva jsem vstoupil do trůnního sálu, vrchní dvorní maršálek mě představil své vzácné panovnici. Mocná panovnice bombetockého království seděla na zemi na hrubě tkané rohoži. Zády se opírala o košatinu, která tvořila stěny chýše, nohy měla nataženy k téměř vyhaslému ohništi a kouřila dřevěnou dýmku značných rozměrů, dlouhou asi půldruhé stopy. Tabák voněl podobně jako tabák havanský.

Postavu měla, pokud jsem mohl posoudit, podprůměrně vysokou. Tvář měla obyčejnou, znuděný, netečný výraz, a zákmity inteligence v očích prozrazovaly poživačnost a nedůvěřivost. Shledal jsem pramálo dobrých předzvěstí pro zdar poslání, které mi bylo svěřeno.

Byla oblečena do objemného roucha z obyčejné látky, obtočeného kolem boků, a její krátký živůtek z modré bavlny, rovný a také hodně vystřižený, s přiléhavými rukávy, byl lemován pestrými výšivkami. Kudrnaté vlasy měla královna podle místního zvyku vyčesány do tří čí čtyř poschodí a jejich umně stočené konce přidržoval i uzel s dovedně provázanou stužkou.

Když mi ukázali, kdo je královna, hned zdálky jsem si ji pospíšil co nejuctivěji pozdravit. Potom jsem k ní přistoupil s dvěma dvořany po boku. Za mnou šlí moji dva námořníci.

Královna na mně spočinula hluboce znuděným pohledem, skoro jako by spala, o nehet palce oklepala obrácenou dýmku, aby z ní vytřepala popel, a obrátila se k jednomu z dvořanů. Řekla mu něco v malgaštině. Dvořan směšně vstal a skoro vzápětí přivedl přítele Portugalce Carvalha. Pak se prostřednictvím tlumočníka rozpředl rozhovor mezi mnou a královnou.

„Proč jste přišli do Bombetoku?“ zeptala se nejdříve.

„Vznešená panovnice, vyslal mě veliký král Francie,“ Odpověděl jsem, „abych vám navrhl smlouvu o obraně. To znamená, že kdyby vás někdo napadl, můžete se spolehnout na síly mého krále a s jeho pomocí nepřátele porazit.“

„Ale! A jak to, že se váš král tolik zajímá o mé záležitosti? Vždyť mě nezná.“

„Chvalná pověst Vaší Výsosti pronikla až k němu.“

„Dobrá, budiž. Já jsem ale o vašem králi v životě neslyšela… Ale to nevadí. Nabízí mi svou armádu, přijímám… Může mi do čtyř dnů poslat pět set mužů?“

„Vznešená panovnice, to je nemožné. Můj král se nejprve musí dozvědět, že přijímáte dohodu, kterou vám nabízí. Já mám zatím, abych navázal nějaké vztahy mezi bombetockým královstvím a Francií, plnou moc od kapitána lodi Maíhurin, abych v Mazangale za hotové nakoupil a naložil zboží. Věřím, že v zájmu budoucí smlouvy s mým králem budete laskavě souhlasit, aby se zboží naložilo bez přemrštěného cla, které místokrál v Mazangale vyžaduje.“

„K tomu se za chvíli vyjádří moje rada. Vaše loď se jmenuje Mathurin? Co je to za jméno?“

„Tak se jmenuje devátý syn, který se nedávno narodil našemu mocnému králi.“

„Cože?! Váš král má jen devět dětí?“

„Bohužel, vznešená královno, pouze devět. Je však dosud mlád – jde mu na patnáctý rok.“

„Tak to by celkem šlo. Je váš král velký, silný a krásný?“

„Postavu má přes osm stop. Jedinou ranou pěsti skolí každé ráno vola, kterého sní pak k obědu. Oči mu září jako slunce.“

Ten popis, který měl podle mého přispět k úspěchu mého poslání, vyrazil bombetocké královně dech. Užasle a v obdivu vykřikla. Potom si rázně napěchovala dýmku. „Přijede mě váš mladý král navštívit, když s ním uzavřu smlouvu?“ zeptala se a upřeně se na mě dívala, když tlumočník překládal její otázku.

„Jistěže přijede,“ odpověděl jsem jí bez zaváhání a řekl bych troufale.

Ale zpozoroval jsem, že královna mým slovům nepřikládá velkou víru, přestože jsem je pronesl tak přesvědčivě.

„Dobrá,“ ukončila rozhovor. „Poradím se se svými rádci.“

Porada trvala přes dvě hodiny. Zatímco bombetočtí hodnostáři obstoupili královnu a tlumenými hlasy se přeli, čekali jsme ve vzdáleném koutě chýše.

Konečně bylo přerušené slyšení opět zahájeno. Královna shrnula výsledek porady několika slovy, jimiž se obrátila na portugalského tlumočníka s tím, aby mě s ním seznámil. Velmi stroze mi oznámila, že mé návrhy odmítá.

Nenechal jsem se odpovědí sklíčit, ostatně jsem ji i očekával. Směle jsem královně předestřel možnost, že bude-li ona trvat na svém rozhodnutí, můj král a pán může vyhovět žádostem některých panovníků z východního Madagaskaru, kteří si přejí navázat s ním spojenectví. Pokud se s nimi dohodne, vláda nad Bombetokem by mohla být silně ohrožena.

Tato úvaha na královnu udělala okamžitě značný dojem. Zapomněla si zapálit vyhaslou dýmku. Rada se znovu shromáždila a začala rokovat.

Výsledek druhé porady pro mě nebyl o nic příznivější. Potvrdili své odmítnutí.

Královna pak vstala a beze slova na rozloučenou odešla, aniž ráčila dát najevo, že si vůbec všimla mých hlubokých úklon.

Sotva královna odešla, znejistěl jsem, jak si mám počínat dál. Přistoupil ke mně jeden královský hodnostář s balíčkem v ruce a přes Carvalha se mě zeptal, zda nemáme na palubě Mathurina podobné látky z hedvábí, jaké mi hodlá ukázat.

Pozorně jsem si prohlédl látky, které přede mnou rozestřel. Byly dost obyčejné. Předstíral jsem, že si dělám do notýsku poznámky, dokonce jsem udělal i pár náčrtů. Pak jsem vyjednavači odpověděl, že pokud mi dopřeje pět dnů, vynasnažím se dodat mu dvakrát takové množství, než žádá, a to daleko kvalitnějšího hedvábí z toho, co na Mathurinu máme. K tomu mě vedla, jak se dá snadno uhodnout, jednak snaha odvrátit od naší zpáteční cesty do Mazangale možné nástrahy, jednak uchovat dar, který mi kapitán Cousinerie pro královnu svěřil. Když mé poslání neuspělo, nehodlal jsem ho obětovat.

Odpověděl jsem dobrácky a upřímně a zdálo se, že vysoký hodnostář je s mou odpovědí spokojen. Popřál mi šťastnou cestu a doporučil mi, abych neměl věc za ztracenou. Až se za těch pět dnů vrátím, bude prý možná královna i její rada v lepším rozpoložení a budou více nakloněni jednání o spojenecké smlouvě. A pokud pak jde o něj, stojí za mými zájmy. Počítá s tím, že na to nezapomenu a na výraz uznání mu dodám soudek araku.

Obával jsem se, že když příliš nadšeně přistoupím na všechny ty požadavky, mohl bych vzbudit nedůvěru, zda skutečně hodlám své sliby splnit. Prudce jsem se tedy vůči tomu neskromnému požadavku ohradil. Po dlouhém vyjednávání jsme se pak shodil, že místo soudku postačí šest lahví.

Venku na mě i na mé námořníky trpělivě čekal doprovod. Pás opevnění a konečně padací most bombetockého hlavního města jsme přešli s jistými obavami. Každou chvílí jsme byli připraveni na to, že nás odvedou nazpět a učiní z nás zajatce. Míli za městem jsme si konečně vydechli.

Nebudu se šířit o obtížích, které jsme ten první den pochodu měli, ba ani o překážkách, které jsme museli zdolat. Patří k nim i naše tělesné strádání, neochota portugalského průvodce a drzost Malgašů, kteří měli nést naše zavazadla.

Druhý den jsme dost časně zrána dorazili do místokrálovství, kde nás předtím tak dobře přijali. I tentokrát nám místokrál vyšel naproti a přijal nás s projevy vřelého přátelství.

Dojedli jsme pokrm, který nám nechal připravit, a chtěli jsme vyrazit dál. Místokrál však byl proti. Řekl nám, že bychom tím urazili jeho choť, která trvá na tom, abychom byli přijati co nejdůstojněji. I když jsem si přál být co nejdříve v Mazangale, musel jsem se jeho přání podrobit, tím spíše, že nám pohrozil, že v opačném případě nám na cestu přes lagunu, která nás dělila od kotviště, svou pirogu už nepůjčí. Co by s námi bylo, kdybychom byli odkázáni na vlastní síly a kdybychom neměli pirogu? Laguna byla asi pět mil dlouhá, na jejích březích byly neproniknutelné lesy a rozeklané hory. Neměli jsme na vybranou.

V poklidu jsme tedy strávili noc u místokrále. Za svítání jsme pak pokračovali v cestě, tedy nastoupili jsme do té samé vlídné a skvělá pirogy, která nás předtím už dovezla sem. Únava nás přešla, měli jsme před sebou pár hodin příjemné plavby, než se dostaneme do Mazangale.

Během plavby jsem se od Carvalha dozvěděl, že dva týdny před naším příchodem zakotvila v Mazangale anglická loď jménem Victory, část posádky se vypravila ke královně bombetocké a věnovala jí bohaté dary. Právě z těch darů pocházely hedvábné látky, které mi ukázali a jimž podobné jsem měl přivézt. Carvalho sloužil jako tlumočník i těm Angličanům. Angličané pak prý královně napovídali mnoho o věrolomnosti Francouzů a varovali jí, že jestli s nimi bude někdy vyjednávat, může si být jista, že Francouzi zneužijí její důvěry a nedodrží své slovo.

Carvalho, jak je možné, žes mi o tom až dosud nic neřekli

„Božínku, vzácný pane,“ odpověděl mi a třel si přitom žebra, „vždyť by mě byli upekli zaživa, kdybych vám v hlavním městě tyhle věci prozradil. Vždyť jsme se tam všichni museli mít na pozoru před těmi divochy.“

Tlumočníkovo odhalení mi objasnilo neúspěch mého jednání a docela mě potěšilo, protože teď jsem věděl, jak odpovědět na výtky kapitána Cousínerieho. Očekával jsem, že bude mít výhrady vůči mému diplomatickému Jednání.

Do Mazangale jsme přijeli dost brzy. Když jsme přistávali, s radostí jsem se podíval na vlajku Mathurina. jak poletuje ve větru. Sotva jsem k Mathurinu vykročil, potkal jsem kapitána Cousínerieho a část posádky. Pozdravili nás pokřikem a začali se kolem Bernarda, Frangoise Poirého a mě tlačit a bombardovali nás otázkami.

Stručně jsem vyprávěl o svém setkání s bombetockou královnou, o tom, jak mé návrhy odmítla, jak mě nepříznivě přijala, i o té anglické výpravě, která byla v Bombetoku před námi.

„Zatracení Angličané!“ ulevil si Cousinerie. „Nacpou se všude a vždycky se jim podaří přijít první! Co se dá dělat… Poslání jsme splnili – navrhli jsme královské kuřačce dýmky obchodní smlouvu. Navíc jsme získali věrohodné a zaručeně zprávy. Vyšli jsme z toho se ctí, obchodníci na Mauritiu ani generál Malartic nám nemají co vytknout. A bez královnina povolení naložit zboží se lehce obejdu! Mazangalský místokrál miluje arak a mluví už jen se mnou. Zbožňuje mě a chtěl, abychom se oba řízli do prstu, smíchali svou krev a tím se sbratřili. Náklad už je na palubě a dnes večer napneme plachty.“

Za hodinu škuner navždy opouštěl pobřeží Madagaskaru.

Z Mazangale jsme zamířili k Seychelskému souostroví, kde jsme k nákladu přibrali ještě želvy. Musím mimochodem říci, že v těchto končinách je takové množství ryb jako nikde jinde.

Když jsme naložili, vypluli jsme opět na moře. A přestože po palubě běžela zvěst, že nás Victory pronásleduje, po krásné, klidné plavbě jsme dorazili na ostrov Mauritius.

KAPITOLA XVI

KAPITÁN MALEROUX – NASTUPUJI NA KORZÁRSKOU LOĎ AMPHITRITE – ZAJETÍ ARABSKÉ GALEONY

Sotva jsem vystoupil z lodi, mou první starostí bylo vypravit se za skvělým panem Montalantem. Věděl už z doslechu, že Mathurin vplul do rejdy. Zvědavě se mě vyptával na bombetockou královnu, jejíž popularitě na Mauritiu neúspěch naší výpravy nikterak neprospěl. Velmi ho pobavil rozdíl mezi skutečností a pověstmi, které až dosud o tajemné panovnici neznámého království kolovaly.

Hovořili jsme o malgašských zvycích, když do salónu vešel černoch a ohlásil panu Montalantovi kapitána Malerouxe.

„Vida!“ řekl mi můj hostitel. „Milý Ludvíku, máte štěstí. Kapitán Maleroux je kapitánem smělých korzárů, o jejichž činech se vyprávějí skoro neuvěřitelné věci. Kromě toho je to ten nejlepší člověk, kterého znám. Právě najímá posádku na malý trojstěžník a připravuje významnou výpravu. Možná byste se s ním mohl dohodnout.“

Pan Montalant domluvil a kapitán Maleroux už stál na prahu. Bylo mu asi čtyřicet, postavu měl středně vysokou a statnou. V osmahlé tváři blýskaly oči černé jako uhel. Rysy, přestože byly výmluvně energické, nesly známky dobroty a byly pěkně pravidelné, snad jen čelo měl příliš vysoké.

Pan Montalant mě kapitánovi představil jako oblíbence kapitána L’Hermita a jednoho z těch, kdo přežili zánik Preneuse.

Maleroux mi srdečně stiskl ruku.

„Jsem rád, že jsem se s vámi seznámil,“ řekl mi. „Možná že pro vás budu moci něco udělat. Najal jsem už několik vašich přátel z Preneuse, bývalého velitele řízení Hugueta jako poručíka, vašeho lodmistra Legoffa jako velitele posádky, i několik prostých námořníků. Chtěl byste u mě být zástupcem velitele řízení? Z míst, která mi dosud zbývají, by vám asi jedině tohle mohlo vyhovovat. Vyplouváme za týden.“

„Velmi rád, věřte mi, kapitáne,“ odpověděl jsem mu. „Zúčastnil jsem se mnoha bitev, ale dostal jsem jen nepatrný podíl z kořisti. Nemluvě o tom, že je pro mě ctí sloužit pod vaším velením, nevadilo by mi také, kdybych do svých financí konečně vnesl trochu rovnováhy.“

„Jsme tedy domluveni! Přijďte za mnou zítra kolem desáté do velké kavárny na Hlavní ulici. Představím vás svému štábu.“

Druhý den jsem se v určenou hodinu dostavil ke schůzce se svým novým velitelem. Právě sedal ke stolu. Posadil mě vedle sebe, protože u korzárů se hodnostní žebříček příliš nedodržuje. Nejprve mě seznámil se svým prvním důstojníkem jménem Duverger, čistokrevným Normanďanem. Přiznám se, že se mi nijak zvlášť nelíbil. Potom mě představil svému veliteli řízení Lamothovi. Poručík Huguet a velitel posádky Legoff, s nimiž jsem prodělal slavnou plavbu na Preneuse, mě uvítali s upřímnou radostí.

Kapitán Maleroux, kterého na Mauritiu všichni znali a vážili si ho, byl rodilý Bretonec. Stejně jako pověstný Deschiens, jehož sláva v Indickém oceánu nikdy nepohasla a který za války roku 1777 provedl manévr k odvrácení pozornosti, jenž nesmírně pomohl Suffrenovi. Tehdy se proslavil báječnými činy a pohromami, které způsobil Angličanům. Malerouxovými rodáky byli také le Meme, Surcouf a Dutertre.

Maleroux byl nesmírně odvážný a naprosto chladnokrevný, výborný námořník, měl bystrého ducha, uměl se rozhodovat a hlavu měl plnou nápadů, a přesto měl za sebou jen málo šťastných plaveb. Své bitvy, a nebylo jich věru málo, mohl spočítat podle jizev. Vypozoroval dokonce, že dílem osudu, který se vždy obrátil proti němu, byl pokaždé zasažen posledním výstřelem nebo poslední ranou sekyry. Představě, že jeho dráhu řídí nějaká zlá síla, vděčil za posmutnělou a zamlklou povahu. Skoro nikdy ho nebylo vidět s úsměvem. Přes ten smutek však, přese své soužení a rány osudu málokdy oslovil nějakého muže ze své posádky, aniž ho nazval přítelem. Nikdo ho nikdy neviděl, že by se poddával náladám. Byl vtělená dobrota a laskavost.

Jeho první důstojník, Norman dan Duverger, byl jeho nápadným opakem. Jak byl Maleroux nepředpojatý a laskavý, tak byl Duverger chamtivý, sobecký a lakomý. Jinak to byl schopný a Inteligentní námořník a své povinnosti prvního důstojníka plnil dokonale.

Pokud jde o posádku Amphitrite (nazvané tak podle Amtitrité, vládkyně moří v bájích starověkých Řeků) – tak se jmenovala loď, jíž kapitán Maleroux velel –, tvořilo ji sto třicet členů Pobřežního bratrstva. Amphitrite byla malý trojstěžník s šestnácti děly na palubě. Záruky úspěchu nám tedy nechyběly a naše podíly na kořisti by byly předem ohodnoceny velmi vysoko, nebýt toho, že vyhlídky do budoucna trochu srážela Malerouxova nešťastná pověst.

Z Mauritia jsme vypluli koncem roku 1799. Plavba to byla dost šťastná, jelikož jsme měli krásné počasí; nikdo z nás vlastně přesně nevěděl, samozřejmě kromě prvního důstojníka, jaké záměry má kapitán.

Když jsme dopluli k Rudému moři, propluli jsme úžinou Bab-el-Mandeb. Právě tehdy naše hlídky ohlásily trojstěžník se čtyřiadvaceti děly po stranách a šesti na příďovém nástavku.

Maleroux byl právě na můstku. Dychtivě se chopil dalekohledu a hned ho namířil k lodi. Po krátkém pozorování řekl:

„Bůh mi odpusť, pánové, ale myslím, že tentokrát mám opravdu štěstí na své straně! Vypadá to ovšem až příliš jako šťastná náhoda, nebudeme zatím ještě jásat. Vyčkáme.“

Přidali jsme plachty a vzdálenost, která nás od trojstěžníku dělila, se začala kvapem zmenšovat. Bylo jasné, že ho rychlostí předčíme.

„Hrome!“ vykřikl Maleroux a usmál se, což nikdy nedělal, „nemohu už dál pochybovat. Ano, je to ona! Přátelé,“ pokračoval, „loď, kterou pronásledujeme, má v podpalubí nesmírné bohatství. Je naložena zlatem, stříbrem a drahými kameny. Když ji zajmeme, jsme nadosmrti boháči. I podíl prostého námořníka bude hotové jmění.“

Malerouxova slova samozřejmě na posádku silně zapůsobila. Pod obrovským dojmem z Jeho slov všechno na palubě ztichlo. Kapitán znovu pozoroval trojstěžník a pak radostně pokračoval:

„Přátelé, ta loď je arabské plavidlo, které každým rokem přiváží do Mekky bohaté dary mohamedánů roztroušených po celém Hindustánu. Angličané, aby si zajistili větší úctu a důvěru tamějších národů, jí dovolili plout pod anglickou vlajkou. Jak vidíte, ta loď bude naše!“

Kapitánův výklad byl přijat s nadšeným jásotem. Posádka byla radostí bez sebe.

Konečně jsme se ke galeoně přiblížili. Skutečně nesla anglickou vlajku. Na její svrchní palubě bylo plno námořníků. Horempádem konali přípravy k vážné bitvě a my jsme za nimi nezůstali pozadu.

Přestože jsme byli slabší, nikoho na palubě Amphitrite ani nenapadlo pochybovat o našem vítězství. Ta loď veze milióny – bude naše.

Kořist, po které jsme prahli, byla však tak krásná, že kapitán nezanedbal žádné opatření, abychom na ni zaútočili se všemi šancemi na své straně. Vzali jsme jí vítr, ale sotva se Amphitrite ocitla v příčném postavení k ní, arabská loď nás uvítala velkou boční salvou. Nemířili však přesně a způsobili nám jen lehčí škody.

„Nestřílejte, přátelé, nestřílejte!“ volal Maleroux hřmícím hlasem. „Spolehněte se na mé zkušenosti, znám taktiku arabských námořníků od indického pobřeží! Vím, jak si na tom stojí s odvahou! Zatím nestřílejte. Chci tu loď vyřadit z boje jedním rážemi“

Moudrý a zkušený Maleroux měl pravdu. Brzy jsme se přiblížili ke galeoně, jako bychom ji chtěli zahákovat.

Zatím naši muži, aby v Arabech tu myšlenku Ještě utvrdili, šplhali na brlení a na parduny, úponová lana.

Ještě chvíli, a budeme na půldostřel z pistole. A tehdy posádka galeony padla do léčky, kterou jí Maleroux tak obratně nastražil. Ve spěchu opustila děla, která neměla kdy znovu nabít, a ve zmatku se vrhla k boku lodi, aby nám zabránila zahákovat, snad dokonce aby nás předstihla a zaútočila jako první.

Ale v okamžiku, kdy už si Osmani mysleli, že teď jim stačí pouze nahrnout se na naši palubu a rozsekat nás na kusy, což jim muselo připadat jako hračka, protože jich bylo více než nás, Amphitrue se otočila na návětrnou stranu a začala plivat oheň jako sopka. Naše po ústí nabité kanóny i malorážní děla, nabitá šesti koulemi najednou, věštila na posádku arabské lodi proud železa a oceli a její palubu posela těly námořníků.

Nato na arabské lodi zavládl strašný zmatek. Děla, některá poničená, jiná špatně obsluhovaná, nemohla čelit naší ohnivé palbě. Naši posádku povzbuzovala představa nesmírného bohatství, kterou v ní tak obratně vznítil kapitán Maleroux chvíli před zahájením bitvy. Naši muži planuli bojovým zanícením a nebyli by se obávali střetnout s protivníkem ještě daleko silnějším. Ani loď o osmdesáti dělech by jim v jejich zápalu nevzala odvahu.

Galeona čelila hodinu naší děsivé palbě, pak už nemohla dál. Anglickou vlajku pak vyměnila za arabskou.

„Pozdě!“ vykřikl Maleroux, když postřehl tu změnu. „Jen palte, přátelé, bez milosti palte na zrádce! Arabové, kteří na nás zaútočili pod anglickou vlajkou, nemají naše slitování! Neustávejte v palbě, dokud nestáhnou vlajku!“

Třikrát po sobě vyvrhla Amphitrite oblak dýmu, plamenů a železa na nepřátelskou loď, která se po každé salvě zachvěla v základech. Nakonec svou vlajku sklonila před francouzskými barvami.

„Pane Huguete!“ zavolal kapitán. „Vezměte třicet mužů a běžte zajistit kořist. Ti lidé jsou tak vyděšeni, že na ně s tou silou budete bohatě stačit.“

Skutečně. Náš člun dorazil k arabské lodi – jmenovala se Perla – a zmocnil se jí, aniž její posádka kladla sebemenší odpor.

Zbytek dne jsme opravovali drobné škody, které nám způsobila špatně zacílená nepřátelská střelba. Pak jsme přepravili arabské zajatce na několik pobřežních lodí, jejichž posádky se nám neodvážily odmítnout postarat se o ně. Využili jsme krásného počasí následujících dní a nanosili jsme na palubu Amphitrite zlato, stříbro, drahé kameny a vzácné předměty, které Perla vezla. Žádná nemilá příhoda nám práci neztížila. Pečlivě jsme kořist zapisovali podle toho, jak byla na naši palubu přinášena.

Padesát nádherných arabských koní byla jediná část kořisti, kterou jsme na Perle nechali.

A teď bych se měl pokusit vypsat, jaké opojení se posádky zmocnilo při pohledu na všechno to pohádkové bohatství, které Jsme ukořistili. Každý podle vlastních choutek odhadoval, jaká část kořisti mu připadne, a všichni, od nejžádostivějších po ty nejskromnější zjišťovali, že se jejich výpočty blíží k hranici, za kterou si už nelze přát víc.

Zvláště náš první důstojník, Normanďan Duverger, nedovedl skrýt svou radost. Jeho úzké rty se skoro bez ustání usmívaly a jeho tvář tím získala skoro dobrácký vzhled. Byl vyzbrojen tužkou a zápisníkem a celý den, od východu slunce do západu, řadil bez umdlení sloupce čísel jeden vedle druhého. Když ho při té příjemné činnosti zastihla noc, vypadal, jako by se probudil ze sna. Den mu připadal krátký jako čtvrthodinka.

Byl však na palubě člověk, který měl ze zajetí galeony ještě větší radost než chamtivý Normanďan, a to byl náš kapitán. Ne snad že by byl hamižný, to zdaleka na. Náš zázračný a skvělý úspěch považoval za tečku za řetězem smůly, která se ho tak držela. Byl dokonce tak přešťasten, že tomu chvílemi ani nemohl věřit.

„Není možná, aby to tak bylo,“ říkal, „uvidíte, že se nám znenadání přihodí nějaké neštěstí.“

Moře však bylo krásné, vál příznivý vítr a naše srdce byla tak opojena radostí, že jsme jeho slovům nepřikládali žádnou váhu, připadala nám jako sýčkování. Představovali jsme si ve své ztřeštěné radostí, že nám patří celý svět. Bohužel nás z našich krásných snů měla skutečně brzy vytrhnout strašlivá rána, o to hroznější, že jsme ji nečekali.

Pátý den po našem vítězství, sotva se rozbřesklo, spatřili jsme na obzoru v prvních slunečních paprscích dvě lodi různých velikostí. V mžiku se k nim upřely oči celé posádky, zvědavě a zároveň s krajní úzkostí. Lodě však od nás byly zatím příliš daleko, takže se nedalo rozpoznat, co jsou zač a které zemi patří.

Kolem osmé hodiny jsme nabyli jistotu, že nás pronásledují. Podle toho, jak rychle se pohybovaly, jsme uhodli, s jakými protivníky budeme mít tu čest utkat se v boji. Naši pozornost nejdříve zaujala první z obou lodí, silný trojstěžník s dvaadvaceti střílnami na boku a dvěma děly na záďovém nástavku. Druhá loď byla menší, byl to škuner. Usoudili jsme, že slouží patrně jako spojovací loď. Škuner byl vyzbrojen čtyřmi děly a dvěma houfnicemi.

„Vidíte, přátelé,“ řekl nám kapitán Maleroux odevzdaně a posmutněle, „nemýlil jsem se, když jsem počítal se svou smůlou. Ale to nic, budeme mít sice pernou práci, ale to přece ještě neznamená, že jsme ztraceni. Sto třicet pobřežních bratříků, vedených kapitánem, jako jsem já, tedy chlapem, který se ve své práci vyzná, jak říkám, sto třicet pobřežních bratříků, kteří jsou bohatí jako králové a své bohatství si navíc vezou s sebou, se nedá smést jako drobek ze stolu! Říkejte si tedy, co chcete, ale zamýšlím těm nevychovaným Angličanům, kteří si na nás chtějí jenom tak cestou smlsnout, dát takové ponaučení, že na ně dlouho budou vzpomínat!“

„Sláva Malerouxovi! Ať žije kapitán!“ vykřikla naše zanícená posádka.

Náš statečný Bretonec pak hned po té skvělé řeči přikázal, aby se Perla ve vhodné chvíli postarala o škuner, zatímco na Amphitrite bude, aby se vypořádala s korvetou.

Když byly příkazy předány, Maleroux, z něhož ve chvíli bitvy vždy spadly jeho obvyklé chmury a který se stal tím nejčinorodějším a nejzapálenějším mužem na palubě, se znovu připojil k posádce a povzbuzoval ji vyprávěním příkladných příběhů a účinnými pobídkami.

Korzáři se ovšem obyčejně vyhýbají střetu s válečnými loďmi jako čert kříži. Mají takřka nepřekonatelný odpor k jalovým bitvám. Stát totiž jejich statečnost ani zdaleka neocení a jejich svoboda je přitom dána všanc. Jenomže v tomto případě jde o záchranu takového bohatství, že ani jediný z našich námořníků nebude váhat. Všichni přísahají, že v následující bitvě raději zahynou, než by podlehli nepříteli, ať je naše situace jakákoliv.

Náš první důstojník je bledý vzteky. Skoro nemluví, ale z horečného lesku očí, z hněvem stažených úzkých rtů se dá snadno vyčíst, že se bitvy nebojí, naopak, že po ní touží celým srdcem a že v boji bude nezdolný a nelítostný!

Lodě nás zatím dál pronásledují. Avšak nás zdržuje Perla, kterou nemůžeme opustit a která má pomalejší chod.

Nepřátelské lodě se k nám valem blíží. Ještě hodinu – a jsou na dostřel z muškety.

Hned začíná prudká palba. My střílíme dozadu a nepřítel kupředu. Kostky jsou vrženy. Bitva se teď už nedá odvrátit.

KAPITOLA XVII

ZAHÁKOVÁNÍ A VÝBUCH NA TRINQUEMA – LEYOVI – AMPHITRITE POTOPENA – SMRT KAPITÁNA MALEROUXE

V poledne korveta konečně vytáhla anglickou vlajku. Chytila vítr a hned se mezi ní a námi rozpoutala zuřivá palba, jakmile jsme se mohli účinně zaměřit. Byl jsem při mnoha bitvách a musím říci, že jsem při žádné z nich nezažil takovou bojovnost, jakou vyvinula naše posádka. Nadšení, vztek, dychtivost po majetku, to vše se u námořníků spolčilo, znásobilo jejich síly a udržovalo chuť do boje. Mnoho raněných, které zasáhly buď dřevěné štěpiny nebo střely, pokračovalo dál v plnění svých povinností, jako by se nic nestalo.

Tak uběhl den, aniž byl zaznamenán nějaký větší úspěch na znamení toho, že se vítězství kloní k té či oné straně.

Anglická korveta jménem Trinquemaley měla sice o deset děl víc než my, jenže my jsme měli dvě velké přednosti. Za prvé, a to bylo hlavní, tu byla energie, kterou jsme v zoufalství vyvinuli. Za druhé měla nepřátelská loď krytou baterii a její trup byl tedy o hodně výš nad vodou než náš, zasáhla jej tedy skoro každá naše koule, zatímco Trinquemaleyova palba nezasahovala Amphitrite ani zdaleka tak často.

Přesto však se ve skomírajícím světle soumraku a při prvních poryvech brízy, které obzor zbarvily do bledě zelena, zdálo, že se bitevní štěstí kloní konečně k naší straně. Křížový stěžeň Trinquemaleye najednou padl na příď a svými plachtami a ráhny zakryl část děl, která na nás pálila. Přijali jsme tu událost s vítězným řevem.

„Vítězství je naše, přátelé!“ zvolal Maleroux. Během bitvy řídil akcí neustále tak obratně, případně a chladnokrevně, že by se mu po všech stránkách mohlo rovnat jen málo velitelů. „Odvahu! Vrátíme se na Mauritius i se svým zlatem.“

Po těch slovech, která do sebe dychtivě vsála srdce všech námořníků, si statečný kapitán pospíšil využít zmatku, který na palubě Trinquemaleye zavládl po pádu stěžně. Měli jsme se pokusit pod pláštíkem tmy o únik.

Proklatý osud! Ve chvíli, kdy Amphitrite obracela, ve chvíli, kdy podobna ptáku, který rozpíná křídla, aby se vznesl do výše, rozvinula své tři bramové plachty najednou, ozval se strašlivý praskot. Po něm tentokrát následoval žalostný křik, neboť naše radost se naráz přeměnila v ohromení. Náš čelní stěžeň, zasažený pod dolními úponami několika nepřátelskými koulemi, padl právě do moře se všemi plachtami a strhl s sebou i několik mužů, kteří právě podkasávali plachty.

Křik vzteku i vzdoru byl hlasitější než hřmot padajícího stožáru – to křičel Maleroux, který se bouřil proti osudu a vyzýval ho na souboj.

Byli jsme jako přibiti na místě a odsouzeni k nečinnosti. Nebylo vyhnutí, musíme znovu zahájit bitvu.

Potřebujeme teď nezbytně znát postavení našeho zajatce Perly, které velí poručík Huguet, můj bývalý přímý nadřízený na palubě Preneuse.

Náš zajatec začal statečně pálit na anglický škuner v tutéž chvíli, kdy my jsme se pustili do Trinquemaleye. Na Perle však byla slabá posádka, která mohla řídit chod těžké lodi jen zvolna, zatímco anglická spojovací loď využila početní převahy svých mužů a schopnosti rychle měnit směr a chrlila na Perlu déšť svých projektilů, aniž Jí samé hrozilo nějaké větší nebezpečí.

Škuner, jehož posádka byla oproti naší nejméně trojnásobná, se navíc neustále pokoušel o zahákování a naše nešťastná Perla se musela omezit na to, že mu neustále uhýbala. Výsledek této rozehrané partie mezi čtyřmi loďmi byl tedy stále nejistý. Když jsme však chladně zvážili všechny vyhlídky, museli jsme si přiznat, že Angličané jsou na tom lépe.

„V našem neštěstí mě utěšuje jediná věc,“ řekl kapitán Maleroux svému prvnímu důstojníkovi, „a sice to, že jestli budeme poraženi, neposkvrníme tou porážkou čest Francie… Jen se podívejte, Duvergere, jak posádka nadšeně bojuje. Jako by její bitevní nadšení stoupalo tím víc, čím větší nebezpečí hrozí. Moji ubozí chlapci! Jak Jsou skvělí!“

Maleroux si po těch slovech přejel rukou přes oči, jako by chtěl zahnat nemístnou myšlenku, která ho pronásledovala. Pak s bolestí pokračoval tišším hlasem:

„A když si pomyslím, že ti ubožáci musejí vytrpět všechnu tu trýzeň možná jen a jen kvůli tomu, že jsem na palubě Amphitrite já! Kdybych si tím tak byl jist!“

Maleroux nedořekl. Ale zoufalý pohled, který vrhl do hlubin oceánu, doplnil větu tak jasně, jako by ji dokončil slovy.

Naši nepřátelé i ve tmě pokračovali v přesně mířené palbě.

Kolem půlnoci se na anglické korvetě zlomil hlavní košový stěžeň, padl na příď a znovu zakryl děla.

Maleroux chtěl této nehody nepřítele využít, obrátit se k větru zádí a opustit bitevní pole. Napjali jsme tedy urychleně zadní plachty a použili vesel, ale protože jsme neměli vůbec žádné přední plachty – strhl nám je padající čelní stěžeň – plán se nám přes všechno naše úsilí zhatil. Amphitrite tedy dále vystavovala bok větru i nepříteli.

Ani Trinquemaley, který přišel o zadní stěžně, to neměl snadné. Marně se snažil natočit tak, aby na nás mohl pálit. Brzy jím vítr začal otáčet. Proti své vůli se stočil a přirazil k nám bok po bok.

My jsme svou spásu viděli jen v naprostém zničení nepřítele, a tak jsme nad nepředvídanou, pro nás pak šťastnou událostí zajásali. Vždyť nám konečně umožní pustit se do boje muž proti muži!

Pod palbou, která neslábla, ale spíše houstla, se zbytky zdemolovaných ráhen obou lodí do sebe zaklesly. Boky Amphitrite a Trinquemaleye se těsně u sebe chvěly a jako by se chtěly rozskočit pod prudkými otřesy bočních salv, pálených z bezprostřední blízkosti.

Koule pršely na naši palubu, děla artilérie smetl strašný náraz skvělé bočnice korvety zvenku dovnitř, až popojela o celou délku lana. Co však na tom! Teď už je potřebovat nebudeme, nadešla chvíle, kdy nepřítele zahákujeme.

Každý člen Pobřežního bratrstva se vyzbrojil krátkou mušketou, sekerou a dýkou. Kupředu! Dvacet našich nejzdatnějších námořníků drželo dlouhými kopími anglické píky a bajonety v odstupu. Nakonec jsme za smrtonosné střelby z mušket šli na zteč. Statečný Maleroux byl všude, činil se až to bylo k nevíře: povzbuzoval nás slovem i příkladem, ale věřte mi, že naše odvaha nepotřebovala povzbuzeni.

Opojeni bitvou, pachem střelného prachu, nenávistí k nepříteli jsme ztratili strach z nebezpečí i bolesti. Všechno se nám zdálo možné, překážky pro nás přestaly existovat.

Bitka začala nejprve ve střílnách, pak se rozpoutal boj na příďovém nástavku Trinquemaleye.

Angličanů bylo dvakrát tolik co nás. Bojovali opravdu statečně, nebojácně hájili píď po pídi prostor, do kterého jsme vnikali. Co však zmohli proti nepopsatelné zběsilosti, která nás ovládala? Naše muškety a píky řádily v jejich řadách a po celé délce pochozí lávky vznikal obraz zkázy.

Uprostřed té strašné krvavé změti, toho ohavného a zároveň nádherného zmatku byl slyšet Malerouxův zvučný hlas, který zněl hlasitěji než nářek raněných a umírajících. Nezdolný Bretonec si vyhrnul rukávy košile až k loktům a pokaždé, když dopadla jeho sekyra, jeden Angličan padl a už nevstal.

Třebaže jsem měl dost co dělat, přece jen jsem si všiml našeho prvního důstojníka Duvergera, když do mě vrazil, jak běžel okolo. Nezapomenu na to, jak na mě zapůsobil pohled na jeho fialové rty, tygří zrak, strašnou chladnokrevnost. Byl ozbrojen jen širokým nožem a v zubech držel dýku. Ten muž myslel na svůj podíl z kořisti – běda nepříteli, který se mu postaví do cesty!

Podle slov Pobřežního bratrstva, z něhož se skládala naše posádka a které už přestálo mnohé nebezpečí, nikdy nezažili zahákování lodi, které by probíhalo tak zběsile, ohnivě a divoce jako náš boj s Trinquemaleyem.

Není tedy divu, že po několika minutách té mohutné řeže byla posádka korvety zčásti zničena, zčásti rozvrácena a zatlačena na záďový nástavek. Jakmile se Angličané dostali do toho stísněného prostoru, nemohli už nic dělat. Aby předešlí své smrti, vrhali se jedni do moře, druzi pod palubu k lodním dělům a zanechali nám tak opuštěnou palubu, na níž jsme se stali jedinými vládci.

Nelítostný Duverger chtěl, abychom pobili Angličany, namačkané na záďovém nástavku jeden na druhého. Maleroux se proti takové krutosti postavil. Nepochyboval už o vítězství a nechal je klidně utéci k bateriím.

„Děláte chybu, kapitáne,“ poznamenal chladně Normanďan. „Když má člověk u sebe takové bohatství jako my na Amphitrite, nikdy není opatrnosti nazbyt, má-li si je uchovat!“

Ta strašná rada, která se mohla zrodit jen z bezmezné chamtivosti, však byla přesto na místě, jak jsme se zanedlouho k vlastní újmě přesvědčili.

Ve chvíli, kdy jsme se toho nejméně nadáli, začali na nás totiž Angličané, kteří se ukryli mezi děly, střílet z pušek jícny. Nabili znovu děla a pokračovali v palbě na Amphitrite. Část našich námořníků se tedy vrhla k dělům a palba z děl pokračovala jako před zahákováním.

Nicméně jsme byli dále pány na palubě korvety a vztyčili jsme na ní naše národní barvy.

Když minul první okamžik ohromení z té šílené akce, jež se rovnala takřka zradě, pospíšili jsme si uzavřít vyhlídky střílen. Uvěznili jsme tak Angličany v prostoru jejich vlastní baterie, jaký byl však náš údiv, když Angličané ani pak nepřerušili palbu a stříleli skrze spuštěné poklopy střílen. Riskovali tím víc než vážně, že zapálí Amphitrite i Trinquemaleye zároveň!

„Hromské dílo!“ vykřikl Maleroux. „Myslím, Duvergere, že bych byl udělal lépe, kdybych je byl pobil, jak jste mi před chvílí navrhoval. Jak si vysvětlit tohle hloupé a nepochopitelné jednání? Co je k němu vede? Jsou opilí? Šílení? Zoufalí? Nedá se to pochopit! Něco takového! Z milosti darujeme život víc než třiceti z nich, zachráníme topící se, jejich vlajka, stržená ze svého čestného místa, nám leží u nohou – a oni se odvažují na nás takhle věrolomně zaútočit! Musíme to přece s nimi nějak skoncovat!“

Naši muži z Pobřežního bratrstva, kterým hloupé napadení vrátilo všechnu předešlou bojovnost, se chystali, že vniknou do podpalubí a pobijí všechny Angličany, kteří tam jsou. Náhle je však zarazil hrozný křik, který se zdola ozval.

Brzy po křiku se na hladině moře odrazila zář, vycházející ze všech otvorů korvety. Na palubě Trinquemaleye hoří!

„Kapitáne, vraťme se na Amphitrite a snažme se odplout od té lodi, dřív než vyletí do povětří,“ řekl první důstojník.

„A nechat tady ty nešťastníky, kteří nám pod nohama právě užuž uhoří zaživa?“ vykřikl Maleroux. „To přece nejde!“

Ve chvíli, kdy se kapitán tak šlechetně ujal našich nepřátel a hájil je, Angličané na nás znovu jícny začali střílet z pušek. Ti lidé snad skutečně přišli o rozum!

I kdybychom je teď chtěli zachránit, bylo už pozdě. Požár se strašnou rychlostí šířil. Přeskočili jsme zpátky na palubu Amphitrite a poprvé od začátku bitvy jsme byli vyděšeni.

Sotva jsme byli zpátky na naší lodi, vedle Amphitrite se ozval hrozný výbuch. Zahalil nás do oblaku dýmu a popela. Hned nato začaly na naši palubu dopadat všude kolem nás zčernalé trosky – zbytky Trinquemaleye.

Po té hrozné katastrofě, která nás připravila o dva zadní košové stěžně, jsme byli tak ohromeni, že jsme si chvíli ani nedokázali uvědomit svou situaci. Nechápali jsme, jak to, že jsme na naší zničené lodi stále ještě naživil.

A přesto jsme nikdy neměli zapotřebí vyvinout tolik energie jako v této osudové chvíli. Amphitrite navzdory pravděpodobnosti dosud plula, ale byla tak poničena ve všech svých částech, že sotva mohla vzplanout byť i jen jiskřička naděje, že se ještě chvíli udrží na vodě, než se ponoří do hlubin.

Ani minutu jsme nesměli ztratit. Vrhli jsme se k čerpadlům a zuřivě jsme je uvedli do chodu. Spěšně jsme ucpali ve člunech trhliny po střelbě. Pak jsme je ručně spustili na moře.

Nato se odehrálo tak srdcervoucí drama, že mi čtenáři odpustí, když se o něm nebudu rozepisovat. Na brlení Amphitrite, kterou už plnila vzpěněná voda, se šplhali ranění. Ubožáci! Ale neměli se čeho bát: jejich záchrana byla to hlavní, nač Maleroux myslel. Osobně řídil s klidem a duchapřítomností, která ten úkol usnadňovala, jejich naložení de člunů.

Jakmile byly čluny plné, zamířily k Perle, která se k nám blížila. Perla i anglický škuner ihned po zániku korvety zastavily palbu v tiché a obapolné shodě. Obě lodě nám poslaly každá po dvou člunech. Záchranná akce probíhala bleskurychle. Ve velké šalupě se nejprve přepravili ranění, kteří na tom byli nejhůře, ostatní pak se spěšně nalodili do zbývajících člunů.

Amphitrite se nedlouho potom potopila tak rychle, že jsme na palubě museli nechat několik umírajících. Moře, valící se po svrchní palubě a jícny zpět ven, je ušetří dlouhého utrpení.

Spořádaně jsme odrazili na volné moře. Cestou jsme nakládali bojovníky, které výbuch vymrštil do vody a teď k nám vztahovali prosebné paže.

Ze všech strázní, které jsme od včerejška vytrpěli, se však žádná nepodobala tomu, co nám osud připravil na poslední chvíli. Sotva se šalupa s Malerouxem vzdálila na pár sáhů od boku lodi, náš nešťastný kapitán si vzpomněl, že s sebou zapomněl vzít své pověřovací listiny. Nařídil, aby loď plula zpět. Nebezpečí bylo značné, ale neuposlechnout se nedalo. Člun brzy přirazil k téměř ponořeným velkým kobylicím na zádi a Maleroux se svou obvyklou odvahou skočil do kajuty, v níž už byla voda, popadl své listiny a znovu byl na můstku.

Když však vstupoval do šalupy, ucítil náš ranami osudu stíhaný kapitán, jak mu cosi padlo na hlavu. Byla to síť, která předtím zadržovala nepřátelské střely, zamířené na zádový nástavek. Maleroux neztratil ani špetku své rozvahy, snažil se vymanit, ale marně. Přispěchali mu na pomoc, ale k dovršení všeho neštěstí se Amphitrite právě v tu chvíli potopila a do svého mokrého hrobu s sebou stáhla svého příkladného velitele i několik námořníků ze šalupy, kteří pro jeho záchranu obětovali životy.

Když se zbytky naší posádky shromáždily na Perle, velení se okamžitě ujal první důstojník Duverger.

„Přátelé,“ řekl nám, „nářek odložíme na později. Teď musíme konat povinnost a pomstít se. Pane,“ obrátil se k lodnímu lékaři z Amphitrite, milému mladému muži jménem Forgemolle, s nímž jsem se plavil už na palubě Forte, kde měl funkci prostého vojenského lékaře, „přichystejte si své nástroje a buďte pohotově: budeme pokračovat v bitvě!“

A skutečně jsme ani ne za deset minut znovu začali pálit na spojovací loď někdejšího Trinquemaleye.

Pan Forgemolle, s nímž jsem se blízce přátelil, mi řekl:

„Myslím, Garnerayi, že dnes už moc operací mít nebudu!“

„Jak to? Máte snad nějakou předtuchu vlastní smrti?“

„To ne. Jen si myslím, že škuner moc nestojí o další boj. Jen se podívejte. Neodpovídá na naši palbu a vytahuje další plachty… Šťastnou cestu!“

Forgemolle ještě mluvil a já najednou vidím, jak mi leží u nohou.

„Co je vám?“ vykřikl jsem a přiskočil, abych mu pomohl vstát.

„Nic!“ řekl. „Z plachtoví se něco uvolnilo a spadlo to na mě.“

Byla to však naneštěstí zbloudilá koule, poslední z těch, které za námi škuner na útěku nazdařbůh vyslal. Urazila mu obě nohy. Pan Forgemolle po hodině zemřel. Byla to poslední oběť bitvy, která trvala přes dvacet hodin.

Když už jsme anglický škuner ztratili z dohledu, začali jsme věnovat větší péči raněným. Bylo jich mnoho a většina z nich byla raněna těžce. Na palubě Perly vládl tou dobou velký smutek. Strašné pohromy, které nás postihly, Malerotixova smrt, citelná ztráta kořisti, kterou moře pohltilo spolu s Amphitrite – a kterou někteří ve svém sobectví považovali za ztráta ze všech největší – to vše nás uvrhlo do stavu pochmurné beznaděje.

Náš první důstojník Duverger, který všemi těmi pohromami, spojenými v jedno, musel nesmírně trpět, nedovedl obzvlášť ovládnout malomyslnost, která na něj dolehla. Tvářil se ponuře, byl zamlklý, oči upíral k zemi a do konce večera nepronesl jediné zbytečné slovo.

Teprve v noci, když odcházel do své kajuty, nám několika slovy dal nahlédnout, co cítí.

„Ach, pánové! Když si pomyslím, že jsem byl pět dnů bohatý, bez nadsázky bohatý, že bych se do smrti nemusel o nic starat, mám chuť prohnat si hlavu kulí! A jestli se mi kdy podaří velet nějaké lodi a dostane se mi do rukou anglická loď… Tak… potom…“

První důstojník nedokončil větu, ale prudce potřásl hlavou, jako by z ní chtěl vyhnat nevhodné myšlenky. Zato zakončil svou řeč slovy, která na mě silně zapůsobila, protože se mi zdálo, že je v nich skvěle obsažen jeho charakter:

„Konečně, na palubě máme ještě padesát arabských koní! Spočítal jsem, že jejich prodej nám vynese ještě docela obstojnou částku… Ach, pánové, když už měl Maleroux zahynout, proč nepadl hned na začátku bitvy…! Bůh mu odpusť jeho slabost!“

KAPITOLA XVIII

NÁVRAT NA MAURITIUS – POBYT V NEMOCNICI – DOSTÁVÁM ZPRÁVU OD OTCE – MUČÍM SE POCHYBNOSTMI – ANEB ZAČÍNÁ SE MLUVIT O KAPITÁNU SURCOUFOVI

Po půldruhém měsíci obyčejné plavby, během níž se nic nepřihodilo, se Perla vrátila. Bylo to v hlubokém smutku za dobrého a statečného kapitána Malerouxe a též se vracela jako pozůstatek všeho, čeho jsme pozbyli, a ze strašné námořní bitvy poté, kdy přežila katastrofu, Jaká snad nemá obdoby. Připluli jsme do Severozápadního přístavu na ostrově Mauritius. Zničenou a zdeptanou loď vítal úděs a sklíčené mlčeni obyvatel.

Naše pohroma okamžitě ovládla mysl všech kolonistů i obchodníků na ostrově, pro něž má sebemenší událost na moři nedozírné důsledky. Brzy ji však odsunuly na druhé místo slavné zvěsti, které se v místní veřejnosti začaly šířit. Byly to zprávy o přípravách k plavbám, které měli podniknout dva proslulí korzáři – kapitán Surcouf a jeho soupeř ve slávě Dutertre.

Mnohokrát jsem o tom slyšel u pana Montalanta vyprávět, a to s velkým nadšením, jenže můj stav i moje služební postavení mi bránily pomýšlet na to, že bych se mohl nalodit jako člen jejich posádky.

V té chvíli však jsem byl v dost politováníhodném zdravotním stavu. Byl jsem notně zesláblý díky prožité krvavé bitvě, v níž jsem málem přišel o život a v níž jsem schytal i nějaká zraněni. Byl jsem donucen k dost dlouhému pobytu v nemocnicí.

Těžko bych se svěřoval s trudnými myšlenkami, které mě v těch dnech utrpení a nuceného klidu sužovaly. Od smutku k nejčernějšímu zoufalství, od šíleného rozrušení k vyčerpání celého organismu, které se dostavovalo mezi dvěma záchvaty horečky, mezi tím jsem se potácel. Neměl jsem už odvahu představit si vlastní budoucnost v takovém zářivém a slibném světle, v jakém se mi jevila při odjezdu z domova.

Upřímně přiznám, že jsem byl strašně unaven vším tím neúspěchem, hrůzami, které jsem přestál, a nebezpečím, kterým jsem prošel bez nejmenšího prospěchu. Prožil jsem pět let bohatých na dobrodružství všeho druhu a znovu se ve mně začala ozývat láska ke vzdálené vlasti. Drobná událost, která přivedla celý přístav do varu, ve mně ten rodící se stesk ještě podpořila a prohloubila mou touhu po klidnějším životě.

Tou událostí byl příjezd brigy Altier (Hrdá) z Východního přístavu do Saint-Louis. Spolu s posilou posádky nám přivezla několik pytlů pošty, na niž jsme dlouho netrpělivě čekali všichni, kdo jsme byli dychtiví na zprávy z Francie.

Pro mě tam byly dva dlouhé dopisy od otce. Ten novější byl psán před půlrokem. Můj dobrý otec nenapsal nic, co by mě mělo odradit od poslání, jehož dobrý základ a silné stránky sám uznal. Jemně se však zmínil o tom, jak je mu smutno z toho dlouhého odloučení, jak ho neustále trápí starosti, když ví, že jsem vystaven velkému nebezpečí, a nakonec o tom, jak ho pomalu začínají tížit léta. Vyslovil přání, že by mě rád co nejdříve viděl, ale hned dodával, že jeho přáni nesmi stát v cestě mé kariéře, která přispěje ke slávě našeho jména.

Při čtení jeho dopisů, jak čtenář jistě uhodne, jsem měl slzy v očích, tolik v nich bylo něhy, odevzdanosti i starostlivé lásky. A hlavně to byla poslední kapka, kterou jsem potřeboval, abych se odpoutal od toho bludného a nebezpečného života, který měl pro mě dosud tolik půvabů. Ocitl jsem se v hrozných pochybnostech a ke všem tělesným utrpením, kterými jsem splácel za svou poslední plavbu na Amphitrite, přibyla ještě duševní trýzeň.

Co mám dělat? Vrátit se do Francie na Altieru? Brzy prý zvedne kotvy, aby odvezl do vlasti velký počet raněných, kteří ještě silněji než já zatoužili po domovině, po svých rodinách a od života na moři si už nic neslibovali. To by však znamenalo vzdát se povolání, v němž jsem byl stále ještě nováčkem, přestože jsem dokázal, že pro ně mám vlohy, a které mi stále před očima blýskalo vějičkou bohatství! Vrátit se chudý jako kostelní myš a tvrdě zdeptaný přestálým utrpením? Copak mi otec sám nepíše, že se na cestě za zvolenou dráhou nesmím nechat ničím zastavit?

Obě možnosti mi působily velká duševní muka. Obojí mě lákalo stejnou měrou a myslel jsem si, že z těch pochyb mohu vyváznout pouze tak, že se mi hrou náhody dostane nějakého silného popudu, který mě přiměje přiklonit se k tomu či onomu rozhodnutí. Přišel ve chvíli, kdy jsem jej nejméně čekal.

Během nemoci, kterou jsem musel přestát a z níž mě bohudík nakonec vysvobodila má tělesná zdatnost spolu s pevnou vůlí, mě často navštěvoval pan Montalant, můj ušlechtilý přítel.

Už jsem se uzdravoval, když jednou se mnou přišel strávit část dne v doprovodu kapitána korzárů, Ripeaua de Monteaudevert, rodáka ze Saint-Malo.

„Kapitán Monteaudevert, kterému jeho přítel L’Hermite o vás hodně vyprávěl, slíbil kapitánu L’Hermitovi, že se vás ujme,“ řekl mi pan Montalant. „Ať tedy máte, milý Ludvíku, klid v duši. Jakmile budete v pořádku, jednoho krásného dne se budete moci odškodnit na osudu, který vám zatím příliš nepřál. Zatím vám nesu pár set piastrů, které jsem pro vás dostal jako váš podíl z ukořistěné Perly… Ti arabští koně se skvěle prodali!“

Byla to slušná sumička, to musím uznat, ale zdaleka nestačila na to, abych se do Francie vrátil s takovou slávou, o níž jsem snil a kterou má rodina jistě ode mě čekala.

„Srdečně vám děkuji, drahý pane,“ odpověděl jsem mu. „Ty peníze mi přišly vhod, tím spíš, že už jsem dočista nasuchu. A kromě nevalné odměny, kterou jsem dostal za svou výpravu do Bombetoku, tehdy na Mathitrinovi, je těch pár piastrů navíc to jediné, co jsem vydělal od té doby, co sloužím u námořnictva. I když jsem se zúčastnil mnoha bitev a nemálo vytrpěli“

„Cože! Ubohý chlapče, tohle že má být všechno, co jste vydělal za celou svou dosavadní námořní kariéru?“ vykřikl kapitán Monteaudevert. „Pak tedy chci, abyste si svou smůlu bohatě vynahradil, a když já něco chci, to bych nesměl být Bretonec, aby se ta věc nestala skutkem! Hrome! Nesmíme ztrácet čas – hned teď jdu pro vás zajistit místo,“ řekl korzár a vstal. „Bučíte bez starostí, já už se o vás postarám. A kdyby se vám tentokrát nepoštěstilo ještě daleko víc, než si sám představujete, musel byste mít už hromskou smůlu!“

„Přijímáte?“ zeptal se mě pan Montalant s úsměvem.

Dosud mě ještě skličovala únava i pochybnosti a dokázal jsem mu odpovědět jen neurčitým gestem. Ale jim oběma se jistě zdálo, že mé mlčení znamená naprostý souhlas, protože odešli se spikleneckým úsměvem.

V té chvíli jsem myslím ještě nebyl zcela rozhodnut Ale v nitru jsem si už vybral a ve svých představách jsem se už plavil Indickým oceánem ve stopách slavného Roberta Surcoufa.