Boris Krumov

Pes a zamilovaní kluci

MOUŘENÍN

1

Mouřenín vypadal opravdu jako mouřenín, anebo taký jako uhlíř nebo kominík. Záda měl porostlá černou srstí, bustou jako ovčí rouno a tvrdou jak prasečí štětiny, krk, hruď a nohy měl do běla, jenže to žádná čistě bílá barva nebyla. Vypadal jak toulavý pes, co v jednom kuse vymetá popelnice a sklepy, a proto je tak umouněný, jeho nehezká hlava vypadala nepříjemně, a dokonce hloupě. Jen oči měl takové zvláštní, jaksi lidsky chápavé a chytré.

Ono nevlídné jméno dostal od ovčáků pro svou nevzhlednost už jako dvouměsíční štěně.

Každé štěně, ať už je Jakékoli rasy, si člověk rád vezme do ruky a trochu pomuchlá, jenže Mouřenín si od malička držel každého na dištanc. V očích měl nedůvěru ochočeného zvířátka, a když uviděl neznámého, stáhl ocas mezi nohy jako vlk a sklonil hlavu. I domácí se ho báli pohladit. Dotkla-li se ho něčí dlaň, naježil se a vycenil zuby.

Prvním tvorem, který v něm vzbudil respekt, byla vlastní máma. Honila slepice, psy, ovce i prasata, jen jak se k němu a k jeho dvěma sestřičkám někdo z nich přiblížil. Cenila zuby na každého dotěru, štěkala a vrčela a tu drobnější havěť hned rafla za krk.

Mouřenín brzy pochopil, že jsou i silnější, než je on. A nebyli to čtyřnozí velikáni, ale dvounozí. Stačilo, aby křikli „jedeš“, a už stáhl ocas a mazal.

„Jedeš“ bylo také první slovo, jehož smysl pochopil. Ti nepřemožitelní dvounožci při tom slovu občas do Mouřenína i kopli, hodili po něm kamenem nebo se rozmáchli klackem.

Všichni jeho pánové chodili s holí. Honili s ní ovce, bili osla a hrozili jeho mámě. Když se i Mouřenínovi několikrát svezla po hřbetě, poznal, k čemu je a jakou má sílu. Stačilo, aby některý z ovčáků řekl „hůl“, a už věděl, kolik uhodilo.

„Jedeš, nebo tě praštím holí!“

„Ivane, prašť ho holí, ať neleze do mlíka.“

Ale pány bylo třeba poslouchat, i když o holi nemluvili. To pochopil z mámina chování a také to měl v krvi po předcích. Takový je psí osud – mít pány a poslouchat je.

O všemohoucnosti pánů se Mouřenín přesvědčil i z vlastní zkušenosti. Dávali mu dosyta napít té dobroty, jíž se říká ovčí mléko, házeli mu i chleba, sýr, kosti a syrové maso a nejen to. I když mu někdy spílali a hrozili holí, ochraňovali ho i se sestrami před ostatními psy. Byl to přece jejich pes, jako byly jejich ovce i osel. Proto vždycky štěkal, když se k jejich stádu přiblížily cizí ovce. Tak Mouřenín v období svých prvních krůčků přivykl i jménu. A podle toho, jakým tónem jeho jméno ovčáci vyslovovali, poznal, co od něho chtějí.

„To je ale mouřenín!“

„Koukejte, jak se tu ten Mouřenín vyvaluje.“

„Mazej, Mouřeníne, nepleť se mi pod nohy, nebo tě zašlápnu!“

Jednou, když se ovčáci usadili pod strom a dali se do jídla, lehla si máma stranou a hlavu složila na packy. Sledovala každého z nich, jak ukrajuje sýr nebo chleba a jak dává sousta do úst. Mouřenín v té době už věděl, že jsou jeho páni všemocní, přesto ale nechápal, proč si máma musí lehnout stranou a proč má trpělivě čekat, až se najedí a uštědří mu pár drobtů nebo nanejvýš suchou kůrku. Postavil se proto ovčákům za záda a chvíli váhal, co má z té jejich tabule pod širým nebem popadnout – chleba, nebo sýr. V tom okamžiku však jednu dostal, až se zamotal. A než se vzpamatoval, aby uháněl pryč, dostal ještě jednu navíc.

Zakvičel a odskočil na bezpečnou vzdálenost.

Stará fena se zvedla a zavrčela. Také Mouřenín vycenil zuby.

„Podívejte se na to vlče!“ podivil se jeden z ovčáků.

„Jeho máma je přece z vlků,“ vysvětlil jiný.

„Bude z něj prevít, vzpomenete si na mě!“ dodal nejvyšší, vyzáblý ovčák s promaštěnou čepici.

„Ty jseš velkej prorok, Prokopi.“

A když Mouřenín napodoboval mámu a pokoušel se vrčet, dostal ještě jednu.

„Jen mu dej na pamětnou, aby věděl, že na pána cenit zuby nebude.“

Z několika takových příhod bylo Mouřenínovi jasné, že jeho páni jsou všemohoucí bytosti. Je třeba se jim podrobit, i když ty jejich dlaně nebo klacky dělají bolest. Tu bolest musíš snášet pokorně, jinak to pak může být ještě horší.

„Nebijte ho a dejte mu kus chleba,“ nařídil nejstarší pán.

Mouřenín si totiž všiml, že když on mluví, ostatní ho poslouchají. Tak tomu bylo i tentokrát.

„Nezapomínejte, že bába těchhle štěňat byla stará karakačanská fena. Můj táta ji koupil od Karakačanů ze Slivenu. Byl to moc silný a zlý pes. Jednou v zimě se běhala s vlky a potom se vylíhla tuhle Kera, mamá těch nezvedenců. Vlk je nedůtklivě zvíře, ten si pamatuje, kdo mu ublíží. Jestli teda chcete, aby nám tihle psi jednou hlídali ovce jaksepatří, jednejte s nimi už teď po dobrém. Svatá pravda, že sytý pes stádo nehlídá, hladový ale taky nestojí za nic. A taky nad nimi tolik nemávejte klackem. Klackem si ze psa přítele neuděláte. Člověka si získáš dobrým slovem a psa taky. Jaký pán, takový pes.“

Mouřenín z těch poučných slov nejstaršího pána samozřejmě ničemu nerozuměl, viděl ale, že hned potom vysoký a vyzáblý ovčák s umaštěnou čepicí, Prokopi, ulomil kus chleba, nejdřív hodil staré feně a hned potom dal všem třem nezbedům a přidal ještě kousky sýra.

Mouřenín obě štěňata odstrčil, a když se nechtěla dát, kousl je do krku. Obě štěňata zapištěla a uskočila stranou. Mouřenín zhltal všechen sýr sám.

Fena zavrčela, ale když žádného nepřítele nezahlédla, pustila se znovu do chleba.

Ovčáci se dali do smíchu.

„Jo, na tohohle si, pane, nikdo nepřijde.“

„Koukejte, jak to rychle spořádal!“

„Vždyť jsem vám říkal,“ triumfoval Prokopi, „že z něho bude vynikající pes.“

Mouřenín si už od malička zvykl chodit s ovcemi. Kam šla máma, tam za ní vedl sestřičky.

Když mu bylo několik měsíců, býval radši sám. Honil vrabce, skřivany, vrány, třebaže nic nechytil. Tahle hra se mu zvláště zalíbila po jednom setkání se zvířetem, které ještě nikdy neviděl.

Chytil myš a hrál si s ní jako kočka, myš se ale schovala do vysoké trávy na kraji lesa. A tu místo na myš narazil na podivné zvíře a zarazil se.

Leželo před ním cosi živého a chlupatého, barvu to mělo jako spálená tráva, oči kulaté a dlouhé uši tomu ležely na zádech. Honil a chytal kočky, ale tohle zvíře páchlo jinak a taky neprskalo. Nehrbilo se a neježilo, jen se tisklo k zemi a hýbalo kočičími vousky.

Mouřenín do něho strčil tlapkou, jako by chtěl obrátit kámen. A ono najednou zavřeštělo a předními tlapkami ho seklo do čumáku. Ještě před měsícem se s ním takhle praly kočky, ale později si na něj netroufli ani staří kocouři. Jak ho zhlédli, uháněli na nějaký strom nebo vylezli na ovčín, jen aby se před jeho zuby a tlapami zachránili. A najednou si tahle kočka, či čertví co je to za zvíře, na něj dovolí. Takovou opovážlivost Mouřenín nestrpěl a vrhl se zvířeti po krku. Okamžitě se mu vyškublo a ještě dřív, než se do něho stačil znovu zakousnout, zamávalo předními tlapkami. To je divné, že neuteklo. To už byl ale vrchol drzosti a vyzývavosti. Přece si Mouřenín nenechá líbit, aby si na něj dovolovala kdejaká cizí pidlooká kočka a aby se odvážila škrábat ho do čumáku. Ať už má uši a packy jak chce dlouhé a drápy bůhví jak ostré. A třebaže nevoní po myších, ale travami a větvičkami lesních stromů.

A tak i když zvíře vřeštělo, koulelo očima a mávalo tlapkami, vrhl se na toho bojovníka a zakousl se mu do krku.

Krev mu zachutnala víc než cokoli, co dosud jedl. Snad proto, že to byla jeho kořist a že nad ní s krvavými ranami zvítězil.

Fena ten křik zaslechla a přiběhla s ostatními štěňaty. Odstrčila Mouřenína, popadla zvíře, ale nestačila je odnést. Zaslechla totiž ovčákovo volání:

„Kero, necháš to! Jedeš odtamtud!“

Chvilku váhala, ale pak zřejmě usoudila, že pánovi není radno se protivit, kořist položila a štěňata odvedla.

Přišel Prokopi a zaradoval se:

„Hele, raněný zajíc! To ho postřelili lovci. Hony ještě nezačaly, a oni střílejí divokou. Výborně, Mouřeníne, jsi pašák! Na, vem si, kamaráde! Chytej, chytej!“

Popadl zajíce za uši a nesl ho k Mouřenínovi. Pes se po něm vrhl, ale ovčák uskočil a znovu ho pobízel:

„Tak chytej, no, chyť ho!“

Pes pochopil, že si kořist může vzít, zvíře však stále ještě žilo a stále se snažilo bránit. Zajíc se mu pokaždé vysmekl z tlamy, Mouřenín začínal zuřit a ovčák ho popichoval:

„No tak ho chyť, chyť ho!“

Nakonec mu zajíce dal. Pes ho přitiskl tlapami a začal trhat – snad zuřivostí, že o něj tak dlouho usiloval, snad nadšením, že je přece jen jeho. Trhal a hltal, dávil se srstí a plival ji. Prokopi ho odstrčil holí.

„Tak už dost, kamaráde. Něco nech taky mně.“

Po takové námaze a po takové pochoutce Mouřenína ani nenapadlo, že by se své kořisti vzdal, a tak jen zavrčel a nepustil. A tu mu hůl připomněla, že pána je třeba poslouchat.

Prokopi rychle odřízl pokousané části a první kousek hodil Mouřenínovi.

„Vem si, kamaráde, zasloužíš si to. Bašti, ať se navnadíš a ať je z tebe chlapík.“

Od toho dne krmil Prokopi Mouřenína sám a dával pozor, aby mu potravu ostatní psi nesežrali. Ovčáci si brzy téhle zvláštní péče povšimli:

„Prokopi, copak je to za protekci?“

„Tenhle pes se mi líbí, tak mi ho neberte.“

„Všichni jsou přece naši.“

„To je pravda, jenže tenhle bude můj.“

„Doma přece máš psa, k čemu potřebuješ dalšího?“

„To je taky pravda, jenže tenhle bude taky můj.“

Mouřenín rozuměl, že má několik pánů, ale jeden z nich že se k němu chová nejlíp. A tak si zapamatoval jeho jméno – Prokopi. Prokopi ho nejlíp krmil, nejvlídněji s ním rozmlouval, ochraňoval ho před ostatními psy a vodil ho na nejzajímavější místa.

Tohohle pána rozeznal nejen podle jeho vysoké postavy. Všichni byli cítit mlékem a ovcemi, Prokopi ale nejvíc. Poznal ho na dálku, ani ho nemusel vidět. Jeho psí rozum nedokázal pochopit, že je to nejzkušenější dojič ovcí. Všiml si jen, že sedá u otvoru ohrady a že kolem něho ovce procházejí. Když pak projde i ta poslední, Prokopi zavolá na Mouřenína a nalije mu do misky teplé mléko. Pro Mouřenína to byl tedy někdy Vysoký, někdy Mléčný.

Mladý pes snadno pochopil, že se těší mimořádné pozornosti. Ona pozornost se neprojevovala jen vlídným tónem a vlídnějším zacházením, ale i častějšími kusy masa a většími porcemi mléka. Pochopil i jinou věc: pro Vysokého měl ještě jedno jméno – Kamarád. Vysoký je říkal s vděčností a povzbudivě. A pes tedy – právě proto, že je to pes – k tomuhle pánovi rychle přilnul, zamiloval si ho a byl mu oddán.

2

Vzpomínka na chyceného zajíce, na teplou krev a čerstvé maso lákala Mouřenína do lesa, kdykoli se ovce popásaly na paloucích v jeho blízkosti. A snad ho les přitahoval i něčím jiným – bylo v něm mnoho rozličných zvuků a pachů, o nichž se mu na pastvinách ani nesnilo. Pro psa s jeho čichem a sluchem byl les tím, čím je obora pytlákovi. Vztyčil hlavu, zavětřil a za okamžik opatrně vykročil. A nikdy se nevydal jen tak nazdařbůh.

I v nejklidnější den, kdy se větve stromů ani nepohnou, zachytí dravec pach, který člověk vůbec nevnímá, a vydá se za ním. To je ona přednost, která mu umožňuje objevit a napadnout svou oběť. Nikdo ho tomuto umění neučí. Toto umění se dědí. Podobně si počínají i zkušení lovci. Jenže ti nevětří nosem, nýbrž si nasliní prst, a tak poznají směr i nejnepatrnějšího pohybu vzduchu.

Když se jednou Mouřenín opatrně plížil lesem, ucítil zajíce. Tohle zvíře už znal, už věděl, že je těžké ho dohonit, a tak doufal, že ho překvapí v úkrytu.

Ušatá kočka ho zpozorovala a chtěla vzít do zaječích, ale nestačila udělat ani jediný skok. Jenom poskakovala na jednom místě jako na žhavém uhlí, zmítala sebou, protože jí cosi pevně svíralo zadní nohu. Když se Mouřenín přiblížil, viděl, že se do té nohy zakously veliké zuby.

Zuby mívají psi, ovce, lidé, vepři, ale tady viděl jen veliké řídké zuby a žádnou hlavu, žádné tělo. Kořist mu nemohla uniknout, a tak se na ni hned nevrhl a prohlížet si zuby. Páchly po člověku, ale co bylo divné, taky po prasatech. Nikde jinde tu ten pach neucítil, jen na zubech.

Zajíc zavřeštěl, když ho pes přitiskl předními tlapami, aby si nezranil čumák. Kořist ho nestála ani námahu, ani souboj, a tak víc než polovinu nechal a pokračoval na své toulce lesem.

Na úzké pěšince vyšlapané zvěří objevil pod starým listím další železa. Poznal je po čichu. Když se přiblížil, sevřely se silněji než všechny zuby, které kdy viděl a slyšel. Ještěže mu nechytily hlavu, nos to ale pořádně odnesl. Mohly se mu taky zakousnout do krku, stejně jako se zakously do zajícovy packy. Rychle uskočil a to ho zachránilo. Právě tak si často ušetřil ránu holí nebo kamenem. Zavrčel, jenže kolem nebylo živáčka, nebylo, na koho se vrhnout. Opatrně obcházel a čekal, co bude dál – třeba se pod tím listím něco objeví. Neobjevilo se ale nic, kromě lidského pachu tu nic nesvědčilo o tom, že by tu někde byl živý protivník, a tak šel dál a neustále se ohlížel.

V těch dnech však objevil lišku. Poskakovala jako zajíc, chtěla utéct, něco jí ale drželo nohu. Mouřenín věděl, že jsou to ty černé zuby, které páchnou člověkem a prasaty.

Liščí pach mu byl odporný, nesnesitelný. Tahle zvířata nesnášel, a tak přestože ho podrápala na čumáku, zardousil ji a roztrhal. Jejího odporného masa se však ani nedotkl.

Když červená liščí srst vířila kolem jako peří z roztrženého polštáře, zachytil Mouřenín silný pach člověka a vepře, mnohem silnější, než byl pach černých čelistí. Zdvihl hlavu.

To se po něm právě rozmáchl kudlou muž s neoholenou rozhněvanou tváří. Kudla se ale zapíchla do země a Mouřenína zachránila rychlost. Odběhl asi na dvacet kroků, zastavil se a ohlédl. Muž měl dlouhé ruce, které mu visely málem až ke kolenům, a křivé nohy, mezi nimiž by klidně prošla ovce. Mouřenín stál a pozoroval ho, připraven spíš k útěku než k útoku.

Kdyby tu scénu někdo pozoroval, řekl by, že proti sobě stanula dvě zvířata připravená k zápasu na život a na smrt. Jedno z nich se ale vztyčilo na zadní.

Mouřenín toho člověka ještě nikdy neviděl, páchl však stejně jako černá železa po lesních pěšinách. Železa i chycená zvířata tedy patřila, jemu a on se teď zlobil, že se někdo opovážil se jich dotknout. Hněvivá slova dopadla na psa jak kameny a on pochopil, že znamenají hrozbu něčeho strašného.

„Mrcho jedna zatracená, ty mi budeš krást úlovky, ty budeš trhat kůže! Však já tě dřív nebo později nachytám do pasti a pak si mě nepřej! Myslíš, že nevím, co jsi zač? Jsi pěkná mrcha jako tvůj pán. Já viděl, jak tě cepuje, jak si vychovává pomocníka.“

Tuto lesní scénu nikdo neviděl, za nějaký ten měsíc se ale po hospodách o ní začalo povídat. Šířila se jako legenda, v níž se tomuto ovčáckému psu připisovala div ne zázračná prozíravost.

Muž, který kladl železa, byl pasák vepřů a lovec Kulhavý Jovčo. Vlastně nekulhal, jen jeho chůze na křivých nohou připomínala kulhání. Dostal povolení lovit v lese škodnou. A říkalo se o něm, že se kvůli tomu povolení nanosil do města něco vepřových kýt a plecí.

Taky se ještě říkalo, že to povolení má šikovně zamaskovat jeho pytlačení. Nikdo to však nemohl dokázat, o Kulhavém totiž celá vesnice věděla, že pytláky nelítostně pronásleduje. Před dvěma lety udal na lesní správě Prokopiho spolu s dalším lovcem, že bez povolení zastřelili srnu. Prokopimu tenkrát dali tři sta leva pokuty a vyloučili ho z loveckého spolku. O Kulhavém se taky všeobecně vědělo, že se na každé schůzi přihlásí o slovo a vždycky říká totéž:

„Musíme ze všech sil a všemi prostředky chránit v lesích divokou. Bez ní by byly pustý a smutný. Každýho pytláka je potřeba co nejpřísněji potrestat. Zákon nesmí nikoho Sanovat, musí se uplatňovat striktně!“

Tohle vykládal tak často, že mu z legrace začali říkat Striktní Jovčo. Mívali totiž dojem, že deklamuje článek z novin, který se špatně naučil. Jeho projevy časem nabyly patosu a jakéhosi vojenského akcentu, a proto nebylo divu, že na sebe mrkali a posmívali se:

„Kdypak ten se chytne do želez! A jestlipak se na něj zákon uplatní striktně?“

Kulhavý vykládal o tom, jak pes roztrhal lišku, o zajíci se ale nezmínil. Ani největší přítel však často nedokáže držet jazyk za zuby, a tak tajemství brzy přestává být tajemstvím. Po hospodách se povídalo, že Mouřenín pochopil, že Kulhavý nechytá jen šakaly a lišky, ale i srny a zajíce. Ten ovčácký pes zkrátka pytláka varoval, že ho roztrhá jak kořisti v jeho železech, bude-li dál hubit užitečnou zvěř. Jovčo prý už chtěl tu nebezpečnou potvoru několikrát zastřelit, broky prý mu však od kožichu odskakují jako fazole od bubnu.

Tyhle řeči se rozšířily poté, co Mouřenín Kulhavému Jovčovi skočil na záda.

3

V dobách Mouřenínova mládí se v lesích u pobřeží v zimě v létě popásali vepři. Říkalo se, že jsou polodivocí. Větší stáda hlídali pasáci, menší se pohybovala sama. Sníh se tu sotva udržely a tak tu vždycky nalezli nějakou trávu a žaludy a vesničané se o ně nemuseli starat. Vepři si na ten polodivoký způsob života zvykli a sami se stranili lidí, psů i šakalů. Vzniklo-li nějaké nebezpečí, svině se svorně vrhly na nepřítele a zahnaly ho.

Mouřenín už jako malé štěně bedlivě pozoroval svou matku, starou zlou fenu, a odháněl vepře co nejdál od ovcí. A nepronásledoval je jen proto, že to tak dělala) jeho máma, nesnášel jejich nepříjemný ostrý pach. Nesnášel ty bílé a černé, neohrabané a neustále chrochtající tvory.

Když vepře zaháněl, staré svině se na něj vrhaly, a on se neodvážil střetnout se s nimi, třebaže se cítil silný. Hnaly se na něj vždycky tak energicky a chrochtaly tak hrozivě, že radši utekl.

Jednou zahlédl Mouřenín stádo vepřů a vydal se za nejosamělejším z nich. Stará svině ho však dohonila a kousla ho do nohy. Vyvázl s lehkým zraněním, a kdyby svou oběť pustil dřív, vyvázl se zdravou kůží. Jako vždycky při takové mele, přiběhla stará fena a Vysoký. Mámy se nebál, před ovčákem však utekl. I ti největší psí uličníci v takových případech vědí, že vyvedli lotrovinu. Stál na jednom kopečku a pozoroval, vyčkával. Vysoký však nenapřáhl svou hůl na něj, ale na svini. Zahnal i starou fenu.

To byl od Vysokého nový projev pozornosti a přátelství.

Mouřenín se schoval za křoví, pozoroval stádo a ve svém psím rozumu nejspíš kul pomstychtivé plány. Když zpozoroval, že se vepři uklidnili, opustili matku a rozptýlili se kolem stromů, začal se poprvé plížit, třebaže ho tomuhle chytráctví nikdo neučil. Plížil se, protože se tak plížili i jeho vlčí a psí předkové.

Bylo to však zbytečné, stará svině ho ucítila a on musel znova uhánět. Pak zaslechl Vysokého:

„Pojď sem, kamaráde, neboj se. Pojď sem, však my nějaký lov vymyslíme.“

Z tónu dobroty v jeho slovech Mouřenín poznal, že ho nevolá kvůli ničemu zlému. Dokonce i v úsměvu zahlédl cosi slibného a lákavého. Se stejným úsměvem a s týmž leskem v očích mu dal přece roztrhat tu ušatou dlouhonohou kočku.

Prokopi ho vedl opatrně lesem a jeho plíživý krok rozněcoval psí zvědavost. Také pes našlapoval opatrně, rozhlížel se a větřil. Na jednom palouku se zastavil u čerstvě rozryté hlíny a vztyčil hlavu. Zavětřil vepře, a tak se chtěl rozběhnout. Vysoký ho však zadržel a vedl dál.

„Ty máš ale nos!“ říkal mu. „Cítíš je, ani je nemusíš vidět. Tady ale ne, tyhle prasata patří do přízně, ty necháme na pokoji. Najdeme stádo Kulhavýho Jovča, já si s ním potřebuju něco vyřídit. Udal mě na lesní správě a já musel platit tři sta leva. A vyloučili mě, vzali mi lovecký lístek. A ke všemu mě ještě ten demagog mizerná zostudil nu obecní schůzi, aby se mi smála celá ves. Vydává se za strážce zákona a zatím je to největší pytlák v celý Strandže. Už to je dva roky, zdravíme se a mluvíme spolu jakoby nic. Ať si myslí, že jsem na to zapomněl. Jenže Prokopi na takový věci nezapomíná, pamatuje, si je do smrti smrťoucí a všechno pěkně vrátí. Kdybych si na něj někdy večer počkal a namlátil mu holí nebo na něj vzal kudlu, odseděl bych si to. A tys mi, kamaráde, napověděl, jak se s ním vypořádat. Já přišel o lovecký lístek a o tři stovky, on přijde o stádo za tři tisíce. Teď mu pěkně sebereme jedno prasátko, za pár dní další. Bude si myslet, že ho odvlekli šakali. Tady je šakalů jako psů.“

Prokopi nebyl hovorný a jako každý uzavřený člověk měl své plány, s nimiž se nesvěřoval ani vlastní ženě. V duchu si je opakoval, když chodil za ovcemi nebo postával pod nějakým stromem opřen o hůl. Obíral se jimi ve snách, když se převracel v kolibě na slamníku.

Se svými pomstychtivými plány se mohl svěřit jen mlčenlivému společníkovi, jako je pes.

A když pak stál Prokopi později před soudem obžalován z pokusu o vraždu, hájil ho jeho obhájce takto:

„Soudruzi soudci, můj mandant se s nikým nerval, nešel na nikoho ani s holí, ani s nožem. Od jeho hádky s Jovčem uplynuly více než tři roky. Jak je tedy možné že se chtěl po takové dlouhé době mstít? To znamená že ho někdo popíchl, že v něm tu pomstychtivost vyvolal. Kdo ale? Neexistuje svědectví, že by ho někdo k něčemu takovému nabádal. Pak tedy zbývá jiné vysvětlení Prokopiho se totiž chytil jeden vlčí potomek anebo vlk to je už jedno, zkrátka šelma. A právě on svou vlčí krve lačností vyvolal v tomhle mírném ovčákovi touhu po mstě a odplatě.“

„Vy zřejmě chcete, abychom postavili před soud psa Mouřenína?“ zeptal se jeden ze soudců.

„A proč ne? Každý viník musí odpovídat za své činy a prapříčinou toho, že se můj mandant neovládl, je dravčí vášeň toho vlčího psa.“

„Sporné je, kdo v kom vyvolal dravčí vášeň!“ podotkl týž soudce.

Tím jsme však předběhli události, všechno má svůj řád a na tohle všechno dojde až později…

Když šel pes lesem před ovčákem, nerozuměl z těch jeho přísah o odplatě vůbec ničemu. Jeho rozumu není dáno vyznat se ve složitých motanicích lidského myšlení. Jedno mu bylo jasně: jeho pán s ním mluvil jako s přítelem, jemuž věří a od něhož něco očekává. Jeho udýchaný šepot, ostražitá chůze a neklid, s nímž se rozhlížel kolem sebe, v Mouřenínovi podněcovaly vášeň honit a zabíjet zvířata i předtuchu zajímavého lovu, a tak napínal řetěz a kvůli řemínku, který se mu zařezával do krku, málem chroptěl. Vysokému se podařilo psa zastavit, až když se zachytil za strom. Pohladil ho po krku, ukázal na palouk před nimi a pobídl ho:

„Tady je něco pro tebe, utíkej, chyť je!“ a povzbudivě ho pleskl.

Nebylo však třeba ho povzbuzovat. Mouřenín zahlédl sele vzdálené od stáda a pánova slova mu byla jasná. Plížil se vysokou trávou. Přiblížil se na pouhý skok a potom se na sele vrhl. Zakvičelo a hned zdálky se ozvala jeho matka. Mouřenín se ho pokusil odvléct, ale podařilo se mu to jen asi pouhých dvacet kroků. Rozzuřený nad svou bezmocností a polekaný blížícím se chrochtáním staré svině pouze prokousl seleti hrdlo a urval kus masa.

I tentokrát, stejně jako v případě se zajícem, byla teplá krev a čerstvé maso mnohem chutnější než ovčí mléka a ovčácký chléb.

Sviní chrochtání ustalo, a tak dostal kuráž a zakousl se podruhé a potřetí. Zaslechl hlasité kroky a zachytil pach mléka a ovcí, známý pach Vysokého-Mléčného.

„Jsi pašák! Tak se mi líbíš! Však ty nám vždycky obstaráš vepřové a ze stáda Kulhavého nezbude ani noha. Teď pusť, ať to honem sklidíme, než sem někdo přijde.“

Tenhle rozkaz se Mouřenínovi nelíbil. Kořist měl přece v zubech a pán chtěl, aby ji pustil. Pokusil se zavrčet, nebylo to však zavrčení, spíš zachrochtání. Snad proto, že si pamatoval, že pána je přece jen třeba poslouchat. „Jedeš! Neroztrhej to všechno, já ti kousek dám.“ Mouřenín zmlkl, ale nepustil. Tu vzal Vysoký hůl, a tak pes pochopil, že se bude muset přece jen vzdát.

Prokopi sele vykuchal, střeva hodil psovi a přitom k němu vděčně a laskavě hovořil:

„Ještě jseš, kamaráde, nevycválanej, jenže já tě naučím jaksepatří lovit. Ty jsi miliónovej pes, já to poznám. Naučím tě lovit a pak se budeme mít dobře oba. Hlavně poslouchej. A teď už pojď, aby se maso nezkazilo a taky oby nás nikdo neviděl. Kulhávej Jovčo, ten je všude, člověk se ho ani nenaděje. Hlídá si prasata a líčí na divokou. Povolili mu šakaly a lišky, jenže on loví i zajíce a srny. Já ho sice neviděl, ale protože vím, co je to za chrapouna, dal bych za to krk. Jednou jsem v jeho pasti málem nechal nohu. Taky jsem mu ji ale sebral. Takhle ohrožovat lidi! Ty snadno vyčenicháš, kde mu je konec.“

Když se pak v následujících dnech blížili k lesu, koukal pes radostně po pánovi a vrtěl ocasem.

„Moc spěcháš, kamaráde. Takhle to nejde. Teď to nejde, kolem jsou lidi, to bysme to schytali.“

Vysoký stál opřen o hůl a Mouřenín rozuměl: nejde to, lovit se nebude. Proč tu ale ten pán tak stojí a kouká, když jsou selata tak blízko a tak snadno by je zadávil!

Pes si povšiml, že ovčáci jsou mlčenliví lidé a že hovoří, jen když se všichni sejdou v kolibě. S ovcemi se povídat nedá. Mouřenín je pokládal za hloupá stvoření, s nimiž ani nestojí za to hovořit. Ovčáci na ně jen pokřikují:

„Tam ne! Zpátky, Rogušo!“

Jak se jedna ovce někam vydá, táhnou se všechny ostatní za ní. Jdou se skloněnými hlavami a nekoukají ani kam jdou, ani co je kolem.

Ovčáci by si mohli povídat i s oslem, s ním jsou ale taky hned hotovi.

„Nelez tam, Marko, nebo dostaneš holí.“ Mouřenín si všiml, že pánův rozhovor s ním je docela jiný. Nikdo na něj nemluvil tak přátelským hlasem a nikdo ho taky při jeho hrách a honičkách tolik nepovzbuzoval. Všichni, co nepatřili ke stádu – ptáci, lidé a zvířata, byli nepřátelé a bylo třeba je prohnat. To věděl sám od sebe, k tomu ho nabádal i Vysoký. Jsou-li nepřátelé menší, je třeba je zakousnout, to věděl od mámy a taky mu to velela rodová krev.

Vysoký se obyčejně natáhl ve stínu pod nějakým stromem a Mouřenína zavolal k sobě. Hladil ho a povídal mu tak dlouho, dokud nebylo třeba zahnat ovce:

„Ty máš v žilách vlčí krev, kamaráde. Máš rád syrový maso, proto napadáš zvířata. A kdo by taky neměl rád masíčko, zvlášť divoký. Kdybys věděl, jaký jsou z něj klobásky. Nikdo neumí lepší než já. Já, kamaráde, strašně rád lovím, jenže mě vyloučili a vzali mi lístek. Kulhávej Jovčo mě pomluvil, že pytlačím. Chodil jsem sám a střílel trochu víc, než se smí. A proč ne? Střílet má ten, kdo ví, kde a kdy co najde. Při lovu musí člověk mít za ušima. Jak se tam plete moc lidí, je z toho houby. Vlk samotář je proto vypasenej, protože loví sám. Jestlipak rozumíš, co ti povídám? Houby rozumíš. A je lepší, že nemůžeš mluvit jako lidi. To je dokonce to nejlepší, že jsi němej. Takovýho pomocníka já právě potřebuju. Můžu ti povídat co chci, a nikdo se to nedoví. Milej zlatej, teď loví všechno, co má nohy, a hlavně kola. Kdo má auto, vlastní nebo státní, loví. Traktoristi honí v noci zajíce na traktoru, předseda zase v gazíku. Co aut přijede z města, a nikdo se nevrací s prázdnou. Ty jsi pro mě traktor i gazík, všechno. Prase v prasečníku nepotřebujeme, maso ale vždycky budeme mít. Pro sebe, pro přátele, pro příbuzenstvo. I synům do města pošleme. Klobásky z divočiny otevřou hodně úředních dveří. Lidi mají taky dobrý čenichy. Cítí, co mám v tašce, ještě než vstoupím do kanceláře. Tak vidíš, jakou moc mají klobásky. A aby byly klobásky, musíš mi pomoct, moc na tebe spoléhám, jsi nad všechny pomocníky a mlčíš jako hrob.“

Když v následujících dnech objevili zaběhlé sele, zahnal Vysoký svini a vrátil se ke psovi. Tentokrát nebylo třeba brát hůl. Tentokrát Mouřenín neochotně sice, ale přece jen sele pustil a šel si lehnout stranou, ani nezavrčel. Tak si to přál pán a bylo třeba to respektovat. Tím spíš, že i pro něj něco zbude.

„Tak se mi líbíš. Jinak bys to maso zničil. Hned ti uříznu kousek za odměnu.“

Pes se tak naučil na domácí vepře, že ho Prokopi přestal brát ke stádu a musel ho vázat. Oteplilo se a on měl doma spoustu masa a nevěděl, co s ním. Hned první den Mouřenín překousl provaz a přiběhl k ovcím. A netvářil se ani trochu provinile. Naopak, skákal kolem ovčáka, lísal se k němu, jako by ho uvázal někdo jiný a on se z toho cizího zajetí vysvobodil a přiběhl ke svému pánovi.

Druhý den ho Prokopi uvázal na řetěz v ohradě. Ovčáci se ptali, proč ho nebere s sebou, a on vysvětlil, že napadá lidi a on že má strach, aby někoho nepokousal.

Všichni si povšimli, že Mouřenín je zlý pes, a tak usoudili, že si Prokopi počíná rozumně. Ovčácký pes musí být zlý, napadat má však jen vlky a šakaly a z lidí pouze ty, kteří chtějí ukrást jehně nebo ovci.

Kdekdo ví, že uvázaný pes, pes na řetěze, je ještě horší. Také Prokopi to moc dobře věděl a právě s tím počítal – zlý pes je na prasata nejlepší.

„Jo,“ povídal ovčákům, „už dva dny pozoruju, jak šakali napadají domácí prasata. Jen jsem nepoznal, čí to jsou stáda. Křičel jsem na ně, psi štěkali, ale oni nic, zrovna jako vlci. Dobře že jsem naše psy zahnal, ještě by je roztrhali. Řekněte brigadýrovi, ať jde za předsedou, bude asi potřeba se na ty šakaly vypravit. To je přece starost lovců, střílet škodnou, a ne Jen baštit srnčí a zajíce. Je potřeba s tím něco udělat, nebo začnou napadat i ovce.“

„To jo,“ souhlasili ovčáci, „ti by nadělali škody.“

Prokopi čím dál častěji opouštěl salaš, každé dva tři dny nocoval doma. Vymlouval se, že je žena nemocná a synové v městě že mu dělají starosti. Každému se občas něco přihodí. A ovčáci byli dobří lidi, jen ať si zůstane doma, když je třeba.

4

Prokopi pozval na trachtaci švagra. „Bude divočina,“ sliboval, „k ní se nejlíp pije.“ A zároveň ho požádal, aby nikomu nic neříkal.

Pro tu divočinu vzal Mouřenína do lesa. Pes i beze slova pochopil, proč tam jdou. Stačilo podívat se pánovi do tváře, a věděl, co ho čeká. Spěchal tak, že mu Prokopi sotva stačil.

„Pomalu, kamaráde, pomalu a hezky tiše, musíme být opatrní, chodíme na ten lov moc často. Opatrnější než špióni. Copak tobě, tobě se nestane nic, mě by ale mohli dát do basy.“

Zahlédli stádo vepřů a Mouřenín se k nim chtěl rozeběhnout.

„Tady ne, kamaráde. Najdeme prasata Kulhavýho Jovča.“

Nalezli hledané stádo i zatoulané sele, jemuž zachutnaly žaludy a kořeny, a tak rylo zemi a nekoukalo kolem sebe. Jak ucítilo psa, chtělo utéci, ale bylo uvázáno za keř. Mouřenín mohl sotva vědět, proč je to osamělé sele uvázáno, a když to pochopil Prokopi, bylo pozdě. To už se na něj vrhl Kulhavý Jovčo s holí a hulákal:

„Ty zbojníku zbojnická! Nejdřív mi ukradl dvě železa a teď mi chodí na prasata, zloděj zlodějská! Přece jen jsem tě nachytal při činu.“

Kulhavý mával neosekanou sukovici a málem už Prokopiho přetáhl. Ovčák se ohlédl, všude kolem bylo pusto, a zavolal na psa:

„Chyť ho, Mouřeníne, chyť ho!“

Mouřenín tomu prosebnému volání o pomoc porozuměl. Musel bránit svého pána, na něhož šel nějaký zlý člověk s holí. Tu poznal v útočníkovi onoho muže s dlouhýma rukama a křivýma nohama, který páchl prasaty hůř než celé stádo. Měl na něj špatnou vzpomínku, dokonce ho nenáviděl, protože ho ten člověk chtěl uhodit a mluvil na něj se zlou tváří. A tak se mu vrhl na záda, stejně jako se vrhal na selata. Kulhavý jen zavřeštěl a pustil hůl.

Prokopi nečekal, že pes tak skočí. Volal na něj, jen aby Kulhavého vyděsil a zahnal, a teď se děsil sám. Co když mu prokousne krk jako seleti?

„Mouřeníne, nech toho! Jedeš pryč! Potvoro jedna!“

Pro Mouřenína nebylo snadné vyhovět okamžitě tak protichůdným příkazům. Jo to těžké I pro člověka, tím těžší pak pro psa. Nikdo přece nenapadl ovci nebo osla, napaden byl jeho pán a přítel, který mu dával nejchutnější potravu, ochraňoval ho před lidmi i psy, mluvil na něj nejvlídnějším hlasem a vodil ho na nejzajímavější lov. Musel ochránit svého přítele a pána a tomu, co ho napadl, prokousnout krk. Jako prasatům.

Prokopi začal bít psa holi, bil ho ze zoufalství a ze vzteku, jak se člověk bije s nepřítelem, když mu jde o život.

„Jedeš, potvoro jedna! Já ti dám, ty mrcho!“

Pes Kulhavého pustil, vycenil však zuby na Vysokého a málem se na něho vrhl. Znovu tedy dostal holí a teprve potom utekl.

Jovčovi stékala po uších a po krku krev, i ruce měl celé od krve a krvavé skvrny po šatech.

„Do kriminálu… do basy tě dostanu, abys věděl. Grázle jeden s grázlem. Vychoval sis vlka, abys napadal a okrádal lidi. Já půjdu k doktorovi a dám to k soudu.“

Utíral si krev a kulhal do vsi, ale po pár krocích se vrátil, popadl zardoušené sele a hodil si ho na rameno. Prokopi za ním nejistě volal:

„Poslechni, Jovčo, počkej. To už je takovej zlej pes, co s ním mám dělat…“

„Jakej pán, takovej pes. Vlk vychoval vlka.“

„Já ho dám pryč. Vždyť jsi viděl, jak jsem ho zpráskal. Počkej přece, nějak se dohodneme, vždyť jsme lidí…“

Ale Kulhavý se ani neotočil a jen křikl:

„Ty sám jsi zvíře, tak se dohaduj se zvířaty. Se mnou nepočítej.“

Ještě večer odvedli Prokopiho na obec, psa chtěli zastřelit, ale ten se někam zaběhl.

Mouřenín se večer nevrátil na salaš. Hned druhý den ráno šel brigadýr od ovčáků do vsi a žádal, aby ho lovci zastřelili:

Přišel jen jediný, Stojan Pekař, vyschlý, hubený muž s dlouhým knírem, a prosil, aby pár dní počkali, až se pes vrátí, a potom ho uvázali. Byl to známý lovec a ovčákům mnohokrát vyšel vstříc, a proto slíbili, že mu vyhoví.

5

Mouřenín už zažil mezi ovčáky něco hádek. Podle jejich hlasů a gestikulace, podle hněvu ve tvářích snadno pochopil, že se hádají, třebaže jeden druhému nejde po krku. Křičeli na sebe však tak, že se všichni čtyřnozí snažili být co nejdál. Dokonce i hloupé ovce utekly, když je slyšely.

Utekl také. Nejen proto, že to odkoukal od mámy, ale také že v podobných situacích vyfasoval nejeden kopanec, třebaže se proti svým pánům ničím neprovinil. Potřebovali si jen na nějakém zvířeti vylít zlost.

V lese Mouřenín viděl dva dvounožce, jak se vzájemně napadali nejen slovy, ale dokonce holemi. Těžko vědět, proč nechal ležet to právě ulovené sele a proč skočil na záda Kulhavému. Snad se v něm ozvala jeho vlčí krev – ve smečce se vždycky napadají slabší. Jak je silný Vysoký, to věděl, ten druhý byl slabší, i když se oháněl sukovicí. Pravděpodobnější však Je, že se v něm ozvala psí oddanost pánovi. Tak by hájil každého, kdo patří ke stádu.

Hněv a hůl Vysokého mu vysvětlily, že to neměl dělat. Zažil už mnoho pánových nadávek a ran, ale všechno bylo vždycky v pořádku, psí život se neobejde bez ponížení a bolesti. Aspoň ten jeho. Avšak rány holí, které dostal, když napadl Kulhavého, byly něco docela jiného. Na toho člověka asi neměl skočit jako na prase; Na lidské nepřátele se má nejspíš jen štěkat a odehnat je od stáda a od pánů. Ale přece jen…

Jeho dosavadní představy se jaksi popletly. Vyznat se v tolika protikladných pocitech a vjemech bylo nad možnosti jeho psího rozumu. Nemohl pochopit nejen rozzuřenost svého pána, ale ani to, že ho k sobě nezavolal. To se ještě nikdy nestalo. Zřekl se ho, opustil ho a zahnal. Mouřenín nemíval ve zvyku toulat se, nevzdálil se nikdy na víc než na hodinu, a to pak vždycky spěchal, aby byl u ovčáků a u ovcí co nejdříve. To v něm psí krev vždycky přemohla vlčí záchvaty, nedovedl si představit, že by žil bez pána.

A proto když ho Vysoký zahnal, byl zoufalý a zlobil se na celý svět. Zlostí až překusoval větvičky, které mu přišly do cesty.

Co jiného mu zbývalo než zůstat v lese! Jak každé nemocné nebo raněné zvíře zalezl do houští a dlouho si lízal rány. Stíny se prodloužily, ale bolest neustávala. Zaslechl známé zvuky a chrochtání a zdvihl hlavu. Nedaleko kolem běžela prasata, napasená a lenivá, pěkně v řadě jako vykrmené kachny. Snad veškeré jeho neštěstí pochází od těchhle páchnoucích zvířat. Proplížil se křovím a vrhl se na poslední z nich. Svině zachrochtala a vrátila se, aby útočníka zahnala. Rychle, mnohem zručněji než kdykoli dříve prohryzl seleti krk a nechal je ležet, aby se připravil nikoli na útěk, ale na souboj se sviní. Už se dost nautíkal a naponižoval před čtyřnožci i před dvounožci, nastal čas, aby všem ukázal.

Svini jeho bojovnost zarazila, ale přece se na něj vrhla. Před jejím rypákem stačil uskočit v poslední chvíli, tak tak že ho nekousla. Zřejmě usoudil, že nemá dost sil, aby zaryl zuby do krku toho mohutného zvířete, a proto se jí zakousl do boku. Zaryl své zuby tak, že svině zakvičela a dala se do běhu. Protože však v předních tlapách neměl dost sil, aby ji zadržely, vlekla ho za sebou jako hadr, až mu v zubech zůstal kus masa.

Stádo uprchlo a on se teď mohl dát do své oběti. Počínal si jako vlk, spořádal polovinu a unavil se. Ulehl o kousek dál a hlavu natáhl ke zbytkům svého hodokvasu. Kolem se daly do křiku sojky a straky, nenechaly ho spát, a tak se na slabých a unavených nohou vlekl dál a rány pořád ještě bolely. Natáhl se do houští. Neměl ke komu jít, mohl se ostatně nasytit i bez svých dosavadních pánů.

Zaslechl štěkot, ale to nebyly psí hlasy. Připomínaly mu dětský pláč. Takové zvuky slýchal často i dřív a vždycky pozoroval, že ovčáci o těch zvířatech mluvili s nenávistí. Říkali vždycky slovo, při němž se stará fena rozhlížela a větřila, takže mu bylo naprosto nejasné: šakali.

Zdvihl se a zachytil pach šakalů – pach zdechliny – a začal se v tu stranu plížit. Zaslechl vrčení a zahlédl tři drobné psy. Aspoň tak vypadali. Vrhli se na zbytky selete. Mouřenín ten jejich nestoudný vpád nemohl snést, protože to bylo jeho sele a jeho les. Šakali byli do jeho kořisti tak zabráni, že se k nim připlazil docela nepozorovaně a jedním skokem se vrhl na nejbližšího. Zardousil ho bez zvláštní námahy, šakal mu však stačil podrápat břicho. Měl tedy asi delší a ostřejší drápy než Mouřenín. Další dva psi utekli, on však podle pachu a podle kroků zjistil, že se nedaleko zastavili. Zvlášť silní nejsou, ale jsou drzí. Pokud ta drzost tak pomáhá slabšímu, mohla by vždycky být rozhodující předností silnějšího. Opatrně je sledoval, ale oni ho ucítili a prchli. Nechtělo se mu je pronásledovat, byl tolik unaven, a jim to taky stačilo.

Znovu si lehl a lízal si rány. Na krku a na hřbetě ho pořád něco pálilo, jako kdyby měl v kožichu žhavý uhel. A jazykem tam nedosáhl, aby se olízal. Kdyby takové pálení cítil v břiše, vyhledal by bylinky, které přinášejí úlevu. Psy nikdo neučí, která bylinka je k čemu dobrá, a přece vždycky neomylně najdou tu nejléčivější. Na palčivý pocit na hřbetě nebylo léku, ale on se vydal po lese.

Nedaleko v trávě zaslechl jakoby kňourání vylíhlého jehněte a zastavil se. Zvuk se k němu přibližoval. Brzy poznal, co to je: travou se valilo kulaté zvířátko, na jehož těle byla spousta bodlin. Mouřenín měl takové bodliny už nejednou v tlapkách, a proto šel radši dál. S tímhle malým nebezpečím je líp nic nemít. Po několika krocích zaslechl další šustění v trávě, jako by někdo po zemi táhl ovčáckou láhev. Bylo to další kulaté zvíře, jehož tělo mu připomínalo černý kotlík a které si při každém nebezpečí pod ten kotlík schovávalo hlavu i nohy. Ani jeho si nevšímal.

Vpředu cosi zabubnovalo jako kozí kopýtka po kamení, a protože to nepřestávalo, znamenalo to, že zvíře je na jednom místě. Připlížil se. Na cestičce před ním poskakovala srna. Znal tahle krotká zvířata a věděl, že je dokáže sotva dohonit. Ta dlouhonohá koza byla uvázána za krk, jak ovčáci vážou psy. V lese dosud neviděl na provaze ani psa, ani srnu. Pro něj to bylo cosi zvláštního, jenže on neuměl uvažovat jako lidé, nerozeznal pytláckou vychytralost.

Srna poskakovala, provaz se jí utahoval kolem krku a ona chroptěla, jako by ji škrtil. Motala se, padala, vymotat z provazu se však nedokázala.

Kdyby byl Mouřenín člověk, pochopil by, že ta srna padla do nastražené pasti, a zachoval by se ušlechtile: místo hrdla by jí překousl provaz, aby ji osvobodil. Když jeho uvázali, vždycky přehryzal provazy a řemeny, nikdy to ale neudělal jinému psovi. Ani máma to nikdy nedělala a nikdo ho tomu taky nenaučil.

Mouřenín si srny nevšímal, protože byl sytý, unavený a vyčerpaný bolestmi. Jen ještě jednou zavětřil. Kromě kozího pachu nic jiného nezachytil a šel dál. Šel dál a rozhlížel se ještě nikdy nenocoval v lese a ještě nikdy v něm nepotkal tolik zvířat. Před sebou zachytil pach zajíce a spolu s ním i lidský a prasečí pach. Viděl zajíce, jak poskakuje na jednom místě a nemůže utéct. Černé zuby v trávě nezahlédl, ale věděl, že se tomu zajíci zakously do nohy. Věděl také, kdo ty nebezpečné zuby do lesa nosí, rozhlédl se kolem, ale nezvětřil jeho přítomnost. Přesto to ale dokola obešel, pak ještě jednou. Ne, Kulhavý tu nebyl. Nalézt ho, kdoví, třeba by si na něm

vylil svůj vztek. Snad právě proto neroztrhal zajíce, protože doufal, Že uvidí nenáviděného člověka, s nímž si vyrovná účty.

Zbytečně se toulal lesem. Ani se nezbavil bolesti, ani nenalezl uspokojení. Už tu neměl co pohledávat, a tak se vydal k salaším.

Svítalo a ovčáci vyšli ze své koliby. Pozoroval je a naslouchal jejich rozhovoru jak zahnaný pes a netroufal si přiblížit se k nim. Volali na něj, hodili mu kus chleba, chytili ho za obojek a uvázali ke kůlu u koliby. Chápal, že hovoří o něm, ale tóny jejich hlasů byly tak různé, že nemohl nic určitého zachytit. Ale co, když ho uvázali, znamená to, že Je jejich. A tak to taky má být. Byl ospalý a usnul.

Ovce vyšly z ohrady a rozběhly se po paloucích, za nimi se vydali i psi, jen on zůstal uvázán. Stíny stromů se zkrátily, a když se potom znovu prodloužily, byli ovčáci se stády zpátky. Vysokého mezi nimi neviděl a ani ho necítil. To nic, že ho tak zlostně zbil. Kdyby se tu objevil on, bylo by snad všechno jednodušší, byla by i potrava i zajímavý lov.

Místo Vysokého přišel neznámý člověk, vyhublý, suchý, s dlouhými kníry. A třebaže byl Mouřenín na řetěze, zvedl se, aby po něm skočil. K salaši přicházel neznámý a jeho povinností hlídače bylo, aby upozornil své pány a aby ho zahnal.

Jeho páni však vítali kníratého muže vlídnými hlasy, podávali mu ruku a cosi mu přátelsky povídali. I ti docela zlí psi zdědili zákon otců a dědů, podle něhož známí pánů nejsou nepřátelí. Zda to jsou ale skutečně přátelé, se zjistí až později. Brzy se dozvěděl i jeho jméno, Jak na něj všichni hovořili.

„Buď zdráv, Stojane.“

„Buď vítán, Stojane.“

„Drž ho zkrátka, Stojane, ať ti něco nevyvede.“

„Budeš mít výbornýho psa, Stojane, uvidíš.“

Už zdálky zachytil jeho pach, pach chleba, teplého chleba. A k chlebovým lidem se i sytý pes chová s úctou a nadějí na potravu. Ještě něčím byl cítit: postřehl to u těch lidí, jejichž černé hole plivaly oheň na poskakující zajíce a ptáky.

Ovčáci přivedli kníratého muže k psovi. Vlastně je vedl on, šel totiž před nimi. Šel s jistotou jako člověk, jehož vůli musí respektovat všichni čtyřnožci i dvounožci. Každé zvíře, nejen Mouřenín, se podrobí jako silnějšímu tomu, kdo se na ně upřeně dívá a neuhne pohledem. Jak otočí hlavu, znamená to, že se bojí, jakmile se obrátí zády, je slabší. A na utíkajícího si troufne i dvouměsíční mrťata.

Mouřenín byl vůči takovým sebejistým a odvážným lidem jako ten kníratý opatrný, třebaže i na ně někdy vycenil zuby. I teď by na toho neznámého člověka vyštěkl, bránil mu v tom však vlídný tón, jímž hovořili jeho pánové. Kromě toho měl ten člověk hůl, a on moc dobře znal sílu každého, kdo se jí rozmáchl.

Mouřenín se vydal za Stojanem na napnutém řetěze, ohlížeje se po salaši.

Ovčáci ho vyprovodili s posměchem. Byl ochoten snášet pokorně nejen posměch, snesl by všechno, jen kdyby nemusel jít s tím neznámým člověkem. Po Vysokém ani vidu ani slechu, a to mu bralo kuráž a přivádělo ho to v zoufalství.

Na kraji vesnice se rozštěkali psi, a někteří dokonce na Mouřenína doráželi. Nikdy nezůstal žádnému útočníkovi nic dlužen. Teď jen zavrčel, chtěl po tom nejbližším skočit, ale řetěz ho zarazil. Kníratý máchl holí a on na něj vycenil zuby. Hůl se však obrátila proti drzým vesnickým psům.

„Dej pokoj,“ řekl Stojan.

Pochopil, že ta slova patří jemu a že jsou mnohem příjemnější než rána holí, a tak vykročil pokorně a útočníků si nevšímal. Teď ho měl aspoň kdo chránit. Ťapkal a větřil moučná záda svého nového pána. Z té silné vůně čerstvého chleba začal silnit. Třeba mu dá Chlebový brzy nažrat…

Stojan ho uvázal k boudě na dvoře. Podle chlupů a nevyvětraného pachu slámy Mouřenín poznal, že tu ještě nedávno býval pes. Spolubratři s podobným pachem si ani trochu nevážil. Bývali to neduživí tvorové s povislýma ušima, kteří si na něj nikdy netroufali a vyhýbali se každé hře i rvačce. I přes veškerou neduživost a nevzhlednost se s každým psem potkával sebevědomě a pyšně. Ti psi obyčejně běhali kolem mužů, kteří se sami nebo po skupinkách toulali po blatech, dolících, po mezích a v lesích a nosili černé hole. Ti dlouhouší rozmazlenci ho udivovali jednou věcí: že se totiž nebáli ran třaskajících z dlouhých černých holí, které plivaly oheň.

V boudě ucítil i cosi velmi známého, co ho lákalo celou jeho bytostí. Pach shnilého lesního listí, lesních čtyřnožců, prasat, lišek a zajíců. Každý takový pach v něm vzbuzoval naději, že jednou zase bude moci honit vepře.

Když ho Stojan uvázal, přinesl mu chleba a kosti, hovořil k němu s něhou, a dokonce se ho pokusil pohladit. Mouřenín nechal potravy, otočil hlavu a vydal několik varovných zvuků.

„I ty jeden!“ zasmál se Stojan, „Ty jsi pašák, jen nikomu nedovol, aby se tě dotýkal. Na každého vyceň zuby, na mě ale ne. My jsme kamarádi, já jsem tvůj pán, budeme spolu honit divoká prasata. Domácí necháme na pokoji, ale divočáky proženeme.“

Sotvakdo by mohl říci, co se honí psí hlavou, kdo ale takového čtyřnohého přítele má, jistě si povšiml, že vlídná slova zvíře vždycky pozná. A pán nemusí ani mluvit, pes už z pouhého pohledu ví, co má v úmyslu – zda něco dobrého, nebo zlého – a podle toho se k němu chová buď jako ke svému, nebo jako k cizímu.

Mouřenín se ke Stojanovi choval zdrženlivě a opatrně a v očích měl podezíravost. Byl to pro něho nový a stále ještě neznámý člověk a on stále ještě nemohl pochopit, zda ho od staré feny, od ovcí a od Vysokého odloučili v dobrém, či ve špatném. Tady ho zatím nic zlého nepotkalo, nikdo mu nezpůsobil bolest, ani nehrozil holí. Snad proto dovolil Stojanoví, aby ho pohladil po krku a po hlavě a aby ho podrbal za ušima.

Mýlil se však, hned nazítří se objevila hůl i v tomhle domě. Nedržel ji však pán, ale paní. Nebylo těžké z jejích hněvivých slov pochopit, že ho nemá ráda a že se na muže zlobí, proč tu potvoru přivedl. Přátelsky na něj nepromluvila, nepodala mu chleba, nenalila vodu, vlídně se na něj nepodívala. Místo toho ale přála slepicím a svini a mluvila s nimi tak, jak se hovoří s přáteli.

Když hospodyně pronesla svou uvítací řeč slepicím, odběhlo jedno kuře z hejna a přiblížilo se k Mouřenínovi. Opatrně ošlapovalo kolem a jako každý pták si ho prohlíželo jedním okem. A snad ani ne tak psa, jako spíš okousané kosti před boudou.

Mouřenín ležel jako obyčejně, hlavu mezi předními prackami, a mžoural – buď dřímal, nebo se jen tak přetvařoval. Kuře klovlo do kosti. Asi byla chutnější než to, co dávala slepicím hospodyně. Klovlo znovu a znovu. To byla neodpustitelná drzost, a tak Mouřenín vyskočil a popadl kuře za krk. Prokousl křehký krk a odhodil kuře stranou Jako nepotřebný hadr. Pak si znovu složil hlavu mezi packy a dělal, že dřímá: Já nic, já muzikant.

Hospodyně zaslechla křik a hned věděla, kolik uhodilo.

Popadla hůl a dala se do křiku:

„Ty potvoro jedna mizerná! Ty mi budeš chodit na kuřata? Slepice mi budeš žrát? Prevíte jeden!“

Pes zalezl do boudy a odtamtud vrčel. Spíš ze zvyku, než aby vzbudil hrůzu. Hospodyně ale tloukla do střechy boudy, nadávala a hrozila.

Když přišel Stojan, odhodila hůl, ale křičela dál, a Mouřenín z toho snadno vyrozuměl, že ta slova nejsou v jeho prospěch.

„Tak už toho nech,“ konejšil ji hospodář. „Copak nevidíš, že ho nesežral? Zakousl ho, protože se kolem něj motalo.“

Stojan vzal zakousnuté kuře a položil je před psí boudu.

„Slepic si nevšímej, Mouřeníne, to nesmíš. Slyšíš, to nesmíš! Nebo tě vytáhnu a pár ti jich naložím. Rozuměl jsi, slepic si nevšímej!“

Kdo ví, snad z toho něčemu porozuměl. Pánův tón a varovný hlas, časté „ne“ i zmíněná hůl, to byly pro něho pochopitelné věci. Taky už si slepic nikdy nevšiml. A když klovaly do ohlodaných kostí, dělal, že spí. Stálo ho to velké úsilí. On to však vydržel, protože to chtěl jeho nový pán, Chlebový člověk.

6

Po příhodě s kuřetem k němu přišel docela bez obav desetiletý Dinko. Mouřenín zpozoroval, že se chlapec blíží, vleže ho zvětřil. Byl to neznámý pach, jen jednou ho pocítil u nejmladšího ovčáka, když listoval novinami, které mu v rukou šustily jako suché listí v zimním dubovém lese. Z chlapce bylo cítit také jídlo a chléb – Dinko držel krajíc namazaný sádlem. Byl to dobrý pach. Snad to je taky Chlebový člověk, jenže je malý a bez knírů.

„Ahoj,“ řekl Malý chlebový člověk.

Mouřenín to slovo už mnohokrát slyšel, říkali si je přátelé, bylo to taky dobré slovo. Chlapec ulomil z krajíce a dal mu, pak ulomil znovu a vstrčil sousto do pusy. Dobrá byla i jeho důvěřivá tvář i jeho povídání.

„Tobě, pak mně, pak zase tobě. Ty máš ale hlad, to bych ti měl namazat celý krajíc!“

Mouřenín byl sytý, darovaná sousta však polykal s chutí. Hra se mu líbila a chlapec se mu za těch několik minut taky zalíbil.

„Ty jsi Mouřenín, já jsem Dinko. Rozumíš, Dinko, Dinko,“ a chlapec ukazoval na sebe. „Dinka přece nebudeš kousat, jako jsi kousl toho člověka?“ A znovu ukazoval na sebe. „Dneska přijede můj starší brácha, Dančo, je to poručík v posádce, a vycvičí tě jako jejich psy.“

Mouřenín rozuměl jeho slovům po svém: ten chlebový chlapec chce, aby byli kamarádi. A proč by nebyli, když má tak dobrou tvář, vlídně s ním mluví a dává mu tak chutná sousta chleba!

„My měli několik psů, ale ti nebyli jako ty, byli lovečtí. A vždycky nám je ukradli. Táta je vypiplal, vycvičil je na divočáky a pak je ukradli. A víš, kdo? Lovci, kdo jiný. To jsou celí oni, peněz, pšenice ani ženských si nevšimnou, ale pes před nimi neobstojí. Táta loví po celé Strandže. Ať někdo přijede z Burgasu nebo ze Sofie, vždycky přijdou za ním, bez něho jsou ztracení, protože on má vždycky výborného psa. Táta říká, že z tebe udělá dobrého pomocníka, protože si troufneš na vlky a jdeš po prasatech. Prasata táta loví rád. Já ti tady povídám, ale ty asi ničemu nerozumíš.“

„Dinko, přijdeš pozdě do školy,“ ozval se ženský hlas z chalupy a chlapec se tím směrem otočil.

Taky Mouřenín se podíval k chalupě a nejspíš až teprve teď porozuměl chlapcovu jménu. Chlapec se zvedl a pes za ním vrtěl ocasem. Pro vlčího potomka to byl nezvyklý pozdrav a Mouřenín s ním nikdy neplýtval.

„Počkej, já zase přijdu.“

Přišel za chvíli s taškou v ruce. Podobné tašky nosili ovčáci, jenže tahle páchla kůží a chlapec ji nenesl přes rameno, ale v ruce. Bylo v ní něco jako ovčácké sešity, jejich pach však byl jiný, připomínaly pach novin nejmladšího ovčáka. Ano, těmihle sešity páchl Chlebový chlapec.

„Co koukáš, to jsou moje knížky, jdu do školy. U ovčáků jsi asi knížky neviděl, viď? Někdy tě třeba vezmu s sebou, jenže mám strach, abys nepokousal kluky. Co si ale počneš, jestli tě učitel vyvolá k tabuli? Ty bys je, pane, vyděsil, ty bys je nekousl, ale vybafl bys. Jé, to by byl průšvih, jenže bych to odnesl já, ne ty. Radši do té školy nechoď, musel by ses učit, psát domácí cvičení, připravovat se na písemky. Fakt, radši tam nechoď.“

Z tohohle dlouhého proslovu Mouřenín pochopil jen jedno, že je totiž ten Chlebový kluk skutečně hodný.

Když se kluk vracel ze školy, ucítil ho, hned jak vstoupil na dvorek, a vylezl z boudy.

„Ahoj, Mouřeníne!“ volal Dinko už z dálky. „Tu máš žemli. Ještě je teplá. Jednu pro tebe, jednu pro mě. Táta mi je dal, on je zadělává a peče v peci. No tak, vem si. Chutná ti, viď?“

7

Později přišel Dinko s neznámým člověkem a Mouřenín si povšiml, že spolu hovoří přátelsky. Neznámý kromě toho vypadal mnohem silnější než Stojan a měl jistější krok. Tak nechodil nikdo z lidí, které znal. Byl taky jinak oblečen, v upjatých šatech s řadou lesklých knoflíků na hrudi a na ramenou se mu leskly všelijaké destičky a hvězdy, které nesvítily jako hvězdy za temných nocí. Podobně se mu to lesklo taky na čepici, která byla úplně jiná než ovčácké beranice a čapky. Už zdálky zachytil i jeho pach, který vycházel nejspíš z jeho bot – ani ty se nepodobaly ovčáckým. Kdyby uměl uvažovat jako lidi, řekl by, že je to pach krému na boty a mazadla na pušky, dosud se však s takovým pachem nesetkal.

Dinko Mouřenína objal, neznámý se zastavil asi na deset kroků od něho a soustředěně si ho prohlížel.

„Tak co mu říkáš, Dančo?“ ptal se netrpělivě chlapec.

Z chlapcova pohledu Mouřenín pochopil, že ta otázka nepatří jemu, nýbrž tomu neznámému s lesklými knoflíky na prsou.

„Zajímavá směs. Je v něm z každého něco, z ovčáckého psa, vlčáka i z vlka. Oči má jak lískové oříšky. Takové mají karakačanští psi. To Jsou dobří hlídači ovci a nesnášejí vlky a šakaly. Vůbec nedovedu pochopit, že jeho bába, čistá karakačanská rasa, se kdysi trhla k vlkům. Všimni si, má výborný čích, mnohem lepší než naši psi. Dívá se mi na boty, protože cítí neznámý pach.“

„Co myslíš, vyvede se?“

„Doufám.“

„A bude z něho dobrý hlídač?“

„Může být, ale nemyslí si, že to bude brzy a snadno. Bude to těžké nejen pro něj, ale i pro tebe. Ty ho budeš cvičit, já to budu sledovat a budu ti radit. Ať si zvykne, Že ty jsi jeho pán a nejbližší přítel. Nejdřív ho musíme naučit, aby si ti lehl k noze a aby se nehnul, dokud mu neřekneš. Odvaž ho.“

„A co když se na tebe vrhne, Dančo?“

„Jen se neboj. Nevypadá tak hloupě, aby necítil, jak se má ke komu chovat. No tak, odepni řetěz a chyť ho za obojek.“

Výcvik však nemohl začít. Na ulici se ozval hlasitý hovor a Mouřenín nastražil uši a zatajil dech.

„Uvaž ho,“ přikázal člověk s lesklými knoflíky. „Poznal něčí hlas, nejspíš to je Kulhavý Jovčo, nebo otec.“

Dinko rychle připjal řetěz na obojek. Pes se zaposlouchal do silných hlasů a díval se k brance. Vešel Kulhavý Jovčo. Přestože měl hlavu i ruce ve fáčích, pes ho poznal podle kulhání, po hlase i podle pachu. Tohohle člověka si pamatoval ve špatném, jako nepřítele, nejspíš jako Prasečího. Napjal řetěz a zavrčel, ale všiml si, že na dvůr přišel i Stojan, a tak zalezl do boudy. Za oběma šel ještě někdo třetí, ale toho si nemohl prohlédnout. Z vřeštivého hlasu Kulhavého cítil nenávist.

„Doktore, musíš ho utratit, je to tvoje povinnost! Určitě je vzteklej, vzpomeneš si na mne. A i kdyby nebyl, je nebezpečněj pro celou vesnici, pro děti, pro ženský i pro dobytek. Všechno to pokouše. Bude to tvoje odpovědnost, a jestli se něco stane, dáme to k soudu. Nejdřív ale půjde před soud Prokopi, protože on ho vychoval.“

Když se všichni tři přiblížili, rozeznal Mouřenín i toho posledního. Byl to vysoký, lehce přihrbený člověk bez čepice a bez vlasů, jehož hlava se leskla jak vyleštěná. Kromě té lesklé hlavy si ještě něco zapamatoval. Ten člověk chodil často na salaš s objemnou koženou brašnou, kterou nosil v ruce jako Dinko. Ostře a nepříjemně to z ní páchlo. Vždycky ji otevřel, něco vyndal a potom k němu vodili nemocné ovce a on se jim díval do očí a na zuby. V ústech mu vždycky kouřilo něco bílého. Mouřenín vídal i jiné lidi s takovými kouřícími klacíky, jenže ti je někdy drželi v rukou. Člověk s vejčitou hlavou ho z úst nevytáhl, dokud se nezmenšil jako nehet. To ho potom s odporem vyplivl, ale za chvíli mu pod nosem už dýmal jiný.

„Vyveď ho!“ nařídil ten člověk.

Stojan zatáhl za řetěz.

„Pojď, Mouřeníne, pojď ven, jen se neboj. Dokud jsem u tebe já, nikdo ti nic zlýho neudělá. Jen pojď kamaráde.“

Když ho pán volal tak mírným hlasem, musel vylézt.

„Jen se na něj podívej, doktore,“ vřeštěl Kulhavý. „Podívej na ten jeho kukuč. Kouká se jako vrahoun. Vzpomeneš si na mne, buď je vzteklej, nebo se co nejdřív vztekne.“

Hlas člověka s kouřícím klacíkem v ústech mu připomínal řetěz, na němž byl uvázán: byl studený a nepříjemný, ale nic se proti němu nedalo dělat.

„Musím ho utratit, i kdyby nebyl vzteklý. Podle předpisu se musí utratit každý toulavý pes.“

„Vždyť ale není na ulici,“ namítl Stojan.

„Teď není na ulici,“ vřískal Kulhavý, „jenže předevčírem mě v lese málem zadávil.“

„Podle předpisu se taky musí utratit,“ ozval se znovu řetězový hlas, „každý nebezpečný pes.“

„Vždyť je na řetěze,“ nedal se Stojan, ale přerušil ho vřeštivý křik: „Na řetěze, jenže může každej řetěz přehryzat.“

„Podle předpisu nám tedy nic jiného nezbývá…kamarád nekamarád. Musím mu dát prášek, buď tady, nebo ho někam vyveď, jak chceš.“

„To nedovolím! Neotrávíte ho!“

Podle chlapcova hlasu a chování Mouřenín pochopil, že mu ti lidé chtějí něco zlého udělat a že chlapec ho brání. Když je to tak, jsou to nepřátelé, a na nepřátele… Zdvihl hlavu a vycenil zuby.

„Jen se, doktore, podívej, co to je za prevíta!“

Mouřenín ten hlas neměl rád. Kromě všeho ostatního mu připomínal křik těch nejprotivnějších ptáků, jaké znal, strak, a tak popošel kupředu.

Teď se ozval i člověk s lesklými knoflíky a postavil se vedle chlapce. Byl tedy Dinkovi hodně blízký a chtěl ho před těmihle lidmi chránit.

„Nedělejte hlouposti a nechte toho psa na pokoji.“

„Hele, poručíku, ty si komanduj jinde, tohle je naše věc.“

„Já nekomanduju, jen vám říkám, že ani já nedovolím, abyste se toho psa dotkli.“

Mluvili jeden přes druhého a tu hádku překřičel Stojanův hlas:

„Táhněte odtud i s vašimi předpisy, marš ze dvora, a jestli se ho dotknete, tak si mě nepřejte.“

Mouřenín pochopil, že ho pán brání, a tak zavrčel, že Kulhavý uskočil.

Uskočil i doktor a zahrozil:

„Já teda půjdu, ale jestli se něco stane, tak abys věděl, že za to zodpovídáš ty. Tys porušil předpisy, já jsem tě varoval, a poneseš následky i za to, žes mi bránil ve výkonu služebních povinností.“

Hlasy všech tří se vzdalovaly k brance.

Mouřenín zavětřil, ucítil známý pach Mléčného, ale neviděl ho. Pokročil dopředu, zdvihl hlavu, ano, byl to pach Vysokého-Mléčného, třebaže mezi těmihle lidmi nebyl. Byl však někde blízko, snad za plotem.

Pes se na řetěze napnul a vyštěkl.

Ozval se Dinko:

„Zvětřil kočku. Psi je nemají rádi.“

Poručík se podíval za plot, vrátil se k Dinkovi a pošeptal mu:

„Prokopi tu obchází.“

Chlapec zneklidněl.

„Tiše, žádné nebezpečí. Nikdo ho neviděl, jen Mouřenín ho ucítil. Ten má ale čich.“

„Dančo, třeba se Prokopi pokusí ho otrávit.“

„Tomu nevěřím. Spíš bych řekl, že má o něj strach.“

„A proč o něj Mouřenín stojí, vždyť ho přece zahnal?“

„Protože si na něho zvykl, cítí v něm spřízněnou duši. Každý pes a zvlášť potomek vlků jako Mouřenín má dvě protikladné možnosti – buď je z něho zvíře, nebo dobrý přítel. Prokopi je prostý člověk a o psí psychologii nikdy nic nečetl, jako ovčák má ale se zvířaty zkušenost a leccos pochopil. Z chamtivosti v Mouřenínovi probouzel vlčí pud, vychovával z něho šelmu.“

„Třeba tou šelmou zůstane?“

„To už závisí na jeho nových pánech, na tobě a na tátovi. Poctivý člověk vychová ze psa moudrého přítele.“

„A co když se ho Prokopi pokusí ukrást?“

„To sotva. A i kdyby se o to pokusil, kam by ho schoval? On pro Mouřenína není nebezpečný, spíš doktor a Kulhavý. Musíme rychle začít s výcvikem a především ho musíme naučit, aby od nikoho nebral potravu kromě tebe a táty.“

Od toho dne začal protivný a únavný výcvik, při němž Mouřenín pochopil význam mnoha nových slov: lehni, tady stůj, neber, hlídej, přeskoč, přines.

Výcvik byl protivný jen na začátku, později začal psa bavit. Bavil ho tolik, že jednou přitáhl k boudě necky, sekyru ze dřevníku a jeden kožich, který visel na plotě. A když pak hospodyně chtěla ty věci odnést, naježil se a zavrčel a nedovolil, aby se přiblížila.

Večer po odchodu nevlídných hostí poradil poručík Dinkovi, aby se šel se psem projít za ves.

„Nesmí sedět pořád v boudě, musí hodně běhat. Pevně ho drž, má víc síly než ty a mohl by tě někam odtáhnout.“

„To abych ho tedy radši sám nevodil.“

„Neboj se, já půjdu s tebou. Občas mu dej kousek chleba, a když se bude cukat, vyhubuj mu, ale mírně. Pak tě nikam nepotáhne. Nezapomeň, chlapče, že pes je takový, jaký je jeho pán.“

Večerní procházky po lukách za vsí si zamiloval Mouřenín i chlapec.

Kdykoli Dinko odcházel do školy, sledoval ho pes smutným pohledem. Takový pohled říká: Vrať se co nejdřív, já tu nechci být sám. Už dávno se přesvědčil, že řetěz je pevný, a přesto se ho pokoušel přetrhnout, aby chlapce dohonil.

K poledni Mouřenín vždycky zneklidněl. Vylezl z boudy, stál a netrpělivě vyhlížel k brance. Jakmile se Dinko objevil, skákal na chlapce a chtěl ho olíznout po tváři. Ani tyhle něžnůstky nepatřily k povaze vlčích potomků a Mouřenín s nimi ještě nikoho neobšťastnil. Vysokého si vážil, či přesněji, poslouchal ho, ale nikdy se k němu nelísal ani mu neolízl ruku, právě tak jako se dítě nemazlí s přísným otcem.

Jednou v neděli vzal Stojan Mouřenína do lesa. Zalezl před pánem do boudy, neboť nesl černou lesklou hůl, jejíž pach plivajícího ohně přehlušil i vůni chleba.

Stojan viděl, že se pes boji, a tak ho pobídl.

„Jen pojď, kamaráde, nic se neděje. Budeme honit prasata. Copak, ty se bojíš pušky? No, vždyť si k ní čuchni, nic to není. Je to puška. Budeme z ní střílet po prasatech. Že máš chuť na vepřový? Tak pojď do lesa na prasata.“

Prasata, les, svině, ta slova Mouřenín znal, vyvolávala v něm touhu po zajímavém lovu, a tak ožil a vyběhl za pánem. U branky se zastavil a očichal sloupek. Některý jeho bratr tam vylil svůj pach, podepsal se, jak říkají lovci. A tak zdvihl zadní nohu, aby zanechal svůj podpis na cizím. Takový je psí zvyk: podpis na podpis.

Mouřenín se zastavil u prvního telegrafního sloupu a prohlédl si tlampač. Nebyl tam ani člověk, ani zvíře, a přece zaslechl křik lesního zvířete. Vycenil zuby. Stojan ho ale potáhl za řemen.

„Copak, kamaráde? To zpívá zpěvačka, tys myslel, že z toho kornoutu vyje vlčice, viď? Pojď, musíme dohonit ostatní.“

Mouřenín z toho vysvětlení sotva čemu rozuměl. Proto se asi na tlampač na sloupu ještě několikrát podíval.

Na kraji vesnice dohonili tři muže se zelenými torbami na zádech a s lesklými holemi přes rameno. Stál u nich černý pes s plandavýma ušima a s ocasem rovným jako klacek. Mouřenín už zdálky ucítil, že mu jdou ve stopě, byl to týž pach, který ucítil na sloupku u branky. Pes si Mouřenína nijak zvlášť nevšímal, jen se na něj jednou podíval. Znal tu nafoukanost dlouhouchých psů, a tak ho naschvál oběhl a kousl do boku. Ani teď si ho černý nevšiml, jen odběhl stranou a netrpělivě sledoval své pány.

„Dej pokoj, Mouřeníne, nech Murada na pokoji,“ varoval ho Stojan.

Z hovoru mužů se tak dozvěděl, jak se nový pes jmenuje: Murad. Kdyby Stojan řekl jen slovo, okamžitě by po něm skočil. Avšak černý pes, který se podobal usedlému staršímu muži, si jeho výtržnictví nevšímal. A kromě toho Stojan a Muradův pán stolu vlídně hovořili jako staří přátelé, a v takových případech i ti nejdivočejší psi vědí, že je třeba dát pokoj, aby neslízli kopanec nebo ránu holí.

Lovci zašli hluboko do lesa, do míst, která Mouřenín neznal. Nastal podzim, ale les byl svěží a zelený, jen země za nocí vychládala a vlhla. Bylo takové ticho, že prasknutí větvičky zaznělo jako šlehnutí bičem, a Mouřenín při každém zvuku zneklidněl. Páchlo to vlhkem a hnilobou. Větřil nejasné zvířecí pachy, které ho neustále nutily být ve střehu.

Na cestách a pěšinách se lovci zastavovali a hleděli do vlhké země. Černému ukazovali nějaké stopy a pobízeli ho:

„Tady, tady. Hledej, hledej.“

Murad horlivě čenichal po stopách a s kňučením zase odbíhal. Mouřenín nechápal, proč ti neklidní lidé tak pozorně sledují neznámé otisky na zemi. Nechápal ani, proč kňučí a štěká černý. I on však zachytil pach sviní. Ten nenáviděný pach ho rozzuřil, a když ho Stojan pobídl, vyrazil po čerstvých prasečích stopách.

U jedné čerstvé stopy mu Stojan odepjal řemen. První běžel černý pes a Mouřenín, mladý, zdravý a lačný běhu, mu byl v patách. U trnitého křoví se oba zarazili.

Ze křoví vyrazila divoká svině. Mouřenín jen zřídkakdy štěkal, na své nepřátele se vrhal tichým bleskovým skokem, ale teď, zřejmě povzbuzen zuřivým Muradovým štěkotem, se dal také do štěkání.

Oba psi svini dohonili a vrhli se na ni. Mouřenín se jí svým tichým skokem zahryzl do krku a pokusil se ji povalit, jak to dělával s vesnickými prasaty. Její krk, porostlý hustými štětinami, byl však pro jeho zuby příliš tvrdý. Ani nevěděl, jak ho svině odmrštila. Tak ho kdysi odhazovali ovčáci botou. Co si však tenkrát muselo nechat líbit dvouměsíční štěně, nemusel si teď nechat líbit roční pes. Brzy se tedy vzchopil a znovu se vrhl na svini tak, že jí všemi čtyřmi vyskočil na hřbet a zakousl se ji do krku. Tu přiběhl jeho pán, zamával černou lesklou holí, kterou nesl s sebou, a křičel:

„Jedeš, Mouřeníne! Nech ji! Nech ji, Mouřeníne!“

Pes tyto povely neslyšel poprvé a rozuměl jejich smyslu, sotva však mohl pustit svini, kterou tolik nenáviděl a která s ním před chvílí tak hanebně mrštila.

Stojan znovu křikl a on z jeho hlasu pochopil, že neuposlechnutí rozkazu vynese nějakou ránu holí, ale ani tentokrát nepovolil. Svině se motala dokola a při tom motání cosi třesklo, a teprve potom Mouřenín viděl, co se děje. Všiml si, že je nad ním napřažena černá lesklá hůl, která vyprskla oheň. Ohlušila ho nová rána.

Polekal se, zakňučel a odběhl. Třeskla další rána a tu viděl, jak se svině zarazila, vzepjala a padla, pokusila se vstát, ale nedokázala to a ztichla.

Mouřenín se k ní neodvážil přiblížit. Nikoli však proto, že by byl k mrtvému nepříteli velkorysý. Jeho psí mozek byl sotva schopen takových úvah. Prostě se polekal síly oné hole. Tím ohněm způsobovala na dálku bolest. Kromě toho mu stačil její třeskot, který povalil tak silnou svini, jejíž krk byl tvrdý i pro jeho zuby.

Lovci obklopili zabité zvíře, hlasitě hovořili, dívali se po Mouřenínovi a smáli. Ani nejhloupější pes nemá rád, když se mu někdo posmívá, a neomylně rozezná smích od posměchu. V živém rozhovoru lidí s lesklými holemi.

Mouřenín zachytil srdečnou radost a povzbuzen jejich voláním se přiblížil ke svini. Stojan ho přitáhl k sobě a pohladil ho po hlavě.

„Jsi pašák, kamaráde! Tak se mi líbíš, ale občas asi nějakou schytáš, jestli budeš tak krvelačný.“

Mouřenín pochopil pochvalu i vděk a chlemstal krev tryskající svini z rány.

Stojan ho však odtáhl a domlouval mu:

„Jen tolik nespěchej, nikdo ti tvůj díl nevezme. Lehni tadyhle, než to všechno uděláme. A pojď sem, já tě radši uvážu, abys někam neutekl. Pořád se ještě bojíš pušky, však ty si zvykneš. Na, čuchni si k ní. To je puška, kamaráde, puška. Sedni si vedle ní a hlídej. A tuhle je můj ranec.“

Mouřenín si poslušně lehl, jak mu ukázali. Smysl příkazu mu byl jasný – tak ho to naučil Dinko – aby si lehl a hlídal pánovy věci. A aby se nebál pušky. Je strašná, ale ne pro něj, to pro prasata.

8

Po návratu z lovu uvázal Stojan Mouřenína jako obyčejně u boudy. Pes byl unavený a okamžitě usnul. Ze spaní kňučel, škubal sebou a natahoval nohy, jako by chtěl skočit. Nejspíš ještě bojoval s divokými vepři. Nebylo mu však dopřáno spát, od branky se ozval hlas Kulhavého Jovča. Mouřenín zdvihl hlavu.

Kdyby dokázal rozluštit lidskou řeč, uslyšel by tento rozhovor.

„Už jsem slyšel, už jsem slyšel,“ hihňal se Jovčo. „Je to chlapík. Je na prasata jak dělanej, bude z něj lovec jedna radost.“

„Je ještě nevycválanej, ale den se pozná po ránu.“

„Vezmeš mě v neděli s sebou?“

„Do té doby je ještě daleko. A vím já, jestli nepřijedou ti z města? Vzkázali, abych se připravil a nic si nesjednával.“

„O ně se nestarej, mysli na sousedy.“

„No dobře, do neděle je ještě daleko, uvidíme.“

„Tys mi toho už nasliboval. Na poslední chvíli se pak zase nějak vymluvíš. Řekni, Stojane, proč mě nechceš brát na lov? Abych neviděl, jak pytlačíš?“

„Ty nejsi menší pytlák než já.“

„Jo, jenže ty mi to nemůžeš dokázat, zatímco já tě mám v hrsti. Jak řeknu, tak tě vyloučíme a vememe ti pušku. To závisí na mně.“

„A proč teda čekáš?“

„Neprovokuj mě, Stojane!“

„Když myslíš, že mi to dokážeš, tak prosím.“

„Dobře, ale pak nikomu nedávej vinu.“

Pro Mouřenína to byl klidný rozhovor, téměř šeptem, nikdo nezvedal hlas, a přece ho po celou tu dobu sledoval se zdviženou hlavou a lehl si, až když kroky Kulhavého dozněly na ulici.

A nejen Mouřenín, ani člověk by v posledních šeptaných slovech nevytušil výstrahu, kdyby poslouchal.

Dva týdny poté byl Stojan Pekař zavolán do klubu loveckého spolku před komisi, Jak říkal Kulhavý Jovčo, před komisí boje s pytláctvím, která se rovná soudružskému soudu. Jenže klub nebyl žádný klub, nýbrž obyčejná vesnická hospoda. Hospodský byl taky lovec, a tak sem ostatní vždycky zašli na panáka mentolové nebo pálenky.

Jovčo zasedl za stolem pokrytým bílým ubrusem a rozložil před sebou zamaštěné desky s otrhanými papíry. Po jeho pravici usedl veterinář s nezbytnou cigaretou na dolním rtu. Židle po Jovčově levici byla prázdná.

Kulhavý povstal, rukama se opřel o stůl jako skutečný předseda soudu, umaštěné desky si přitáhl blíž a začal mluvit hlasem, jaký jeho sousedé málokdy zaslechli.

„Obžalovaný, vstaňte!“

Stojan Pekař ale seděl dál, pod kosmatým obočím se mračil a ošklíbal se.

„Tak vstaň!“

„Tohle je ale tyátr… Doktor přece není lovec, tak proč je v komisi?“

„Však on bude, a tady je jako poradce. Teď se to tak dělá.“

U výčepu zazvonil telefon, Kulhavý vyskočil a chopil se sluchátka.

„Ano, to jsem já,“ vykřikl předsednickým hlasem, ale když zjistil, kdo volá, okamžitě změnil tón. „Samozřejmě, soudruhu vyšetřující. Ano, samozřejmě… Soudruzi můžou být klidní. Jestliže jde o porušení zákona, okamžitě předložíme materiály, aby mohl být obviněný potrestán.“

Sluchátko začalo tutat, ještě než Jovčo dokončil své vysvětlení, chvilku je podržel v ruce, přemýšlel a pak se otočil ke Stojanovi.

„Poslechni, jak to, že… u soudu vědí, že se tu zodpovídáš z obvinění?“

Stojan se podíval na hodinky a klidně je zase uložil do kapsy. Dělal, jako by otázku neslyšel, a i kdyby slyšel, Jovčo mu s tím svým výslechem může vlézt na záda.

Jediný soudní přísedící ukázal pohledem na prázdnou židli po předsedově levici a otázal se, také jen pohledem, co je se soudruhem Ilievem. Jovčo se jen ušklíbl, čertví, kde vězí.

„Povídal jsem ti, abys odpovídal na moje otázky. My jsme ztratili už dost času prověřováním tvých stížností. Tak teď nedělej cavyky!“

Telefon se ozval znovu a Jovčo nervózně popadl sluchátko.

„Ano, já. A, buďte zdráv. Hm, ano… samozřejmě… Cože, pes? To není lovecký pes, ale šelma nebezpečná pro lidi, zvláště pro ty, co chodí po lese. My chceme právě rozhodnout, aby byl utracen. Že uděláme chybu? Ale vždyť vám říkám, že to není lovecký pes, ale šelma bez drezúry. Prosím vás, už se pokusil některé lidi dopadnout, jen taktak, že se mu dostali ze spárů. Buďte bez obav materiály vám pošleme.“

Stejně jako předtím začalo sluchátko tutat dřív, než Jovčo domluvil, ale on je pořád držel v rukou a potom opatrně položil.

„Poslechni, Stojane, tys s těmi soudruhy taky pytlačil, taky jsi je svedl na nezákonnou cestu?“

Stojan mu ani nemohl odpovědět, protože se znovu ozval telefon.

„Buďte zdráv, soudruhu řediteli,“ zdravil kohosi poněkud zvýšeným hlasem Jovčo. „Jeho? Zavolali jsme ho, doufám, že se přizná. Chceme tu jednat taky o tom psovi, co ho drží doma. Ale to není, prosím vás, žádný lovecký pes. To je pravda, honí, ale ne divokou, napadá domácí vepře a lidi. Samozřejmě, o všem vás budeme informovat, buďte ujištěn.“

Praštil sluchátkem a vzpřímil se před obviněným.

„Ty…! Ty máš lesní správu v hrsti. Tu lumpárnu máš v krvi. Teď nám odpověz na jednu otázku. Dřevaři tě viděli s puškou v lese. Není sezóna, teď se neloví.“

„To se ví, že mě viděli.“

„Ty se teda přiznáváš?“

„Přiznávám.“

„Jenže jen za tohle můžeš vyfásnout pět let… abys věděl!“ A Jovčo roztáhl všech pět prstů.

„To můžu, ale než něco rozhodnete, radši zavolej soudruhu Sabevovi.“

„To zrovna! Proč bych ho měl vyrušovat!“

„Jen mu zavolej. Pověz mu, že tu je Stojan Pekař, že tu s ním děláš soudní tyátr proto, že ho dřevaři viděli s puškou v lese, a taky mu řekni, že Stojan tvrdí, že tam byl služebně, a ty že máš v úmyslu podat ke skutečnýmu soudu, aby byl Mouřenín utracen.“

„Služebně v lese s loveckou puškou!“

„Jen nejdřív vytoč číslo a teprve potom se směj.“

Jovčo rychle vytočil číslo, zřejmě v blahé naději, že konečně přišel na to, jak dostat Stojana do kriminálu.

„Soudruh Sabev? Promiňte, že vás ruším, tady Jovčo.“

„Řekni mu rovnou, Jovčo Striktní zákon, aby věděl.“

Předseda si zakryl sluchátko a procedil:

„Ty drž hubu! Ale prosím vás, soudruhu Sabeve, to neříkám vám. Tady je totiž… takovej kravál… Soudruhu Sabeve, tady u mě je Stojan Pekař… My jsme ho totiž povolali před komisi pro boj s pytláctvím, něco jako soudružský soud, protože jak víte, my bojujeme proti porušování zákona a každý pokus trestáme. Totiž, toho dotyčného lovce dřevaři viděli před týdnem v lese, a co je nejhorší, on se vymlouvá na vás. Jakže? Já jsem vás dobře neslyšel.“

Jovčo stál, ale přesto se ještě postavil do pozoru.

„Rozkaz, soudruhu Sabeve, jasné, nebudeme to řešit. Chápu, speciální úkol…“

Předseda opatrně položil sluchátko, připlížil se ke Stojanovi a chtěl ho popadnout za krk.

„Proč jsi mi neřekl, že to je speciální případ… že to je příkaz… kvůli hostům. A vůbec, proč jsi mi to všechno předem nevysvětlil? Zostudil jsi mě jak úplnýho pitomce!“

„Co jsem věděl, to jsem ti řekl, ostatní vědí víc. Moje starost je jen, abych střelil, co chtějí.“

Jovčo se už nevrátil na svou židli, ale motal se mezi stoly.

Do hospody se přihnal uřícený muž a začal Stojanem cloumat. Zdálo se, že ho chce popadnout za krk.

„Ty sklerotiku! Že ti není hanba! Co já se tě naprosil, abys mi dal…“

„Uklidni se, Ilieve. Pusť ho, prosím tě. Jsme tu přece něco jako soud…“

„Abych ho pustil? Já ho uškrtím! Jen kvůli tomu ho dostanu do kriminálu. Kolikrát já ho prosil, aby mi dal…“

„Uklidni se a pověz, co se stalo.“

„Tak tenhle cvok se rozhodl, když ho voláme před komisi, že musí nechat lovu, a přikázal ženě… Ty fakt nemáš žádný svědomí, Stojane. Kde se to jen v tý tvý palici vzalo! Představ si, Jovčo, on nařídil ženě, aby zatopila v peci, až ho budeme vyslýchat, a aby tam naházela všechny jeho trofeje a loveckou výzbroj, dokonce i pušku. A on… měl tolik vlčích, srnčích a kančích kůží, tolik parohů a tesáků, že to nemají ani v Sofii. Já tam běžel, ale už je pozdě, v peci hoří. A kromě toho dal Mouřenína nějakým lovcům z Achtopole.”

„Dal?”

„Jo, dal jim prezentem takovýho úžasnýho psa, kterej loví živý divočáky!”

Také Jovčo se vrhl na Stojana, ale když ho Iliev popadl za ramena, neměl se čeho chytit, protože za krk to bylo přece Jen nevhodné, šermoval mu rukama před obličejem.

A oba dva svorně vykřikovali:

„Jak jsi jen tohle mohl udělat! Proč jsi nerozdal trofeje přátelům, proč jsi Je nedal spolku? A proč ses zbavil Mouřenína? Když je to tak dobrý pes, tak ať zastane ve vsi, ať s ním můžeme lovit my, ne hosti.”

Doktor se díval tu na Stojana, tu na druhé dva, kteří s ním cloumali, udělal neurčité gesto a opatrně, dokonce po špičkách se vytratil. Nejspíš mu došlo, že se sem dostal náhodou a že tu nemá co dělat.

Stojan poslouchal všechny nadávky a výčitky s naprostým klidem, který dokonce poněkud zchladil i útočníky.

„Tak to skončíme,” podotkl Jovčo a posadil se na svou soudcovskou židli. Veterináře neviděl, ale mávl rukou, že se obejdou i bez něho. „Všechno jsme vyslechli a zítra sepíšeme do protokolu naše rozhodnutí. Ještě si to necháme projít hlavou. Hele, Ilieve, ty jdi pryč, já si chci s obviněným promluvit mezi čtyřma očima.”

„Co se s ním ještě budeš bavit, vždyť ten senilní trouba všechno spálil a psa dal do Achtopole.”

„Mně nejde o trofeje, já chci mluvit o obvinění.”

„Ty jseš taky…,” Ulev nedořekl a odešel.

Dveřmi nakoukla červená tvář hospodského:

„Jovčo, ostuda. Ten novinář tu byl už třikrát. Já ho nemůžu pořád posílat pryč.”

„Povídal jsem ti, abys sem nikoho nepouštěl, dokud neskončíme.” Pak si přitáhl židli k Stojanoví. „Kompromituješ nás, děláš z nás šašky před celou vsí i před těma nahoře.”

„Poslechni, Jovčo, jestli mě ten tvůj tyátr odsoudí nebo neodsoudí, to je úplně fuk. Až ke mně příště zase přijedeš, budeš mít povolení. Můžeš tam mít třeba srnu a já ti praštím jelena, nějaký povolení ale musíš mít. Ne jako posledně, přijdeš si jen tak, bez papíru, a pak máš vztek, když tě nevemu. To se nezlob, bez povolení já do lesa nejdu.”

„Ty ale zase pochop, že se jednou spálíš, když běháš po lese kde s kým, a my abysme tě pak zachraňovali.”

„To jsem právě viděl, vy jste celí žhaví mě zachraňovat.”

„To máš jen za vyučenou. Proto jsme se tu taky zavřeli, aby nás ostatní neposlouchali. Tebe ale vůbec nenapadlo, že to je pro tvoje dobro. Ani kouska přátelství z tvý strany. Tolik jsem tě prosil o ty kly a kančí kůži, rád bych měl takovou trofej doma, a zatím je z toho popel.”

„Když o ně tak stojíš, máš je mít.”

„Jak to myslíš? Vždyť vylítly komínem.”

„S tou pecí je to jako s tím tvým tyátrem. Mám nečinně přihlížet, když ty proti mně štveš lidi?”

To už bylo na Jovča moc, a tak hleděl na Stojana nechápavě.

„Nekoukej na to, co říkala moje žena. Doma je všechno, jak bylo, jenže je to ve skrýši. S tou pecí to bylo jen tak kvůli lidem, aby si myslili, že už lovu nechám. V peci hořela jen sláma.”

„Jakpak ty bys, Stojane, mohl nechat lovu. A co my bysme si bez tebe a bez tvejch psů počali! Moc chytře jsi to udělal. A Mouřenína jsi nikomu nedal?”

„Kluk ho zavedl k pohraničníkům.”

„Zaplať pánbu! Jen ať je ve vsi, copak je to za lov bez psa, kterej jde po prasatech.”

„Takže je všechno jasný.”

„Jasný, Stojane.”

Venku bylo slyšet hluk a hovor a do hospody vrazil sebejistý mladík s rozezlenou tváři, před nimž se otvíraly těžší dveře než ty rozvrzané dveře hospody.

„Vy tu máte ale kerbera! Málem mi polámal žebra. A div že mi neurval rukáv. To je Jovčo, že jo? Člověk by se spíš dostal k ministrovi než k vám.”

„Kdo jste?”

„Člověk pera, novinář. Já jsem ze sousední vsi, ale pracuju v Sofii. Mám moc naléhavý důležitý úkol týkající se našeho kraje… a pokud byste…” Podíval se na Stojana a Jovčo okamžitě pochopil, co chce naznačit. Aby s ním mohl mluvit sám.

„Jsem tu kvůli dvěma věcem,” začal tónem člověka, který nevysvětluje, ale přikazuje. „Za prvé, vedu velkou komisi kvůli asfaltování silnice, kvůli kulturnímu domu a ještě kvůli dalším věcem. Jsou v ní významní činitelé…” Jovčovi pošeptal, kteří činitelé to jsou. „Než ale začneme pracovat, zavedu je na lov. Mají povolení na srnu a na divočáka. Chtěl bych slušné hody a výslužku, aby mohli vzít něco do Sofie přátelům. Potřebuju jistého člověka se zkušeným psem, který klepne ještě něco bokem, nebo pojďte s námi vy.”

„Já?”

„A proč ne?”

„Já na to nemám zdraví… já, abyste věděl, Já dodržuju Striktní režim …”

„Tak tedy řekněte tomu, co ho chválili v loveckých novinách. Pekař, nebo jak mu říkali. Prý našel moc zkušeného psa, který loví mladá prasata živá.”

„To je Stojan Pekař.”

„Jojo, ten. A za druhé. Chci napsat fejeton proti pytlačení. Povíte mi o nějakém případu?”

„U nás totiž… nějaký výrazný případy…”

„Aspoň něco, čeho bych se mohl chytit, já už to pak zpracuju, že budou lidi zírat. Chápejte, teď se rozjíždí kampaň proti pytláctví, zdola nahoru a shora dolů, nikdo nesmí stát stranou!”

„Já si to musím rozmyslet… Třeba si na něco starýho vzpomenu.”

„Dobře, tak si to rozmyslete, staré nebo nové, to je mi úplně fuk, já se potřebuju jen chytit nějakého faktu. A co takhle ten Pekař…”

„To je ten, co před chvílí odešel.”

„Jo tak! Jen aby někam nezmizel. Člověče, chápejte, bez toho lovu je všechno v háji!”

Novinář se zděsil, že by jeho plány mohly být ohroženy, a tak vyrazil, aby dohonil proslulého lovce se zkušeným psem, který prý umí lovit živá prasata…

Jovčo dlouho seděl nehybně u stolu. Bylo třeba, aby zavolal na lesní správu, na milici a ještě na pár míst, aby všem oznámil, že komise pro boj s pytláctvím se zabývala jistým oznámením, že se však ukázalo, že to byly jen nepodložené klepy, pomluvy známého a poctivého lovce Stojana Pekaře. Bylo třeba, aby to ohlásil, ale nenalézal sílu zvednout sluchátko.

Zatímco se konala tato soudní fraška, Mouřenín poslušně plnil poručíkovy a Dinkovy příkazy. Nemohl rozumět tomu, že se v hospodě rozhoduje o jeho osudu a že má tolik vášnivých ochránců, kteří ho dokonce ani neviděli.

9

Za týden, jako obyčejně, vyšel Stojan na lov, psa však potkalo neštěstí. A pak už bylo všechno jinak, než očekávali lovci.

Mouřenín z:větřil čerstvou stopu a vyrazil dlouhými neklidnými skoky. V houští zahlédl velkou kančí hlavu, a tak se na ni okamžitě tiše vrhl.

Starý kanec, který tu trávil svůj den, výhrůžné zaskřípal zuby. Mouřenín si však toho kančího varování nevšiml. Při zápolení s domácími prasaty a při honičce na silnou černou svini nabyl přesvědčení, že ochutná krev, jestliže se na svou oběť bleskově vrhne a zakousne se jí do chřtánu. Až dosud nad všemi čtyřnohými jedině vítězil. Jen dvounohé bytosti, lidé, byli silnější než on, a to jedině tehdy, když drželi hůl. I tenhle čtyřnohý kanec by ledy mohl být jeho obětí.

Tohle mladistvé sebevědomí bylo Mouřenínovo neštěstí. Ne proto, že nedokázal uvažovat lidským rozumem, ale protože neměl dostatečnou zkušenost. Každý omyl se mezi lesními zvířaty platí draze.

Starého kance už honilo hodně takových otravů, hlučných i tichých, drzých i zbabělých. Zkušenost i krev dědů ho však naučily, jak se jich zbavit. Když se tak díval, jak se ten bláznivý pes mlčky žene do záhuby, rozmáchl se svým ohromným rypákem. Takové rozmáchnutí dokázalo přerazit několikaletý strom. Zarazil zuby psovi do levě plece. Ze zkušenosti také věděl, že tam, kde jsou takovíhle drzí psi, tam za nimi také bývají dvounohé stvůry. Z jejich pušek měl v kůži zarostlé broky, vypadající jako velké bradavice. Zuby vytrhl, a když cítil, že se toho otravy zbavil, vyrazil na bezpečnější místa.

Mouřenín padl na zem a zakvičel bolestí. Bolest byla tak silná, že se dokonce ani nepokusil kance pronásledovat Nejenže nemohl běžet, ale nemohl ani vstát. Cítil, jak z rozpáraného těla krvácí, chvěl se a kňučel.

Přišel k němu Stojan a něco povídal. Jeho hlas vyjadřoval nespokojenost a zároveň ho konejšil. Pes ho však neposlouchal a kňučel dál. A sojky a ostatní lesní ptačí havěť začaly švitořit, jako by se mu vysmívaly. Kolem dokola byla jedna ptačí vřava.

Pes měl v hrudi velkou ránu. Lovec svlékl košili, zabalil ho do ní a v náruči ho nesl do vsi. Tam zavolali starého bylinkáře, aby ho léčil.

Mouřenín ležel nehybně ve své boudě a jen kňučel. Zahlédl Dinka i poručíka, nikoho si však nevšímal. Z chalupy k němu doléhal nervózní hlas hospodyně:

„Čert aby vzal ten lov! Co tě to už stálo času a penězi Když stůně koza, tak si jí nevšimneš, ani ke krávě jsi nezavolal doktora. A kvůli týhle psí potvoře vzburcuješ celou vesnici. Co čekáš, zavolej z Burgasu sanitku, ať přivezou vrtulníkem ze Sofie profesory!”

Bolest ustupovala a Mouřenín se díval na svého pána smutnýma, ale vděčnýma očima. Už v nich nehořely žluté plamínky nenávisti ke sviním. Pohasly. Takovýma očima hledí na smrt nemocní lidé, kteří tuší poslední hodiny svého života.

Dinko v těch dnech sedával u boudy častěji než jindy. Mouřenín ležel na slámě vyhublý, sešlý, nedokázal ani zavrtět ocasem. Ze všech sil zdvihl hlavu a prosebně se na svého mladého přítele díval. A chlapec dojatě šeptal:

„To tě přejde, uzdravíš se a zase budeme běhat po loukách. Musíš ale žrát, proč nežereš? Babička říká, že jídlo je nejlepší lék. Koukej, jakou jsem ti přinesl kost. Dančo taky říká, že musíš hodně žrát. On totiž cvičí psy u pohraničníků a rozumí tomu.”

Sotva které zvíře vydrží víc než pes. Snad jen vlci vydrží víc bolesti, hladu a chladu. A Mouřenínovi proudila v žilách i vlčí krev.

Rána se zahojila a Stojan ho vyvedl na lov. Hned na cestě k lesu Mouřenín pochopil, že jdou tam, kde málem zahynul, a tak šel pomalu a s nechutí. Ze zvyku větřil stopy, na které mu ukázali, ale nerozběhl se po nich. Stojan ho dlouho pobízel, ale on jen odvracel hlavu a díval se na něj prosebnýma očima. Pamatoval si ostrou bolest, kterou mu způsobilo to nebezpečné zvíře, a držel se pána.

Lovec se marně snažil. Marné byly i všechny následující lovecké výlety. Nepomohlo ani přemlouvání, ani nadávky.

Když ho zase jednou vybízeli, aby se vydal po čerstvé stopě, vyběhli asi tak sto metrů před lovci divočáci, Mouřenín si jich však nevšímal. To Stojana rozzuřilo, třebaže na psa nikdy nekřičel. Nabil pušku a vystřelil. Mouřenín zakvičel a schoval se do křoví. Cosi ho pálilo v bocích a zdálo se mu, jako by se mu do tlap zapíchly stovky trnů. Chtěl ty jehly vytáhnout, ale nedařilo se mu je zachytit, jen cvakal zuby, jako by se bránil před vosami.

Pán na něj ještě nikdy před tím nenamířil svou černou holí, která plívala oheň, hřměla a burácela. Ta byla přece na divoká prasata. Každému zvířeti přinášela smrt Mouřenín chápal, že je jeho pán nespokojen, nedovedl si však představit, že by si přál jeho smrt. Asi proto večer zalezl do boudy.

Když to Stojan viděl, láteřil a vyhnal ho prutem. To pes nečekal a vůbec to nechápal.

Namířil na něj pušku a vyhnal ho z domu ten, jehož si vážil a byl mu oddán, jak jen pes je schopen. Neměl kam hlavu složit, a tak v noci odešel na salaš. Máma ležela a zdvihla se, hlasitě zavětřila a postrčila ho čumákem, což znamenalo, lehni si, kde se tak dlouho couráš.

Ráno si ho všiml jeden rozzlobený ovčák, popadl kus větve a osopil se na něj. Mouřenín stáhl ocas a utekl.

Kam měl ale utíkat! Odevšad ho vyháněli, nikdo mu neřekl vlídné slovo. Vydal se tedy hladový ulicemi. Tu na něj zaštěkal pes, tam po něm hodili kamenem…

Oděl toulavých psů je smutný a těžký.

Před hospodou se dva psi usilovně hrabali v popelnici, chroustali kosti. Mouřenín se zastavil, ale jen polkl a šel dál. Na první křižovatce stálo několik chlapců. V jejich rukou ucítil nejen chléb, ale i něco velmi chutného, čím ho krmil Dinko. Také tady se zastavil. Jeden z chlapců mu kousek hodil. Sledoval ho, jak padl na zem, chvíli otálel, nejspíš váhal, má-li ho sebrat, a pak šel dál. Naučili ho, aby bral potravu jen od několika lidí a od nikoho jiného. Anebo aby si zajišťoval potravu sám na lovu.

Schoulil se u plotu vedle branky svého pána. Neviděl však ani Dinka, ani Stojana, a tak se večer vydal do lesa — snad tam nějakou potravu najde. Na pěšinkách nalezl pasti Kulhavého přikryté listím, žádné zvíře v nich však nebylo. Pozdě večer ho hlad zahnal do vsi, znovu k chalupě Jeho pána, na dvůr se však neodvážil. Počkal, až se všude zhasne, a pak si sedl na zadní vedle branky. Dlouho se zaposlouchával do ticha a větřil. Pak se opatrně přiblížil ke své boudě. Ale ani tam nenalezl nic k žrádlu. Teplo a známý pach ho však přece jen uklidnily, a tak se schoulil na slámu. Hlady však nemohl usnout a co chvíli zvedal hlavu.

Zpozoroval stín vedle chalupy a zadíval se na něj. Stál tam nehybný člověk, tisknoucí se ke zdi. Neznal ani jeho postavu, ani jeho pach. Pod střechou visel suchý salám. Člověk se k němu tiše připlížil a klackem se pokusil jeden shodit.

Cizí návštěvník v té pozdní době připadal Mouřenínovi pro jeho pány nebezpečný, a tak byl několika skoky u něho. Zloděj vykřikl a pomýšlel na útěk, ale nebylo to snadné. Pes ho držel za nohavici a nechtěl ho pustit.

Tu se otevřely dveře a v jejich světle se objevil Stojan. Rozhlédl se, ale protože nepochopil, co se děje, dal se do nadávání.

„Zase se ten prevít vrátil. Ještě někoho kousne a budou z toho oplétačky.”

Podrbal se na holé hrudi, zívl a vrátil se do postele.

Chalupa zůstala psovi i nadále uzavřena.

Seděl schoulený u plotu. Mlčky lovce pozoroval a pln naděje se olizoval. Chtělo se mu k němu běžet, otřít hlavu o jeho kolena a svým nesrozumitelným jazykem se pochlubit, že zahnal cizího a nebezpečného člověka. Netroufl si však. Stojanův hlas byl přísný a hněvivý. Bránila mu v tom i vzpomínka na výstřel v lese. V bocích měl ještě bolest od broků.

Až do úsvitu zůstal na ulici a pak se vydal k lesu. Bylo jasné: když mu jeho páni a přátelé ve vsi nehodili kus chleba ani kost, musí hledat potravu tam. Nalezl, kde se pase Stojanův kůň, a tak se přidružil k němu.

Na jižním pobřeží jsou i prosincové dny ještě teplé a slunečné. Na lukách se zelená nepokosená tráva a dobytek se tu popásá téměř celou zimu.

Mouřenín se díval, jak si kůň hlasitě pochutnává na šťavnaté trávě, a rozhlížel se kolem, čím by utišil vlastní hlad.

V dubovém lesíku u palouku rylo několik bílých prasat a Mouřenín je dlouho pozoroval. Pak se jedno vzdálilo od stáda a ocitlo se až na kraji lesa. Loudavě se k němu vydal, jako kdyby se jen tak toulali, ale nozdry se mu už chvěly a větřily. Podařilo se mu přiloudat se docela blízko a teprve pak se na prase vrhl. Zahryzl se a nepustil, dokud neuchvátil kus masa. Pak se dlouho slastně olizoval.

Krvavý kousek mu nezahnal hlad, naopak, ještě víc ho povzbudil.

Mouřenín se držel koně, rozhrabával zemi a vrčel na havrany.

Když večer vyšel měsíc, posadil se na zadní, natáhl krk a začal výt. Nebylo to však vlčí vytí, tak vyjí osamělí psi bez domova.

Ráno se jako obyčejně znovu vydal s koněm po lukách. Prošel kolem nich vesnický hlídač, který měl místo pušky ovčáckou hůl.

„Ty potvoro jedna!” začal láteřit hlídač. „Tak ty se touláš po lukách, ty mrcho! Táhneš, nebo tě přerazím!”

Mouřenín na toho rozzlobeného člověka zaštěkal a nedovolil mu, aby se přiblížil ke koni, který se klidně pásl. Jako by právě o toho koně šlo.

A tak se hlídač, vyděšený z rozzuřeného psa a zoufalý nad svou bezmocností, vydal do vsi. Kolem poledne šel kolem Stojanový chalupy.

„Jseš tady, Stojane?” Stojan vyšel a hlídač pokračoval: „Běž si pro koně. Pase se na louce na Holým kopci. Nedokázal jsem ho přihnat, protože mi to tvůj pes nedovolil. A toho psa uvaž, nebo někoho pokouše. Jeho štěstí, že jsem neměl pušku, jinak bych mu jich zasolil pár do kožicha. Jestliže ho tam zítra natrapíruju, tak po něm prásknu.”

„A podívejme se na Mouřenína! Tak on se dal dohromady s koněm. To on ho doktor utratí, jak se takhle toulá.”

Z toho se nedalo poznat, zda má psovi za zlé, že chránil koně, anebo zda z toho má radost.

Dinko zaslechl hlídačovu pohrůžku a běžel na Holý kopec. Kůň se pásl na louce, ale pes nikde. Chlapec běžel do lesa, volal a pískal, vyptával se pasáků prasat, zda ho neviděli, ale marně. Mouřenín zmizel.

10

Jen jeden člověk si všiml, že Stojan Pekař střelil po Mouřenínovi, a do večera to věděli všichni lovci ve vsi. Legenda o psovi, který loví živá prasata, vybledla. Někteří se dokonce cítili podvedeni: jak jen mohli tomu vychvalování uvěřit!

V hospodě měl nejvíc posluchačů Kulhavý Jovčo. Jeho předpověď a varování se potvrdilo: není to žádný lovecký pes, ale mrcha nebezpečná dobytku i lidem. Veterinářovou povinnosti bylo ho utratit, a jestliže to během dvou tří příštích dnů neudělá, bude se z toho co nejstriktněji zodpovídat.

Jediný Prokopi se Mouřenína zastal. Nikoli před ostatními, ale sám v sobě. Slovo neřekl, seděl u stolu sám, pomalu upíjel ze své mentolové a dělal, jako by ho ty řeči o psovi ani trochu nezajímaly, přitom kul plány.

Druhý den obešel ves a naoko se ptal po ztracené ovci. Psa však nikde nezahlédl. Kdyby se byl tu a tam poptal, snad by na něj přišel, on se však bál, že by ho prozradil i nejnevinnější zájem. Jeho dosavadní zkušenost, nejen dobrá, ale i trpká, ho nutila k ještě větší opatrností než dřív.

Mouřenína nalezl na jedné louce, ležel nedaleko Stojanova koně. Když Vysokého zpozoroval, vstal a šel k němu, neběžel však jako kdysi, když očekával zajímavý lov. Byly to lhostejné kroky k neznámému člověku. Vypadal zvědavě i opatrně, jeho přátelství s Vysokým přece skončilo výpraskem a vyhnáním ze salaše.

Prokopi vytáhl z brašny kus masa a chléb a hodil mu ho. Oba kousky dopadly těsně k jeho hlavě. Pes je sledoval očima, přičichl k nim a nozdry se mu zachvěly, odolal však a nedotkl se jich.

„Jen si vem, ode mě si můžeš vzít, jsme přece staří kamarádi. Copak, tys na Prokopiho zapomněl?”

Připomenutí starého přátelství neudělalo žádný dojem, a tak začal o něčem jiném: o lese a prasatech, ukazoval, jak je najdou a jak se do nich pustí, gestikuloval, křičel a pištěl. Snad ani dětem nikdy takové divadlo nehrál.

Vlídný hovor a výrazné pohyby zřejmě psovi připomněly cosi příjemného a známého, zavrtěl ocasem a vykročil za ovčákem. Maso však nechal ležet. Hned jak vešli do lesa, ožil a rozběhl se napřed. Prokopi vytáhl z brašny řemen a uvázal ho.

Nalezli stádo Kulhavého Jovča a Mouřenín, tak jako kdysi, bez námahy jedno prase zardousil. A přestože byl hladový, nechal je ležet a vrhl se na další. Prokopi ho však stačil zadržet. Ne že by o takový úlovek nestál, jen nevěděl, jak jej odnést. Bylo jasné, že nemůže hledat pomoc. Každý další lov totiž zvětšuje nebezpečí, že bude tajemství prozrazeno.

Prokopi prase očistil a schoval do vykotlaného stromu. Pak je zatarasil větvemi a kameny proti liškám a šakalům.

Mouřenín ležel na řemeni u křoví a celý se třásl. Tak se třesou jen lidé postižení malárií a otrávení psi. On ale nebyl otráven, vždyť se tři dny téměř ničeho nedotkl a byl živ jen o vodě. Ani prasete se nedotkl, přestože byl hladový. Dosud nic takového nezažil. Ne že byse tak zachoval z nějakých ohledů. Spíš ho zmátla změna způsobu, jak si obstarávat potravu. U Chlebového člověka a ostatních lovců tomu bylo jinak, u Vysokého Mléčného taky jinak.

A snad mu vadilo i něco jiného.

Na domácí prasata ho vodil Vysoký a ty tajné výpravy skončily pro Mouřenína špatně. Vzpomínka na výprask a na to, jak ho vyhnali od ovcí, Ještě nebyla tak stará, aby na ni zapomněl. Jeho dosavadní pán a jeho přátelé takový lov neschvalovali. Ta zvířata nepatřila přece do lesa, patřila lidem jako ovce, slepice a husy.

Mohl je prohnat, ale ne rdousit. To mu nedovolovali. A jestliže neposlechl, byl potrestán. I když na něj Stojan střílel a vyhnal ho z domova, byl to přece jen jeho pán a on se měl vrátit na jeho dvůr, do své známé a milované boudy, ve které si zvykl. Také zvířata si zvyknou na svůj domov, nejen lidi.

Mouřenín několikrát zvedl hlavu a rozhlížel se. Žádné nebezpečí mu nehrozilo, a přece se třásl.

Prokopi si ho nevšímal. Poručík rozumí výcviku psů, myslel si, i Stojan se v tom vyzná, určitě ho naučili, aby ležel, dokud pán pracuje, a nic na něm nechce. Pes se však také třásl a Prokopi si to vysvětlil tak, že za ty poslední dny toulání nastydl.

Když prase vykuchal, hodil Mouřenínovi kus masa na důkaz vděčnosti a jako odměnu za to, že si tak výborně počínal. Ovčácká zkušenost ho naučila, že i nejdivočejší zvíře si lze ochočit, zabezpečí-li mu člověk oblíbenou potravu. A oblíbená potrava pro vlčího potomka je čerstvé syrové maso.

Když Mouřenína sledoval, jak lačně hltá, v duchu se už radoval — byla to záruka, že tenhle pes splní výborně svůj úkol i v příštích dnech. Jovča může napadnout, jak o ta prasata přišel, a jen ať ho to napadne, stejně mu to nedokáže. Ani před soudem mu nedokázal, že on, Prokopi, toho vlčího psa vycvičil, aby napadal klidné lidi.

Každý u druhého obyčejně vidí to, co vidět chce, tak je tomu odnepaměti. A v Mouřenínovi Prokopl viděl, anebo chtěl vidět, především nenasytnou šelmu. V duchu se vysmíval poručíkovi i Stojanovu chlapci, který všechny ty poručíkovy hloupé příkazy plnil, že přes veškerý výcvik šelma vždycky zůstane šelmou. Vždyť ten poručíček dosud nepochopil životní pravdu, na kterou on, prostý, nevzdělaný ovčák, přišel už dávno.

Večer Prokopi s Mouřenínem obešel všechny pasti Kulhavého Jovča. V jedné nalezl lišku, stáhl ji a kůži si nechal a maso zakopal stranou. Když se setmělo, zavedl psa na svou vinici a zavřel do boudy. Dal mu vodu a kosti a sám se vrátil pro schované prase.

Druhý den ráno se s Mouřenínem vypravil na stádo Kulhavého, celá věc však neskončila tak, jak si představoval.

Prokopi nebyl sám, kdo hledal Mouřenína. Po hlídačově varování pátrali po vsi a v lukách za vsí také poručík a Dinko. Jak někdo někde zpozoroval toulavého psa, hned tam běželi, ale nakonec se ukázalo, že je to nějaký jiný.

Následujícího dne vzal poručík služebního Verena, neklidného šedivého psa s ukousnutým uchem. Poručík mu dal očichat boudu a vyvedl ho do polí. Obcházeli vesnici, někde přece musejí narazit na Mouřenínovu stopu. Dinko Verena mnohokrát viděl a také slyšel, s jakým obdivem o něm hovoří pohraničníci, a teď se najednou ukázalo, že nenajde tu nejobyčejnější psí stopu.

„Neukvapuj se,” zarazil ho poručík. „To znamená, že tu Mouřenín v poslední době neběhal. Musíme hledat ve větším okruhu.”

Věren narazil na Mouřenínovu stopu na kraji dubového lesa, na holých kamenech, Kde lidské oko nic zvláštního nemůže objevit. Stopa je dovedla k boudě na vinici. Byla prázdná, avšak stopy Mouřenínova pobytu tu byly zcela zřetelné. Poručík usoudil, že tu nocoval, zjistil, jak byl uvázán, a všiml si ohlodané kosti.

Zjistili, čí je bouda, a nebylo těžké přijít na to, kde hledat jejího majitele.

Pes je neomylně vedl po Mouřenínových stopách. Byly tak čerstvé a výrazné, Že mu sotva stačili. Na jednom palouku se zastavil a začal větřit. Kromě sledovaných stop tu ucítil i něco jiného, nového, poručík však nevěděl co. Na tomhle palouku zřejmě seděl a odpočíval nebo čekal Prokopi a Mouřenín jej několikrát oběhl. Zatímco Veren váhal, na kterou stranu se dát, zaslechli v dolíku pod paloukem volání o pomoc a psí vrčení. To volal člověk, jemuž hrozilo smrtelné nebezpečí.

„Co se dá dělat,” usoudil poručík a vydal se s Verenem na řemeni křovím k dolíku a křičel, co měl sil „Nech toho, Mouřeníne, hned toho nech! Sem, ke mně, Mouřeníne!”

Dřív by snad byl jeho rozkaz už dávno splněn i na větší dálku, v té chvíli však byl Mouřenín tak rozzuřený, že nevnímal. Vrhal se na Kulhavého, kousal a vrčel, stejně jako se vrhal na vepře. Měl s ním staré, nevyrovnané účty a nemohl ho jen tak pustit.

Poručík zahlédl rozzuřeného psa a vystřelil nad ním z pistole. Teprve po výstřelu a po dalších povelech nechal pes Kulhavého, jehož povalil na zem. Stále ještě se chvěl zuřivostí a hlavu položil na zem, čekaje zřejmě na pánovo přísné potrestání.

Jovčo ležel v potrhaných šatech, pokousaný na ramenou a s krvácejícími ranami na rukou, a naříkal. Z posledních sil vstával, nejdřív si klekl a potom se pomalu postavil na nohy. A najednou se dal do křiku:

„A ty ses jich, poručíku, taky zastával. Já ale teď toho pacholka dostanu do kriminálu. Naposled se z toho dostal, advokáti ho vysekali, prej jsem nepředložil ve svým obvinění přesvědčivá fakta.“

„Tohle je ale fakt jako hrom: vychoval šelmu, aby napadala nejen prasata, ale i mě. Tentokrát z toho nevyklouzne. Kam se schoval, chyťte ho! Hoňte ho! Jedno prase mi odtáhl včera, teď ukradl další, se psem uštval srnu a ještě lže, že já kladu pasti. Chyťte ho, ničemu!”

Poručík už ale neposlouchal a sám se s Verenem vydal Prokopimu po stopě. Daleko nemohl utéct. Na palouku vytáhl z pasti Kulhavého srnu a taky poštval Mouřenína na prase z jeho stáda. Potom došlo k tomu, čeho byli svědky.

Dinko přivázal Mouřenína na řemen a odvedl ho do vsi.

11

O dva týdny později Stojan znovu vyvedl Mouřenína na lov. Tak jako na dřívějších lovech s nimi byl i lovecký pes Murad. Mouřenín cítil stopy divokých prasat, nevydal se však po nich hned, pořád si ještě pamatoval bolest od kančích tesáků. A když pak uviděl černého psa, jak se vydává po stopě, běžel za ním tiše, bez štěkotu.

Toho dne vyplašili oba psi divokou svini. Nejdřív se pokoušela utéct, když ji však Mouřenín chytl za nohu, zastavila se a ohnala se rypákem. Mouřenín okamžitě uskočil. Svině se pak točila na místě a ohrožovala oba psy.

Lovci přiběhli a zastřelili ji.

Po několika dnech si Stojan vyšel s Mouřenínem sám. Lovec hledal stopy divoké, pes se po nich vydával, ale brzy se vracel a provinile a bezmocně se na pána díval: nemohl je nalézt.

K večeru Mouřenín dvakrát zaštěkal. Lovec okamžitě pochopil, co to krátké zaštěkání znamená, a rychle k němu. Celý udýchaný přiběhl.

Pes stál před trním a cenil zuby. V křoví ležel divočák. Stojan byl rád, že doběhl, nemělo smysl, aby pes takhle riskoval.

Slunce zapadlo. Les byl potemnělý, tichý a pustý. Po výstřelu se ptáci i ostatní živočichové skryli do houští, strnulí hrůzou z té rány, a dlouho se neozvali.

Stojan se posadil na zem, zapálil si cigaretu, tu nejsladší cigaretu, již lovci kouří po úspěšném lovu. Jeho suchá, snědá, zpocená tvář radostně zářila a v očích měl spokojenost.

Pes si mu lehl k nohám, tváří k zabitému kanci. Stále se ještě nemohl uklidnit, zřejmě se bál, že to černé zvíře vstane, a proto z něj nespouštěl oči.

Stojan ho pohladil a laškovně ho zatahal za uši. Byl spokojen. Mouřenín to vycítil z jeho hlasu i z laskání a otřel se mu čumákem o nohy.

„Budeš tu hlídat kance. Já dojdu do vsi pro koně,” řekl mu lovec. „Na zádech takový kus neodtáhnu, Uvážu tě ale ke stromu, abys ho neroztrhal. Když přijdou lišky a šakali, tak je odežeň;”

Uvázal Mouřenína k blízkému stromu. Pes nerozuměl, co se s ním děje, a tak se několikrát pokusil kožený řemen přetrhnout. Nechtěl s tím strašným zvířetem zůstat v lese sám. A tak třebaže viděl, že leží nehybně na zemi, po celou dobu ho s hrůzou sledoval.

Les byl prozářen měsíčním světlem a plný podezřelých a pro psa nejasných a nepochopitelných zvuků. Ležel, co chvíli zvedl hlavu a díval se směrem, kam odešel jeho pán.

Stojan a Dinko přijeli o půlnoci. Asi tak sto kroků od místa, kde ležel zastřelený divočák, je přivítal Mouřenín.

„Ty uličníku!” rozzlobil se Stojan. „Proč jsi překousl řemen? Já ti jich ale dám!”

Pes se na něj díval provinile. Podle pohledu a zakrvácené tlamy usoudil, že se pes do kance dal. Úlovek však nalezl na svém místě, nedotknutý. Podíval se nechápavě na Mouřenínovu zakrvácenou tlamu. Odkud je ta krev?

Prohlédl zemi kolem, v té tmě však nerozeznal žádné stopy. Pák uviděl pod stromem mrtvého šakala. Posvítil si na něj zápalkou. Na jeho kůži byly krvavé skvrny.

Stojan si klekl, přitáhl psa k sobě a pohladil ho. Nikdy mu nebyl ještě tak drahý a nikdy na něj nebyl tak pyšný, že má na lov tak nenahraditelného druha. Chtělo se mu ho obejmout, jak objímal děti.

„Výborně, Mouřeníne, výborně!” říkal jen tiše. „Nic jsi neprovedl, jsi hodnej pejsek.”

„Co se stalo, táto?” ptal se Dinko, který ten záchvat tátovy něhy nechápal.

„Copak nechápeš, chlapče? Je to jednoduchý. Přivázal jsem Mouřenína, aby kance hlídal. Bál jsem se nechat ho jen tak. Říkal jsem si, že se na něj vrhne a že ho okouše. Že zničí pěkný maso. A on se ho ani nedotkl. Jenže mu ho chtěli vzít jiní. Přišli šakali. A zdá se, že ne jeden nebo dva. Překousl tedy řemen a zápasil s nimi. Támhletoho dostal. Proto je Mouřenín samá krev. Podívej, mluvit neumí, ale očima chce vysvětlit, jak to všechno bylo. Viď, kamaráde?”

Mouřenín radostně přešlapoval a díval se tu na otce, tu na syna a pokyvoval hlavou.

Kdoví, snad ve svém psím jazyce potvrzoval, že to bylo přesně tak.

PES A ZAMILOVANÍ KLUCI

1

Mouřenínova sláva se brzy roznesla za Primorsko do sousedních vesnic. Sotva byste nalezli psa, o němž se tolik napsalo po novinách a časopisech. V dobách, kdy na jižním pobřeží Černého moře ještě nebyly lázeňské objekty, chodívalo několik spisovatelů na lov v lesích kolem řeky Ropotamo a jako průvodce vždycky chtěli s sebou proslulého lovce Stojana Pekaře. Po návratu do Sofie pak o Stojanově ochotě a pohostinnosti každý napsal pár řádků, a tak se Mouřenín dostal i do črt a povídek.

Mezi lovci to tak obyčejně bývá, že se o příhodách na lovu vyprávějí celé legendy. Naivní posluchači při takovém vyprávěni zvědavostí ani nedýchají a zkušení lovci se jen drbou na zátylku. Tak počet těch, kteří si přáli vyjít si na lov s Mouřenínem, rostl, každou chvíli ho někdo ukradl, jenže jeho pán měl štěstí — vždycky ho našel. Snad taky proto, že měl mnoho přátel, kteří měli přímo zájem na tom, aby byl u Stojana Pekaře a nikde jinde.

Čas od času jsem si vzal Mouřenína a vyšel si na lov při turecké hranicí. Při jednom takovém výletu zmizel. Hledat ho na tureckém území nebylo možné, že by spadl do propasti, jsme si nedokázali představit, a zabloudit nemohl, protože se od Lovců nikdy příliš nevzdaloval. Hledali jsme ho se služebním psem pohraničníků, sledovali jsme jeho stopy po jedné vozové cestě, kde najednou mizely. Dva dni jsme chodili po vsích a po salaších, nikde ale ani stopy.

Mé staré přátelství se Stojanem Pekařem prodělávalo zatěžkávací zkoušku. Každý lovec zná nejeden případ, kdy ztracený pes odcizí i nejlepší přátele.

Tím však nepříjemnosti nekončily, protože mě málem začal nenávidět nejbližší Mouřenínův přítel Dinko. Učitelé byli z toho čtrnáctiletého klacka zoufalí, kalil prý vodu nejen ve třídě, ale v celé škole.

Mně byl Dinko sympatický a zajímal mě. V těch letech jsem si přátelství s ním a s jeho otcem moc cenil a Stojan byl můj přední učitel v lovu na divočáky, šakaly, srny a jeleny. Do Přímořska jsem se tedy bál vrátit.

Tam už snad dokonce věděli, co nás potkalo, takové zprávy se šíří rychle, nemělo proto cenu to déle tajit, a tak jsem Stojanoví zavolal.

„Toho psa je škoda,” přerušil mě, aniž vyslechl moje vysvětlování. Z jeho hlasu jsem poznal, že už o všem ví. „Zmizel ale Dinko, a teď mi pověz, kde a jak ho mám hledat?”

To byla další znepokojující zpráva, a proto jsem se chtě nechtě musel vrátit, abych hledal nejen psa, ale i jeho nerozlučného přítele. A já teď o tom všem, co jsem viděl a slyšel, budu vyprávět. Ti, co si potrpí na naprostou přesnost, mi jistě odpustí, že jména některých lidí, s nimiž se chlapec a pes v dobrém i ve zlém setkali změním. Změním také jméno dívky, do které se Dinko… Nespěchejte však, všechno pěkně po pořádku.

Dříve než budu vyprávět, jak jsem se vydal k hranicím, měli byste vědět, jak jsem se dozvěděl, že strejda Boris ztratil Mouřenína. Co si budeme vykládat, když člověk zavede psa do neznámé krajiny a nevrátí ho jeho pánovi, má s tím jeho pánem konec. Přátelství nepřátelství. Pokládá se to za lajdáctví a lehkomyslnost. Dančo má pro to ještě ostřejší výraz, ale nechme toho. Kantoři o mně stejně říkají, že se neumím chovat a držel jazyk za zuby. Strejda Boris říká, že prý stejně všechno nevím, jak to se mnou bylo. jestli ale on ví něco navíc, ať si to napíše do těch svých knížek, já povím, co vím.

Bylo to v sobotu takhle k večeru. Nevím, jak pro koho, ale pro mě je to ten nejbezstarostnější den. V neděli totiž není škola a já nepatřím k těm, co se můžou s úkoly na pondělí přetrhnout. Naše parta, pár kluků z naší třídy se jako obyčejně sešla na hřišti. Totiž na hříšti, je to docela obyčejná široká silnice. Nedaleko zastávky autobusů, jenže teď je ta silnice uzavřená. Abych nezapomněl, kolem naší vsi nevede trať, vlak ve Strandže vůbec nejezdí, my jezdíme autobusem, parníkem nebo na loďce.

Bylo to na začátku října. U nás bývá tou dobou teplo, tak teplo, že se dá ještě koupat v moři. Ten večer jsme měli hrát fotbal, jenže jsme měli prasklou duši u mičudy a nemohli jsme sehnat lepidlo, aby se to zalepilo. Tenkrát ještě nebyly mičudy jako dneska. Nudili jsme se, a tak jsme se začali sázet, já prohlásil, že vlezu do sousední zahrady a každému z party přinesu dvě jablka. Když mé někdo uvidí, zavolám třikrát: „Psičkář je vejtaha!” Když jablka donesu a nikdo mě nezahlédne, zavolá parta: „Hip, hip, hurá Dinkovi Námořníkovu”

Všechno to pro mě dopadlo dobře, jenže… A jak říká náš třídní, nebýt „jenže”, byl by život růžověj jak malinovka a chutnej jak čerstvá buchta. Když jsem ale lezl přes plot, s jablky za košilí, dokonce pro každého tři, zarazil mě hlas. Byl přísnější, než má kantor, a výhrůžnější než tátův.

Na silnici stála Lina, je předsedkyní našeho třídního oddílu a chodí do sedmičky, je celá uplácaná z povinností. A pořád někoho k něčemu nabádá. Asi proto je tak vyzáblá a má delší krk než já. Když při tělocviku stojíme v řadě; já stojím hned za ní. Zkrátka Lina Lajna. To jsem si nevymyslel já, to je kolektivní dílo třídy. Nás dva totiž na školním dvoře hned každý rozpozná, jako bychom chodili na chůdách.

To se ale dá vydržet. Horší je něco jiného. Lina si totiž vzala do hlavy, že mě napraví.

„Je mou povinností, abych mu v tom pomohla,” prohlásila v oddílu. „Já ho tak napravím, že budou všichni koukat a mámy budou usilovat, aby se s Dinkem Psičkářem jejich děti kamarádily. Beru si ho na starosti”

Nikoho jinýho, akorát mne si musí brát na starost. A ještě si myslí, že nevím, co v oddílu vykládala.

Já nemám dojem, že bych na tom byl tak špatně, že by mě někdo musel napravovat. Ať si ty povinností odpustí.

Mně je úplně fuk, že některý mámy klukům nedovolí, aby se mnou kamarádili. Na jejich dovolení já kašlu. Já mám kamarádů vždycky dost. Ono jde spíš o to, koho já do party přijmu, a koho ne. Já bych mohl sestavit posádku pro celou pirátskou loď.

Lina Lajna teda stála přede mnou. Je fakt, že se mi občas zdá na kilometry daleko. Jenže tentokrát byla sakra blízko, s rukama za zády jako dozorce. Hlas měla taky jako dozorce, vůbec se nepřetvařovala.

„Zase ty! Pořád jen ty!”

V poslední době mě tak trochu vyvádí z míry, když plní ty svoje povinnosti. Mě, Dinka Psičkáře, co ho všichni znají, i když tady nebudu vykládat proč. Jak ji zhlídnu, jsem z ní vedle a nevzmůžu se na slovo. Ale jen v první chvíli.

Obyčejně mě napomíná, kárá, jenže v očích má cosi jako lítost. Nebo dokonce bolest? Musím přiznat, že já, kterej před ničím ani nemrknu. Před Lininým pohledem najednou ztratím glanc. Ale fakt jen na chvíli, na pár vteřin. Jinak ji nemůžu vystát. Někdy bych ji nejradši popadl za pačesy a zacloumal s ní jak s panákem. Totiž, rád bych si s ní podiskutoval, jak diskutuju s kluky, když jim něco potřebuju natlouct do hlavy.

Linu jsem ale ještě nikdy nepraštil, nikdy jsem ji nepopadl za copy, nikdy jsem jí neschoval ani nezahodil tašku a taky jsem jí nikdy nenastrkal do kapes žáby. Což běžně dělám všem holkám ve třídě. Ne že bych se jí bál, že vede oddíl nebo že mi vrazí pár facek. Jednoduše proto, že… Vlastně ani sám nevím proč. Nikdy jsem o tom nepřemýšlel. O takových věcech nehloubám. Nebo jsem aspoň dosud nehloubal.

Občas mívám chuť zůstat s ní sám, abychom o ničem nemluvili a nikdo nás neviděl. S kluky z party jsem o tom nemluvil, ani sám jsem si netroufl vyslovit to nahlas nebo napsat na papír. Prostě se to mihne jako nejasný přání a člověk neví, jestli se mu to nezdálo. Vlastně ani nevím, jestli jsem tak zblblej nebo co.

Takhle sám jsem s ní ještě nikdy nebyl. Zřejmě jsem ani pořádně nevěděl, jestli si to opravdu přeju. A tak to dopadlo úplně jinak.

Táta má takovou rozbitou motorku, která někdy dokonce jezdí, třebaže by osla nepředhonila. Já na ní tajně jezdím, ale dávám bacha, aby mě nenachytali mlíkaři. Nejbezpečnější je to někde na kraji vsi.

Lina jednou chtěla, abych ji svezl. Mohl jsem se přetrhnout, jako bych na nic jinýho nečekal. Snažil jsem se řítit co nejrychlej, ale jako naschvál, motor začal žbrblat a zhasl. Já měl vztek, že ta mrcha idiotská mě takhle shodila, a tak jsem prudce zabrzdil, Linou to švihlo dopředu, že mě musela obejmout, aby nespadla.

Zvládl jsem to, a tak jsme se nevybourali. Ještě nikdy Jsem se tak nevytahoval, ať Lina Lajna mrká, jak válím!

Nevím proč, ale najednou mě ta bravurní jízda začala bavit a já jel jako šílenec. Pak jsem tu brzdu zkoušel do večera ještě několikrát, i když mi už motor nezhasínal. Lině se to taky líbilo.

Druhý den se mě po vyučování zeptala:

„Svezeš mě zas?”

To jsme byli na školním dvoře, mně cosi říkalo, abych se na ni vykašlal, jenže jsem to neudělal, koneckonců mě to jezdění docela bavilo. Neřekl jsem jí taky, že přece její táta má taky motorku. Viděl jsem Linu na ní, proč teda chce, abych ji vozil? Mně to v takových momentech moc nezapaluje, takže jsem pak samá otázka.

„Kam koukáš, bláho?”

Probral jsem se a přikývl.

„Kde teda?”

„Počkej na mě na konci naší ulice.”

Pak jsem ji často vozil a ještě častěji zkoušel brzdu. Lina se chechtala, držela se mě jak klíště, a když jsem zastavil a vypnul motor, chtěla:

„Ještě!”

V takových chvílích nebylo po Lině Lajně, která si mě vzala osobně na starost, ani stopy. Když jsme byli jen sami, bývala pro mě naprosto neznámá. Když ale začne plnit ty svoje povinnosti, tak bych ji nejradši… Ale to už jsem říkal.

Vypadá to, že můj vztah k ní je proto tak rozporuplnej, protože se mění její chování vůči mně. Kdyby byla stejná ve třídě i na motorce, tak bych rozpory necítil. Jenže ona mě před celou třídou shazuje a na každým kroku dává najevo, že plní svou povinnost, aby mě napravila, a pak zase sedí na tandemu na motorce, objímá mě rukama a šeptá: „Ještě!”

Když jsem byl na plotě s jablky za košilí, měl jsem zase chuť zatřást s ní jako s panákem. Měl jsem jistotu, že se mi o Lině jen nezdá, ale že je to tvrdá skutečnost, a pokusil jsem se ji kopnout. Vlastně jsem ji kopnout ani nechtěl, jen ji tak vyděsit. Jen tak, kvůli klukům.

V tu chvíli jsem si vrazil trn a šíleně to bolelo. Ani jsem necekl, jen jsem skřípal zubama, abych se nezesměšnil. Potom vykládali, že prý jsem zavíral i oči a že se mi z nich řinuly slzy, jenže to je blbost. Dinka Námořníka ještě nikdo brečet neviděl. Už od dob Vikingů je známo, že námořníci slzy neznají.

Stačil jsem jen říct Lině, aby mazala, a šel jsem ke kamarádům. Jeden přes druhého křičeli, prohrál jsi sázku, viděli tě, musíš třikrát křiknout, že jsi vejtaha. Chtěl jsem namítnout, že mě nikdo cizí neviděl, jenže s tímhle argumentem bych si dal vlastní gól. Jako by Lina patřila mezi nás — vždyť jsme na sebe jako pes a kočka. Jenže, abych byl upřímný, nebylo mi docela jasno, kdo vlastně koho honí.

Tomu, co se se mnou v poslední době děje, prostě nerozumím. Říkám si, to mi jde tak na nervy jen Lina, anebo všechny holky? A ještě něco, mají ostatní kluci taky takový pocit, anebo takhle blbnu jen já? Ostatní kluci jsou asi jiní. Ico to například tají, jenže my všichni víme, že se zabouchl do Neďjalky. Jí možná nic neřekl, ale miluje ji. Peťo zase pořád kouká jen po Neli. Asi jen já holky nenávidím. Proč ale? Je to záhada, jenže jsem zatím neměl čas o tom přemýšlet. Zkrátka mi to pomalu zapaluje.

Kluci si rozebrali jablka a mlaskali tak, že by i podle toho celá ves poznala, co se stalo. Mlaskali a pořád otravovali, abych skandoval. Dospěli jsme ke kompromisu: skandovat se nebude vůbec nic.

Náš spor ještě neutichl, když přiběhl jeden kluk:

„Psičkáři,” volal už zdálky.

„O co jde?” ozval jsem se.

„Promiň teda. Námořníku … Kapitáne, zase ukradli Mouřenína!”

Málem mi až zaskočilo. Vypliv jsem jablko a popadl kluka za košili.

„Co kecáš? Chceš, abych si to s tebou rozdal?”

„V autobuse … to vykládal… chlapík z vedlejší vsi… Vykládal, že se vrací z lovu a slyšel prej…, že Mouřenín zmizel jako fantom … beze stopy!”

Mazal jsem na zastávku a za sebou jsem slyšel klapání sandálů svých kamarádů. Zdálo se, že si to kluk nevymyslel, podrobnosti jsem se ale nedozvěděl.

„Třeba” jste špatně rozuměl.” vyslýchal jsem chlapíka ze sousední vsi, který pil už třetí limonádu a pořád ještě měl žízeň.

Už dávno jsem si všiml, že takovouhle žízeň mívají Jen ti, co to přehnali s pálenkou.

„Viděl jsem přítele tvýho táty, toho ze Sofie, co se vydal se psem k hranicím.”

„No a co říkal?”

„Počkej, koupím si ještě jednu limonádu a pak ti to povím.”

Přinesl si od výčepu další dvě láhve, jednu do sebe hodil a teprve potom pokračoval:

„No zkrátka … Mouřenín se ztratil… ten váš přítel ze Sofie se po něm vyptával. Pohraničníci zastavovali auta a všechny kontrolovali.”

„To je přece jejich povinnost, všechny kontrolovat.”

„Jenže oni nehledali žádnýho člověka, ale psa. Dívali se do kufrů i pod sedadla.”

Pak vypil naráz další láhev.

„Mouřenín se zatoulal za nějakým prasetem a vrátí se. On se v poslední době často takhle toulá.”

Pronesl jsem to jako kompetentní dospělák. Vlastně ani nevím, koho Jsem tím uklidňoval, jestli sebe, kluky, anebo toho chlápka ze sousední vsi, co šel k pultu pro další limonádu.

Pak se za mnou, málem u ucha, ozval známej dívčí hlásek. Dokonce jsem na krku poznal známej dech.

„Neboj se, on se určitě vrátí.”

Takováhle poručnická péče mě dokáže akorát tak naštvat. Mám chuť říct něco sprostýho, neboli zahájit diskusi. Tentokrát jsem se ovládl:

„Copak já se bojím!”

Nevyznělo to moc přesvědčivě. Nikdo mi asi taky nevěřil. Kluci mě neutěšovali, mlčeli. Dobře jsem věděl, že mají všichni Mouřenína rádi a že ho pokládají za člena party.

„Nevěšte hlavu, přátelé!” ozval jsem se kurážně. „Mouřenín prostě nemůže zmizet. Fakt, čestný námořnický, ten se neztratí. Kolikrát ho už ukradli, a vždycky jsme ho našli.”

Ani teď to nevypadalo přesvědčivě. Když něčemu nevěřím a chci o tom přesvědčit sebe i ostatní, vždycky mluvím tak trochu strojeně, jako na schůzi.

Kluci mlčeli dál. Vypadalo to spíš jako smuteční shromáždění. Najednou jsem nemohl ani polknout a slzy jsem měl na krajíčku. Jenže brečí Jen slaboši a námořníci nejsou žádní mazánkové.

„Já to musím jít říct tátovi, protože strejda chtěl, aby šli zítra na ryby.”

A už jsem mazal. Zaslechl jsem za sebou kroky a brzy jsem je rozeznal, měly stejný rytmus jako moje. Zastavil jsem se a Lina mi vletěla do zad.

„Co se tak ženeš?”

„Já totiž … Dinko …”

„Hele, vykašli se na ty svoje povinnosti..

„Ale ne, Pionýra sem teď netahej…”

„Říkám ti, aby ses na to vykašlala!”

Později jsem se dozvěděl, že nás kluci poslouchali a jeden z nich komentoval:

„Koukejte, jak ta Lajna za ním pádí!”

„Jo, ona pádí, jenže on na ní kašle,” dodal druhý.

„Buď na ni kašle, nebo …”

„Prosím tě, vždyť má metr sedmdesáti”

„Můžeš mít třeba jen půldruhýho metru a nějaká holka tě už…”

„Třeba Jako tebe.”

„Takhle pěstí do zubů bys nechtěl?”

2

Když jsem pak o tomhle později slyšel, to jsem se tedy nachechtal: Lina Lajna a zamilovaná? A do koho? Do mě, Dinka Psičkáře? To mě teda podržte, jestli se tomu jejímu patronátu říká zamilování, tak to by mně mohl každej klidně říkat kapitán arktistickejch plaveb.

Já sedím už druhý rok v poslední lavici v prostřední řadě a nic proti tomu nemám, je to moje místo. Dokonce se mi tam líbí. Kdybych seděl víc vpředu, nebude nikdo za mnou ani vidět, ani slyšet, co se děje u tabule. Kromě toho je vždycky líp trochu se dekovat před kantorem.

V poslední lavici v pravý řadě sedí Lína. Na začátku školního roku tam ale nebyla, sedla si o lavici dopředu. To jsem si všiml, že se často obrací dozadu. Vlastně ani ne dozadu, ale na mě, čili dozadu a stranou. Někdy si podepřela bradu dlaní a pozorovala mě. Byla tak zabraná, že si zapomněla dělat poznámky. To plnila svoje povinnosti, vzala si přece nade mnou patronát, že mě napraví. To ona zase klidně neposlouchá výklad, jen když na mě čučí a dává mi nepřetržitě najevo, že nade mnou bdí.

Uvědomil jsem si, že mě v takových chvílích její pohled děsí jako hlaveň pistole. Ale jen zpočátku. Pak mi začne připadat jako voda v hluboký studni. Když se do ní člověk dívá a je pod mrakem, vůbec nic nevidí. Pak si může představovat, co chce. Takový má oči — přivřený, za mlhou představ a snů. Dívá se na mě a nevidí mě. Ani mě, ani nikoho jiného.

Jednou se u ní třídní zastavil a tiše se zeptal:

„Ty tu asi vůbec nejseš.”

Jedna z holek se zachichotala:

„Ona je zamilovaná!”

Ale třídní šel dál, jako by nic neslyšel. On už je takový, v případech, kde by se jiný pohoršoval, nevidí a neslyší.

Linu nevyvedla z míry ani otázka třídního, ani smích kluků a holek, neohlédla se, nepovzdychla si a docela klidně se sklonila nad sešitem.

Holky kolem to její věčné otáčení štvalo, nemohly se soustředit na výklad. Ale ona přece hlásá, že se ráda obětuje pro druhé, tak si vyměnila místo s jednou holkou z poslední lavice.

Teď se Lina nemá proč otáčet dozadu, nýbrž jen stranou, čili ke mně. Vlastně se teď vůbec nemusí otáčet, protože já sedím na metr od ní. Vidí mě pořád, i když se na mě nedívá. Ta má oči jako lokátor pátracího člunu. Mně třeba upadne guma, a než se rozkoukám, kde je, už mi ji Lina podává. Matykářka nám dává domácí úlohu, a než najdu stránku, už mi Lina dává lístek, kde je všechno napsáno.

Promiňte, ale copak tomuhle se říká zamilovanost? Jestli ano, tak můžete klidně vykládat, že jste viděli zaoceánské parníky plavat ve vsi po silnici. Podle mě Lina čistě a jednoduše plní svoje povinnosti a myslí, že budu z její ukázněnosti a píle na větvi. Dává mi zkrátka osobní příklad. Asi už nechce poslouchat, že největší chuligán je v její třídě, chce dokázat, že mě napraví.

Zamilovat se je něco docela, ale docela něco jinýho.

Abych byl upřímný, tak mi to taky není tak docela jasný, protože jsem to ještě nezažil. Někteří kluci říkají, že se poprvé zamilovali ve školce. Já ale chodil do školky jen měsíc. Pamatuju, jak ředitelka říkala mámě:

„Ať sem radši nechodí. Když začne dělat lumpárny, děti to po něm opakují. Pak s nimi nic nemůžeme svést.”

Máma mě tam teda přestala vodit. Moc mě to štvalo, dokonce jsem brečel. Já byl vždycky rád mezi dětmi, teď taky. Sám si hrát nedokážu.

Doma to byla otrava, a tak jsem hledal kamarády na ulici. Asi jsem měl opožděný vývoj, že jsem nechodil do mateřský školy. Já se zamiloval až na konci první třídy.

Jednou jsem viděl sousedovic kluka, jak přišel domů s holkou, vedli se za ruce a on volal už z branky:

„Mámo, přivedl jsem si nevěstu, pojď se podívat.”

Jeho máma právě nesla dříví na podpal, zastavila se uprostřed dvora, ty štěpiny si upustila na nohu, ale ani nemrkla. My toho kluka znali, že je samá psina, a máma ho asi taky znala a nevěřila mu. Anebo byla radostí celá vedle.

„Copak jsi neslyšela?” volal a tu holku pořád držel za ruku. Měl jsem dojem, že kdyby ji pustil, utekla by. „Mámo, vedu ti nevěstu!”

Jeho máma si utřela ruce do zástěry a málem se rozbrečela radostí: „Ale chlapče, co tak najednou, to nesmíš, nebo to nepřežiju!”

Pár dní nato jsem vzal jednu holku z naší třídy k nám domů. Držel jsem ji za ruku, ona se cukala, ale já ji přemlouval, že musí slyšet, co povím mámě. Na dvoře jsem ze sebe hned vyrazil:

„Mámo, vedu ti nevěstu” pojď se podívat.”

Ta holka se už necukala a hlavně se nestyděla a potvrdila to.

„Já jsem si taky myslela, dokonce se mi o tom zdálo, že se s Dinkem vezmeme.”

Bál jsem se, aby mi máma nevynadala, navykl jsem si, že mi pořád kvůli něčemu nadávali. Tentokrát jsem ale z jejího úsměvu pochopil, že je to v pořádku. Dočista jsem byl paf.

Máma nás oba pohladila a řekla mírným hlasem, jaký jsem málokdy zaslechl:

„Trochu jste si, děti, pospíšily. Sundejte si tašky a běžte si hrát.”

Obyčejně mi vytýkali, že se loudám a že se vracím pozdě. Tentokrát jsem si zase pospíšil. Proto to všechno rychle skončilo a já na to zapomněl, ještě než jsem šel spát.

Ta holka si to ale pamatovala. Asi tak za rok jsem jí namlátil, to já si vždycky našel důvod, abych mohl někoho zmydlit. Vlastně jsem o ni jen trochu zavadil. Ani pohlavek jsem jí nedal. A ona se rozkohoutila jako manželka, když jí přišel domů opilý muž.

„Co si to dovoluješ? Vždyť jsi přece řekl tvojí mámě, že se budeme brát!”

Já se začal chechtat a ten můj smích byl ostrý, jako když puká led.

„Já se nikdy ženit nebudu, abys věděla. Nikdy, rozumíš?”

A pořád za tím rozhodnutím ještě stojím. Proto jsem se asi nezamiloval. Těch důvodů ale bude určitě víc.

Pozoroval jsem Lalinku. Lalinka chodí do šestky, je to strejdova dcera, vyrostli jsme spolu jako sourozenci. Od letošního podzima ale vypadá jak… no co bych to neřekl rovnou — jak mouchysněztesimě.

Vždycky mi ji dávali za příklad, nikdy nepřinesla domů trojku. Je to moc hezká holka, vždycky se smála tak, že se po ní starší ženské závistivě otáčely a vzpomínaly na vlastní mládí. Teď je beztvará jako medúza. Houby medúza, ta aspoň pálí, spíš jako hadr.

Celý hodiny vysedává nad učením a zapomene se i navečeřet. Kdybych se já tolik načučel do knížek, tak je ze mě profesor, jenže ona nepřečte ani řádku. A copak řádku, ona nevnímá ani nadpis.

Když jde do školy, vede ji máma jako prvňáčka. Dvakrát “ji málem přejeli, ale ne nákladní auto, osel s vozem. Stojí uprostřed silnice a osel jí málem začne kousat zelenou blůzičku, protože si myslí, že je to tráva. A ona kouká dočista jako zpitomělá. Jo tráva. Trávu má Lalinka leda v makovici, tam má celou louku.

A to všechno se s naší Lali přihodilo za měsíc. Teta už kvůli tomu mámě několikrát plakala.

„Bože na nebesích, co se to s tou naší holkou děje. Ona je snad nějaká nemocná.”

Vzal jsem si sestřenku na mušku a tu její nemoc prokoukl:

Naše třída hrála na školním dvoře fotbal. Lalinka nešla do třídy, já nevím, jak se jí to podařilo. Posadila se na tašku u školní zdi a hlavu si podepřela do dlaní. Měla tu hlavu nějak moc těžkou. Vejrala na nás a někoho sledovala. Jenomže koho?

Já tyhle záhady nesnesu. Vytratil jsem se ze hřiště a po špičkách se přiblížil k ní. Docela zbytečně jsem ale tajil dech, ta by byla neslyšela, ani kdyby jel kolem tank.

Hned mi došlo, na kom může oči nechat — na Emilovi Hezounovi. Tak mu všichni říkají. Je hezkej a holky po něm blázní, jenže je to jinak studenej čumák a paňáca. Učiněnej naprogramovanej robot s přesnou trasou: škola — učení doma — škola. Vyrostl u moře, a kdyby se ho člověk zeptal, co je to remorkér, tak ukáže náklaďák nebo osobák. Do mičudy kopne, jen když musí, jen když si hrajeme při tělocviku.

Emil Hezoun patří k těm, co jim mámy nadávají, když si se mnou hrajou.

Kantoři nám ho pořád dávají za vzor.

„Vida, jak Emil pěkně napsal domácí cvičení, a vy jste neměli čas!”

„Výborně, Emile! Leckdo z vaší třídy by si z tebe mohl vzít příklad, zvlášť …”

To říká matykářka. Ona sice neříká, kdo by si zvlášť z něho mohl vzít příklad, dívá se ale na mě a všem je to jasný. A i kdyby se nedívala, stejně by každýho napadlo, koho tím myslí.

Za pochvalu a přízeň lidí, jako je naše matykářka, bych nedal ani chcíplou myš, na jejich mínění já kašlu. Mě zajímalo něco jinýho.

Jasan, povídám si, bude třeba trochu si s Hezounem podiskutovat, jen jsem váhal, jestli večer za tmy, anebo jestli mu mám vštípit pár věcí do hlavy před celou třídou.

Do večera bych to nevydržel, a tak jsem ho o přestávce přitiskl ke zdi. Ani jsem se ho nedotkl, ruce jsem měl v kapsách. Někdy si totiž sám nevěřím. Nemít je v kapsách, mohl bych tím poněkud narušit teoretickej charakter diskuse.

Jen jsem ho trochu tiskl ramenem, aby si záda otřel o zeď. Malíři nám tak namalovali stěny, že jsme pořád celí bílí.

„Jestli tě budou ještě jednou dávat za vzor, tak budeš sbírat zuby po zemi.”

Emil není posera, třebaže se nepere.

„Jasně, Dinko, jen mi řekni, jak já za to můžu.”

Neměl jsem co vysvětlovat a rychle jsem tu diskusi skončil.

A vida, naše Lali utekla ze třídy, aby se koukala, jak hraje Emil Hezoun. A já, Dinko Psičkář, kterej se ve třídě zrovna moc neohřeje, jak říkává náš třídní, jsem to nemohl přenést přes srdce. Nemohl, protože mi strejda vždycky říká:

„Jsi její nejbližší bratranec, něco jako bratr, musíš se jí vždycky zastat.”

A já, to je fakt, se rád někoho zastávám. Snad proto se za mnou kluci tak táhnou, i když jim to mámy zakazujou. Se mnou si na ně nikdo nesmí troufnout. Jen koukají, co jim rozkážu. To jen tak mimochodem.

To, že Lali utekla ze třídy, jsem nemohl jen tak nechat. Protože jsem nechtěl, aby vypadala jako medúza. A taky protože jsem měl dojem, že to je Hezounova vina, a protože bylo na čase, aby dostal, co mu patří. Já s ním tak zacvičím, že bude vypadat jako uschlý mořský chaluhy.

Chytl jsem Lalinku za ruku, ale ona se vytrhla a ani se na mě nepodívala.

„Lali, otoč šel”

„Co chceš, prosím tě, jdi pryč.”

„Běž do třídy. Nebo běž radši domů, já řeknu třídní, že se ti udělalo špatně.”

Odtáhla ruku, jako by uhýbala dotěrný mouše. To už bylo trochu moc.

„Tak já dám Hezounovi hned teď jednu do držky!”

Lalinka se ke mně prudce otočila.

„A proč?”

Slyšela, co Hezounovi hrozí, tak přišla k sobě.

„Povídal jsem ti, abys šla do třídy!”

Lali mě moc dobře znala, okamžitě pochopila, co mám za tubem, a začala prosit.

„Dinko, prosím tě, nedělej to! Vždyť ti přece nic neudělal!”

„Dobře, já ho teda nechám plavat, ale ty běž do třídy.”

Šla tedy, vlastně jsem ji já vedl za ruku, a pořád se otáčela jako dítě, který vedou k doktorovi. Jenže nefňukala. Otevřel jsem dveře u její třídy a trochu jsem do ní strčil, abych jí dodal odvahy.

Měli matyku a matykářka byla jejich třídní. Naše škola je sice nová, ale dveře tak nedoléhají, že člověk může poslouchat, ani nemusí dávat ucho na dveře.

„Kdes byla?” ptala se třídní.

„Udělalo se mi špatně …, tak jsem šla … trochu na vzduch.”

„Že se nestydíš, takhle si vymýšlet. Už potřetí tě varuju. Když nedáš na moje domluvy, oznámím to řediteli, ať on zakročí. Já ve své třídě nebudu trpět zamilované holky. Rozumíš?”

Popadl jsem kliku, ale včas jsem zabrzdil. Nejradši bych… Radši ani nebudu říkat, co bych byl udělal. Ať je Dinko Námořník jakej chce, přece jen dovede zabrzdit, a hlavně ví, že od kantorů radši dál. To zdůraznil i třídní a dodal, že doufá, že se budu častěji ovládat. On vůbec moc často doufá.

„Dinko, doufám, že už nic takového o tobě neuslyším!”

„Doufám, že to všichni pochopili a že to není třeba opakovat.”

A tak podobně.

Všechno ve mně jen vřelo, svíral jsem kliku, ale pak jsem si vzpomněl na třídního a radši jsem se vypařil, abych tu matykářku nemusel poslouchat. Protože třídní se domnívá, jenže já se nedomnívám, že se dokážu vždycky ovládnout.

Ne že bych se nezamiloval kvůli tomu, co říkala matykářka sestřenici, to určitě ne. Bylo mi ale Lalinky líto. Někde jsem četl, že zamilovaní jsou silní, že mají křídla a nevím co ještě, a z Lalinky se místo toho stalo bláto. Člověku je Jí líto a řekne si, že nechce, aby to s ním někdy dopadlo taky tak.

3

Jak už jsem povídal, od jednoho chlapíka z vedlejší vesnice jsem zaslechl, že Mouřenín zmizel, a běžel jsem za tátou. Věděl jsem, kde ho najdu. Takhle večer vždycky upíjel mentolovku v hospodě, proto jsem uháněl rovnou tam. Když jsem se mu podíval do očí, myslel jsem, že si dal něco silnějšího. To se pak spolu těžko dohodneme.

„Jeden lovec byl na hranicích a slyšel, že ukradli Mouřenína.”

„Toho už nikdo neukradne, to si zapamatuj a nejanči.”

„Táto, poslouchal jsi vůbec, co jsem říkal?”

„Ty poslouchej, náš Mouřenín je známej dokonce světoznámej pes! Kdo by ho chtěl ukrást, musí počítat s tím, že ho nemůže jen tak skrývat. Bude s ním přece chodit na lov a tam ho někdo uvidí a rozkřikne se to. Takže se neboj, za pár dní tu bude zpátky.”

„Táto, neodepsal jsi ho už?”

„Odepsat Mouřenína? Já ti jednu … To dřív odepíšu tebe, teprve potom jeho. Odepsat Mouřenína! Co bych si bez něho počal? No řekněte, kamarádi, není to tak? Co bych si bez Mouřenína počal!”

Všichni kolem stolu svorně a opile přitakávali:

„Naše řeč, bez něho jsi vyřízenej a nestojíš ani za zlámanou grešli!”

Tátovi se ale to svorný hodnocení nelíbilo a praštil pěstí do stolu.

„Jak to, že nestojím ani za zlámanou grešli! Copak jsem doteď lovil jen s Mouřenínem?”

Bylo zbytečný vést ten hovor dál, a tak jsem šel za Dančem. Zaslechl jsem jeho hlas kdesi vzadu a čekal jsem v kanceláři. Když viděl, jak Jsem nervózní, hned se ptal:

„Nestalo se něco s mámou?”

Máma si pořád stěžovala na srdce a Danča hned napadlo, že nás něco potkalo. A ono taky potkalo, jenže docela jinýho. Vyrazil jsem ze sebe zprávu. Dančo si mě změřil, usadil se za psací stůl a začal se přehrabovat v lejstrech, jako by vůbec nic znepokojujícího neslyšel. Šíleně dlouho mlčel. Nemám rád, když takhle zkouší moje nervy, ale co mi zbejvá.

„A co chceš dělat?” zeptal se a vůbec nezvedl hlavu. Znamenalo to — mám tě prokouknutýho, co bych na tobě viděl.

„Zítra se chci vypravit na hranice.”

„To si jako myslíš, že tam přijedeš a hned ho najdeš, Jo?”

„Obejdu obě vesnice, pár dní tam budu chodit a on mě určitě zvětří. Víš přece, jakej má čenich. Ten mě zvětří, i kdyby byl ve sklepě za dvojitýma dveřma.”

„A co když ho zloděj odvezl někam dál a drží ho někde v boudě?”

Tady jsem se na odpověď nezmohl.

„V pondělí máš přece školu, to budeš chybět?”

Na tuhle otázku jsem měl odpověď, ale nechal jsem si ji pro sebe.

Až teprve teď Dančo vstal, postavil se přede mě a zadíval se mi do tváře.

„Nikam nechoď, nemá to cenu, stejně nic nepořídíš.

Já obvolám velitele posádek, jsou to moji staří přátelé, udělají, co bude v jejich silách.”

Byl jsem jinýho mínění. Usoudil jsem, že nemá cenu se přít, a šel jsem po svých. Nic jsem neslíbil. Dospěl jsem k názoru, že nemá cenu dávat konkrétní sliby. Zvlášť kluci jako já by je neměli dávat, protože se jich každou chvíli může někdo zeptat: „Proč jsi svůj slib nesplnil?”

To je toho, nejít dva dni do školy. Dančo by měl chápat, že nemůžu o nic přijít, a mohl by zavolat řediteli, jenže to ho ani nenapadne. On by pro toho Mouřenína radši jel sám, jen abych nevynechal školu. To je jasný, porušuju řád, což ho strašně štve. Hučet do něj nebo nehučet, to je úplně fuk, on ví svý, prej je mi školní řád pro legraci a někdy zapomínám, že chodím do školy.

Naopak, že chodím do školy, mi připomíná moc věcí. A velice naléhavě. Především třídní. Ne že by mě nenáviděl, spíš naopak. Je od nás ze vsi, po studiích byl někde v Rodopech, loni se vrátil a má šestou třídu. Učí literaturu. Některejm kantorům říkáme matykář, fyzikář, jemu ale soudruh Lenkov.

Hned první hodinu na začátku školního roku s námi šel do lesa. Nechápal jsem, k čemu ta procházka je, když přece vyučuje literaturu. My byli rádi, kdo by radši nešel do lesa, než dřepět ve třídě? Tím spíš, že bylo teplo jako v srpnu. Za letních veder ani nebejvá tak zeleno, jak je v září.

Koukám, že soudruh Lenkov hovoří s jedním, pak jde kousek s dalším, na něco se zeptá třetího a každýho si prohlíží, jako by hledal zloděje. Aspoň jsem měl ten dojem. Říkám si, jasně, to už o mně zase někdo žvanil, a on to chce podchytit hned na začátku. Koukal jsem se dekovat, ale oči a uši jsem na něj namířil jako radary.

Pořád jsem ho měl na mušce, ale on byl najednou u mě, ani nevím jak.

„Jak ty se jmenuješ?”

„Dinko.”

On se zastavil a vejral na mě, jako by mě viděl poprvé. Zatímco mě si každej všimne na hony.

„Aha, tak ty jsi. Pekařů?”

Přikývl jsem a řekl jsem si, že napomínání právě začíná.

Třídní se usmál. A být sami, určitě by se chechtal dost dlouho.

„Tvůj otec říkal, že má kluka … To se mi líbí… jakýpak ty jsi kluk!”

Mám-li to říct na rovinu, já měl od tý chvíle soudruha Lenkova rád, jenže jsem si to nechtěl přiznat ani sobě. Já od kantorů moc dobrýho nezažil, a když s nimi mluvím, vždycky se mám na pozoru.

Třídní mi položil ruku na rameno, jsem vysokej jako on. Podíval se mi hezky zblízka do obličeje, a jako by se rozpomínal na něco moc pěknýho, povídá zasněně:

„Já jsem chodil lovit s tvým Mouřenínem.”

Teď jsem na něj zblízka koukal zase já. Kantorům já nevěřím, a tak jsem si myslel, že se mi posmívá. Nikdo z těch, co chodili s tátou na lov, neříkali, že Mouřenín je můj.

„To je báječný pes! V Rodopech jsem se hodně nalovil, ale takového psa jsem neviděl.”

Snad ani nemusím říkat, že po těchhle slovech ve mně roztál poslední kousek ledu a já začal mít našeho třídního rád. A Jak jsem pochopil hned v následujících hodinách, i on si mě vzal pod palec. Nad mou maličkostí vůbec bdí moc lidí.

„Tvému otci jsem slíbil, že ti pomůžu, abys končil s dobrým vysvědčením, abys mohl jít později do námořní školy.”

Námořní škola je můj sen, už jsem se o tom moc napovídal, proto mi taky říkají Námořník. Tuhle přezdívku mám radši než tu druhou. Tu už znáte.

Třídní mluvil o pomoci trochu jinak než Lina.

„Nečekej ale, že tě budu šetřit,” dodal po chvíli: „A už vůbec si nemysli, že se za tebe budu učit. Doufám, že tomu rozumíš.”

Jasný že rozumím, dokonce víc, než si myslí.

Vypadá to hůř než Linin patronát.

Že mě nešetří, o tom jsem se přesvědčil už mockrát.

Jednou se na dvoře rvali dva kluci ze čtvrtý třídy, jak dva kohouti. Samozřejmě se kolem nich za chvíli shlukla spousta čumilů: hvízdali, hecovali je, byl to kravál. Já se šel samozřejmě taky juknout, co se to tam mele. Třídní vykoukl z okna sborovny a hned na mě:

„Co se to děje, Dinko? To tys zase něco zavařil?”

„Já jen stojím a koukám, soudruhu třídní.”

„No to je hezké, oni se perou, a ty stojíš a koukáš!”

Takže to byla zase moje vina …

Měl jsem vztek, že se to vždycky všechno svede na mě, a tak jsem ty dva smrady nabral jako buldozer, popadl je za krk a každýho odhodil na jednu stranu jako pápěry. Mohl jsem se klidně vyřádit a byl jsem z obliga.

Kecy o tom, že mám každou lumpárnu na svědomí já, se objevily loni, na začátku šestky. Začalo to totiž tak.

Fakt je, že se nerad šprtím. Mně stačí jen se na úlohu mrknout, abych o tom měl páru. Některý předměty mě nebaví a taky se s tím netajím.

Přijela nová kantorka na algebru: menší, pěkně kulatá. Asi tak při třetí hodině si všimla, že tahám za copy holku v lavici přede mnou, a tasila mě k tabuli.

„Pojď sem a pověz, jak se jmenuješ.” A hned otevřela notes.

„Dinko Psičkář,” ozvalo se zezadu.

„Jmenuju se Dinko Stojanov.”

„Takže ty máš taky přezdívku?”

Ptala se, jako by spadla z Měsíce, jako by nevěděla, že nejmíň tři čtvrtiny třídy mají přezdívku.

„Jasný, a dokonce dvě.”

V zadních lavicích začali kluci hecovat.

„On je pořád mezi čoklama. Ať si rozepne košili.”

Já nevím, jak je to jinde, ale naši vtipálkové ze zadních lavic odhadnou kantora hned v první hodině. Hned jim došlo, co je matykářka zač, a tak ji chtěli trochu vyděsit a snad i zesměšnit. Samozřejmě by byli nejradši, aby se místo učení povídalo a žertovalo, a pokud musí někdo k tabuli, aby to nebyli oni.

„Copak tam máš? Ukaž.”

Kantorka mi to nepřikazovala, spíš se zvědavě ptala. Já jsem ale košili nerozpínal a ona naléhala. No tak ukaž, ukaž, a dokonce se povzbudivě usmála. Bože, tak ať se podívá, když je tak zvědavá.

Rozepnul jsem si košili a trochu ji rozhalil. Mám na prsou vytetovanou psí hlavu. Udělal mi ji jeden námořník z oceánskýho rybolovu. Snad ani nemusím říkat, že si toho jako první všimla máma, chtěla to umýt, ale když to nešlo, řekla to tátovi, a ten mi bez dlouhejch řečí vrazil dvě facky. Dostat jen jednu, tak to se mnou praštilo. Táta si toho asi všiml, tak mě tou druhou fackou podepřel, abych zůstal stát. Třetí jsem už ale nechtěl riskovat, a radši jsem zdrhl.

Máma ale stála ve dveřích, tak jsem to vzal oknem. Jenže tam jsem nadělal další paseku, večer jsem se bál vrátit, tak jsem spal u babičky. Máma totiž v jednom kotli barvila vlnu a ten kotel stál pod oknem. Já na to zapomněl a vlítl jsem do toho. Nejspíš jsem vypadal jako černoch nebo duch, kterej prolítl komínem. Sousedíme s jednou babkou, která pořád čmuchá, co se děje vedle. Když/jsem vyběhl na silnici, začala vřeštět.

„Přišel si pro mě čert! Panebože, vem si mě k sobě, nenech mě rohatýmu!”

Byl bych nejradši brečel bolestí, ale stačil jsem zařvat:

„Nemůžeš do ráje, jsi velká hříšnice, půjdeš rovnou do pekelnýho kotle!”

Slyšel jsem, jak zavřeštěla, a tak jsem radši mazal, abych ještě nějakou neslízl.

Kromě toho tetování mám na prsou na řetízku kančí tesák. Udělal mi ho jeden hodinář.

„Jsi snad divoch?” ptala se zděšená učitelka.

Ujistil jsem ji tedy rychle, že nikoli. Ze zadních lavic mě ale málem předešli a přisolili si:

„On je psičkář, s čoklama spí v jedný posteli.”

Učitelka si mě zpod brýlí změřila a zhnuseně se vzdálila. Asi se bála, aby na ni nenaskákaly psí blechy, nebo aby se nenakazila. Abych tomu ještě dodal, začal jsem se drbat jako prašivěj.

„Stýkáš se se špinavými zvířaty.”

To už ale bylo moc, tak jsem to nevydržel.

„Promiňte, soudružko učitelko, ale člověk nemá věrnějšího, bližšího a čistotnějšího přítele, než je pes. Jenže já nemám na mysli ty čoklíky, co je městský paničky vodějí po chodníku a co je ukazujou ve filmech. Mluvím o…“

„No dobře, dobře, já se s tebou nechci přít, teď není čas na takové debaty.”

„Naopak, my bychom moc chtěli, abyste si našla čas a vypravovala nám, jak psi například pomáhají policii a pohraničníkům. Nás takový věci zajímají, třebaže jsme v šestý třídě. Rozšiřuje nám to …”

„Hm, takže ty jsi ke všemu ještě neuvěřitelně drzý. Zřejmě nejsi takový hlupák, jak na první pohled vypadáš. Teď máme hodinu algebry, ne kynologie. Za domácí cvičení jste měli…”

Jenže to už jsem se zase neudržel a řekl jsem, že místo algebraickejch pravidlech bych radši řekl něco o dějinách rybolovu, jak a na jakých lodích a loďkách lovili naši dědové a jak se ve světě loví dnes.

„Teď máme hodinu algebry! Rozumíš, algebry, ne rybolovu nebo kynologie!”

A čím ona mluvila hlasitěji, tím já mluvil tišeji, což ji zřejmě přivádělo k šílenství.

„To máte pravdu, jenže až vyjdeme školu, řada z nás půjde dělat na parníky, my jsme děti slavnejch rybářů.“

A do toho zase někdo hecoval:

„A slavnejch psičkářů.”

„Běž ven!”

Tentokrát mluvila matykářka tiše, její hlas byl ale přísnější než Dančovy příkazy.

„Okamžitě odejdi a o přestávce na mě čekej před ředitelnou.”

Pak si u mýho jména v notesu udělala nějakou poznámku, nejspíš křížek.

Zdá se, že jsem to I tentokrát přehnal, jenže já nesnesu, když si kantor myslí, že jeho předmět je ten nejdůležitější, a kašle na to, že tebe zajímají jiný věci. Kdesi jsem četl, že kultura a hodnota člověka se měří nejen tím, jak je oddanej tomu, co má rád, ale i respektem k tomu, co mají rádi jiní. A vlastně jsem to možná ani nikde nečetl, jednoduše jsem si to říkal, když jsem odcházel ze třídy.

Měl jsem vztek na sebe i na kluky ze zadních lavic. Oni to vyhecovali, jenže na mně to zůstalo.

To se stává často. Blbneme všichni, ale odnesu to já. Vykládej pak někomu, že to nebyla jen moje vina.

Já nevím, proč to vždycky tak dopadne. Asi se neumím tak přetvařovat jako někteří chytráci. Člověka vyhecujou a pak jsou ještě pyšní, jak umějí dobře hrát. Já vůbec neumím hrát. Co mě napadne, to vyklopím a moc o tom neuvažuju.

Třídní jednou povídal, že na to, jaký jsem klacek, jsem naivní jako prvňáček a že mám dlouhý vedení. Že mi to pomalu zapaluje. Ať promine, ale nemá pravdu. Kdyby mi to pomalu zapalovalo, tak by parta vždycky nečekala, co řeknu já.

Než jsem šel k řediteli, musel jsem mluvit s třídním. Nevím proč, ale byl jsem přesvědčený, že mě pochopí. Ať mi on řekne, jakou jsem udělal chybu. S ním se aspoň můžu hádat bez obav, že mi u jména udělá černej křížek. To je fuk, že právě učí, snad si na mě chvilku najde.

Všechny ty řeči o mně vznikly ze sporů s matykářkou, stal jsem se černou ovcí třídy. A snad dokonce celý školy. Já ale myslím, že kdyby ve škole černá ovce nebyla, že by si ji prostě vymysleli. Z někoho prostě udělají grázla a rváče a já nevím co ještě a basta. Aby měli na koho svádět, že rozkládá kolektiv a maří vyučování.

„Ty máš v sobě moc energie,” povídal mi na jaře třídní. „Je třeba ji nějak spotřebovat.”

Já nepochopil, co tím myslí, a tak jsem se zeptal.

„To nic, to jsem si říkal jen pro sebe.”

Tenkrát hned večer jsem ho poprosil, aby nám pomohl založit při škole veslařský oddíl, a já se nabídl, že dám dohromady družstvo a že budeme soutěžit s ostatními školami z přímořských vesnic. Třídní s tím okamžitě souhlasil a vedl mě k řediteli. Snad chtěl taky jeho souhlas a zároveň se chtěl asi se mnou pochlubit.

Když mě ale ředitel zahlídl ve dveřích, ještě ani nevyslechl, oč jde, a spustil:

„Zase ty? Já už mám těch stížností na tebe po krk! Kdy už dáš konečně pokoj!”

Když je zkrátka člověk černá ovce, tak se může stavět na hlavu a stejně mu nikdo neuvěří.

Ten veslařskéj oddíl jsme ale přece jen založili a v létě jsme se v krajský soutěži umístili na čtvrtým místě. Založili jsme ho díky třídnímu. Taky proto ho mám rád, že chápe, co nás zajímá, a vychází nám vstříc.

Tentokrát jsem si ale netroufl ho požádat, aby mě na dva tři dny omluvil. Já ho znám, nesouhlasil by. Rozhodl jsem se tedy, že se za psem vydám bez požehnání. Čestný námořnický, já bez Mouřenína nemůžu žít. To je holá pravda a já se za ni nestydím, i kdyby mi kvůli tomu dáli ty nejhorší přezdívky a kdyby se mě štítili jako prašivýho.

Ráno jsem se vytratil z chalupy, když se začalo rozednívat. Vzal jsem si pár babek, co jsem našel v šuplíku v kredenci, máma si je tam nechává na nákup, do kusu novin jsem zabalil pár karbanátků, co zbyly od večeře, popadl bundu a mazal na silnici. V dlani jsem svíral svůj talismánek na řetízku na krku a vzýval svýho boha, aby mí pomáhal. Pomoz, kapitáne Bloode! Nedopusť nic zlýho, třeba jedu autobusem po souši!

Lidi u nás cestujou autobusem, parníkem a loďkou, já si chytím náklaďák. Je to levnější a rychlejší. Jenže tentokrát to nevyšlo ani levně, ani rychle. Na černý ovce a bílý vrány se totiž lepí smůla pěkně v sériích. Je to takový mechanický fackování.

4

Osobní auto bylo kdysi na silnicích podél moře vzácností. V létě ještě jakžtakž, ale pak lufťáci odjeli a na podzim tu bylo pusto. Ze Sofie sem sice přijíždělo pár rybářů, ti by mě ale sotva vzali, proto jsem se soustředil na náklaďáky.

Náklaďáky jezdily kolem, já stál pod jedním stromem a mával. Kluk by si snad v takovým případě měl oblíct sukni. K holkám jsou šoféři laskavější.

Konečně se nade mnou smiloval jeden starej šofér, snad ještě starší než táta. Vzal mě do Mičurinu. Prošel jsem městem a postavil jsem se na silnici za posledními baráky. Jako každej správnej stopař jsem mával na každý auto.

Najednou přede mnou místo náklaďáku zastaví vůz s oslem.

Muž na kozlíku na mě posměšně volal:

„Copakže na mou limuzínu nemáváš? Nastup si, nebo tu zkejsneš. Já jedu pomalu, ale jistě.”

Čekal jsem dál na rychlej dopravní prostředek, jenže ten byl zase nejistej.

Zastavil mi podmračenej mladík a bez řečí ukázal, abych si přisedl.

Hned před první vsí si všiml, že mává nějaká holka, a zastavil. Právě tak mlčky, jako hluchoněmej, mi naznačil, abych si přelezl dozadu, a najednou roztál a celej se rozplýval. Povídal, že jede až na hranice, do Brodi, což byl i můj cíl. Jenže asi tak dvacet kiláků před hranicí zastavil a vysypal mě, že prej se naše cesty rozcházejí. Vykročil jsem tedy, ale on mě zarazil:

„Aspoň na pivo bys mohl dát. V autobuse bys přece taky platil ne?”

Chtěl jsem odseknout, že jsem nejel autobusem, ale radši jsem mlčel a šel. Držel jsem se rady třídního — bavit se s takovým troubou, to je jako házet kámen do louže, ještě se pocákáš.

Ten šofér byl vazba a šel z něj strach, proto jsem si vzpomněl na třídního, jinak bych si s ním podiskutoval…

Za chvíli jsem pochopil, že se naše cesty skutečně rozcházejí. Odbočil totiž na jednu cestu, zastavil a tu holku začal k něčemu přemlouvat.

Já dorazil do Brodi na vlečňáku jednoho traktoru. Traktorista mě vysadiL asi tak kilometr před vesnicí, potřeboval někde naložit dříví, a tak jsem šel pěšky.

Ušel jsme ten pitoměj kilometr a dorazil do Brodi… po několika hodinách cesty.

Šel jsem a uvažoval, jak začít s hledáním. Možná jsem jel docela zbytečně. To je jako hledat jehlu na louce.

Když sedí člověk na náklaďáku nebo na vlečňáku, nemůže se na nic pořádně soustředit. To natřásání mu pěkně poplete myšlenky.

Když jsem tak šel, najednou mě přepadla nutkavá myšlenka: jak se podívám třídnímu do očí? Ve škole bude panika a všichni budou obviňovat mě, ale i jeho, a oddílový výbor si předvolá Linu, aby to vysvětlila … To bude teda fofr…

V takových případech přestává soudruh Lenkov doufal a přechází k vyšší fázi..

„Nečekal jsem, že bys utekl ze školy. Jsi sice paličák, já jsem ale nevěřil, že by ses choval podle. Neměl bys konečně už těch lumpáren nechat? Anebo chceš, abych tě zavřel do třídy a podiskutoval si s tebou, jako ty diskutuješ se slabšími?”

Na něco takovýho mu nemám co říct. Mouřenína má rád stejně jako já, jenže tu absenci ve škole mi neodpustí. Ať budu vykládat, co chci, bude to útěk.

Vydal jsem Se do těch vzdálených neznámých vesnic jen kvůli Mouřenínovi, anebo Jsem chtěl na pár dní zdrhnout ze školy a Mouřenín byl jen důvod?

Tohle jsou moc, složitý věci, abych o tom uvažoval, diskutovat s klukama je snadnější.

Šťourání ve vlastním nitru nemám rád, nerad sám sebe křižuju. Ať si třídní vykládá, že jsem povrchní, já se držím zásady — když se do něčeho dáš, tak už neváhej.

Cestou jsem nikoho nepotkal. Kdesi v dálce jsem zaslechl dětskej smích, docela blízko hovor.

V pravým příkopě ležela dubová polena, asi je tu vyklopil vlečňák nebo náklaďák, a nechali je tam. Břeh příkopu byl děsně vysokej a nad ním byl asi palouk, stromy nebylo vidět. Postavil jsem se na polena a poslouchal jsem. Nějaká holka někomu něco vysvětlovala. Bylo to tak zřetelný, že jsem se až rozhlídl, jak je možný, že tak dobře slyším a nikoho nevidím.

„Proč jsem byla proti tobě?” odpovídala ta holka někomu, koho jsem neslyšel. „Jednoduše proto, že si myslím, že se nehodíš, abys byla naše vedoucí. Dobře víš, že málokdy diskutuju. Mám ráda hlučné hry, ale nemám ráda hlučně řečnění na schůzích. A když navrhujou za předsedkyní tebe, nemůžu prostě mlčet. Ty jsi ve škole dobrá, jenže jsi šplhoun, snažíš se kantorům zavděčit, abys dostala lepší známku. Všude se cpeš, jsi vlezlá jako štěnice. A co je nejhorší — donášíš. Víš, že tě moc dobře znám. Promiň, ale za téhle situace nemůžu mlčet. Teď máš vztek, jenže já neřekla všechno, co o tobě vím. To by na tebe každý plivl. Ke všemu jsi ještě doma žalovala a vaši přišli za mým tátou … To je prostě tvůj styl. Mně je fuk, ať si myslí kdo chce co chce, proti donašečům a patolízalům já budu vždycky bojovat, l kdyby mi to srazilo vaz! Čestně a otevřeně, to je moje zásada!”

Hergot, to je ale kanón, povídám si. Tu musím vidět.

Vyšplhal jsem se po svahu a schoval ve křoví. Byla tam ale jedna jediná holka … Vedle stál košík a tomu to vykládala.

Nejdřív jsem nevěřil vlastním očím, bylo to ale skutečně tak.

Košík nejspíš ničemu nerozuměl. Holka ho tedy popadla, povzdychla si a začala trhat šípky.

Pozoroval Jsem ji se zatajeným dechem a měl jsem dojem, že bych tak vydržel sedět do soumraku. A poslouchat ji. Já taky někdy mluvím sám se sebou. A když se vypovídám, je mi lip.

Všiml jsem si, že rodiče, kantoři, a dokonce i my děti mluvíme jinak, když jsme sami, a jinak s lidmi. A čím víc lidí nás poslouchá, tím víc povídáme něco jiného, než co si opravdu myslíme. Proč to tak je? Já si to nedovedu vysvětlit. Ani vám snad nemusím povídat, že se mi to nelíbí. Kapitán Blood se kdysi v boji proti falši a podlosti ujal velení korábu a později pak celý pirátský eskadry. Tomu se říká rytířství.

Za chvíli jsem znovu zaslechl hlas té holky, tentokrát už klidnější a tlumenější. Říkala si nějakou básničku.

… ohnivé hvězdy počítám

a v jejich víru, s touhou v srdci

svou vlastní hvězdu vybírám.

Nerecitovala jako na scéně, nepředváděla se. Tak mluví jen lidi, když jsou si jisti, že je nikdo neposlouchá. Jen pro vlastní potěšení. Vlastně ne, aby si ulevili v bolesti, radosti, nadšení a štěstí.

Ta holka trhala šípky a měla je za …hvězdy.

Mohla chodit do šestky nebo do sedmičky, byla menší než já, připadala mi jako ochotnická herečka, která se učí roli. Víbůh, možná že jsem fantazíroval.

Ochotnice přednesla další básničku a já si řekl, že z ní bude výborná herečka. Já nevím, jak se může z holky z pohraničního Zapadákova stát filmová hvězda, já viděl veliký lidi jen ve filmu. Že ale z týhle holky jednou herečka bude, o tom jsem byl přesvědčen a byl jsem z toho vedle.

Byl jsem z ní tak vedle, že se se mnou všechno točilo.

Ta hvězdářka celá zářila štěstím. Že by ji tak nadchlo, že má plnej košík a že její třída bude na prvním místě? To je blbost. Tak vypadají lidi, co myslí na něco nádhernýho, o čem nikdo jinej nesmí vědět. Všichni lidi? To sotva, nejspíš jen holky. A kromě toho ne všechny holky, jen budoucí sportovkyně nebo herečky, co se drží hesla Vždy čestně a přímo.

Koukám, krasavice to žádná není, u nás ve třídě jsou hezčí holky než ona, jenže ten její obličej září jak hvězda za letní noci, třebaže svítí slunce. Člověk se na něj rád kouká. Rád — to je slabý slovo. Člověk najednou cítí, že se sám celej rozzářil a srdce mu tluče, jako kdyby uběhl maratón. Na dvacet kroků je to jeho srdce slyšet.

Ne, to kecám, ale na dva metry už docela určitě.

Kdesi jsem četl, že tvář mladý ženy je nejkrásnější, když spí. To není pravda. Nejkrásnější je tvář holky, která sní o něčem, co nikomu nesvěří, a ty ji tajně pozoruješ. Pod tohle bych se podepsal vlastní krví.

Na silnici něco zaharašilo, a tak jsem se koukl. Skulil se dost velkej balvan.

Když jsem pak později seděl podezřelej v base, vzpomněl jsem si, že jsem si toho kamene vůbec nevšímal. Měl jsem si říct, že sám od sebe se nemohl zřítit, že tam musel bejt někdo, kdo mě sledoval a koho jsem si nevšiml. Tak jako si ta holka nevšimla mě.

Ta byla tak zabraná do svejch hvězdnejch snů, že se ani nedívala, co bere do ruky. Místo červeného plodu sevřela dlaní trnitej prut a zaječela. Ani nevím, proč jsem vyskočil, jako bych ji chtěl ochránit před psem nebo hadem, jenže ona vyjekla ještě víc a mazala pryč:

„Bandita, bandita!”

Teď jsem nevěděl, co si počít. Mám utéct, nebo ji mám uklidnit?

Utekla na konec palouku a já jsem si teprve teď všiml, že tam jsou ještě tři další. To se asi jejich smíchem před chvílí otřásal les. Když se budu schovávat, pomyslí si, že se chci tajně dostat k hranici, a můžu z toho mít pěknou polízanici.

Šel jsem k nim. Snažil jsem se vypadat bezstarostně, byl jsem ale nejistější a neklidnější, než když mě matykářka tasí k tabuli.

„Ahoj, holky.”

Neodpověděly. Stály vedle sebe a zíraly na mě jak na banditu. Bály se, že je přepadnu, a byly připraveny se bránit. Nejblíž stála ta hvězdářka. Fakt je to sportovkyně. Když si kryla záda, vypadala bojovně. Ta jimi asi mává… Už se mi nelíbila. Teď se podobala spíš Lině; Byla to úplně jiná holka, než jakou jsem viděl před chvílí.

Bylo mi k smíchu, že mě ty holky tak podezírají a že se mě bojí, ale ovládl jsem se. Kdybych já žil u hranice a potkal v lese neznámýho člověka, určitě bych se choval zrovna tak.

Posadil jsem se a hrabal se v kapsách. Kdybych kouřil a měl cigarety, určitě bych si zapálil a předstíral bych klid, což mi v tý chvíli chybělo nejvíc. Nezbývalo mi než to zamluvit.

Oslovil jsem tedy hvězdářku jako naivní kluk:

„Ty, Nino ..

„Já nejsem žádná Nina.”

Odsekla tak ostře, jako by vůbec nerecitovala básně. Fakt mohla hrát různý role.

„Jak se teda jmenuješ?”

„To je to pro tebe tak zajímavý?”

„Naopak, já tvoje jméno zapomenu, hned jak odejdu z vaší vesnice, nějak tě ale přece musím oslovit. Já jsem Dinko. Dinko Stojanov.”

„Já se jmenuju Milená.”

„Hele, Mileno, ty jsi ale bdělá a ostražitá, to teda zírám. Ještě jsi mě ani neviděla, a už víš, že jsem bandita.”

„Možná bandita nejseš, ale schovával ses v křoví jako… nebudu říkat jako co.”

„Schovával jsem se, protože jsem tě rád poslouchal. Přiznám se k tomu, zaslechl jsem tě a dočista jsem zkoprněl a nehnul se z místa. Čestný kapitánský, bylo to tak.”

„Ona si opakuje na večírek, proto chodí sama,” vysvětlila jedna z holek.

„Teď už mi je jasný, že jsi budoucí hvězda. Dej mi ruku, já ti povím, jaká sláva tě čeká.”

„Ty jsi snad cikán?”

„Copak to není vidět? Podívej se mi na vlasy a na kůži, dočista cikánský.”

„Obličej ale cikánskej nemáš.”

„Proč tak hrubě, budoucí hvězdo? Ničemu, co řeknu, nevěříš!”

„Protože mluvíš tak trochu …”

„Tak si hačněte a já budu mluvit, jak si račte přát. No tak se nebojte, vidíte přece, že nemám ani automat, ani bomby. Čestný kapitánský, já jsem obyčejnej mírumilovnej občan, tak mi už konečně uvěřte!”

Holky se na sebe podívaly a první se posadila Milena. Usadily se na pár kroků ode mě. Pořád se ještě bály.

„A odkud jsi ty?” zeptala se Milena.

„Zdá se, že jsi všestranně nadaná, ale vyšetřování ti nejde.”

„Tak odkud jsi?”

„No vidíš, jak ti to jde…”

„Jde nejde, tady je hranice a ty sám jistě víš, že musíš odpovídat.”

„Jasný, tebe se nezbavím. Už jsem řekl, jak se jmenuju, jenže tohle jméno zná málokdo, spíš jsem známej jako Dinko Námořník, pokud jste sčetlý, určitě jste o mně četly v pionýrským časopise, Septemvrijče o mně psalo.”

„Septemvrijče je pro kluky, my čteme Lidovou mládež.”

„Tam taky psali o mý jachtě, která přeplavala Černý moře až do Oděsy, jenže vy, zdá se, nečtete vůbec nic.”

Lhal jsem, jako když práší, a ani jsem nemrkl. Ještě nikdy jsem s holkama nemluvil tak suverénně.

„Ještě řekni, že jsi kapitánem zaoceánskýho parníku.”

„To teda za deset let budu.”

„Že jsi vejtaha, to už víme, teď ještě odkud jsi.”

Vysvětlil jsem jim, že můj strejda, důlní dispečer, strašně rád loví a že mě o něco poprosil. Já se sice v lovu nevyznám a nemám to vybíjení zvěře rád, ale slíbil jsem mu, že obejdu pár pohraničních vesnic. Slyšel, že tu prodávají lovecký psy, a jednoho si chce koupit. Máme rozbitou loď a dobrej tejden nemůžeme na ryby. A tak místo abych se flákal doma nebo v hospodě, radši strejdovi pomůžu …”

„Copak ty chodíš do práce?”

„Bodejť by ne!”

„Do školy náhodou nechodíš?”

„V létě jsem ji vychodil, teď si dám rok pauzu a pak půjdu do námořní školy.”

„Vypadáš spíš, žes propadl.”

„Tys fakt nečetla ani Septmvrijče, ani Lidovou mládež. To nic, uvidíš.”

Milena vyvřískla, jako kdyby ji něco štíplo.

„Neblbni, prosím tě, ty se pořád ještě bojíš, že jsem bandita?”

Mávala rukama a něco ze sebe ometala.

Ukázalo se, že ji štípl mravenec. Ostatní holky otočily hlavu, aby nebylo vidět, že se jí smějou. A já málem taky vyprskl.

„Mravence se bojíš, a bandity ne.”

„Co mám dělat, bojím se, no. Tady jsou obrovský mravenci.”

Chtěl jsem ji uklidnit, řekl jsem jí, aby si sedla, a ptal jsem se, jestli je v jejich vsi nějakej hotel.

Než se posadila, opatrně si prohlédla zemi a přitom se mi vyhýbala pohledem.

„Hospoda tam je, ale hotel…”

„A kde u vás přespávají cizí lidi?”

„Když přijedou na návštěvu, tak u příbuznejch nebo u přátel, šéfové u podřízených.”

„A co když nejsem ani šéf, ani tu nemám příbuzný?”

Holky se na sebe podívaly a pokrčily rameny.

„Mileno, nešlo by to u vás?”

„A co bych řekla mámě a tátovi?”

„Že sis přivedla budoucího snoubence.”

„To mě podrž! Ty máš ale proříznutou, ty se neztratíš. Hele, přespíš támhle v boudě, vidíš ji? Teď není zima a je tam seno. Bude ti to při spaní vonět bylinkama.”

Asi tak na sto kroků pod starými duby byla ovčácká bouda se zbytky salaše.

Vědět, že právě v tý zřícenině mě za pár hodin napadne zvěř a že tam chytím jako pochodeň, určitě bych si ji šel prohlídnout. Copak ale člověk může vědět, do čeho leze?

Podíval jsem se letmo na opuštěnou ovčáckou boudu a povídám:

„Ta se mi nelíbí. Už z dálky mi nevoní po bylinkách, ale po něčem fujtajbl. Nevidím žádný dveře. Mám dojem, že mě tam chcete zavřít a oznámit pohraničníkům, že jste chytily diverzanta. Já četl, že takhle kluci a holky z pohraničních vesnic chytají po zuby ozbrojený bandity, jenže já žádnou zbraň nemám, odnikud a nikam neutíkám. Jsem docela obyčejnej kluk a vy máte zbytečnou péči.”

„Ty jsi nějak bdělej!”

„Právě to mi v létě řekla jedna cikánka.”

„Ale, a copak ti ještě věštila?”

„Že potkám holku, přesně tak bdělou, jako jsi ty, že se bude chtít se mnou hádat, já jí to ale nezbaštím!”

„To ty jsi pořád kousávej, ne já.”

Až po svých slovech Milena pochopila, že jsem si z ní vystřelil, a sklopila hlavu. Bylo mi jí líto, nechtěl jsem ji ranit. Abych to nějak zamluvil, požádal jsem holky, aby mi pomohly najít jednoho tátova přítele. Věděl jsem jen, že je to lovec a že se jmenuje Stavri.

Milena okamžitě řekla, že ho zná, že jsou dokonce sousedi a s jeho synem Ankem že chodí do třídy. Ten Anko je opravdu trdlo, ve škole z něho slovo nedostanou, ale venku mu huba jede a pořád jen škádlí holky.

„Pořád za námi leze, jako by nás hlídal. Nebylo by divu, kdyby teď odněkud vylez a řval, teď jsem vás nachytal. Říká, že nás chce chránit, ale zatím po nás slídí.”

To, že jsem z tyhle vsi jmenoval člověka, co ho Milena znala, ji zřejmě uklidnilo a trochu uvolnilo. Anebo to udělala ta vzpomínka na Anka? Říkala, že už několikrát přesila strejdu, který je taky lovec, aby ji vzal s sebou, ale on vždycky říká, že bon na divočáky není nic pro děti.

„Jenže Anko už s tátou na lovu byl, ten vykládá věci, že má člověk dojem, jako by ulovil tygra v džungli. U nás ve vsi je hodně lovců, každej má jednoho nebo dva psy.”

„Dobrý?”

„To já nevím, jen vím, že když jdou ha hon, štěkají všichni psi v Brodi.”

„Máš ráda psy?”

„Proč bych je měla mít ráda? Psi…,”

Kdoví, co by odpověděla, kdyby věděla, proč jsem k nim přišel!

Říkal jsem si, že navečer musím na návsi potkat lovce, mezi nimi bude i tátův přítel nebo známý, já vlastně ani nevím, jak dobře se znají, vím jen, že u něho táta jednou přespal. Jestli jsem to popletl a ten jeho Stavri není z Brodi, tak zůstanu na silnici. Nebo mě k nim Milena pozve?

Někde za vsí třeskla lovecká puška. Zeptal jsem se, kdože to střílí.

„To střílejí psy,” vysvětlovala Milena.

Málem jsem zařval: „Cože?”

„Hajný a jeden milicionář střílejí psy.”

„Proč ale?”

„Prej roznášejí nákazu, musíme je živit a já nevím co ještě …”

„A to jim v tom nikdo nemůže zabránit?”

„Tak bylo rozhodnuto.”

Radši jsem zatnul zuby, abych neřekl, co si o takovým rozhodnutí myslím.

„Já vás zdržel. Pomůžu vám a vy mě pak zavedete k strejdovi Stavrimu.”

Vstal jsem a chopil se Milenina košíku.

„Teď mě sleduj, jak to umím.”

Holky seděly dál, jenže můj zářnej příklad a rozhodnej hlas jim nedal. Vydal jsem se na konec palouku k šípkovým keřům. Slyšel jsem, že se za mnou Milena loudá. Třeba se mě ještě bojí. Nebo je jí trapný, že jsem vzal jen její košík?

„Řekni, kam?” velel jsem a ani jsem se neotočil.

„Nech to, my to natrháme …”

„Co blbneš, uvidíš, já jsem jako kombajn, můžete vyhlásit soutěž nejen všem třídám, ale všem okolním školám.”

5

Nevím proč, ale počáteční nadšení mě opustilo. Ptal jsem se Mileny na školu a na kantory, na lovce, na ovčáky a na jejich psy. Vyptával jsem se, jako kdyby mě to všechno opravdu zajímalo. Každej vykládá rád, když si myslí, že ho poslouchají se zájmem.

Třídní často říká — a “ne že by mě tak chtěl chválit — že mám kolem sebe rád fůru lidí a že je pak slyšet jen mě. Teď jsem si ale uvědomil, že právě tak příjemný může bejt, když člověk poslouchá někoho jinýho. Samozřejmě ne každýho.

Zjistil jsem, že Milena má staršího bráchu. (Jen abychom ho někde nepotkali! Jak prej vidí ségru s neznámým klukem, hned se pere. A právě s jejím bráchou bych si to nerad rozdal.) Kromě toho jsem se dozvěděl, že ve škole nepatří mezi nejlepší, ale taky ne k nejslabším. Její táta dělá u lesní těžby, máma uklízí. Až Milena vychodí školu, půjde na průmyslovku do Burgasu. Už hodně četla o mořeplavcích. Škoda že do námořní školy berou jen kluky, jinak by tam moc ráda šla. Ráda čte historický romány a básně.

Ani sám nevím, jak mi vyklouzlo z pusy:

„Já taky rád čtu básně!”

A pak jsem se poprvé ten den vyděsil: co kdyby se mě na nějakýho básníka zeptala. To bych byl tedy v troubě. To bych byl najednou lhář, vejtaha a tak dále, což ona nemá ráda.

Začal jsem radši honem o něčem jiným: 4 „Která je to ta šplhounka?”

„Která?”

„Cos ji tak usadila …”

„Ty jsi ale fakt…”

„Co?”

„Špeh.”

„Já šel docela klidně po silnici a najednou slyším zajímavé monolog. To jsem si měl zacpat uši?”

„To ne, ale…”

„Jasný, tak povídej, co s ní je?”

„Prostě jsme ji nezvolili a ona se na všechny naštvala, nejvíc ale na mne. Teď říká, že jsem jí záviděla.”

„Jak jsem tak pochopil, tys jí ještě neřekla, co si o ní myslíš.”

„Ne.“

„To je jen takovej trénink. Jen tak na kuráž. Promiň, ale to se mi nelíbí. Proč jí to neřekneš?”

„Já jí to řeknu mezi čtyřma očima, aby si uvědomila, že z toho nechci sama nic mít.”

„To je správný.”

Všiml jsme si, že se několikrát ohlídla, jako by se bála, aby ji se mnou někdo neviděl.

„Ty na někoho Čekáš?”

„Ne. Ostatní z naší třídy měli jít taky na šípek, ale nikoho nevidím.”

„Třeba se bojíš, že odněkud ze křoví vykoukne ten Anko a vykřikne, teď jsem tě nachytal!”

„Kdybys ho znal, tak by ses ho taky bál.”

„Co je na něm tak hroznýho?”

„Neobejde se bez něho žádná rvačka, při ničem nechybí. Teď opakuje sedmičku. Všichni se ho bojí, malí kluci i holky, za každým slídí.”

„Třeba je do tebe zamilovanej.”

„Prosím tě, to je úplná blbost.”

Odpověděla tak strojeně a pokoušela se o posměch, že jsem okamžitě věděl, že je to úplně obráceně.

„Přiznej, že je do tebe zblblej.”

„Dej s ním pokoj. Ten si může myslet, co chce. To je jeho věc.”

Kdybych se nad jejími slovy a Jejím chováním trochu víc zamyslil, určitě bych za nějakým stromem zahlídl jeho nebo jeho kamaráda, jenže já neviděl a neslyšel nikoho kromě Mileny. A právě ta neopatrnost mě později stála fůru nepříjemností a trablů.

„Říkáš teda, že má Anko partu ..

„To já nevím, jestli je to parta, nebo banda, vím jen, že jsou nám pořád v patách.”

„Já mám taky partii. Úplnou posádku pirátský lodi.”

„Ty ale vypadáš docela jinak.”

„Jak to, jinak?” zeptal jsem se a můj hlas zněl tak tiše, že by člověk slyšel i mravence.

„Tak, už na první pohled je vidět, že jsi jinej.”

Tu se ozvala jedna z těch tří:

„Hele, vejtaho, nepustíš konečně ten svůj kombajn?”

Oba jsme se s Milenou spiklenecky usmáli a já běžel k šípkům.

Trhal jsem a říkal si, že by bylo fajn, kdyby se tu teď objevil nějakej vzteklej pes nebo vlk. Zardousil bych ho holejma rukama, ani bych nemrknul. V životě jsem žádnýho vzteklýho psa ani vlka neviděl, měl jsem ale chuť porvat se s ním. Určitě by mě podrápal, stejně bych ho ale zardousil.

Kdyby mě Milena tak uviděla, určitě by mi hned přiběhla na pomoc. Podpírala by mě, a tak bychom se do-belhali na první pomoc, kde by mě ošetřili. První pomoc a taky poslední, kvůli škrábnutí by mě přece nevezli do Burgasu do nemocnice.

A pokud se neobjeví vzteklej pes, určitě přijde bandita. Tady na hranici je všechno možný. Určitě se tolik nepíše nadarmo o banditech, kteří mají v batohu celej sklad zbraní.

I s dvounožcem bych se vypořádal. I kdyby byl po zuby ozbrojený. Jen aby mě ale nepřekvapil.

Každou chvíli jsem se rozhlížel a poslouchal každý šustnutí. Nezaslechl jsem ale ani hovor, ani psí štěkot, a tak jsem trhal dál. Když už nemůžu holýma rukama zardousit vlka, ať aspoň natrhám šípky. Jako kombajn to sice nedokážu, košík už mám ale skoro plnej. Jen aby mě nezhlídl nějakej kluk ze vsi. Kecal by, že to sama Milena všechno nenatrhala.

Vlastně to může rozkecat i některá z těch tří holek. Když jsou ale s Milenou, jsou to nejspíš kamarádky. Copak se ale mezi kamarády taky nežárlí a nezávidí? Jé, a jak!

„Hele, tys fakt přišel shánět psa pro strejdu?”

„Ty si asi pořád myslíš, že jsem uprchlík.”

„To ne, je mi ale divný, že se kvůli psovi vydáš takovou dálku.”

A třebaže v blízkosti nikdo nebyl, zašeptal jsem:

„Já opravdu přišel kvůli psovi, jenže kvůli jinýmu.”

„Zas něco novýho. Ty asi rád píšeš slohový cvičení.”

„To právě ne. Ze slohu mám vždycky trojku nebo čtyřku. Většinou vykládám o něčem jiným.”

„To tedy jo… Vykládal jsi přece, že do školy nechodíš.”

„No dobře, hele, já ti povím, jak to doopravdy je.”

Tentokrát jsem vypravoval pravdoucí pravdu, o sobě i o Mouřenínovi. Všiml jsem si, že mě Milena poslouchá se zájmem. Začala mi věřit.

„Hele, to je ten pes, co o něm psali v novinách?”

„Jo, ten.”

„Psali taky o jednom klukovi.”

„O mně.”

„Hele, že ty zase …”

„Čestný kapitánský!”

„O psovi psali, pak zase o tvý plavbě.“

„Psali jen o veslařských závodech, protože vedu vítěznej oddíl. O Mouřenínovi psali zvlášť. To ostatní jsem si vymyslel.”

„To Je mi jasný.”

„Teď mluvím pravdu, čestně.”

„Hele, ten tvůj Mouřenín je asi moc zajímavej pes, viď?”

Začal jsem jí tedy podrobně a nadšeně vypravovat o všech příhodách s Mouřenínem, o našem přátelství, o tom, jak je nám oddanej. Kdyby třídní takový vypravování známkoval, mohl by mi dát s čistým svědomím jedničku. Jenže kantoři nechtějí, aby člověk popsal, jak to bylo, chtějí mít všude nacpaný ty pitomý slova z novin.

„Hele, jestlipak víš,” ozvala se Milena, „včera přišli do vsi pohraničníci a ptali se po nějakým ztraceným psovi.”

„To se ptali po něm, hledají ho po celým okrese, jen ale, prosím tě, nikomu neříkej, že jsem přijel. Ani nejbližším kamarádkám. Že mi ho pomůžeš nalézt?”

„Jasně, ale jak?”

„Například hned teď pojď obejít všechny boudy v okolí…”

„Teď? Za dvě hodiny bude tma …”

„To nic, budeme chodit potmě.”

„Ty ses snad zbláznil … Víš, jak bych to schytala doma?”

„Tak se tu teda sejdeme zítra ráno.”

„My máme školu.”

„Nech toho, my! Půjdeme jen my dva.”

„Ty ses fakt zbláznil.”

„Dobře, nějak se dohodneme, musím ale vědět. Jestli s tebou můžu počítat.”

„Pomůžu ti, nevymejšlej si ale nemožný věci.”

„Tak budeme vymejšlet možný.”

„Ať se děje co se děje, Jen abych našel Mouřenína.”

„Zdá se… Copak je možný, mít takhle rád psa a kvůli němu …”

„Pochop, že to není obyčejnej vesnickej voříšek.”

„Když říkáš, tak to tak určitě je, ale přece jen…”

Jedna z holek se ozvala:

„Copak, kombajn se porouchal?”

Trhal jsem tedy dál s ještě větší vervou než na začátku. Byl jsem spokojenej, možná dokonce šťastnej, že jsem se někomu svěřil. Milena mě pochopila, a když bude potřeba, pomůže mi. I když nemá ráda psy. Nemá ale taky ráda, když někdo krade, a to je v tomhle případě asi důležitější.

Vytrhl mě Milenin hlas:

„Jé, cos to udělal!”

Nějak se vyděsila a její slova vyzněla jako volání o pomoc. Málem jsem upustil košík. Že by vlk nebo snad bandita?

Kolem nebylo živáčka.

Mileniny vykulený oči se upřely na moje ruce.

Podíval jsem se taky a sotva jsem mohl rozpoznat, co je šípková šťáva a co krev. Až teprve teď jsem ucítil bolest. Nějak jsem zapomněl, že trhám šípky.

To se člověku často stává. Sáhne po růži a zapomene, že se nejdřív popíchá. Proč asi příroda stvořila nejkrásnější a nejvoňavější kytku s trny? Největší požitek jde ruku v ruce s bolestí.

Někde jsem četl, že láska se podobá šípkový růži. Její trny prej každou minutu opadávají a zase vyrůstají. To znamená, že se v lásce radost střídá s pláčem. Když jsem to tenkrát četl, tak jsem tomu vůbec nerozuměl, a přece mi to uvízlo v hlavě. A proč jsem si na to vzpomněl právě teď?

Kruci, to jsem se zadumal. Dinko Psičkář se dal na filozofii. Spíš se mi chce klábosit. Kdyby třídní slyšel, co všechno mi haraší v hlavě, hned by mi dal místo trojky dvojku. Na jedničku já nejsem. Některý na ni jsou. Vůbec, na každou známku někdo je, stejně jako má každej vlak svoje pasažéry.

„Neokouněj a pojď se umýt do řeky. Ty jsi takovej kombajn, že tě povedu místo do opravny k doktorovi.”

K doktorovi, to by bylo něco, říkal jsem si. Bez doktora to nepůjde. Určitě mě dají na pár dní na marodku. Milena je jedinej člověk v týhle vsi, kdo mě zná. Bude mě chodit denně navštěvovat. A bude se ptát, jak mi je. Třeba ne sama, třeba i ty ostatní holky. Někdy by ale mohla přijít sama. A na nic se neptat. Jen si tak sednout vedle postele.

Šel jsem za ní a tajně si prohlížel ruce. Vůbec mě nezajímalo, jestli z nich kape šťáva nebo krev. Ať je to, co je to, důležitý je, abych nebrečel. Stejně jsem se vytahoval, že trhám jako kombajn. Proč jenom jsem tak žvanil? Vždycky mě něco rafne a já se pak neznám, a tak dostanu na palici. Abych ji tolik nevystrkoval.

V poslední době asi vůbec moc kecám. Před dvěma měsíci jsem za to málem dostal po hubě.

K našemu přístavu přišly děti z jednoho pionýrského tábora. Poprvé viděly moře, parníky a loďky, to se dalo poznat z toho, jak se divily.

Moje parta byla v plný sestavě na molu. Seděli jsme na palubě jednoho rybářskýho parníku. Šíleně jsme se nudili, nebylo s čím vyjet na ryby.

Děti si se stejným zájmem jako parníky prohlížely i nás. Jeden kluk z party se mezi ně připletl a potom se vrátil.

„Kapitáne, dal jsem dohromady pár babek na pět limonád a na dvě čokolády.”

„Dal dohromady … od koho a proč?”

Dal se do řeči s kluky z tábora a navykládal jim, že prý jeden z nás skáče do moře ze stožáru rybářskýho parníku. Támhleten, ukazoval, ten, co má na prsou vytetovanou psí hlavu a na krku ten kančí zub. To je budoucí kapitán zaoceánských parníků, známej po celým pobřeží jako Dinko Námořník, pravnuk piráta z posádky kapitána Blooda.

Nikdy jsem do moře neskákal ani ze stožáru nejmenší loďky. Z kdejaký paluby, to je maličkost, ale ze stožáru?

Mlčel jsem.

„Tak skočíš? Budeme mít čokoládu a každej z posádky dostane limču. Jinak musím prachy vrátit. Dal jsem čestný námořnický.”

„Tak jim to vrať,” já na to. „I to čestný námořnický.”

Protože jsem ale usoudil, že poučení bylo nedostatečný, dodal jsem: „Námořnický slovo se musí plnit. To není jako když slíbíš, že napíšeš úlohu z algebry. Musí se vždycky dodržet, jako je vždycky dodržel kapitán Blood.”

„Psičkáři, ty jseš ale trouba! Obrovský trouba! Jen kecáš a kážeš. Mysli trochu na nás, ať z toho něco máme, že tu čučíme na molu. Bude to poctívej vejdělek, naprosto poctívej!”

„Za prachy já nic dělat nebudu.”

Parta mě dobře zná, když něco řeknu, tak to platí. Protože to tak má bejt.

Nikdo se nepokusil mě přemlouvat. Nejspíš nebyli moc přesvědčeni, že ty vybraný prachy jsou poctivej vejdělek. Ať si kantoři a rodiče kecají co chtějí, kluci z mý party jsou kanóni. Kluci od moře. To Je učiněná posádka pirátský lodi, čestně. Tu loď taky seženeme, jak bychom ji nesehnali.

Ten, co vybral prachy, je šel zase vrátit.

Já se v plavání vyznal. Pomalu, jako bych to dělal už postý, jsem vylezl ke koši stožáru. Je to dost vysoko. Při skoku nemusím doskočit do vody, ale rozplácnout se na palubě jako ryba. Na jednoho jde strach. Neměl jsem to slibovat… Jenže čím dýl tu budu stát, tím víc se budu bát. A Dinko Námořník se nevrací.

Dlaní jsem stiskl kančí tesák a poprosil o pomoc kapitána Blooda. Pak jsem se rozmáchl a pořádně odrazil.

Kebuli jsem si nenatloukl. Abych totiž zachránil hlavu, praštil jsem se do prstů u pravý nohy o záchranný pás. Ale svedl jsem to.

Pak jsem se vrátil k partě. Kluci seděli, jako by se na to dívali už pokolikátý a jako by to každej z nich dokázal. Bůhví, nejspíš měli vztek, že jsem je donutil vrátit ty prachy.

Děti na břehu tleskaly. Jako bych ty ovace neslyšel, přesněji, jako bych za to nedal ani zlámanou grešli, posadil jsem se ke klukům a zeptal se jednoho z nich:

„Jestli jsem dobře rozuměl, navrhuješ, abychom si od strejdy Košty půjčili člun a vyrazili na kranase?”

„Jdi mi s kranasem! Copak ani teď nemůžeme vybrat stotinky od těch kluků?”

„Teď jo,” dovolil jsem velkomyslně. Konečně jsou poctivě vydělaný a čokoláda taky není k zahození…

6

Prohlížel jsem si ruce zkrvavený od šípků a vzpomínal na skok ze stožáru, kdy jsem si málem rozbil kebuli. Nevyčítal jsem si to ale. Proč bych toho měl litovat? Ať kluci ze souše koukají, co my, kluci od moře, dokážeme. A ať o tom pak vykládají doma.

Zastavil jsem se pod jedním dubem. Byl rovnej a vysokej jako stožár toho největšího parníku. Jo, do takovýhle výšky vylézt, aby si člověk vyzkoušel síly. Jen tak kvůli sebevědomí, že jeden dokáže něco, co leckdo neumí.

Zdálky jsem zaslechl Mileninu pobídku: buď se tak loudám, nebo ona spěchá.

„Prosím tě, nemůžeš trochu přidat? Krvácíš a lelkuješ po stromech.”

„Co myslíš, vylezu na tenhle dub?”

„Určitě vylezeš, teď snad ale ne.”

„A proč ne?”

„Podívej, jaký máš ruce!”

Podíval jsem se a ušklíbl se, to je toho.

„Neblázni a pojď se umýt.”

Podřídil jsem se jejímu naléhavýmu starostlivýmu hlasu. Fakt se musím umejt, aby se rozeznalo, co je šípková šťáva a co je krev. A snad taky, abych nedostal nějakou infekci.

Nejspíš jsem jí ale poslechl proto, že se mi prostě líbilo ji poslouchat. Dinko Námořník, kterej ve svý partě vždycky rád udílí rozkazy, najednou špicuje uši, aby nepropásl nějakej cizí příkaz.

Jednoduše bylo příjemný poslouchat Milenin hlas.

Když jsem se umyl, viděl jsem, že jsem se hodně popíchal. Všude to bolelo. To jsem mohl konečně vědět ještě dřív, než jsem došel k řece.

Milena stála přede mnou a ukazováčkem pravíce počítala ranky. Po jejím dotyku to přestávalo bolet. Zbytečně jsem měl z těch poškrábanin strach, už to vůbec: nebolí. Už vůbec nic necítím.

Nevím, proč jsem se ohlížel, jako bych něco hledal, nebo jako bych někoho tušil. Zadíval jsem se na velkej strom nad řekou.

„Můžu na něj vylízt?”

„Co tě to chytlo, že chceš pořád lízt po stromech!”

„Řekni, chceš?”

„Aby ses ještě víc poškrábal?”

„Ruce budu mít jak křídla.”

„Jak křídla bez peří. Jen se podívej.”

Dotkla se malíku mý pravý ruky a já hned poslušně souhlasil.

„Dobře, jak ty chceš.” Asi jsem si uvědomil, že si vůbec nejsem podobnej, tahle slova vůbec nejsou ve stylu Dinka Námořníka, proto jsem dodal: „Bejt na tomhle stromě liány, mohl bych se po nich přehoupnout na druhej břeh jenže já tu řeku dokážu přeskočit i bez lián.”

„Prosím tě, tak daleko!”

„Tak ty pochybuješ? Já ji prostě přelítnu, rozumíš? Přelítnu!”

„Pojď radši. Bůhví co si holky budou myslet.”

„Vždyť nás mají na očích.”

„Ty nemáš představu, jaký jsou v naši škole drbny.”

„Dobře, jak chceš.”

Jenže se mi jít nějak nechtělo.

„Jsou tu ryby?”

„Určitě.”

„A jak je lovějí?”

„Na udici, do sítě, různě. Někteří prej i granátem.”

„A kluci nelovějí rukama ve výmolech?”

„Zkoušejí to, ale nic nevytáhnou.”

V tomhle lovu jsem se nevyznal, měl jsem ale dojem, že bych tu nalovil plnou tašku. Co je na tom těžkýho? Přinejhorším si stoupnu na nějakou užovku. Celou tašku možná ne, ale s prázdnejma rukama bychom neodcházeli. Zkrátka mou povinností je dát je Mileně. Ostatním holkám samozřejmě taky. Odnesou je domů a rodiče se budou divit:

„Výborně, děti! Kdepak jste k nim přišly?”

A holky řeknou:

„Poznaly jsme jednoho kluka z Primorska. Jmenuje se Dinko. Je takovej… odvážnej … a moc zajímavej. Nalovil je v řece bez sítě, jen holýma rukama.”

A pak si budou ještě něco myslet, ale to už neřeknou:

„Ten Dinko Námořník je fakt strašně zajímavej. Takovej kluk v Brodi není.”

Sundal jsem námořnícký tričko a kalhoty.

„Není tohle náhodou Mouřenínova hlava?” zeptala se Milena, když zahlédla moje tetování.

„Jeden námořník se pokusil ji nakreslit, ale vyšla z toho docela obyčejná psí hlava.”

„A co je tohle za zub?”

„To jsem byl jednou s tátou na lovu a pak jsem si z kance vzal tesák. Ten divočák chtěl Mouřenína kousnout, ale on uskočil a zachránil se. Jinak by mu rozpáral břicho nebo zpřerážel nohy. Jak se mu to už jednou stalo.”

„A ty sis vzal ten zub na památku.”

„Může ti to bejt k smíchu, mně ale ten zub připomíná, že Mouřenína žádná divoká svině nezabije. Lidi možná, zvířata ale ne! Hele, promítají tu dnes večer v kinu film?”

„Jo, ale mládeži nepřístupnej.”

„Tím líp, dokonce výborný! Já se trochu namažu sazema, abych vypadal starší, ty si navlíkneš nějaký starý šaty a trochu se vycpeš, vezmeš si šátek a půjdeme.”

„A co když nás poznají?”

„Nikoho to ani nenapadne.”

„Ostatní snad, Anko mě ale určitě pozná.”

„Nemysli na něj, prosím tě. Půjdeme teda?”

Ani nevím, jak to přišlo, ale držel jsem ji za ruku. Uvědomil jsem si, že držím její dlaň, až když ji odtáhla.

„Já nemůžu, Já se bojím.”

„Já pro tebe večer přijdu k vám.”

„To tě nesmí ani napadnout.”

„Proč?”

„Protože od táty vyfasuju facku a nikam nebudu smět.”

„Tak tedy přijdeš sama.”

„Nech toho, pusť to z hlavy.”

Milena poskočila a vražila do mě a já jsem ji chytl za ramena, aby neupadla. Vypadala polekaně, ale mou pomoc nepotřebovala, odtáhla se. Rozhlédl jsem se kolem a v listí uviděl velikou žábu.

„Koukej, čeho ses lekla:”

„Já moc dobře vím, jestli to byla žába, nebo něco jinýho.”

„Jsi sportovkyně, ale strašná baba.”

„Prosím tě. pojď se už vrátit, holky budou mít spoustu řečí.”

„No bože, ať má řeči třeba celá ves!”

Neslyšel jsem a neviděl, nevnímal, co se děje kolem, jinak bych si už tam, u řeky, lecčeho všiml a mohl předejít pohromám, co se mi pak sesypaly na hlavu.

Přistoupil jsem k řece:

„Dej pozor, voda je studená.”

„To nic, když budu stonat, nepřijdu do kina.”

Skočil jsem do vody. Myslel jsem, že je hluboká, a vrhl se do ní jak z paluby párníku. A málem jsem si rozbil hlavu o kameny.

7

Už naši dědové zjistili, že žádný zlo nepřichází samo. To se zejména týká mý maličkosti. Mnohokrát jsem si toho všiml. Jak jsem už říkal, trable mě přepadají v sériích jako mechanický fackování.

Už v řece jsem cítil bolest v hlavě a v pravým rameni, jak jsem se praštil o kameny, a taky mě zabolel levej kotník. Myslel jsem, že mě kousl had, a škubl jsem nohou.

Já viděl divočáky v lese a nebál jsem se jich, v proražený loďce v moři se nebojím, vzteklýho psa bych uškrtil holýma rukama, hadů se ale bojím. Já vím, radši bych to neměl říkat, k Dinkovi Námořníkovi se to jaksi nehodí, co ale dělat, fakt je fakt. Já jsem jak Milena — nemám rád vychytralce. Posery, lháře a donašeče nesnáším, s nima si to rozdám kdykoli a bez váhání.

Škubl jsem teda nohou, ale bylo to ještě horší. Nemohl jsem ji vytáhnout, a tak jsem se plácal, polykal vodu a pak se polomrtvej dovlekl na břeh.

Takovou ostudu jsem ještě nezažil. Kapitán jachty, vítěz veslařský soutěže, kandidát zaoceánský a arktický plavby a nevím co ještě, tenhle mořskej vlk se málem utopí ve stoce, kterou Člověk může přejít se suchou košilí.

Určitě jsem vypadal jak zmoklá slepice. V takovým stavu by se jeden neměl ukazovat ani klukům, natož pak holkám. Netroufal jsem si ani zvednout hlavu.

Milena mě vzpamatovala. Sklonila se ke mně a rukou, vlastně prstama se dotkla mýho levýho kotníku. Její hlas a dotyk její dlaně mi vrátily síly. Abych si dodal kuráž, opakoval jsem si v duchu, že to brzy přejde a že na to na všechno zapomenu.

Pokusil jsem se vstát. Chtěl jsme ukázat, že je všechno v pořádku, ale znovu jsem si sedl. To lak mohlo vypadat, skutečnost ale byla jiná: pro ostrou bolest jsem se neudržel na nohou a upadl jsem.

„Můžeš mi podat šaty?” prosil jsem, abych zakryl nejen svou nahotu, ale i depresi.

Navlékl jsem si námořnický tričko, opatrně jsem natáhl kalhoty a sandály a přitom jsem zatínal zuby, abych nehekal.

„Podej mi ruku a opři se o mě,” nabídla Milena a vzala mě pod paží.

Ukázalo se, že má sílu, fakt je sportovkyně. Docela snadno mě postavila na nohy a já jsem se pak opřel o její rameno.

To byla další ostuda — aby Dinka Námořníka postavila na nohy holka!

Už se mi mockrát stalo, že jsem někoho praštil, až padl na zem. To jsem ho pak postavil a dal mu ponaučení: „Teď plav a pamatuj si, jestli uslyším, že sis zase začínal s někým z mý party, dopadne to hůř.”

Zvedat na nohy nepřítele nebo když tě zdvihne kamarád, to je něco docela jinýho, ale aby tě zvedala holka — to je příšerná ostuda. To je pro srandu králíkům.

Jenže já to jako ostudu necítil, spíš jako úlevu. Hned jak jsem se opřel o Milenino rameno, cítil jsem, že to bolí míň. Dokonce mě napadlo, že se ani nic nestalo, že se mi jen zdálo, že jsem si vymkl nohu.

Zároveň mě utěšovalo i něco jinýho. Ať už je to jakkoli velká ostuda, neviděli to ani moji kamarádi, ani nepřátelé, a v Primorsku se to nikdo nedoví.

Milena přivolala ostatní holky. Přiběhly, Milena jim vysvětlila, že jsem si vymkl nohu a že mě musejí dovést do vsi. Vyhrkl jsem:

„Doveďte mě ke strejdovi Stavrimu.”

Vlastně mě ani nemusely vést, už to tak příšerně nebolelo jako před chvílí, jenže jsem měl strach, že to zase začne bolet, až ode mě odejdou. A nejen ta noha.

Byl jsem z toho tak vedle, že jsem se ani nevzmohl na slovo. Holky mlčely taky.

Kulhal jsem a o dvě z nich se opíral. Šli jsme vozovou cestou. U obrovskejch balvanů jsem ucítil psa. Zachytil jsem ten známej pach a zastavil jsem se. Nikde kolem nebyli ani lidi, ani psi. Kdoví, třeba se mi to jen zdálo.

Milenu zajímalo, proč jsem se zastavil. Já neodpověděl. Kdybych jí to řekl, nevěřila by mi.

Ušli jsme asi tak padesát kroků, já se co chvíli ohlížel a najednou jsem v lese zahlédl psa. Trhl jsem sebou, jako bych se chtěl za ním rozběhnout.

„Co blbneš?” ptala se Milena.

Copak jsem jí mohl odpovědět? Jen jsem udělal bolestnou grimasu. Ať si myslí, že mě bolí noha. A vlastně jsem se začal bát, jestli se mi to nezdá. Nebylo by divu, kdybych měl z toho všeho blbnutí halucinace. Tak jsem to četl v jednom časopise: i slabej úder do hlavy může vyvolat otřes mozku a pak se objeví halucinace…

Když jsme se blížili k prvním chalupám, prohodila jedna z holek, ať se prej ohlídneme. Asi tak na dvě stě tři sta kroků vyšel z lesa kluk se psem, kterej byl ještě větší než Mouřenín. Právě s tím, co se mi před chvílí mihl v lese. Tak obrovskýho psa jsem viděl jen v Dančově posádce.

„To je …”

„Anko,” napověděl jsem, hned jsem si vzpomněl na toho vůdce party, kterej vyráží z křoví s indiánským pokřikem.

„To není Anko, to je Ilko. Jeho máma u nás učí, táta je velitelem posádky. Bez školy by to vydržel celej tej den, bez psa ale ani den.”

Tak nejsem sám, pomyslil jsem si, i tady na hranicích jsou kluci se stejnou krevní skupinou.

„Má psinec?”

„On jich nemívá víc, jen tak po jednom. Vojáci z posádky mu většinou dají starýho psa, kterej se už nehodí pro službu na hranici.”

„Kolik jich má teď?”

„Jen tohohle, každej večer ho vodí na procházku.”

„Není to ten Ilko, co o něm psali…”

„Jo, to je on, Ilko Pohraničník, všude v novinách ho tak chválili, že teď neví, jak vysoko nosit nos.”

Tak mě před dvaceti minutami můj čich neklamal. Ten pes určitě kolem balvanů běhal. Určitě tam byl i Ilko. Proč ale? Špehoval holky, nebo mě? Nejspíš mě: neznámýho na hranicích. Třeba právě pod ním se ulomil ten kámen, když jsem poslouchal Milenu. A když ne pod ním, tak pod Ankera.

Já už najdu způsob, jak se s Ilkem seznámit. Teď to není nejvhodnější chvíle. Když má psa a chodí po okolí, mohl někde zahlídnout Mouřenína nebo o něm něco zaslechnout. A co když ho ten sběratel psů sebral sám a někam ho zavřel? Holky ho vídají s jedním. Bodejť, s ukradeným nebude chodit na špacír.

Šel jsem mezi Milenou a jednou z holek a podpíral jsem se o ně. Když jsme se blížili ke vsi, snažil jsem se obejít bez jejich pomoci. I když mě tam nikdo neznal, nechtělo se mi, abych vypadal jako lazar. Právě se začali vyptávat, co se kde stalo. V každý vsi jsou zvědavci a nedají pokoj, dokud se to nedozvědí. Čumilově jsou ve všech věkovejch kategoriích a je to nejpočetnější plemeno.

„Drž se nás, nebo to bude ještě horší,” připomněla Milena.

V jejím hlase jsem zaslechl obavy, což mi dodalo kuráž. Každýmu dělá dobře, když o něj má někdo starost.

Sotva by se našel na celým pobřeží další kluk, kterej by tak potřeboval přátelský slovo. A taky povzbuzení, že určitě dobře pořídím. A taky že se za nic před novými známými a přáteli nemusím stydět. Ani já, ani oni. Takový povzbuzení jsem potřeboval, třebaže jsem se právě několik hodin vytahoval. Zřejmě jsem se právě proto tak vytahoval, že jsem si nevěřil, člověk dělá věci, který by nejmíň čekal.

Milena mi ukázala jejich domek. Abych nezapomněl, který to je, řekl jsem si, že si zapamatuju starou hrušku před domem. Tak obrovskej strom může sotva bejt taky někde jinde.

8

Strejdu Stavriho jsme našli snadno. Byl doma, zaháněl ovce do ohrady. Milena ho zavolala od vrat, ale on se jen otočil a hleděl si práce. Vadil se s ovcemi, vyhrožoval oslovi, že mu jich naloží, protože nepostojí, pak okřikl psa, aby ležel, a teprve potom přišel. Asi ho nejvíc baví dobytek. Malej člověk na krátkejch nohou s přivřenejma očima a posměchem v obličeji.

„Dobrý večeř,” pozdravil jsem. „Já jsem z Primorska, slyšel jsem od táty, že jste přátelé. Jmenuje se Stojan Dinkov, ale říkají mu Stojan Pekař.”

„Hra, Stojan Pekař …”

„Byl tu v Brodi na lovu.”

„To jsme teda kolegové …”

„Říkal, že jste přátelé a že u vás přespal.”

„Hm, přátelé …”

Šel mi na nervy, takhle může blábolit až do půlnoci a pak mi řekne, že nemá pro hosty volnou postel. Třeba mě má taky za banditu nebo uprchlíka.

„Takže ty nemáš kde přespat, co?”

„Já přijel dneska kvůli jedný věci, a kdyby to šlo…”

Zdá se, že ta jeho nedůvěřivost Milenu trochu zlobila, a tak se do toho vložila:

„Strýčku Stavri, my trhaly šípky a on nám pomáhal a pak si vymkl nohu …”

„To jste se teď seznámili, co?”

„Jo, teď.”

„To je dobře, přátelství je pěkná věc. Tu nohu dáme do pořádku, tak pojď dál.”

Až do tyhle chvíle jsem chtěl co nejdřív někam zapadnout, aby na mě lidi nečuměli, ale teď jsem otálel. Musel jsem se rozejít s Milenou a nechtělo se mi. Jak se vzdálí, určitě noha začne bolet. Celou tu cestu, co jsem se jí držel za rameno, nic nebolelo. Jakmile mě podpírala druhá holka, noha okamžitě bolela. Tak to bude zas. Je mi to jasný, ani nemusím bejt doktor. Tady mi ani kapitán Bloode nic nepomůže.

„Co stojíš, ty nemůžeš jít?” ptal se strejda Stavri.

„Ale jo, můžu. Ahoj, holky, moc vám děkuju.”

„Není to tak zlý, když se můžeš postavit, to bude brzy v pořádku.”

Jemu se to řekne, jenže já vím svý. Noha bolela tak, že jsem cítil bolest po celým těle. Nejhorší to bylo na levý straně v prsou.

Než jsme vstoupili do chalupy, řekl mi tátův přítel:

„O tvým tátovi jsem slyšel, chlapče, moc pěkný věci, ale neznáme se. Když sem jezdíval, nikdy jsme se nepotkali.”

Zastavil jsem se, nevěděl jsem, co mám dělat.

„Tak běž, běž. Něco sníš, ošetříme nohu a vyspíš se. Ráno je moudřejší večera.”

Fakt žádná smůla nepřijde sama. Kdy já konečně budu mít kliku!

Za chvíli bylo v jejich chalupě šíleně hlučno. Vrátila se Stavriho žena a tři děti. Pak přišel jeden kluk a o něm jeho táta prohlásil:

„Tak tohle je náš Ančo.”

Náš Ančo je o rok starší než já, je ale menší, takovej pořízek. Hned na první pohled na něm člověk pozná stopy jeho lumpáren: v pravým obočí a na levým uchu má jizvy. Dívá se drze a vyzývavě. Na rozdíl od Milenina názoru na troubu nevypadá a na to, že by ztratil řeč, taky ne. Jo, že nenechá holky na pokoji, to bych připustil. Nejvíc asi pálí za Milenou. Nebylo by divu, kdyby do ní byl udělanej. Proč si mě ale tak nedůvěřivě prohlíží, když o mně nic neví a vidí mě poprvé v životě! Třeba mu došlo, co jsem zač a proč jsem do Brodi přijel.

V Primorsku mě kluci vždycky velebili, jakej jsem prozírávej kapitán. Jenže v týhle vsi jsem za pár hodin nebyl schopen předvídat ani ten nejelementárnější průšvih. Měl jsem si totiž všimnout, že se ten kluk na mě kouká nejen nedůvěřivě, ale taky s nenávistí. Kdybych si toho všiml, tak jsem si ušetřil mechanický fackování.

Děti se kolem mě sesypaly a začaly se vyptávat, co se přihodilo. Jejich táta je rozehnal, žertem jim pohrozil, stejně jako hrozil oslovi nebo psovi, pak přinesl umývadlo s horkou vodou a začal mi třít bolavěj kotník. Ukázalo se, že to není nic nebezpečnýho, že se můžu na nohu docela dobře postavit.

„Slyšel jsem, chlapče, že tvůj táta se přátelí, se Stavrim ze sousední vsi, z Rezová. Tam přespával, když tam byl. On je Stavri Lovec, já sice taky lovím, jenže mně říkají Stavri Kozíčkář.”

Co mu mám teda vykládat, proč jsem do Brodi přijel, když o není tátův přítel. A co když. tenhle Kozíčkář nebo nějakej jeho kamarád schoval Mouřenína!

„Nějak ti ulítly včely. Jakpak ses sem vlastně dostal?”

Pověděl jsem to, co jsem říkal i holkám: že se můj strejda dozvěděl, že tu prodávají lovecký psy a že jsem mu jednoho přišel koupit.

Stavri mi ale tohle moje naivní vysvětlení nezbaštil.

„Stojana Pekare tady po Strandže kdekdo zná, ten by nejlíp mohl obstarat kdejakýho psa a nemusel by posílat syna.”

„Táta se se strejdou nesnáší, proto jsem jel já.”

„No tak dobře… Já si zaskočím na náves, abych viděl pár kamarádů, co se vracejí z lesa. Ty počkej, až žena uvaří večeři. Popovídej si s kluky a potom spát.”

Odešel, já ale pochybuju, že šel na náves. Nejspíš si myslel, že mám za lubem nějakou psí čertovinu. Nejspíš nevěří, že jsem syn Stojana Pekaře. Když tu zůstanu, může sem přivést milici, a než se vysvětlí, co jsem zač, budu sedět v base. I kdybych tam seděl jen hodinu, je to zkrátka ponižující.

Za posádkou taky jít nemůžu. Dančo už určitě volal zdejšímu kolegovi, a ten mě okamžitě pošle šupem do Primorska.

Fakt jsem si to hledání Mouřenína představoval jako Hurvínek válku. I kdyby měl čich jako pánbu, jak mě může zvětřit, když je někde v boudě? A spoléhat na vlastní čich, že poznám zrovna jeho pach, to je jako čekat, že mě jmenujou kapitánem vojenskýho člunu.

Ať je mi jak je, nesmím couvnout, dokud jsem k něčemu nedospěl.

„Ty jsi z Primorska, vid?” zajímal se Anko.

Zvědavost jsem ale u něj nezpozoroval ani v očích, ani v hlase. Proč se ptá, když to před chvílí slyšel.

„A tvůj táta se jmenuje Stojan Pekař, jo?”

„Jasně.”

„Ten jeho pes se jmenuje nějak ošklivě … kominicky.”

„Jo, přesně tak.”

„Proč mu nevymyslil nějaký hezký jméno?”

„Protože ten pes sám je hezkej dost.”

„Prej je o něm v nějaký knížce.”

„Hm.”

„A o nějakým klukovi, o jeho kamarádovi.”

„O klukovi taky.”

Ten dotěra toho ví až moc…

„Včera na návsi říkali, že se ten váš pes ztratil. I pohraničníci se dokonce po něm ptali.”

„Neztratil. Jeden tátův přítel s ním odjel na lov, tady do okolí.”

„To nevím, říkali, že zmizel, nebo že ho někdo ukradl. Někteří naši lovci s ním taky chodili na lov, znají ho, nikdo ho nikde neviděl, ani ve vsi, ani po lesích v okolí. Nechá se chytit?”

„Nikdy. Jednou se ho neznámí lovci snažili uvázat, ale on jednomu z nich ukousl prsty a vytrhl se. Pak se na něj vrhl, jako se vrhá na selata. Tenkrát byl kvůli tomu táta u soudu, málem ho zavřeli. Zachránil ho známej soudce, co s ním chodil na lov.”

Menší kluci chtěli, abych jim o Mouřenínovi ještě něco povídal, ale já jsem jim řekl, že jsem zapomněl batoh u Mileny, že si pro něj dojdu a pak že jim budu vypravovat.

Anko hned prohlásil, že mě k nim dovede. Já mu odpověděl, že vím, kde bydlí, a že tam zajdu sám. Vždyť je to hned vedle.

„Koukej, ať se neopozdíš a nezabloudíš. Dneska někoho viděli, bůhví, jestli to byl bandita nebo uprchlík. Měl ale pistoli. Prej je nebezpečnej, zaškrtil jednoho kluka v Burgasu. Před ničím se prej nezastaví, tak koukej, abys mu nepřišel do cesty.”

Všechno je možný, ale třeba mě chce jen vyděsit. Nebo je jako většina kluků z pohraničních vesnic tak bdělej. Anebo je to jen starost, aby se tátovu hostovi nic nestalo?

„Nekoukej, já tě nechci děsit.”

Třeba na tom něco je, řekl jsem si, je to tu konečně na hranicích.

Došel jsem před chalupu s hrušní, jak ale zavolat Milenu? Chodil jsem po silnici sem a tam a ona mě zahlídla, vyšla ven. Kývl jsem na ni, ale ona zavrtěla hlavou. Nevěděl jsem, vlastně jsem nechtěl vědět, co tím chce říct. Znovu jsem na ni mávl. Milena ale znovu zavrtěla hlavou a zašla do chalupy.

Bylo jasný, že nechtěla přijít, ale proč? Vždyť jsem ji nijak neurazil. Třeba jejím rodičům někdo navykládal, že šla s nějakým cizím klukem, oni jí vynadali a ona se teď bojí vyjít na silnici. Všechno je možný, proč se to ale všechno sype na mou hlavu?

Chtěl jsem jí říct, aby mi dala něco k jídlu, a takhle zůstanu bez večeře.

Vydal jsem se po silnici a noha začala znova bolet. Ne ale zase tolik, abych kulhal. A zřejmě jsem nekulhal, protože se ta bolest přesunula z nohy na levou stranu prsou.

Šel jsem pomalu a občas hvízdnul, s Mouřenínem jsme měli takový signál. Zaslechl by ho, i kdyby byl někde ve sklepě, a začal by štěkat, že by zbořil stěny.

Prošel Jsem několik ulic. Zbytečně tu mařím čas, měl bych se vrátit domů. Copak se ale můžu vrátit bez Mouřenína?

Taky nemá smysl čekat na návsi na lovce. Nikdo z nich by přece nešel na lov s ukradeným psem, když ho každej zná a ví, že je z Přímořská. To ale taky znamená, že ho odtud sotvakdo mohl ukrást. Anebo ho poslal k nějakýmu kamarádovi daleko odtud. Jenže jak by ho mohl uvázat, když se Mouřenín od nikoho uvázat nenechá!

Moč věcí mi nebylo jasnejch, a to mi vzalo náladu. Ještě nikdy jsem nebyl v takový bryndě. Nejspíš to všechno mělo jinej důvod. Byl jsem sám.

Když se setmělo, šel jsem k tý opuštěný boudě. Stál jsem před otvorem, kde kdysi byly dveře. Uvnitř to bývalý ovčácký obydlí vypadalo strašně. Za horka tu asi hledaly chládek svině, v zimě za mrazu se tu zase ukrývaly kočky a psi. Byly tu pozůstatky všeho toho. Na podzim sem asi zalízají hadi. Lepší místo na přespání bych určitě nenašel.

Posadil jsem se. Od rána jsem nejedl, ale hlad jsem neměl. Koukal jsem před sebe a nic jsem neviděl. Tak to vypadá, když někdo zpitomí. Já většinou takhle zblbnu, když dostanu lepáka anebo celou sérii.

Proč nechtěla jít Milena do kina? Dobrá, řekněme, že se opravdu bojí. Ono to riziko je. Proč ale nevyšla na silnici, když jsem na ni mával? Chtěl jsem jí říct, proč nemůžu zůstat u strejdy Stavriho, a že jdu do tý opuštěný boudy. A taky jsem ji chtěl poprosit o kousek chleba. Chtěl jsem jí zkrátka říct to, co jsem nikomu v týhle vsi říct nemohl.

Ze vsi bylo slyšet psí štěkot a bučení krávy. V lese čísi šustilo, ale co? Třeba to byl večerní vítr ve větvích, něčí kopyta nebo tlapy našlapovaly na suchý větvičky, nebo ryl kančí rypák v listí. Šakali se takhle večer vypraví k okrajovým chalupám nebo k ovčáckým kolibám. Někdy jich je celá smečka, to se ale stává v zimě.

Nejspíš tu kolem není nic, jen se mi to zdá. Takhle fantazíruje každej, kdo zůstane sám v lese. To pak jednomu i myšlenky bublají jako potok a člověk by nejradši utekl do první chalupy. Ať jé, kde je, jen aby nebyl sám v lese.

Místo abych běžel do Brodi, schoulil jsem se v boudě a snažil se usnout. Ze spaní jsem slyšel, jak vyjí šakali. Vypadá to tak trochu jako pláč, trochu jako hrozba.

Já je viděl v lesích u Ropotama, když jsem byl s tátou na lovu, jsou drzí a proradní. Když si člověk lehne a usne, klidně mu sežerou boty. A když jsou ve smečce, napadají nejen srny a prasata, ale i lidi. Kdo je sám v lese, tohle je pro něj největší nebezpečí. Neříká se nadarmo, že strach má velký oči.

Vytí se přibližovalo a sílilo. Vstal jsem. Měl jsem kudlu. Kdyby mě napadli, budu se bránit. Kdybych běžel ke vsi, hned by se na mě vrhli.

Všechno mi to připadalo tak reálný, že jsem už na palouku před boudou viděl hromádku ohryzaných kosti… Pak jsem zaslechl kroky lovců a srdceryvný volání o pomoc.

Dospělej tak ale nevolá, to je nějakej kluk nebo holka. Co když se mě Milena vydala hledat… aby mi řekla, že dostala vyhubováno, abych se nezlobil, že kvůli mámě nemohla ven …

Hlas přehlušilo vrčení a vytí.

Tak jsem si řekl, Dinko Námořník se možná sám bojí, když ale napadnou někoho jinýho, musí ha pomoc. Něco takovýho si musí říct každej, kdo má námořnickou duši.

Když ti musí holka pomáhat na nohy, je to ostuda, daleko větší ostuda ale je, když tě volá na pomoc a ty nehneš prstem. Když povinnost volá, může bejt dobrá i kudla, kterou člověk jinak nemůže ořezat ani tužku.

Šeptal jsem svou modlitbu, kapitáne Bloode, stůj při mně, a vyrazil jsem v tu stranu, odkud jsem slyšel volání. Hned na kraji lesa jsem brkl o kořen. Jak dlouho jsem běžel, jak jsem upadl, co jsem křičel, to všechno se mi ztrácí v červený mlze. Když jsem se z ní dostal, ucítil jsem takovou bolest, že jsem ani nemohl rozeznat, co je na mně zdravýho. Ohmatal jsem si tvář a měl jsem mokrou dlaň. To je jasný, rosa to není, řekl jsem si. Jazyk v puse mi připadal jako rajče, který se nedá ani spolknout, ani vyplivnout.

Postavit se jsem neměl síly, a tak jsem se plazil zase zpátky k boudě. Našátral jsem ten kořen, co jsem o něj zakopl. Nebyl to vlastně žádnej kořen, ale lano uvázaný kousek nad zemí mezi několika stromy. Zřejmě schválně. Bůhví proč a kdo to sem dal, na zvěř se přece takhle nelíčí, aby o to kdekdo zakopl. Nebylo slyšet už vůbec nic. Kdyby byli blízko lidi, musel bych to ucítit. Měli by přijít, aspoň se vychechtat, jak jsem do toho vletěl.

Hlava mi třeštila, že jsem vůbec nebyl schopen uvažovat. Bez dlouhýho uvažování bylo jasný, že tu žádní šakali nebyli, že nikoho nenapadli. Kdo jen tohle na mě nalíčil? A je to už všechno, nebo to bude pokračovat?

Doplazil jsem se do boudy. Kolem bylo pořád ticho, aspoň jsem necítil, že by lidi nebo zvířata byli nablízku. Praštil Jsem sebou do toho svinčíku, bylo mi jedno, jestli ležím na svinským trusu nebo na klubku hadů. Nemohl jsem rozeznat, jestli se mi něco ošklivýho zdá, nebo jestli jsme vzhůru, připadalo mi, jako bych ležel na rozžhaveným plechu. Něco mě dusilo, podařilo se mi zdvihnout se na loket.

Dusil mě dým, oslňoval mě oheň, plameny mě pálily do obličeje a do rukou.

Chtěl jsem pryč, ale v tom dýmu a plamenech jsem nemohl najít díru, konečně jsem Ji nahmatal a vyrazil jako šílenec. Něco na mně hořelo jako politý benzínem.

9

Čtenář jistě promine, autor má však dojem, že by se do toho měl vložit.

Dinko Námořník, Dinko Psičkář, skutečný uličník a budoucí kapitán zaoceánských lodí, zkušený mořský vlk (třebaže má pořád ještě obě oči), rytíř s mizernou kudlou v kapse a kavalír čestného slova kapitána, odpůrce žen, který je ale ochoten nalovit plnou tašku ryb neznámým děvčatům a nevím co ještě, tento můj bývalý dobrý přítel a budoucí nepřítel nemohl totiž vědět všechno, co se kolem něho semlelo. Snad proto, že — abychom ho citovali — ho to mechanické fackování přepadlo na souši. Být to na moři, kde se nebojí ani v proražené loďce, tam by při něm stál sám kapitán Blood a jeho námořnická duše by byla ve svém živlu. Prostě ho to potrefilo na souši.

Proto chci doplnit to, co Dinko v době, kdy málem uhořel, nemohl vědět.

Mouřenín pronásledoval raněného kance. Kanec neběžel rychle a pes byl na deset kroků za ním. Být menší, vrhl by se na něj, aby ho zadržel, než doběhnou lovci. Ale protože už měl s divočáky svou zkušenost, držel se v bezpečné vzdálenosti. Nejspíš byl od lovců hodně daleko, a tak se co chvíli ohlížel a štěkal. Jeho pán ty krátké signály moc dobře znal a vždycky ho dohonil. Stojan tu tentokrát nebyl, jenže každý lovec by měl vědět, kdy a proč takový pes štěká.

Hnal se přes dolíky a rokle, ale nikde nikdo. Mouřenín toho raněného divočáka nemohl pustit. To by bylo neodpustitelné a určitě by mu později za to vyhubovali, nebo by ho dokonce potrestali.

Kanec se u polovyschlé tůně zastavil, postavil se proti psovi a s krvácejícím rypákem výhrůžné zachrochtal. Mouřenín se zarazil, dobře věděl, co může následovat, a tak se držel na bezpečnější vzdálenost než při běhu. Štěkal hlubokým hlasem a nepravidelně. Jeho pán rozuměl i tomuto signálu a byl by okamžitě vystřelil. Mouřenín byl na to zvyklý, a tak se rozhlížel kolem a ustoupil dozadu. Za jedním stromem skutečně čouhala hlaveň pušky. A třebaže už ohlušujícím ranám těch černých holí přivykl, přece se raději držel stranou. Po výstřelu se kanec zhroutil do tůně a zmítal sebou ve stojaté vodě.

Už nebylo třeba štěkat. V mládí se na zabitou zvěř vrhal, snažil se urvat kus masa, teď si ale lehl a nespouštěl kance z očí, jako by se bál, že vyskočí a uteče. Současně pozoroval střílejícího lovce.

Pak se stalo něco, co ještě nikdy neviděl. Ten lovec místo aby měl radost a běžel ke zvířeti, utekl pryč. Vyšplhal se na pahorek a schoval se za stromem. Byl to silný člověk s prázdným batohem na zádech. Toho mezi lovci nikdy neviděl. A ať se schovával jak chtěl, Mouřenín každou chvíli zahlédl jeho koleno nebo hlaveň pušky. Pes dobře znal svou povinnost: u zabité zvěře musí ležet tak dlouho, dokud nepřijdou lovci s puškami, noži a batohy. Zároveň si však všiml něčeho jiného: jakmile se člověk s puškou skrývá, určitě číhá na zvěř.

Mouřenín se zvedl a viděl, že se neblíží zvíře, ale člověk. Po stopě, kudy honil kance, běžel hubený mladík na křivých nohou, kolíbal se jako vykrmená kachna. Už včera si Mouřenín všiml jeho kachní chůze a taky toho, že páchne česnekem. Schovával se za stromy a za křovím, pak zase vyrážel kupředu, což mu připomínalo útoky šakalů. Ve svém psím vědomí mu začal říkat Šakal.

Šakal zahlédl zabitého kance v polovyschlé tůni a křikl:

„Tak vylez, vole, ať jseš, kdo jseš!”

Mouřenín pozoroval skrytého lovce za stromem na vršku. Vylezl ze svého úkrytu a pomalu sestupoval po svahu. Když se přiblížil, ucítil Mouřenín pach dobytka. Kdyby jeho psí mozek uměl pojmenovávat lidi, říkal by mu Vůl.

„Tys ho, Mite, odpráskl?” ptal se Šakal a Mouřenín z hlasu poznal, že má z toho setkání radost. /

„Proč bych ho neodpráskl? Vy je vyhánějte ze křoví, já po nich budu střílet. Já už vím, kde si na něj počíhat. Co s ním teď budeme dělat? Snad bys ho nedal tamtěm?”

„To myslíš, že jsem takovej trouba? Vrátím se ke skupině a řeknu, že jsem ho nedohonil. Určitě tě neslyšeli. A i kdyby slyšeli, v těchhle lesích je lovců.”

„Já dojdu pro vůz.”

„Na kance se teď vykašli, chyť psa, ten nám pak chytí spousty kanců.”

„Čí je ten pes?”

„Jak to, to je přece Mouřenín z Primorska.”

„Ten by za to stál, chytit ho, jenže jak, já slyšel, že na sebe nedá sáhnout.”

„Ty máš vždycky u sebe řetízek, udělej laso, umíš přece chytat zvířata do lasa.”

Mouřenín poslouchal, ale ničemu nerozuměl. Šakal patřil ke skupině přítele jeho pána, který ho sem přivezl autem. V takovém případě jsou lidé kolem něho také přátelé a nemusí se jich bát. Proto přes ten znepokojivý šepot nic špatného nepředpokládal, ležel a lízal si poraněné tlapy a otrhával bodláky. Když zaslechl kroky blízko sebe, zdvihl hlavu. A právě v tu chvíli se stalo to neštěstí: na krku se mu stáhla smyčka z řetězu. Okamžitě se vrhl na Vola, Šakal však zamával holí. Mouřenín znal její sílu a věděl, že nemá smysl zápasit s člověkem, který má hůl. Zavrčel tedy jen, a pokud mu to řetěz dovoloval, odtáhl se.

„Vezmi si tu hůl, ale nebij ho,” nařídil Šakal. „Zapamatuj si, jak nebudeš mít hůl, vrhne se na tebe a prokousne ti krk. Když ji máš, půjde za tebou jako beránek. Z lesa vylez, až se setmí, aby tě nikdo neviděl.”

„Vykašli se na toho psa. Přece nenecháme takovýho kapce šakalům a liškám.”

„V noci ho odtáhneme.”

„Pokud z něj ještě něco zbude.”

„Mysli na budoucnost, teď je důležitější Mouřenín. S tímhle psem budeme mít stovky takovejch kanců. Já už musím jít, aby jim nebylo podezřelý, co jsem kde dělal.”

Pes šel pokorně za Volem, který se co chvíli opatrně ohlížel. Bál se, aby ho nekousl nebo mu neutekl. Mouřenín však už věděl, že je zbytečné pokoušet se o útěk, jestliže má na krku řetěz a jestliže lovec má kromě pušky i hůl. Měl žízeň. Vola však nenapadlo, aby se zastavil u řeky nebo u kaluže.

Zdálo se, že se psovod unavil anebo nespěchal, posadil se totiž a také Mouřenína vlídně vybídl, aby si sedl. Pes mu porozuměl a zaujal svou obvyklou pózu — položil si hlavu na přední tlapy. Pokoušel se dokonce usnout. Byl po honu unaven, nepředstíral, že spí. Volovu drmolení nerozuměl a vůbec ho nezajímalo. Když tu není jeho pán, Stojan nebo Dinko nebo jejich přítel, který ho do těchhle lesů přivezl autem, s nikým jiným se nemůže kamarádit.

Když se setmělo, zavřel ho Vůl do osamělé chalupy na jednom palouku. Nezvětřil tam ani zvířata, ani lidi. Na takových samotách přespával se Stojanem. Ve světnici byla železná postel s potrhaným slamníkem. Na kamnech ležely neumyté talíře, po podlaze lezli mravenci. Páchlo to tu myšinou.

Vůl ho přivázal k posteli, na zem hodil kus chleba, a než odešel, cosi mu nařizoval, co Mouřenína vůbec nezajímalo. Pak to v zámku dvakrát cvaklo. Ten kovový zvuk dobře znal, ze zkušenosti věděl, že to potom dveře dokáže otevřít jen člověk. Pak zaslechl vzdalující se kroky. Povzdychl si a ulehl. Pochopil, že se teď může klidně vyspat a že ho nikdo nebude vyrušovat.

Jednoho rána ještě za svítání zaslechl Mouřenín kroky. Ve dveřích cvakl klíč, pak vešel Šakal s puškou přes rameno a s holí v ruce. Hodil mu kus masa a vlídným hlasem ho vyzval, aby žral.

Mouřenín sledoval, jak maso dopadlo na podlahu, pak se znovu podíval na lovce.

„Jen si vem. Copak nemáš hlad? To je z toho kance, co jsi uštval. Jen se nažer, dneska nás čeká moc práce. Nebo jsi vyhlásil hladovku?”

„Ten žrát nebude,” ozval se Vůl stojící ve dveřích.

„Však on si dá říct, až vyhládne. Teď půjdeme na lov. Na lov, Mouřeníne!”

Pes věděl, co ta výzva znamená. Na lovu je to vždycky zajímavé. V lese nebude uvázán. A kdoví, třeba se tam někde objeví Stojan, Dinko nebo ten jejich přítel, který ho sem přivezl autem.

Šakal ho vedl na řetěze. Když byli v lese tak hluboko, že už nebylo slyšet, bečení ovcí a kokrhání kohoutů, oba lovci se každou chvilku zastavili, prohlíželi pěšinky a křoví.

Mouřenín věděl, co hledají, a také čichal po zemi. Žádnou stopu nezachytil, ale cítil zvířecí pachy. Čas od času zdvihl hlavu a větřil. Proběhlo tudy pár dlouhonohých zvířat s dlouhými krky a velkýma ušima, ale ta ho nezajímala, a tak běžel dál.

Pak se zarazil před trnitým křovím, ztuhl a bouřlivě dýchal. Zachytil hledaný pach, třebaže žádné zvíře neviděl. Chtěl vyrazit dopředu, ale řetěz ho zarazil. Oba lovci se o něčem dohadovali, ale on tomu nerozuměl.

„Uteče nám,” řekl Vůl.

„Obejdi to křoví.”

„Já ho obejdu, ale ty pusť psa. Chytí ho živýho.”

„Když ho pustíme. Už ho nechytíme. Uteče.”

„Ať jde třeba k čertu, hlavně když nepropásnem to prase.”

„S tímhle psem můžeme mít prase každej tejden.”

Pak se ozval nějaký šramot. Mouřenín vyrazil kupředu a zaštěkal.

„Je pryč,” konstatoval smutně Šakal.

Vůl si hlasitě odplivl a zapálil si cigaretu.

„Teď můžeme chytat lelky.”

Po několika hodinách se podobná příhoda opakovala a oba lovci se pohádali. Křičeli, vztekle se dívali po Mouřenínovi, pak sundali batohy a posadili se k jídlu. Také jemu hodili kus salámu, on si ale jen přičichl a přivřel oči, aby se na něj nemusel dívat. Pokušení bylo veliké, a tak se odtáhl, jak mu jen řetěz dovoloval.

Když se najedli, povídal Šakal něco, z čeho Mouřenín rozuměl jen opakovanému slovu „voda”. Přivřenýma očima se díval, jak se lovec k němu blíží. Přicházel bez pušky, bez hole, zatímco ten druhý o kus dál klečel.

Mouřenín se připravil ke skoku, jako by ucítil v křoví divočáka. Když ho pak Šakal odvázal, vrhl se na něj, kousl ho do ruky a pak se dal do běhu.

Řetěz mu ale bránil v běhu, nemohl skákat tak dlouhými skoky. Oba muži za ním křičeli, zaslechl dva výstřely, slyšel, jak ty drobné kamínky, které tolikrát dostal do kožichu, zasvištěly. Mnohokrát viděl, že ty drobné kamínky zastavily i divoké svině. Křik obou lovců utichal, jeho to ale neuklidnilo. Od takových lidí je třeba být co nejdál. Upaloval tak rychle, jak neběhával ani při honu na divoké vepře. Řetěz se zachytával o větve a kořeny, tloukl ho do nohou. Cesty v těchhle lesích neznal, věděl však, že musí utíkat, dokud mu síly stačí. Od těch zlých lidí, kteří ho chtěli vzít jeho pánovi a jeho nejbližším přátelům, musel co nejdál.

Zarazil se v potoce. Nastražil uši, a když se přesvědčil, že nablízku nejsou lidé, začal lačně chlemtat vodu. Pak dlouho větřil. Nezachytil příznaky ničeho živého, a přece pokračoval v cestě. Instinkt ho vedl směrem, který ho vzdaloval od lovců. Ten směr ho vedl přes dolíky a kopce a on netušil, kam ho dovede. Zkušenost ho přesvědčila o jednom: čím dále od zlých lidí, tím líp.

Ve svých soubojích s dvounožci Mouřenín nikdy neodhadl jejich zákeřnost. Kdoví, třeba stejně jako naivní a důvěřiví lidé usuzoval podle sebe.

Utíkal a utíkal a nevěděl kam, pro jeho pronásledovatele proto nebylo těžké „chytnout ho podruhé. Pomohla jim v tom náhoda.

Řetěz se o něco prudce zadrhl. Mouřenín chtěl uskočit, ale nešlo to, málem se uškrtil. Řetěz drželo něco, co nepáchlo po živočichovi. Strčil do toho, ale ani se to nehnulo. Přiblížil se tedy opatrně, připraven kdykoli uskočit. Železné kroužky řetězu ležely na zemi a on je až ke konci očenichal.

Zachytily se o kořen. Zahryzl se do něj, byl tvrdý, ne však zase tak tvrdý, aby ho nepřehryzl. Hryzal a vztekle vrčel.

Uvolnil řetěz a hnal se dál. Myslel, že se už zbavil pronásledovatelů, a tak zvolnil krok, rozhlížel se a oddychoval. Měl hlad, ale neviděl žádné zvíře, které by ten hlad zahnalo. Přikrčil se u pěšiny, již přetínaly staré stopy lesní zvěře. Když tudy chodil dřív, půjde třeba zase.

Dočkal se zajíce. Nic netušící zajíc vždycky párkrát poskočil a pak se zase zastavil, jako by chtěl malým ukázat, jak se to dělá. Mouřenín \se s těmi dlouhouchými a dlouhonohými kočkami vždycky snadno vypořádal, když si na ně počkal u křoví. Vypořádá se i s touhle a bude mít báječnou večeři. Při té představě se už olizoval. Počkal si, až se zajíc přiblíží na doskok, pak skočil, ale tlapami na něho nedosáhl. Zadržel ho řetěz.

Když Mouřenín viděl, že tu dlouhouchou kočku nedohoní, začal mlátit hlavou, aby se od té železné tíhy osvobodil. Řetěz ho ale bil po hlavě a po hřbetě, až kvičel bolestí. Když si pak chtěl lízat poraněný hřbet, ucítil lidský pach a ohlédl se.

Jeho pronásledovatelé ho překvapili — jeden na něj namířil pušku, druhý držel hůl.

„Pojď sem, Mouřeníne, pojď, kamaráde.”

Šakalův hlas zněl přátelsky, on se s ním ale nemohl přátelit. Jako při všech nebezpečných situacích se pokusil o útěk. Mohl běžet v tu stranu, kde nestáli, ale tam byl strmý břeh. Mohl utíkat i po svahu, jenže tam dole se mu okamžitě postaví do cesty. To chápal i jeho psí rozum. Vybral si strmý břeh.

Hned při prvních skocích se řetěz zachytil o kameny a on padl na hřbet. Než se vzpamatoval, viděl nad sebou Šakala s holí v ruce, s nohou na řetěze. Jeho hlas usiloval o přátelský tón, Mouřenín v něm však zaslechl přetvářku. Byl ve střehu.

„Tak pojď, Mouřeníne, jsme přece kamarádi. Neutíkej od nás. Buď jen s námi, vždycky jen s námi. Budeme spolu chodit na lov, honit divočáky. To budou, pane, lovy.”

Naslouchal neznámým slovům. Jejich smyslu však dobře rozuměl. Slibovala ty nejpříjemnější radosti, bez nichž by sotva dokázal žít.

„Tak pojď, kamaráde, pojď domů. Dneska už toho bylo dost. Zítra půjdeme zase spolu. Nic jinýho ti, hochu, nezbejvá, z toho se nedostaneš. Čím dřív se skamarádíme, tím líp pro tebe i pro nás. Hole se neboj, my tě bít nebudeme, ale taky ji nezahodíme. Rozumíš, nebudeme tě bít, kdepak. Kamarádi se nebijou. A proč se hádat, když jsme s tvým pánem přátelé. Se Stojanem i s Dinkem.”

„Tak už nech toho žvanění,” osopil se Vůl.

„Jakýpak žvanění, vždyť se na něj podívej!”

Mouřenín nespokojeně kroutil hlavou a větřil.

Šakal ukazoval prstem na sebe a chtěl mu vštípit jedno:

„Já budu pro tebe i Stojan, i Dinko. Budu tvůj pán. Vidíš, jak se rozhlíží, a ty budeš vykládat, že žvaním a že ten pes tomu nerozumí. Všemu rozumí a my ho můžeme získat jen dobrým slovem.”

Mouřenín šel krotce za lovci. Byl moc unaven, mnohem víc než po honu na raněného kance. Už se setmělo.

Zavřeli ho do známé místnosti páchnoucí po myších, přivázali k posteli, dali mu chléb a domlouvali mu, aby se nažral. Lehl si u postele tak daleko od potravy, Jak jen mu to řetěz dovoloval. Slyšel, jak přede dveřmi ti dva hovoří a jak jejich hlas tichne, jako by ho odvál vítr. A i kdyby ho dobře slyšel, stejně by ničemu nerozuměl.

„Někdo nás pozoroval a utekl,” řekl Šakal.

„Tys někoho viděl?”

„Ne. Slyšel jsem kroky.”

„Třeba to bylo zvíře.”

„Kroky člověka od zvířecích pořád ještě rozeznám.”

„Že bychom ho trochu vyděsili?”

„Kdo se touhle dobou vypraví do lesa, toho sotva vyděsíš nějakým prásknutím.”

Mouřenín zrovna usínal, když pod oknem zaslechl opatrné kroky, které přešly ke dveřím. Zachytil neznámý pach, který se odlišoval od pachu česneku a dobytka. Tak jsou cítit slunečnicová semínka, co je jí Dinko a jeho kamarádi, když sedí na lavičce a celé hodiny vykládají.

Klika několikrát zacvakala, ale dveře se neotevřely. Ozval se opatrný tlumený šepot, který mohl sotva zachytit dokonce i ostrý psí sluch. Určitě to nebyli ti dva, šakal a Vůl. Nebyli to ale taky žádní blízcí, jejich pach by rozpoznal na dálku.

Kroky přešly znovu k oknu, kde něco zarachotilo. Mouřenín zavrčel a zaštěkal, ale nehýbal se. Pak se rozlítlo okno. Ucítil pach semínek docela zřetelně a zaslechl popotahování: tak popotahují usmrkaní kluci.

Někdo si stoupl na postel, o zem ťukla hůl, něčí ruka se chopila řetězu a neznámý hlas ho vyzval.

„Ticho, Mouřeníne, buď hodný. Žádný rámus, my ti neublížíme. Uvidíš, že se skamarádíme. Teď pojď s námi. Tak pojď, jsi přece chytrej pejsek. Běž, ať tě nemusím popohnat holí. Dveřmi ne, oknem. Tak, skoč.”

Mouřenín mohl sotva předpokládat, co může po tom skoku oknem následovat. Psí rozum neumí ani plánovat, ani předvídat.

Instinkt utéci neznámým lidem, jejichž přátelský tón mu byl podezřelý, ho nutil, aby skočil tak, že se řetěz z rukou jeho nových dobrodinců vysmekl. Hůl se rozpřáhla pozdě. Den a noc stačily k tomu, aby si vytvořil reflex o délce řetězu. Pak skočil podruhé a potřetí a pak ani sám nemohl uvěřit, že utekl, I když se za ním tlumené volání vzdalovalo.

Utíkal jako předtím, aniž znal cestu, utíkal, aby byl co nejdál od svých pronásledovatelů a od chalupy páchnoucí po myších. Řetěz se zase táhl pod ním, zase ho tloukl do nohou a pletl se mu pod ně. Pak o něco zachytil a zarazil se.

Ani skokem se nevytrhl. Lidský pach necítil. Několikrát sebou škubl, ale řetěz nepovolil. Očuchal ho. Končil mezi dvěma stromy silnými jako jeho packy. Byly důvodem jeho zdržení, a tak se do nich zahryzl. Zvětřil šakaly a zvedl hlavu. Pomalu a opatrně se k němu blížily čtyři páry očí. Nebyli to přátelé, od nich nemohl nic dobrého čekat. Zaslechl kroky, slyšel jejich dech, stál a čekal.

Útočníci se přiblížili na několik skoků. Takovou drzost Mouřenín nesnášel. Tím spíš u zvířat, která nenáviděl. Docela zapomněl, že Je uvázán, a vrhl se na nejbližšího. Řetěz ho však strhl zpátky, až se svalil, a tu se na něho všichni vrhli.

Mouřenín se s podobnou smečkou už několikrát vypořádal. Hned v prvních okamžicích zahryzl prvního. Což ostatní polekalo, takže uskočili stranou. Příliš se však nevzdálili a útočili dál. Když nedosáhl na zbylé tři, vylil si vztek aspoň na mrtvém. Roztrhal ho jako slepici, lačně hltal jeho maso a vrčel.

Když před ním zůstaly jen kosti, kusy kůže, páchnoucí vnitřnosti a chlupy, vzpřímil hlavu. Po ostatních útočnících nebylo ani památky.

Snad ze zoufalství nebo z únavy si Mouřenín lehl, usnout však nemohl. Zneklidňovaly ho vzdálené lesní šelesty. Jeho psí mozek nedovedl pochopit, proč ho kdo zadržel. Takové trápení mívali na svědomí vždycky jen lidé, tady ale žádného člověka nezahlédl. Znovu se pokusil osvobodit, ale řetěz nepovolil.

Mouřenín se posadil na zadní tlapy, hlavu zdvihl k větvím nad sebou a z mohutné hrudi se mu vydralo volání, jímž jeho pradědové za zimních dní svolávali smečku. Sotva čekal, že se mu někdo ozve. Jeho vytí plné bolesti a nenávisti probudilo a vylekalo ptáky i zvířata a les zašuměl neviditelným neklidem.

Vlci se na podobné vytí obvykle ozývají. Mouřenín nečekal odpověď, jen sebou několikrát trhl, ale nic se nezměnilo. Nedaleko proběhl zajíc, jehož nemohl dohonit, a lak jen zaštěkal. Štěkal déle, než v takových případech míval ve zvyku. Asi tím vypovídal svůj hněv na zvíře, které mu uteklo, i na to, co ho tu zadrželo.

Štěkal tak celý den a podle štěkotu ho mohl každý nalézt. Zvířata nedovedou předvídat následky svého chování, a tak se někdy sama dostanou do pasti.

Měl žízeň a zlost na všechno, a proto štěkal na každý ptačí hlas a nejasný lesní zvuk, dokonce i na brouky, kteří tu bzučeli v listí. Ztichl, až když zvětřil lidský pach. Lehl si, přitiskl se k zemi, ale nedokázal se ukrýt. Blížili se k němu ti dva, co páchli jako slunečnicová semínka. Podle opatrných, nejistých kroků mohl soudit, že jsou stejné zkušení jako první dva, kteří ho zavřeli v chalupě páchnoucí po myších. Takové bázlivce většinou zahnal pouhým zavrčením, nebo když párkrát zaštěkal. Teď to nešlo.

Oba měli hůl; kdyby se na ně vrhl, způsobilo by mu to jen bolest. Zároveň ale neovládal svůj vztek, a tak vycenil zuby a zavrčeL

„Tiše, Mouřeníne, tiše, kamaráde,” říkal mu týž hlas, který ho donutil vyskočit oknem. Zaslechl i noční posmrkávání. „A nevrč, nebo dostaneš. Stromky jsi přehryzal, ale ze, řetězu ses stejně nedostal. Vidíš, nedá se nic dělat, nám neutečeš. Pojď teď za námi, zavřeme tě do boudy, aby tě nenašel tvůj pán, a až potom odjede, bude všechno v pořádku.”

Posmrkující semínkář ho vedl na řetězu a ten druhý, zamlklý, šel za ním. Aby připomněl, co drží v ruce, tu a tam praštil holí o kámen nebo o strom.

Mouřenín šel se sklopenou hlavou a se staženým ohonem jak vzteklý pes a ze zvyku čenichal po zemi. Nezachytil však žádný čerstvý pach. Když ale došli na vozovou cestu, zarazil se, protože zvětřil ten nejznámější a nejpříjemnější pach. Nejdřív nevěřil, že by tudy šel jeho pán.

„Zvětřil divočáky,” poznamenal posmrkující semínkář.

„Nebo taky srnu. Že bychom ho pustili?”

„A kde ho pak budeme hledat?”

Mouřenín jim nerozuměl, a dokonce je ani neposlouchal. Sledoval pach na zemi. Říkal mu jasněji než kterýkoli hlas, že tudy nedávno šel jeho přítel a ochránce. Ty stopy byly tak čerstvé, že se každou chvíli rozhlížel, čekal totiž, že ho zahlédne za nějakým stromem. Byl tak rozrušený, že sebral všechny síly, aby vyrazil kupředu, dohonil svého přítele a těm neznámým lidem uprchl.

Semínkář, který ho vedl, brkl a upadl. Mouřenín ucítil, že ho nikdo nedrží, a tak se mohutnými skoky vydal za známým pachem. Křik a nadávky těch dvou ho jen nutily k tomu, aby od nich byl co nejdál.

10

Bunda na zádech mi určitě hořela. Třebaže jsem byl od boudy už dost daleko, pořád jsem cítil hořko. Svlíkl jsem tedy bundu a válel se v trávě. I v tý tmě jsem viděl, že už se nedá nosit, a tak jsem ji zahodil. Utekl jsem asi na sto kroků a posadil jsem se. Bouda hořela. Nikoho jsem kolem neviděl. Ten nebo ti, co to udělali, už jsou odtud daleko. A i kdyby byli nablízku, schovali se a pozorujou.

Lano v lese a bouda v plamenech, to všechno znamenalo, že mě chce odtud někdo vyhnat, nebo si to se mnou rozdat. Kdo ale a proč?

Bylo riskantní zůstat na palouku, proto jsem se kvapem vypravil do vsi. Něco mi prolítlo hlavou, a tak jsem se dal do běhu. Doběhl jsem k vratům strejdy Stavriho a zahvízdal jsem signál, na který se Mouřenín vždycky ozval. Říkali, že Anka psi nezajímají, co kdyby ho ale tentokrát zavřel. Buď on, nebo jeho táta.

Zahvízdal jsem podruhé, ale žádná psí odpověď.

V kuchyni se svítilo. Vešel jsem na dvůr a zaklepal na dveře.

„Dál,” křikl zevnitř strejda Stavri.

Otevřel jsem. Ležel na kanapi a četl noviny, jeho žena pletla svetr.

„Tuláku, co to máš na obličeji? Celý ohořelý, samá saze, samá modřina a drápanec.”

„To nic. V tý tmě jsem zakopl a zamazal jsme se.”

Nad umyvadlem viselo zrcadlo a já se do něj podíval. Já měl takovou hubu, že mi prostě nemohli věřit. Obličej jsem měl nejen od sazí a od bláta, ale taky samou krev. Nos modrej jako kořala, pod nosem zaschlou krev, jak jsem si ji nestačil utřít.

„Kde je Anko?” ptal jsem se jakoby nic a sledoval jsem oba v zrcadle.

„Kde by byl? Už před hodinou šel spát,” odpověděl strejda Stavri.

Zřejmě ale znal spády vlastního synáčka moc dobře, a tak vstal a nakoukl do komory, kde spaly děti.

„Není tady, já ale viděl, jak šel spát…”

„Já taky,” potvrdila matka.

Taky já nakoukl do komory. Nejmenší, asi pětiletý kluk zdvihl blonďatou hlavu a povídá:

„Anko šel spát, ale pak na něj někdo zapískal a on šel zase ven.”

„Jak mohl jít ven, když jsme ho s maminkou neviděli?”

„Bodejť byste ho viděli, když vyskočil oknem.”

„To je mi pěkný! A kde ses toulal ty?” otočil se Stavri na mě. „Proč ho vlastně sháníš?”

„Protože… protože jsme byli spolu, já se pak zakecal s holkama a nevěděl jsem, jestli už šel domů.”

„Umyj se a navečeř. Anko se vrátí, kam by šel.”

Matka pletla a bručela si pod nos:

„Já ti pořád říkám, abys ho držel zkrátka, že to je uličník, ale ty pořád, ať si prej pohraje, je to dítě… Hraje si a nosí domů čtyřky a mně je hanba před lidma. Když potkám učitele, nevím kam s očima.”

V tý chalupě jsem nemohl jíst ani spát, i kdybych měl hladovět tři dny a spát na ulici. Nevím proč, ale nešlo to. Řekl jsem, že se za chvilku vrátím, a koukal jsem vypadnout, aby mě nezdržovali.

Kam jsem mohl jít, než se flinkat po ulicích, dokud něco kloudnýho nevymyslím.

Anko šel spát, aby viděli, že usnul, pak někdo z party, či spíš z bandy, zapískal a on vyskočil oknem. Když jsem říkal, že půjdu k Mileně, chtěl mě vyděsit nějakým hrdlořezem a banditou. To je jasný, chtěl mě psychicky zpracovat.

Ale proč?

Mouřenín je možná u něho nebo u někoho z jeho kamarádů. Zaslechli, kdo jsem a proč jsem do Brodi přišel, a chtějí mě ze vsi vyhnat, abych psa nehledal.

Třeba se ale taky pletu. Anko se mohl docela klidně courat s kamarády po vsi a já mu připisuju bůhvíjaký hříchy. Copak by mohl zapálit boudu hned po tom, co mě jeho táta přijal jako hosta? Třebaže není tátův přítel?

A i kdybych si na Anka počkal a načapal ho, že se vrací oknem, stejně ho neusvědčím, řekne, že ho zavolali kluci. To, že se pozdě vrací, ještě není důkaz, že mě chtěl s partou vyděsit šakaly a že zapálili boudu.

Stál jsem, nevěděl, kam jít a co dělat. Někdo se přede mnou zastavil. Sám jsem nevěděl, jak to přišlo, že jsem najednou hrábl do kapsy pro kudlu. Asi zapracovala zkušenost.

„Ruce vzhůru a nesahej do kapes!”

Jeho hlas zněl dětsky, ale vzbudil respekt. Přede mnou stál kluk se psem. TI dva, které jsem viděl za dne: Ilko Pohraničník a jeho obrovskej pes. Ten pes mi připadal strašnej jako pes baskervilskej.

„Tak dělej, ať to nemusím opakovat!”

Fakt je to, že ten kluk je kanón. Chtěl jsem se s ním skamarádit, a teď to vypadalo, že mu budu muset dát do zubů, až se skutálí. Že si s ním budu muset krátce podiskutovat. Zarazil mě ten pes. Byla sice tma; ale já viděl, jak upřeně pozoruje každej můj pohyb. To není žádnej obyčejnej ovčáckej čokl, to je cvičenej pes. Stačilo, aby jeho pán řekl slovo nebo udělal nějaký pohyb, a vrhne se mi na hlavu. Proto i ten kluk stál tak klidně a hrabal se rukama v kapsách. I kdybych se po něm sápal, nebavil by se se mnou. Všechno by zařídil pes.

Snažil jsem se uklidnit, ale sotva jsem se ovládal.

„Hele, kamaráde, nech mě na pokoji a jdi si po svým.”

„To právě jdu, zajímá mě, kdo jsi a proč jsi sem přišel.”

„A neměl by ses radši připravovat do školy?”

„Ty by ses měl asi taky učit, ale nevidím, že bys měl knížky.”

„Zdá se, že v týhle vesnici se o banditech každýmu zdá i v noci.”

„Bandita nejsi, na první pohled je ale vidět, že nemáš kde spát a že se skrejváš.”

„Tobě to zapaluje.”

„Naopak, moc věcí mi je nejasnejch, proto musíme jít na národní výbor a odtud zavoláme na posádku.”

Napadlo mě, abych ho poslal někam, ale pak jsem se podíval na psa a ovládl se.

„Běž přede mnou a nezkoušej zdrhnout, Pirinovi neutečeš.”

Povzdychl jsem si tedy a vykročil směrem, jak mí naznačil.

Na výboru mě Ilko nechal na chodbě a psovi přikázal:

„Pirine, hlídej!”

Pes nedal najevo, že příkazu rozumí. Jenže od takovýho služebního psa se dá sotva očekávat, že by kolem člověka skákal jako vesnickej voříšek.

Že mě budou mít za uprchlíka, není tak zlý, říkal jsem si, horší je, že mě ráno prvním autobusem pošlou do Primorska.

Ve dveřích, který za Ilkem zapadly, byly takový škvíry, že jsem klidně vyslechl celej jeho telefonickej rozhovoř,

„Táto, je tady jeden kluk. Nechce říct, odkud je a proč přišel do Brodi. Celej den tu obcházel a teď se toulá po ulicích.”

Takže mě sledoval tenhle dobrák… Jeho táta se ho něco zeptal.

„Hned to zjistím.”

Dveře se otevřely a Ilko se mě zeptal, jestli se jmenuju Dinko a jestli jsem z Primorska. Přitakal jsem a on se znovu chopil sluchátka. Jeho výraz se úplně změnil. Po zamračeným klukovi nebylo ani památky.

„Jo, je to on. Můžu ho přivíst k nám?”

Už jsem slyšel i otce, měl zřejmě silný hlas.

„Samozřejmě, přece ho nenecháš spát na výboru. Řekni mu, ať se zítra prvním autobusem vrátí do Primorska. Vysvětli mu, že jestli nepůjde sám, že ho pošlu eskortou a že se mu celá vesnice bude smát. Dej mu najíst a ať se vyspí u tebe. Jasný?”

„Jasný, jenže bych mu rád pomohl nalízt Mouřenína.”

„To není vaše starost, rozumíš? Haló, proč neodpovídáš?”

„Rozumím.”

Kluk položil sluchátko a podal mi ruku.

„Promiň. Já jsem Ilko a tohle je Pirin Druhý. Tvoje jméno znám. Tys ten rozhovor s tátou slyšel, ne? On Je velitelem posádky a ví, že jsi sem dneska přijel.”

Chtěl mě vzít kolem ramen, ale byl menší než já a nedokázal to. Zasmál jsem se a přikrčil se, on se taky zasmál a otočil se na psa.

„Pirine, podej mu pac, je to kamarád.”

Pes zvedl pravou tlapu. Pozdravili jsme se.

„Jde se k nám. A ty mi o sobě povídej. Potom budu povídat zase já.”

11

Z Ilka se vyklubal milý a srdečný kluk. Cestou k nim jsem mu vyprávěl o sobě a o Mouřenínovi, jak to všechno bylo. Pověděl jsem mu taky, co se mi večer přihodilo. On se ale pořád jen vyptával, chtěl si dokreslit to, co viděl, slyšel a četl o mně a o Mouřenínovi.

Sotva jsme vešli na dvůr, jeho máma nás už ve dveřích vítala. Manžel jí asi volal, že přijdeme. Z jejího pohledu jsem pochopil, že se jí pozdní příchod jejího syna nelíbí, a kdybych nešel s ním, že by to slízl.

„Pojď dál, chlapče.”

Když jsme kolem ní procházeli, vzala mě za rameno a zadívala se mi do obličeje.

„Co je tohle, s kým jste se to rvali?”

Ilko mi okamžitě přispěchal na pomoc.

„Nic zvláštního, mámo. Jel na vlečňáku traktoru a ten se svalil do příkopu.”

Ten kluk lhal daleko snadněji, než jsem to kdy dokázal já. Mluvil tak přirozeně a samozřejmě, že člověk vůbec nepochyboval.

Jak se říká, není člověka, kterej by nikdy nezalhal.

A máma, jako každá máma, se začala vyptávat, jestli jsem si nevymkl nohu nebo ruku a jestli jsem si nezlomil žebřů.

„A proč jsi nepřišel zavolat tátovi od nás, proč jsi chodil na národní výbor?”

„Bylo to blíž.”

„To můžeš povídat tomuhle chlapci, kterej tě nezná, ale ne mně. Domů jsi to měl blíž, jenže se chceš pořád vytahovat.”

Zdá se, že všechny mámy jsou stejný: vykládají ty samí věci a mají o nás strach.

Večeřeli jsme, jako bychom spěchali na autobus nebo na vlak, aby nám zbyl ještě potom čas na povídání. Ilko dokonce řekl mámě, že se mu chce spát, že si musíme lehnout.

„Dobře, dobře,” řekla. „Dinko bude zítra časně vstávat na autobus.”

„Proč?” zeptal se Ilko tónem člověka, kterej něco takovýho slyší poprvé.

„Jak to, proč? Táta mi říkal, že ti všechno vysvětlil. Dinko musí odjet, aby nechyběl ve škole. Táta slíbil kolegovi tam u nich, že není třeba, aby pro něj někdo jezdil.”

Ilko se zatvářil, jako že všechno pochopil.

„Jo, já si vzpomínám, táta říkal, že musí odjet.”

„Tobě v těchhle případech vždycky vynechává paměť.”

Lehli jsme si. Lehli jsme si, ale na spaní jsme neměli ani pomyšlení.

Před několika lety jsem o tomhle klukovi četl knížku, myslel jsem si ale, že se v knížkách všechno přehání, že si to někdo vymyslel, aby nám dal příklad, jak pomáhat pohraničníkům chytat diverzanty, bandity a podobnou sebranku.

Tu noc mi ale Ilko vypravoval všechno sám. Fakt je, že se trochu vytahoval, to člověk vždycky pozná, jenže co je pravda, to je pravda. Ilko je kluk podle mýho gusta, a i když je menší, kdyby bydlel v Primorsku, hned bych ho vzal do party. Vůbec nevadí, že vyrostl v lesích, klidně by mohl bejt členem posádky nejen samostatný jachty, ale i pirátský lodi.

Ilkův táta je velitelem pohraniční stráže. A Ilko vyrostl v posádce. Jeho nejlepším přítelem a parťákem ve všech lumpárnách byl starej služební pes Pírin. Co se oba natoulali po lukách, honili divoký kočky a zajíce a chodili do vsi, kde jeho máma učí.

Jednou si vzal Ilko přes rameno samopal a sám se vypravil do lesa. Potkal vlka. Ilko ale, jako ostatně každej kluk,” hned nepochopil, koho má před sebou. Ne že by se nějak moc bál, nevěděl ale, co si počít. Zato vlk se vyznal. Lekl se samopalu toho malýho pohraničníka a pádil do křoví. Až teprve za chvíli došlo Ilkovi, že se bojí. To proto, že byl bez Pirína a že ten samopal nebyl opravdovej, ale dřevěnej.

Ilko šel pak dál a prozpěvoval si, on si písničky totiž vymýšlel sám, a najednou viděl neznámýho člověka. Ten neznámý mu vysvětlil, že je geolog, a pozval ho, aby s ním šel hledat cennou rudu. Šli kolem díry ve skále. Neznámý vyzval kluka, ať tam vleze a ať mu řekne, co tam je. Když tam Ilko vlezl, zavalil ten člověk otvor balvany a zmizel. Ilko volal a brečel, jenže kdo ho mohl slyšet, když kolem nikdo nebyl.

Objevil ho Pirin, nemohl mu ale pomoct a vydal se po stopě toho chlapíka.

Když táta viděl, že se kluk nevrátil, vypravil se s jedním ze psů ho hledat. Jeho stopy byly čerstvý, takže ho snadno objevil.

Když jsem před několika lety tenhle příběh četl, moc se mi líbil a nejvíc se mi líbilo to, co psali o Pirinovi. Tenkrát jsem se zapřísahal: bez psa ani krok! A tak jsem poprosil jednoho námořníka, aby mi na prsou vytetoval Mouřenínovu hlavu.

Pirin šel dál po stopě toho chlapíka, až došel ke stromu, kde se stopy ztrácely. Zdvihl hlavu a zahlídl ho ve větvích. Falešnej geolog měl pistoli a klidně mohl psa zabít, jenže se bál, že ten výstřel zaslechnou pohraničníci a že ho najdou. Hodil mu jed, ale Pirin se ho nedotkl. Potravu přijímal jen od nejbližších. Lezl tedy ze stromu dolů a pes se ho snažil kousnout. Uprchlík mu hodil na krk smyčku, ta se zadrhla, až pes začal chroptět a visel jako oběšenec. Falešnej geolog si myslel, že se pronásledovatele zbavil, a seskočil.

Poloudušenej Pirin sebou házel, až se mu podařilo provaz překousnout. Pak uprchlíka dohonil a vrhl se na něj, jak ho to naučili pohraničníci. Při zápase ho uprchlík praštil holí a přerazil mu páteř. Pak už ho Pirin nemohl pronásledovat. Dostihli ho pohraničníci se psem, kterej objevil Ilka.

Pirin se z toho už nevylízal a po roce pošel. Ilkovi potom dali dalšího psa a on ho pokřtil Pirin Druhý.

Pirin Druhý spí v Ilkově pokoji, kde jsem přespal i já.

(Jen aby se to nedomákla naše matykářka!) Ráno jde pes s llkem do školy a čeká na něj na dvoře.

Ilko viděl Mouřenína už několikrát, když sem s ním strejda Boris jezdil na lov, a o jeho zmizení ví. Už dva dny chodí s Pirinem po vsi a po lesích, zatím ale na žádnou stopu nepřišel. Zítra ho půjdeme hledat oba dva. Vlastně ne zítra, dneska. Nevím, kolik je hodin, když ale soudím podle toho, kolik jsme toho napovídali a jak kokrhají kohouti, je čas vstávat.

„Mohl bys mi udělat tetování, jako máš ty?” ptal se Ilko.

„Nebojíš se, že ti pak budou říkat Psičkář?”

„Stejně mi tak říkají.”

„A ty se za tu přezdívku nestydíš?”

„Proč bych se měl stydět za to, že se bavím se psy! Nejradši bych založil spolek kluků, kteří se starají o psy, jenže takovejch kluků je málo.”

„Jsi prima kluk, jen nevím, jak to bude s tím tetováním, na to je potřeba zvláštní inkoust a já taky neumím pořádně kreslit. Přijedeš k nám do Primorska a tam ti to ten námořník udělá.”

Vzájemně jsme si svěřili svoje přání a trápení. Ilko přes den zahlédl Anka s jeho kamarády, jak se motají kolem Mileny. Nebylo by divu, že mě chtěl vyděsit se šakaly, to je přesně jeho styl, ale že by taky zapálil boudu? Ilko usoudil, že musí sledovat každý jeho krok a že se uvidí.

Vstali jsme, jeho máma nám dala snídani a sledovala hodiny. „Je čas,” řekla pak.

Na autobus je dost času, můžeme se klidně najíst, nezmeškáme ho.

Rozloučil jsem se a tvářil se, že odjíždím. Ilko mě jako vyprovodí a pak půjde do školy.

Před odchodem jsem mu řekl, aby vzal košík, protože s košíkem člověk vypadá, jako že hledá houby. A do košíka ať dá něco k jídlu.

Když jsme vyšli, všimli jsme si na konci ulice shluku lidí. Nejspíš to bylo u chalupy, kde bydlela Milena. Lidi se skutečně shlukli před jejich chalupou. Do ulice se černaly zbytky vyhořelýho seníku. Z ohromný hromady popela ještě stoupal dým. Viděl jsem strejdu Stavriho a Anka, všichni debatovali a ptali se, kdo tu spoušť mohl udělat.

Hledal jsem Milenu, ale nebyla tam. S Ilkem jsme přišli k Ankovi.

„Proč ses včera večer nevrátil?” ptal se Anko.

„Spal u nás,” vysvětlil honem Ilko.

„Pamatuješ si, jak jsem ti říkal, že se tu schovává nějakej uprchlík? V Burgasu uškrtil holku a tady teď… Ale třeba to taky nebyl on.”

Byl nějak rozčilenej, z čeho ale? Asi klidně nespal. Asi si s ním budu muset podiskutovat. Jak jsem si ještě nikdy s nikým nepodiskutoval. Beze slov a názorně.

Kývl jsem na Ilka, že půjdeme. Do začátku školy měl ještě čas, a tak se mnou šel k opuštěný ovčácký boudě. Samozřejmě ne sám.

Bouda vyhořela. Kdybych včas neucítil plameny, mohl jsem v tý hromádce popela zůstat.

Ať jsme ale zemi kolem prohlíželi, jak chtěli, nenalezli jsme jedinou stopu, která by řekla něco určitějšího. Na trávě ležela jen ohořelá bunda. Zašli jsme taky tam, kde jsem zakopl o lano. Už tam nebylo, zbyla jen podupaná tráva, kam jsem upadl.

Měl jsem dost času, a tak jsem šel zpátky vyprovodit Ilka. Když jsem se pak vracel cestou k lesu, zahlédl jsem na mostě přes řeku hajného opřeného o zábradlí. Zarostlej mladík, bůhví jak dlouho se neholil. V puse měl cigaretu a v ruce loveckou pušku. Zastavil jsem se před ním a on se na mě podíval přimhouřenýma očima, jako by se nemohl probudit ze sna.

„Strejdo, neviděl jsi ztracenýho psa?”

„Jestli se toulal, třeba dostal broky do kožicha.”

„On je loveckej, cvičenej.”

„Cvičenej, necvičenej, to je fuk. Podle předpisu se každej toulávej pes musí zastřelit. Víš, co znamená předpis?”

Ukázal prstem na nebe, jako by tam zahlédl ufo. Povzdechl jsem si a šel dál. S takovým je nejen těžký si rozumět, ale dokonce s ním i mluvit. Potkal jsem babku s košíkem bylinek, za ní se valil na krátkejch nohou tlustej pes.

„Babi, chodila jste po lese?” „Po lese, po lese, sbírám bylinky.” „Nepotkala jste nějakýho psa?” „Ani lidi, ani psy.”

Šel jsem dál, ale neušel jsem ani třicet kroků, když za mnou třeskla rána. Na mostě ležel kořenářčin zabitej pes, ona házela po hajným kamením a nadávala mu.

„Ty lumpe jeden! Že se nestydíš! Proč jsi toho psa zabil? Hlídal mi chalupu i dobytek, chodil se mnou po lese…”

Hajný na ni namířil pušku, uhýbal kamenům a couval, až se opřel o zábradlí mostu.

„Nepřibližuj se, nebo za sebe neručím! Ohrožuješ úřední osobu při výkonu nařízení. Víš, co znamená nařízení?”

Nemít ten most zábradlí, spadl by ten vykonavatel nařízení do vody.

Dal jsem se silnicí, po který jsem včera přišel do Brodi. Šel jsem opatrně a poslouchal každý šustnutí. Když jsem došel až k polenům ležícím ve škarpě, zatajil jsem dech. Zaslechl jsem holčičí hovor, a tak jsem se vyšplhal nahoru a schoval se za křoví jako včera. Viděl jsem Milenu, naslouchal jí a opakoval:

… ohnivé hvězdy počítám

a v jejich víru s touhou v srdci

svou vlastní hvězdu vybírám.

Měl jsem halucinace, ani mě nikdo nemusel praštit po kebuli.

Dinko Psičkář je trouba, učiněnej trouba, a taky už zůstane. Vzal jsem si do hlavy, že jsem našel svou hvězdu..

Tak jako Milena včera vykřikla, když se píchla o trn, i já jsem vzdychal, třebaže mě nic nepíchlo. Některý trny skutečně opadávají a rostou každou minutu …

Kam se vrtnout, když to tu neznám! Ilko mi vysvětlil, do který boudy mám jít, jenže mně se nechtělo. Nejlepší bude, když na něj počkám, až se vrátí ze školy, a potom půjdem spolu. Zatím budu trhat šipky. Bude jich dost pro něj i pro Milenu. U nás ve škole se taky sbírají lesní plody. Já je ale nesbírám. Ještě v životě jsem nešel s košíkem do lesa. A teď nakonec… Ty šípky mi připadaly ještě nezralý, když ale chtějí plnit plán, je to jejich věc.

Naplnil jsem košík a vysypal do křoví. Trhal jsem rychle, ale opatrně, abych si nepodrápal ruce. Milena se bude divit, až uvidí, kolik šípků jsem natrhal. Všechny jí je dám. Ilko si může natrhat sám.

Natrhal jsem další košík. To bude stačit, aby byla Milena první nejen ve třídě, ale v celý škole. Pak jsem se posadil u řeky. Neměl jsem už co dělat, jen jsem čekal na Ilka. A zatím sem přišel milicionář.

Už zdálky jsme poznal uniformu a viděl, že míří ke mně. Když se dám do běhu, bude mě mít za uprchlíka a práskne po mně. Zřejmě si mě vzal na mušku. Jen aby to blbě neskončilo. Jenže Jak by to tady v lese mohlo skončit…

Vstal jsem a čekal jsem na něj.

Byl to starší člověk se svrasklou tváří, vypadal tak trochu cikánsky.

„Odkud jseš?”

Vysvětlil jsem.

„Právě tebe hledám. Musíš jít se mnou na národní výbor. Předseda nařídil, abych tě k němu přivedl.”

„Proč?”

„To ti poví. A nemysli, že mi upláchneš, řekli mi, abych s tebou zacházel jako se zatčeným. Je ti jasný, co to znamená?”

„To teda není.”

„Až budeš v base, tak budeš rozumět všemu.”

To on tak mluví, aby mě vyděsil, říkal jsem si. Jestli mě hledají, abych se vrátil do Primorska, proč bych měl sedět v base?

Do vesnice jsme došli mlčky. O čem bysme si taky povídali!

Zavedl mě k předsedovi — byl to takovej plešatec, panděrem podpíral psací stůl, takže jsem čekal, že ho každou chvíli odstrčí. Kancelář měl plnou kouře, jako kdyby tam prskal trabant nebo wartburg. Ani nemrkl, ukázal, abych se posadil a řekl, odkud jsem, jak se jmenuju a proč jsem přišel do Brodi.

Všechno jsem pověděl po pravdě. Už mi došlo, že vymejšlet si před ředitelem, předsedou nebo policajtem může věci jedině zkomplikovat. Proto jsem kápl božskou.

„Tak dobře. O tvým otci jsem slyšel samé dobré věci. I jeho psa jsem viděl. Říkali mi, že se v těchto dnech v našem obvodě ztratil, nejspíš ho někdo ukradl. Podívej se ale, jaký dopis mi přišel dneska ráno.”

Jeho tlustý prsty zdvihly z psacího stolu lejstro, jako kdyby vzal kus hadru.

„Šel jsi nocovat do opuštěné ovčácké boudy na palouku v šípkových keřích a zapálil jsi ji. Pak ses vrátil do vesnice a podpálil jsi seník v rodině děvčete, se kterým tě viděli u lesa.”

Ty řeči mi připadaly jako špatnej fór a já bych se byl rozchechtal. Chlapík měl ale dost přísnej výraz, aby mi došlo, že je po psině. Vykřikl jsem:

„No jak je tohle možný! Já v tý boudě málem uhořel, na palouku určitě ještě leží moje ohořelá bunda, copak bych ji mohl sám podpálit? Odtamtud jsem šel ke strejdovi Stavrimu, pak jsem potkal na ulici Ilka a ten mě vzal k nim.”

„Že jsi spal u kapitána a žes byl u Stavriho, víme. Ten seník ale někdo podpálil dřív, než jsi tam šel. A právě v té době nám nikdo nemůže říct, kdes byl. Jedině ten dopis.”

„Kdo psal ten dopis?”

„Je to anonym. Podepsán Strážce pořádku.”

„Chápejte, že je to blbosti Proč bych šel zapálit seník holky, kterou jsem viděl poprvé v životě a která… Víte vůbec, jaká ona je!”

„Uklidni se. Nezdá se ti divný, abys ty, který jsi v Brodi poprvé, mi vykládal, kdo jaký je? Podezření ze žhářství v obou případech zatím padá na tebe, a pokud jsi to udělal, je v tvém zájmu, aby ses nevykrucoval. Tebe pustíme, protože nejsi plnoletý, tvůj otec ale bude platit škodu. Dokud se to nevysvětlí, zadržíme tě.”

„To nemáte právo! Kraci, kdybych dostal toho Strážce pořádku do ruky! I kdybyste ho vy neodhalili, já ho odhalím a pak ať se těší!”

Ve dveřích se objevil milicionář a předseda mu přikázal, aby mě zavřel.

Zavedl mě do obrovskýho sklepa, kde bylo uhlí a dříví. V jednom rohu byly prázdný lísky, a tak jsem se na ně posadil. Nemá smysl křičet nebo mlátit do dveří, musím čekat. Rozumnější je přemejšlet.

Asi tak za hodinu mi milicionář přinesl kus chleba, kus sýra a sklenici vody.

„Najez se.”

Měl jsem sto chutí mu to hodit pod nohy, ale řekl jsem si, proč mám bejt o hladu. Stejně se neví, jak dlouho mě tu budou držet. Tak jsem se teda najedl a napil a z těch lísek si udělal postel. Přemejšlel jsem a koumal, ale k žádnýmu rozumnýmu závěru jsem nedospěl. Nemohl jsem přijít na to, kdo a proč ty požáry založil a proč chce svist vinu na mě. Tušil jsem, že je za tím vším Anko, ale nezdálo se mi, že by byl takový podlosti schopnej.

Parník zkrátka uvízl na písčitý mělčině. Hlavu vzhůru, Námořníku, řekl jsem si, abych se trochu povzbudil. Z týhle mělčiny může dostat parník jen dobrej žák kapitána Blooda. Když to nedokážeš, budeš pro srandu králíkům.

Už mockrát jsem si uvědomil, že vždycky, když hledám východisko z nějaký zamotaný situace, vzpomenu si na třídního. Najednou se přede mnou objeví, nic neříká, jen pokyvuje hlavou.

Než jsem se vypravil hledat Mouřenína, říkal mi: „Doufám, že chápeš, oč jde.” To jeho „doufám” už je v minulosti. Teď slyším, jak říká: „Nepředpokládal jsem, nevěřil jsem, že bys ty…”

Já taky nepředpokládal fůru věcí, ale co dělat, když to s člověkem takhle dopadne.

Asi tak deset kroků za třídním stojí Lina. Je jako obvykle v mlze a já vůbec nerozumím, co mi říká.

Naštvalo mě, že jí nerozumím, a tak jsem vyskočil a šel k ní. Lina i s třídním zmizela, stejně jako se objevila, nečekaně, tiše. Utekli ode mě.

Na oknech byly jen mříže bez skla. Přes mříž bylo vidět prostornej dvůr nebo náves a po ní občas někdo přešel. Na konci ležela odhozená hasičská pumpa, s jakou hasil kdysi můj děda. Kromě toho tam byly naházený basy s láhvema od piva. U jednoho rohu domu jsem zahlédl Ilka.

Protáhl jsem dlaň mříží a několikrát jsem na něj zamával. Všiml si mě, něco řekl Pirinovi a pobídl ho. Pes si to klidně šlapal ke mně a já mu udával směr:

„Sem, Pirine, sem!”

Přiběhl k oknu, v zubech držel papírek. Vzal jsem ho a psovi nařídil, aby se vrátil k Ilkovi. Na papírku bylo napsáno:

„Neboj se, padl jsem na stopu, my ty mizery zmáčkneme. Večer tě dostaneme ven. Z národního výboru volali tátovi, on ale teď nemá čas, přijde až po osmý. Ven tě dostaneme ještě předtím. Sám víš proč. S heslem kapitána Blooda vpřed!”

Dostaneme tě ven, opakoval jsem si. Kdo jsou ti „my”? A proč to musí bejt dřív, než přijde jeho táta? Aby mě neposlal šupem do Primorska? Jenže tady, v Brodi, se přece musí vysvětlit, že jsem nic neprovedl! A proč Ilko posílá psa, proč mi to nepřijde vysvětlit sám? Když sem může Pirim, mohl by přijít taky. Zkrátka dobrodružství ve stylu Ilka Pohraničníka.

Do setmění zbývaly dvě hodiny, já ale zůstal u okna. Když se setmělo, na národním výboru zhaslo světlo. Svítilo se jen v ostatních domech. V okně se mihly dvě siluety — kluka a psa. Ilko mi podal železnou páku.

„Vyvrať mříž nebo futra, co půjde líp.”

Po jeho dopise jsem uvažoval, jak ten útěk provedu, spíš bych byl roztáhl tu mříž a protáhl se. Jenže to nebylo tak jednoduchý, jak jsem si to představoval.

„Dělej, než spraví pojistky.”

Takže tu je ještě třetí, zjistil jsem s úlevou. Párkrát jsem se opřel a udělal potřebnej otvor.

Vylezl jsem a Ilko mi napařil na hlavu tak obrovskou čepici, že jsem cítil, jak se mi pod ní ohejbají uši.

„K čemu mí je?”

„Jakejpak bys to byl uprchlík z kriminálu bez naražený čepice. Přece musíš mít krytou tvář. Chtěl jsem přinést taky černý brýle, nemohl jsem Je ale najít. Když tě v tomhle převleku někdo potká, hned se klidí. Vem si ještě tenhle svetr.”

„Taky na strašení lidí?”

„Aby ti nebyla zima. Je tátův, bude ti trochu velkej, ale aspoň nebudeš drkotat zubama, jen aby si máma nevšimla, že Jsem ho bez dovolení vzal…”

Navlíkl jsem si i svetr.

Ilko cosi kutil u mříže, přivazoval tam nějaký papír.

„Co je tohle?”

„Nechám tady ceduli: Nespravedlivě nařčení nepatří za mříže!”

Ať si dělá, co chce, říkal jsem si, hlavně ať jsme co nejdřív pryč.

„Pojď za mnou,” velel můj vysvoboditel. „Naprosto klidně, jako bys vůbec neprchal z vězení. Kdyby nás náhodou někdo zastavil, já to vyřídím. Ty si jen strčíš ruce do kapes. Ať čuchá, co tam asi lovíš.”

Zase dobrodružství ve stylu Ilka Pohraničníka …

Až když jsme zabočili do temný uličky, ozval se:

„Že jsme ale kanóni, co?”

„Kdo vy?”

„No přece my dva s Pirinem.”

„A třetí tu není? Říkal Jsi něco o pojistkách?”

„Je, Milena. Ta je vyhodila. Až uvidí, že jsme venku, zase je zapne, půjde k předsedovi a všechno mu poví.”

„Co ona ví?”

„Asi víc než my dva dohromady.”

Tak tahle zajímavá vystrašená holka, která se bála žáby a mravence a která si netroufla jít se mnou do kina na mládeži nepřístupnej film, teď vyhodila na transformátoru pojistky, aby mi pomohla osvobodit se.

Třeba se ale u řeky nelekla žáby, ale někoho, kdo za ní slídil a koho jsem si já nevšiml, protože jsem byl slepej jako štěně. Když jsem ji pozoroval tam u těch polen, dřív než si mě všimla, musel ten kámen shodit taky někdo, kdo nás sledoval. Nejspíš ten, co na holky řve, teď jsem vás nachytal! Proč se ale včera za celou tu dobu neukázal?

„Napsal Jsi mi, že jsi něčemu na stopě,” připomněl jsem Ilkovi.

„To jsem napsal, abych ti dodal odvahy v tom sklepě. Teď uvažuj. Když tě přivedu k našim, pošle tě zítra táta autobusem do Primorska. Když dneska přijdu domů po desátý, určitě dostanu výprask. To ale ještě pořád není tak strašný. Zítra mě máma nepustí z dohledu. To je to nejhorší, co se mi může stát. A přitom máme tolik práce a ještě jsme nic nezjistili. Co dělat?”

Milena ráno Ilka potkala na silnici, než šla do školy, a ptala se, co a jak bylo. Ilko jí všechno vypravoval.

Vypadalo to, že leccos viděla, chtěla to ale říct mně. Ve škole se prý rozkřiklo, že zatkli a uvěznili nějakýho banditu, kterej pálil cestou za hranice všechno, nač přišel. Ilka napadlo, že to jsem třeba Já, a poprosil mámu, aby se zeptala předsedy. Předseda jí řekl, že se brzy všechno vysvětlí, a jestli jsem nevinnej, že mě pustí.

Ilko si řekl, že není důvod, proč bych měl sedět v base, a poprosil Milenu, aby mu pomohla. Ta okamžitě souhlasila, jen prosila, aby to zůstalo mezi nimi dvěma, ať o tom dokonce neříká ani mně. To bylo všechno, co se Ilko dozvěděl. A není toho zrovna málo. Třebaže nemůžu pochopit, proč by ti dva měli mít přede mnou tajemství.

Před jedněmi vraty mi řekl, ať počkám, a Pirinovi přikázal, aby mě hlídal. Za chvíli vyšel s nějakým jídlem v papíře.

„Tady bydlí jeden můj kamarád z naší třídy.”

„Cos mu řekl?”

„Řekl jsem mu, že tu mám dva pohraničníky a že si nestačili vzít něco k jídlu. Aspoň nebudeš mít hlad, když už nic jinýho.”

„A co máš v plánu?”

„Půjdeme spát.”

„Ty máš Pirina s sebou, jenže po Mouřenínovi není ani stopy.”

„Kam teď můžeme jít? Nikam.”

„Za Milenou.”

„Říkala, ať za ní nechodíme. Zítra se ozve sama.”

„Já jí musím říct, že jsem vysypal dva košíky šípků do křoví, tam, kde včera sbírali.”

„Dej teď pokoj se šípkama!”

„Jenomže ona si je musí sebrat. Nebo jí je přineseme my.”

„Povídám ti, dej s tím pokoj!”

„S čím, s Milenou?”

„S šípkama. Já zítra nepůjdu do školy a obejdeme spolu nějaký boudy po lese. A víš, kde teď budeš v největším bezpečí? U nás. Budeme chodit po ulicích, až naši zhasnou. Já půjdu domů a otevřu ti okno. Táta ani máma nic nepoznají.”

„To courání po ulicích pro mě není ani trochu bezpečný. Nejlíp bude, když se vrátím do sklepa. Tam nikdo nechodí. Jestli už zjistili, že jsem utekl, nikoho nenapadne, že bych se zase vrátil. Blbý je, že tam není žádná matrace a že po mně nejspíš polezou krysy. Zítra na tebe budu čekat, až skončí škola.”

Po ulicích jsme nikoho nepotkali. Vrátil jsem se do sklepa. Cedule s nápisem tam už nebyla. Asi si jí všimli, když mě šli hledat. Prolezl jsem mříží, kudy jsem utekl.

12

Nečekal jsem až do rána. Nemělo smysl ležet tam se založenýma rukama, a tak jsem šel ven stejně, jako jsem přišel.

Na ulici jsem potkával lidi a objímající se párky a uvědomil jsem si, že jdu čím dál volnějším krokem. Ještě nikdy mě nezajímalo, co si takový párky šuškají za tajemství. Ten večer jsem se ale co chvíli zastavil, jenže jsem stejně nic nezachytil. Co si to jen můžou povídat?

Zastavil jsem se před chalupou strejdy Stavriho. Pes mě ucítil a začal štěkat, ale já ho rychle uklidnil. Tu přezdívku, která mě tolik štve, jsem asi nedostal pro nic za nic. Spřátelím se s kdejakým voříškem. Není důležitý, co člověk povídá, ale jak to povídá. A tady jsem dokonce věděl, jak se pes jmenuje.

V chalupě se svítilo. V tu dobu, jak jsem sám viděl, leží strejda Stavri na kanapi a čte noviny. Zaslechl jsem živou debatu, dokonce ani děti ještě nespaly. Váhal jsem, jestli mám vlízt na dvůr a poslechnout si, co se děje, anebo jestli se mám skrčit u plotu a počkat si na Anka.

Usoudil jsem, že obojí je pro kočku, a šel jsem dál. Došel jsem ke dvoru s vyhořelým seníkem. Přikrčil jsem se u sousedního plotu ve stínu jednoho stromu.

Nebyla mi zima, i když jsem neměl bundu. Tady bych mohl sedět až do svítání. Třeba se objeví i Milena. Když jsme byli na palouku poblíž boudy, zahvízdal jsem jí signál pro Mouřenína. Zahvízdám a ona vyjde ven. Když se u nich ještě svítí, je dost možný, že přijde. A i kdyby nepřišla, uvidím její siluetu za záclonou.

Čekal jsem marně. Nic jsem neviděl. Vyšel mužský, nejspíš její táta. Dělal něco na dvoře a pak se vrátil domů.

Povzdechl jsem si. Tak hlasitě jsem si povzdechl, že jsem se až lekl, aby mě v sousedním dvoře někdo nezaslechl. Vydal jsem se k domu, kde bydlil Ilko. Neměl jsem proč se schovávat. I kdybych se schovával jako dosud, Ilkův táta by mě mohl lehce najít a poslat do Přímořská. Bude nejlíp, když půjdu rovnou za ním a všechno si vysvětlíme …

Před brankou domu, kde bydlel Ilko, jsem zahvízdal Mouřenínův signál.

Venkovní dveře se otevřely a v jejich světle se objevil vysoký muž v košili s vyhrnutými rukávy. Vedle něho stál Pirin s hlavou vzhůru jako vymalovanej.

„Kdo je?”

„Strejdo Markově, to jsem já, Dinko z Přímořská.”

„Hele ho. Jinýho bych ani nečekal. Pojď dál, neboj se psa. Pojď sem, Pirine, to je kamarád, nech ho. Tak lehni.”

Přes příkaz se mi Pirin vyhnal vstříc a doprovázel mě do domu.

Obrovskou čepici jsem si sundal už na ulici, na svetr jsem ale zapomněl. Když mě viděla Ilkova máma, jen pokývala hlavou.

„To jsem si mohla myslet.”

V tomhle baráku asi přijdou na všechno. Bylo mi jasný, nač přišla Ilkova máma, sotva jsem ale mohl vědět, nač přišel její muž.

„Posaď se, navečeříš se,” nařídil Ilkův táta. „Po tom, co jsem o tobě slyšel telefonem, jsi mě trochu překvapil. Vypadáš zaraženě. To máš v obličeji modřiny, nebo je to prach ze sklepa? Anebo se obrátil autobus, cos s ním odjel dneska ráno?”

Myl jsem se, a tak jsem mu nemohl odpovědět. Dost dlouho jsem se myl. Ilkův táta mlčel, čekal na odpověď a já si cákal na tvář vodu. Když se nemohl dočkat, ozval se:

„Už toho nech a posaď se ke stolu. Já ty vaše finty znám, jenže všeho moc škodí. Jez, jez, neupejpej se. Asi ses sotva někde přejedl. Zítra tě pošleme autobusem, už bez legrace. A jestli zjistím, že ses zase vrátil, dám tě zatknout. Z mé basy se tak snadno neutíká jako ze sklepa národního výboru. Je ti to jasný?”

Přikývl jsem.

„Tak je všechno v pořádku. Najez se a lehněte si.”

Pak zavolal na ženu a oba odešli.

Ilko se opřel lokty o stůl a moc se držel, aby se nerozesmál. Očima i rukama posunčil, aby se zeptal, co se stalo. Právě tak beze slov jsem mu odpověděl, ať počká.

Když jsme si lehli, řekl jsem mu, že ráno odjedu autobusem, že na něj ale v poledne budu čekat u spálený boudy. Nebudu se poflakovat po palouku, zalezu do křoví. Ilka zajímalo, jak se dostanu zpátky. Řekl jsem mu, že už to nějak udělám, nebylo mi to ale ani trochu jasný.

Ráno mě strejda Markov vyprovodil na zastávku autobusů. Přišel i Ilko s Pirinem. Pes mi dal na rozloučenou pac a Ilko se málem rozbrečel. Jeho smutek vypadal tak upřímmě, že ho táta začal konejšit, prej na některou sobotu a neděli přijedou na návštěvu do Přímořská.

Ten kluk je vůbec fantastickej. Já se občas taky přetvařuju, jenže to na mně každej pozná. Tohle byl ale mistrovskej kousek.

Říkal jsem si, že vystoupím na první zastávce. Ať už to bude pět, deset nebo patnáct kiláků, zpátky do Brodi se už nějak dostanu. A když nechytnu traktor nebo náklaďák, ujdu to pěšky.

Ilkův příklad mně zřejmě dodal odvahy, takže mě napadlo něco jinýho. Šel jsem k šoférovi s ustaraným výrazem, aby se nade mnou slitoval, a povídám mu:

„Prosím vás, mohl byste mi zastavit, já si u majora Markova zapomněl bundu.”

„Palici sis nezapomněl?”

Říct mi tohle nějakej kluk, udělal bych takovej bengál, že by se autobus obrátil kolama vzhůru. Tentokrát jsem to spolkl, protože mi nic jinýho nezbejvalo.

„Moc vás prosím …”

Šofér něco zavrčel, což znělo jako nadávka, ale zastavil.

Já se na něj usmál, dokonce jsem se mu uklonil, ale když už jsem stál na silnici sám, cítil jsem, jak jsem se zpotil.

Ne, tohle mi nesedí. Diplomacie, to není nic pro mne. Já bych jel radši na první zastávku a vrátil se odtamtud třeba dvacet kiláků, než dělat takovýho šaška.

Na silnici jsem se zarazil — a teď kam? Do setkání s Ilkem zbejvá několik hodin. Já nejsem z těch, co se dokážou natáhnout někde ve stínu a prospat to. Šel jsem teda takovou vozovou cestou. Kéž by tak vedla k nějaký boudě. A i kdybych žádnou nenašel, stačí, že za sebou nechám stopy. Kdyby tudy běžel Mouřenín, našel by mě.

Cesta mě dovedla ke stádu prasat. Pasák vepřů, nemytej a zarostlej, nejspíš zapomněl mluvit. Na moje otázky odpovídal jedním slovem a já z toho vyrozuměl, že žádnýho psa neviděl a že jsou nablízku dvě salaše. Ta cesta k nim vede.

Cesta mě nezavedla k salaším, ale do vsi. Ten pasák mě měl asi za uprchlíka a chtěl mě tak poslat do rukou pohraničníků. Zpátky se mí nechtělo, říkal jsem si, že musím co nejdřív do vesnice najít Milenu, aby mi řekla, co jí povídal předseda.

Došel jsem ke škole, zjistil, kde sedí Pirin, a šel k němu. Pes mě zpozoroval už z dálky a zavrtěl ocasem. Nijak zvlášť se se mnou nemazlí, ale uznává mě. Mluvil jsem na něj přátelským tónem, on si mě, ale nevšímal, jako by chtěl říct: hele, hled si svýho, já si taky budu hledět svýho. Seděl na zadních a trpělivě čekal na svýho pána.

Všechny děti byly ve třídě, na dvoře ani noha. Nezbejvalo mi než čekat jako Pirin. Byl nejspíš začátek hodiny, takže tu budu čučet dost dlouho.

Konečně zazvonil zvonek a ve škole, jako v každý škole, začalo být rušno a děti se vyřítily na dvůr. Postavil jsem se za plotem, a třebaže jsem viděl dobře, stoupl jsem si na špičky. Probíral jsme jednoho po druhým, ale pořád nic. Uvědomil jsem si totiž, že civím na holky a že jsem čím dál neklidnější, jako by se blížil nějakej průšvih. Namlouval jsem si, že se nic neděje, ale něco mi říkalo, že mě průšvih nemine.

Vyděsil mě hlas:

„Co tu vejráš?”

Na druhý straně plotu stál Ilko. Koukal na mne s neskrývaným posměchem. Předtím jsem si u něj těch posměšnejch očí nevšiml. Nepostřehl jsem ani, když Pirin opřel svý tlapy o zídku.

Byl jsem trochu vyvedenej z míry, jako by mě nachytal při lži, a chvíli mi trvalo, než jsem odpověděl:

„Kam bych vejral, tebe hledám.”

Řekl jsem mu, jak jsem se vrátil, že se nedá chodit po lese, kde neznám cesty, že na něj počkám a spolu pak obejdeme boudy.

„A teď sežeň Milenu,” málem jsem mu zavelel, jako bych mluvil s někým ze svý party z Primorska.

„K čemu ji potřebuješ?”

„Běž, chci se jí na něco zeptat.”

„Dinko, prosím tě, proč jsi přišel do vsi?”

„To je přece jasný.”

„Mně to ale není jasný. Hledáš Mouřenína, nebo Milenu.””

Nedokázal jsem mu odpovědět. Před vchodem na školní dvůr zastavil rozmlácenej moskvič žabí barvy. Vystoupil z něj muž a jeho siluetu bych rozpoznal i potmě. Byl to náš třídní soudruh Lenkov.

Nohy se pode mnou podlomily. Nejspíš doslova, když jsem si představil, proč přijel, a snad jsem se dokonce chtěl schovat, aby mě neviděl.

Ilko se mě ptal, jestli se mi neudělalo špatně, a chtěl přelízt plot. Hlavou jsem mu ukázal na člověka, kterej právě vystupoval z auta a mířil ke škole.

„To je náš třídní, co jsem ti o něm vykládal.”

„To teda bude průšvih.”

„Já uteču. Ty za každou cenu najdi Milenu a řekni jí, ať přijde k šípkům. Rozuměls?”

„Já už ničemu nerozumím.”

Snad ještě něco povídal, já ho ale neslyšel. Proplížil jsem se podél plotu a zahnul do první ulice. Říkal jsem si, že půjdu přes náves a že koupím sušenky nebo pišingry, protože Ilka určitě nenapadne, aby vzal něco k Jídlu, ale nakonec jsem si to rozmyslel. Ať mám třeba hlad, hlavně ale ať zmizím lidem z očí! Teď je to pro mě nejbezpečnější v lese. Náš třídní je takovej, že obrátí Brodi vzhůru nohama, aby mě našel, či přesněji, aby mě chytil. Určitě zajde i na posádku, a to mě pak začnou honit jako zajíce..

Já si určitě budu připadat jako zajíc, jenže třídní si sotva bude připadat Jako chrt.

Šel jsem na palouk se šípky a zalezl jsem do křoví. Pozoroval jsem cestu do vsi. Ať se objeví kdo chce, uvidím ho. Teď už se musím schovávat jako zvíře. Teď už je těch lidí, před kterejma si musím dávat bacha, nějak moc.

Pro neklidnýho kluka vůbec není snadný sedět a čekat ve křoví. Byl jsem tak vedle, že jsem začal myslet na Mouřenína a říkal si, jestlipak se objeví? Jen nevím, koho se ta otázka vlastně týkala. Před očima mi poskakuje třídní, pak vidím, jak hoří bouda, a zároveň se mi plete otázka, jestlipak se objeví pes.

Na cestě jsem zahlédl Ilka s Pirinem. Čekal jsem na něj tak netrpělivě, tak zoufale, že jsem teď byl jak bez rozumu a mumlal jsem: Nepřišel…

Fakt jsem tak zblblej, že nevím, co se to se mnou děje. Posedla mě nerozhodnost a strach. Proč ale? Já, Dinko Námořník a bůhvíco ještě a — strach? Kdybych se v tom aspoň vyznal!

„Řekls jí to?”

„Co a komu?”

„Jak to co, přece jsem ti to několikrát opakoval!”

„Hele, pusť ten límec, nebo si Pirin bude myslet, že se chceš prát, a pak už tě nebudu moct zachránit. A nekřič tolik, já nejsem hluchej. Ty jsi pěknej kapitán pirátský lodi.”

„Řekl jsi to Mileně?”

„Slovo za slovem, jak jsi mi to povídal.”

„A co ona?”

„Nic.”

„Jak to, nic?”

„Zase už řveš. Slíbila, že přijde.”

„Kdy?”

„Určitě brzy. Na, přinesl jsem ti něco k jídlu.”

Podal mi chleba a kus salámu a já to nacpal do kapsy kalhot.

„Jdeme,” vyzval mě Ilko.

„Nepočkáme?”

„Říkali jsme přece, že obejdeme pár bud.”

„Radši ještě chvilku počkáme.”

„Můžem čekat třeba do večera, to ale zase nic nepořídíme.”

„Budem hledat zítra a pozítří.”

„Dinko, prosím tě, co to s tebou je? Nebo už nechceš Mouřenína hledat?”

„Ale to ne.”

„Tak teda pojď.”

Povzdechl jsem si a vlekl jsem se za ním. Šel přede mnou a já se pořád ohlížel.

Došli jsme k jedný boudě, byla zavřená. Vypadalo, že Je opuštěná. Marně jsem hvízdal, nikdo se neozval.

„Ilko, pojď toho nechat. Kterej blbec by zavřel ukradenýho psa do boudy v lese!”

Mluvil jsem hlasitěji, než jsem měl ve zvyku. Uvědomil jsem si, že takhle hlasitě mluví lidi, kteří chtějí v sobě něco přehlušit. Něco, co je trápí.

Ilko neodpověděl. A tak jsme šli zpátky k šípkům.

Šli jsme cestou, po který jsem přijel do Brodi. Mlčeli jsme. I Pirin byl bez nálady, šel za námi a Žádný pach lesní zvěře ho nevzrušil. Blížili Jsme se k polenům zapomenutým v příkopě. Potichu jsem se plížil. Zdálo se mi, že slyším hlasy, a nevěděl jsem, jestli náhodou nespím. Už se bojím, jsem prostě vedle. Už pořádně nerozlišuju, co se skutečně děje, a co si jen představuju. Pirin zvedl hlavu a vztyčil uši. Tak se mi to teda nezdá. Chytil jsem Ilka za ruku a naznačil mu, aby se plížil za mnou.

Na konci palouku jsem zahlídl dvě holky. Kousek dál ležel v trávě kluk. Připlížil jsem se ještě blíž a viděl jsem Milenu. Před ní stál Anko, měřil si ji s rukama v kapsách. Dobře jsem rozeznal tu jeho arogantní držku.

„Tys tu boudu podpálil, abys ho vyhnal ze vsi,” říkala Milena, jako by vynášela rozsudek. „Ten náš seník jsi - taky podpálil, abys to na něj svedl. A víš proč Ještě? Že si tě nevšímám. A tebe to strašně štve. Vidíš, jak se řítí tvá autorita: už nebudeš postrach celý školy.”

„Žvásty, nemůžeš to dokázat.”

„Můžu. Já tě tuhle viděla, jak tu špehuješ a posloucháš, když jsme trhaly šípky. Viděla jsem tě i večer, když jsi šel s Icem za ním. Kromě toho jsem si od předsedy vzala ten anonymní dopis. Zanesu ho do Burgasu kriminalistům a dám jim k tomu tvůj sešit. Oni řeknou, kdo psal to udání.”

„Dej mi ho!”

„Až naprší!”

Už jsem to nemohl vydržet, vyskočil jsem, ale Ilko mě popadl za nohu. Já se ale nedal zastavit a táhl jsem ho za sebou.

Anko mě zahlédl a utekl. Myslím ale, že by mi neupláchl, i kdyby běžel jak srnka.

Ilko za ním křikl:

„Stůj, nebo na tebe pošlu Pirina!”

Oba jsme se s Ankem zastavili. Nedíval jsem se na Milenu, ale… viděl jsem ji. Prostě jsem ji viděl, i když jsem ji měl za zády.

Ilko řekl Ankovi, aby k nám přišel, ale on se ani nehnul. Kluk, co ležel na zádech, se zvedl a šel k němu. Zřejmě soudil, že se strhne rvačka, a tak mu chtěl pomoct.

„Pirine,” křikl Ilko.

Pes přiběhl a čekal na další rozkazy.

Anko se teda loudal k nám. Chtěl jsem na něj skočit a… nevím, co bych udělal. Ne, Námořníku, tady se nesmíš projevit jako rváč a mstivec, nezapomeň, že kapitán Blood byl velkorysej i k největším nepřátelům… třebaže to tomu prevítovi jednou stejně nedaruju. Přísahám, že si ho najdu, i kdyby zalezl do krtčí díry. Já si ho najdu, až budeme mezi čtyřma očima, beze svědků, a hlavně aby to Milena neviděla.

Měl jsem dojem, že stojím jako praštěné) a že nevím, co si počít. Šel jsem k Ankovi a začal hlasem tak tichým, že by to do Dinka Námořníka nikdo neřekl. Takhle ušlechtile mluví náš třídní.

„Třeba nám povíš něco o Mouřenínovi.”

Mlčel, špičkou gumový holínky ryl v trávě a ruce měl pořád v kapsách.

„Tys mě chtěl vyděsit, abych odtud utekl, protože jsi psa chytil a někde ho schováváš.”

Anko nezvedal hlavu.

„Nějak nemáš čistý svědomí. Jenže my tě nepustíme, dokud nám to nepovíš.”

Pirin zavrčel, popošel ke křoví, kde jsme se před chvílí schovávali s Ilkem.

A tam … kristepane, já se zblázním …, tam stál Mouřenín. Zavolal jsem na něj a rozběhl se k němu. V té chvíli, jak jsem se později dozvěděl, se dal Anko na útěk, a Ilko za ním poslal Pirina.

Já nic neviděl ani neslyšel. Já objímal Mouřenína, kterej se o mě opíral předníma tlapama a čumák mi strkal do podpaží. Odepjal jsem mu řetěz. Můj čtyřnohej kamarád byl vyhublej, packy a čumák samej drápanec. Řekl jsem mu, aby si lehl, a šel jsem k Ankovi. Mouřenín mě neposlechl a začal na Anka cenit zuby a vrčet.

„Dej pokoj, Mouřeníne, mně je to už jasný. Vidíš, co ten pes říká? Chce na tebe skočit a prokousnout ti chřtán. Pročpak tě asi tak nenávidí? Buď jsi ho tejral, nebo bil. Přinejmenším jsi mu vyhrožoval holí. Tohle on nikomu neodpustí. A nikdy taky nevrčí bez důvodu.”

Ilko to poučování už nemohl vydržet a ozval se:

„Tak co mlčíš? Mluv, nebo na tebe pustím Pirina, aby tě trochu pocuchal.”

„Už jste se ho natrápili dost!”

To byl Milenin hlas. Nedíval Jsem se na ni, ale viděl jsem ji. Nesla košík šípků a šla k holkám. Obracela se k nám oběma, ale mluvila ke mně.

„Copak, ty se ho zastáváš?” ptal se Ilko.

Když to Milena chce, tak to tak musí bejt. Určitě se na něj teď vytahujeme a Milena se nechce dívat, Jak se mstíme. Na mě se tuky nechce dívat. Já samozřejmě taky nechci, aby si to o mně myslela.

„Mazej, a rovnou na národní výbor,” řekl jsem Ankovi, „sám všechno pěkně povíš předsedovi. Jestli nepůjdeš, bude to ještě horší.”

Až teprve teď zdvihl hlavu, ale i přesto všechno měl drzej ksicht. Hlas měl taky arogantní.

„Počkej, až ty mi padneš do rukou, až budeš bez psa. Teď máš kuráž, uvidíme pakl”

„Jenže mě pak zase někdy potkáš s Pirinem a já ti to vrátím.”

„Jestli se Ilka dotkneš, tak abys věděl, že za pár dní přijedu a najdu si tě. Teď mazej rovnou na národní výbor.”

Otočil se a za ním se vydal i jeho nemluvnej kamarád, co ani necekl. Díval jsem se za ním a sliboval si: já se sem ještě vrátím, a ne jednou. Jestli sem nezajedu každou sobotu, tak každou druhou určitě. Navštívím vždycky novýho kamaráda a zjistím, jestli mu ten chuligán dává pokoj. Ilko se mi líbí, má stejnou krevní skupinu, jak se říká. Je menší než já a já ho musím chránit. A proto musím pravidelně jezdit do Brodi. Ale fakt pravidelně.

Přestal jsem vidět Milenu a polekaně jsem se rozhlédl. Vrátila se ke kamarádkám. Slyšel jsem je, nechtělo se mi k nim ale chodit. Vedl jsem Mouřenína k řece a breptal:

„Koukám, kamaráde, že tě vázali. Jak ty ses jen z toho dostal! Na takovým řetěze ti nebylo lehko. Toulal ses v lese a našel jsi mou stopu, viď?”

Napadlo mě, že mám v kapse něco k jídlu. Podal jsem mu a on hladově lapnul.

Pak jsem ho vykoupal a on byl mírný a občas mi z vděčnosti olízl obličej. Já moc dobře rozuměl, co to znamená.

Díval jsem se na Mouřenína a poslouchal holky, ale ze tří hlasů jsem vnímal jen jeden.

Vrátili jsme se na palouk. S Ilkem jsme se snažili, abychom oba psy spřátelili.

Od vesnice přijížděl osobák. Když se přiblížil, poznal jsem moskviče žabí barvy. Auto zastavilo a vystoupil můj třídní. To se pode mnou nohy fakt ale podlomily. To je teda konec. Tady mi nepomůže ani kančí zub na krku. Z týhle mělčiny by se nedostal nejen parník, ale ani rybářská loďka.

Nebudu tu vykládat, co o mně nepředpokládal a v co doufal můj třídní. Každej má za sebou určitě aspoň jedno kantorský kázání na nejvyšší úrovni.

„Nastup sil” nařídil mi.

Čekal jsem to, a přesto mí to připadalo příšerný. Asi tak, jako by mi řekl kat, pane, buďte ták laskav a natáhněte krk, ať vám můžu navlíknout oprátku. A tak jsem začal trochu zmateně:

„Jak to ale, teď? Nešlo by to zejtra? Já jsem totiž ještě ne…”

„Mouřenína jsi přece našel, co bys tu ještě dělal?”

„Jen do zítřka, soudruhu Lenkove!”

„Nic takového!”

Já se dal zčistajasna do breku. Fakt, já, Dinko Námořník, a začal jsem bulit.

„Jste krutej! Fakt, krutej! Copak vy jste nikdy…?”

„Dinko, vzpamatuj sel Co Je to s tebou! Proč brečíš, Já tomu nerozumím.”

Otřel Jsem si obličej dlaní a běžel Jsem k šípkovejm keřům. Podal jsem holkám ruku.

„Jestli ne příští, tak přespříští sobotu určitě přijedu. Ten chuligán Anko by mohl ohrožovat Ilka. Ilko se mi moc líbí, je to prima kluk, jeho budu vždycky chránit. U nás ve vsi mi neříkají nadarmo Dinko Ochránce. To jsem vám neříkal? To je moje nejznámější přezdívka.”

Jako poslední jsem stiskl Mileninu dlaň a nechtělo se mi jí pustit.

„Pokřtím podle tebe pirátskou loď, jak to udělal kapitán Blood…”

„Ty myslíš na pirátský lodi?”

„Nevěříš? Nevěříš, že se bude jmenovat Milena?”

„Aspoň po mně pojmenuj obyčejnou rybářskou loďku.”

„Jakoupak loďku, to bude zaoceánskej parník. A víš, co je ještě důležitější?”

Rozhlídl jsem se kolem, její kamarádky kousek poodešly, holkám to zapaluje… A třebaže nás nikdo nemohl slyšet, ztlumil jsem hlas:

„Nejdůležitější je, že sem budu jezdit kvůli tobě! Chápeš, jedině kvůli tobě!”

Mazal jsem zpátky, rozloučil jsem se s Ilkem a s Pirinem a řekl třídnímu:

„Jeho tátovi se to nepodařilo, a vy mě teď budete eskortovat jako zločince.”

Třídní se usmál a objal mě kolem ramen.

„Já vím, chlapče, já vím. Nedá se nic dělat, musíme jet. Ono přece jen neškodí občas si připomenout, že je taky škola … Slibuju ti, že tě sem za týden nebo za dva s tou svou rachotinou odvezu, abys poznal, ke komu se to chceš vracet.”

A nakonec ještě jednou autor.

Dva měsíce po tom, co se udál tento příběh, se nás asi deset lovců sešlo u Stojana Pekařte, což bývalo v dobách, kdy chodil na hon, naprosto normální. Já Jsem vykládal o Dinkových kouscích a vůbec jsem netušil, že poslouchá. Nevšiml jsem si, že stojí ve dveřích. Třebaže je to pěkný klacek, měl najednou na krajíčku:

„Já nepochopím… tolikrát jsi u nás přespával, kdykoli ses tu objevil, hned tě máma hostila, táta všeho nechal, aby tě zavedl na hon, jen tobě jsme půjčovali Mouřenína, abys s ním jel, kam chceš, tak proč teď… vysvětli mi, proč o mně teď vypravuješ s takovou nenávistí … ?”

„Počkej, Dinko, tomuhle nerozumím …”

„Tady není nic nejasnýho. Každým slovem se mi vysmíváš, že budu pro srandu i králíkům. Kdybys byl starej jako já, tak bych si s tebou podiskutoval, že bys na to do smrti nezapomněl, jenže ty… Zkrátka, už nejsme žádný kamarádí!”

Jak jinak jsem mu mohl dokázat, že ho mám rád, než že jsem ho popsal takového, jak jsem ho viděl!

KDY NEZAČÍNÁ LÁSKA

1

Ještě jsem ráno ani nesnědla chleba s marmeládou, a už u branky stála Tinka. Ať se ve škole šustne co chce, ona to ví první. A první to taky roztroubí. Je mistryní v běhu, na krátkých i dlouhých tratích, a zprávy roznáší rychleji než telefon. Když byla jednou týden nemocná, všem chyběla.

My jsme s Tinkou kamarádky, a proto poví všechno nejdřív mně. Ne, ona není drbna, klepy ona nedělá, jen má takový neviditelný radary, co všechno zachytí. Má prostě takový nadání.

Je to něco jako moje tušení. Někdo tomu říká intuice, i jenže nejpřesnější slovo je tušení. Ověřila jsem si to ve dvou slovnících a v encyklopedii. Já některý věci cítím, dřív než je pochopím a můžu vysvětlit sobě nebo ostatním. Já prostě tuším radost nebo trable. Zvlášť trable. V tomhle ohledu mě moje tušení ještě nikdy nezklamalo. Nechápu sice ještě, odkud co přilítne, vždycky to ale i cítím.

Dinko se Tince posmívá. Vymyslil jí přezdívku Krákora. Tak jí ale říkají jen kluci z jeho party, ostatní ji oslovujou jménem.

Ona má fakt nadání, ale tu přezdívku si nezaslouží. Dinko si to asi sotva vymyslil pro nic za nic. Fakt je, že on si někdy nevidí do pusy, vždycky nám docela vyrazí dech, jenže úplně bezdůvodně taky neplácá. Moc jsem o tom nepřemýšlela, ale něco mě napadlo. Když se s Tinkou bavím, říkám si v duchu: jestlipak ona tak jak mi povídá, kdo co řekl a kde kdo byl, a dělá si z toho psinu, jestlipak ona si zrovna tak nedělá šprťouchlata ze mě? Jestli se něco dozvím, ať si mě nepřeje.

Tak jsem teda dojídala chleba s marmeládou a vidím, jak na mě od branky mává Tinka. Už z toho, jak se tváří, by člověk řekl, že se dozvěděla záhadu století. Pro ni je všechno záhada. Nebo přinejmenším zajímavý.

„Dinko Námořník nasedl na nějakej náklaďák a odjel na hranice. Jel prej hledat psa. Nějakej Sofiják si ho vzal na hon a ukradli mu ho.”

Moc mě udivilo to, co mi oznamovala. Proč zrovna mně povídá, co udělal Dinko! A běží s tím jak k ohni. To si myslí, že je pro mě tak důležitý, co se děje s Psičkářem? Ten klacek mě vůbec nezajímá. Ten by neměl hledat psa, ale rozum. A tak jsem jí to řekla.

„Povídám ti to, abys to věděla. Vždyť máš nad ním přece patronát!”

„Ten mě vůbec nezajímá. Ať si chodí, kudy chce, to je jeho věc. A co z něho bude, je taky jeho věc.”

„Jenže ty na každý schůzi vykládáš, že naše třída musí být vzorná.”

„Když je u nás Psíčkář, nikdy vzorní nebudeme. A co na tom, že nebudeme!”

Tinka neodpověděla. Jen se na mě dívala, jako by spadla z višně. Byla zklamaná, že s tou novinou tak pospíchala zbytečně. Prostě zírala. Tohle nečekala. A taky právem.

Všichni vědí, že jako předsedkyně našeho oddílu jsem si vzala patronát nad největším lajdákem naší školy, dvoumetrovým dlouhánem, šéfem pirátské bandy známým jako Dinko Námořník nebo Dinko Psičkář. Nejvíc mu ale sedí Praštěnej Dinko. Na veřejný schůzi jsem prohlásila, že ho napravím, že z něho udělám normálního žáka, aby zůstala naše třída na prvním místě. To je fakt, tak co jsem to teda Tince povídala? Proč jsem to všechno popřela a mluvila o Dinkovi s takovým vztekem? Jako bych se styděla něco přiznat. Proto jsem se tak durdila. Na Tinku i na Dinka. A možná i na sebe jako potrefená husa.

Zdá se, že jsem v poslední době nějaká divná. Nejenže mi ostatní nerozumějí, ani já sama nevím, co chci. A ani tušení mi nic neříká. Totiž nic o trablích. Kdyby něco bylo, určitě by mi to řeklo.

Stála jsem u branky a koukala na ten nedojedenej krajíc. Ztratila jsem chuť, a tak jsem ho zahodila. Fakt se zdá, že to Dinkovo toulání není jen jeho věc. Zdá se, že mě to dost vyvedlo z míry. A to mi to tak vadí, že tu jeho papulu nemám na očích?

V neděli ráno si dělám úlohy, abych měla odpoledne a večer volno. Seděla Jsem nad fyzikou, ale najednou jsem si podepřela hlavu do dlaní a dumala, kam jen mohl Mouřenín utéct.

Jmenuje se škaredě, ale je to chytrej pes. Dokonce chytřejší než jeho pán. A šíleně slavnej. Snad nejslavnější v celý zemi. Přijíždějí lovci až ze Sofie, aby si s ním vyšli na hon, a bez úlovku se nikdy nevracejí. Mouřenín patří Dinkovu tátovi, běhá ale pořád s Dinkem. Říká se, že s ním někdy spí i v posteli. Už ho tolikrát ukradli, ale vždycky zase nalezli. Teď ho asi ukradli taky. Kéž by ho Dinko našel… Jestli ho nenajde, tak z toho bude nemocnej. Vykašle se na školu a na všecko. Pak bude můj patronát pro kočku. Budu pro srandu králíkům, jak by řekl Dinko.

Začal mě svrbět nos, tak jsem si vzala zrcátko. To nové. Včera jsem si ho koupila. Vzadu je na něm obrázek nějaké zpěvačky. Já ale o ní nic nevím. Mě estrádní písničky nezajímají. Kdyby to byla lehká atletka, věděla bych o ní všechno. Viděla jsem, že si ho ostatní holky kupujou, tak jsem si ho koupila taky. Už mám til zrcátka. Jenže k čemu mi jsou. Ta zpěvačka se tak zubí, že by člověk začal zpívat s ní. Já ale zpívat neumím, nemám na to hlas. Dinko říká, že umím velet, na to mám hlas za tři. A co na tom, i kdyby měl pravdu? Každý je na něco. Škoda ale je, když ty svoje schopnosti vyplejtvá na blbosti. Jako například on. Vždycky ne, ale většinou.

Obličej té zpěvačky se leskne jak kachlíky nad umývadlem. Asi se naplácala nějakým krémem, jí podobný jsou pečený vařený v salónech krásy. Já si dělám masáž na palouku, když pasu krávu a kozy. Proto mám na obličeji kůži jak dubovou kůru. Tak hrubá zase nebude, ale jako zpěvaččina taky ne. Jeden by se o mě podrápal. Stejně mi na obličej nikdo nesahá. Já nejsem jako ty ve filmu, co je pořád někdo hladí.

Říká se, že prej se zpěvačky vdávají několikrát. S novým mužem pobude dva tři měsíce noho dva tři roky a pak se omrzí a rozvedou. Třeba to ale není pravda. Já se vdávat nebudu. Nikoho si nevezmu! Nikdy! To jsem se už pevně rozhodla. Nikdy!

Svobodná žena je nejsvobodnější. Jen bez rodiny se může plně věnovat povolání, který si zvolila. Aby se mu oddala beze zbytku. Aby nebyla na nikom závislá, nikdo se jí nepletl pod nohy. Ber inspiraci z lásky, ale jdi si svou vyvolenou cestou. Jen láska ti dá síly, abys překonala všechny těžkosti života, dá ti křídla, abys sklízela úspěch za úspěchem.

Jenže láska není žádný vdávání!

Za rok jsem vyrostla o takový kus, že už můžu hrát košíkovou v národním mužstvu. Jako by mě vytahovali za uši. Nos mi taky roste.

Tohle zrcátko je ale protivný, jen mi ukazuje, jak jsem ošklivá. Jsem asi ještě ošklivější než bez něj. Učiněný strašidlo. Asi jsem fakt škaredá, kluci si mě totiž vůbec nevšímají. Kluci se vždycky točí kolem hezkejch holek. Nosí jim tašku, dávají jim semínka a chodí s nimi do Mna.

Kolem mě se nikdo netočí a nikdo mi nic nedá. Protože jsem škaredá. Vždyť se ale všude píše, že krása není to nejdůležitější. Nejdůležitější je duše. Duše musí bejt krásná, ne oči, nos a bradička. Člověk musí bejt ušlechtilej, pak je schopen i skutečnýho přátelství. Trvalýho. Až za hrob.

Jenže mi to všechno není jasný. Věřím vůbec v přátelství, nebo nevěřím? A v jaký přátelství? S kým? Co je přátelství n co jo láska? Jo možný kamarádit s klukem a nebýt do něho zamilovaná? To mi fakt není jasný.

Krasavicím tohle všechno asi jasný je. Proto jsou klidnější. Rády se na sebe dívají, a proto si kupujou tolik zrcátek. Ať se já dívám jak dlouho chci, pořád vidím jen to, že jsem šeredná. Měla bych jít za tetou Veličkou, ta má veliký zrcadlo, v něm se můžu vidět celá. Bez šatů. Abych se viděla úplně nahá. Třeba nejsem takový strašidlo, jak ukazuje tohle zrcátko. Abych se na sebe mohla dívat. Jak to ale udělám? Před tetou Veličkou rozhodně ne. Musím být sama, zamlknout se a zatáhnout záclony. Z toho nejspíš nic nebude, jen fantazíruju. A jak já fantazíruju, tak mě moje tušení vždycky podvede. To mi pak vůbec neřekne, co mě čeká, jestli radost, nebo trable.

Zatímco jsem se šklebila do zrcátka, objevila se ve dveřích máma. Málem jsem se vyjevila, když promluvila. Proč jsem teď vždycky tak vedle, jako by mě při něčem nachytala? Copak je to hřích, dívat se do zrcátka?

„To sedíš nad učebnicí, nebo nad zrcátkem? Co to s tebou je, jak zůstaneš sama, hned koukáš do zrcátka!”

Neodpověděla jsem. Kristepane, co je na tom, podívat se na sebe!

Máma ještě nezavřela dveře a já se plácla do čela. To je jasný, kluci se kolem mě netočí, protože jsem samá kost. Proto se taky stydím, když se při tělocviku svlíkáme. A bodejť bych nebyla, když pořád jen běhám a skáču! Holky se mi smějou, jenže já s tím něco udělám. Budu vždycky cvičit v dresu. Džíny si taky oblíkám na tepláky, abych měla nohy aspoň trochu baculatější.

2

Tak jsem se ve fofru jakžtakž našprtila a napsala úlohy. Pak jsem vzala sešit v tvrdých zelených deskách a bylo mi jasný, proč tak spěchám. Celej tejden jsem nepsala dopis. V hlavě jsme si všechno sesumírovala, takže jsem psala docela hladce.

Drahý příteli!

Už jsem ti celý týden nepsala. Já vím, že to je nedbalost, jenže co mám dělat, jsem taková a nechci své nedostatky před tebou skrývat”. Nějak jsem si pořád jen hrála. A snad v tom byl i jiný důvod. Ne, nemysli si, že se mi zalíbil někdo jiný. Něco takového si o mně nemysli.

Já vím, že jsem pro tebe krásná, jenže já si o sobě pořád myslím, že jsem ošklivá. Dobře, o to se nebudeme hádat, jenže mě zajímá podstatnější otázka. A kvůli ní se tenhle dopis možná zdrží. Kdy začíná láska? Naše mámy, jak říkají, se zamilovaly, až když jim bylo osmnáct nebo devatenáct. U nás je to taky tak? Co je přátelství a co je láska? Kdy se rodiče na své děti přestanou dívat jako na usmrkance? Kdy je přátelství nejtrvalejší? A koho muži milují doopravdy? Hezké, anebo nehezké ženy? Jak a kde se bere láska — vyvolá ji krásná tvář, nebo krásný čin?

Tyhle otázky se mi pořád honí hlavou a já na ně nemůžu nalézt odpověď, která by mě uspokojila. Jen mi na to, prosím tě, neříkej, abych četla noviny a časopisy! Tam o těchhle věcech buď vůbec není zmínka, nebo to tam nějaká panička vyřeší na to šup. Takovým kazatelkám je všechno jasné, když si ale člověk přečte, co vlastně napsaly, tak z toho nezmoudří. Vlastně jsem udělala chybu že ti to tady vypisuju, to už jsi jistě slyšel od babičky.

Promiň, ale komu jinému bych to měla říct, když ne tobě? Ty přece nejlíp ze všech chápeš moje radosti a strasti!

Tvoje Lina

Jak jsi to říkal — Lina Vichřice? Snad máš pravdu. Někdy skutečně cítím, jako by ve mně všechno vřelo a burácelo jako vichr v lese. Zvenčí to není vidět, protože na schůzích mluvím klidně a rozumně jako naprogramovaný robot, zrovna jako ty paničky, kterým je všechno jasné. Člověk, který hraje první housle, jak říká můj táta, nesmí přiznat, že mu všechno není jasné, že někdy váhá a nemůže se rozhodnout. Budeme-li takhle žít, budou z nás roboti, kteří papouškují fráze naučené z novin. A my přece musíme být otevření, přímí, čestní, přirození, ne s maskou!

Tohle všechno mi vrtá v hlavě. Snažím se ty myšlenky ód sebe odehnat, jenže ony jsou dotěrnější než mouchy v létě.

Napsala jsem dopis a šla ven. Máma mě poslala k tetě s nějakou vlnou.

K tetě chodím vždycky moc ráda. Ať dělám co dělám, Jak máma řekne, hned letím. A někdy chodím k tetě, i když mi nikdo neřekne. To má svoje důvody…

Před dvěma lety si táta koupil motorku a dal mi svoje kolo. To je už tak rozvrzaný, že patří do sběru. Zadní blatník upadl, dráty jsou zkřivený, když prudčeji zabrzdím, spadne mi řetěz, přední kolo je nakřivo, takže za sebou nechávám na ulici nádherný osmičky. Je mi jasný, že je to příšerná troska, jenže na nový kolo si ještě počkám. Tu starou rachotinu bych s radostí zahodila, kdyby mi táta dal motorku. Taky sice není kdovíjaká, ale přece jen je to motorka. Hlavně že jezdí. Aspoň zatím.

Už několikrát jsem prosila tátu, aby mi koupil koně. Když mě nenechá jezdit na motorce, ať mám aspoň koně. On ale říká, že mám klukovský zájmy a že prej z toho děvče hrubne. Já viděla ženy žokeje a byly krásnější než leckterá estrádní zpěvačka. Já myslím, že bych jezdila výborně, jenže se to nesmí.

Nesmí… O to vlastně jde, že pořád přemejšlím, co se musí a co se nesmí.

Například mě vůbec nebaví chodit do dramatickýho kroužku a moji rodiče mi nařídili, že tam chodit musím. Nejen abych tam chodila, ale abych tam vynikala. Mně je jasný, že ze mě žádná herečka nebude, oni ale, abych se prej kultivovala. A tak — bez chuti, jen kvůli kultivování — chodím do několika kroužků, ale tam, kam mě to nejvíc táhne, mě nepustí.

Nasedla jsem na kolo a jela jsem k tetě. Neujela jsem ale ani sto kroků od naší branky a něco pode mnou zapraskalo. Ulomil se drát a spadl řetěz.

Když jsem viděla, co se stalo, řekla jsem si, že tu rachotinu nechám doma, ale najednou jsem zaslechla známý hlas.

„Počkej, třeba to spravím.”

Byl to Ivo. Bydlí o tři domky vedle nás. Může se říct, že se známe už od peřinky. Nebo spíš od té doby, co jsme si spolu hráli v prachu na silnici. Chodí do osmé třídy, což se pozná na první pohled. Ne že by byl bůhvíjak velký, je vysoký jako já, jen je vážnější a rozumnější než kluci z naší třídy.

V poslední době vůbec vypadá nějak zamyšleně. V knížkách tak popisujou vynálezce a básníky. Zatím ale nic nevynalezl a nenapsal jedinou básničku. Dívá se zasněně a vlídně, určitě by nikomu neublížil. Mezi dětmi ho nikdy nebylo slyšet. Ještě jsem nikdy neviděla, že by se pral. Mám dojem, že když mu někdo začne nadávat, jde pryč a nevšímá si ho. Prostě se nerad hádá.

Dinko je docela jinej, jak o něj člověk slovem zavadí, hned mu jednu vrazí a donutí ho, aby mu šel z cesty. Ivo je skutečně jako Kristus. Moc se mi líbí jeho oči — jsou modré, klidné, nutí člověka k zamyšlení. Vlasy má taky takové příjemné, hebké, světlé, jenže já, bůhvíproč, se radši dívám na tu rozježenou hřívu Dinka Psičkáře.

Ivo mi vzal z ruky kolo a vůbec nečekal, jestli s tím souhlasím či ne. To je celý on, jako by se na člověka bál podívat a slova aby z něj člověk páčil heverem. Byl zkrátka naprosto přesvědčenej, že proti tomu nic nemám. A co bych taky proti tomu měla mít, když mi nabízí pomoc? On není z těch, co to potom všude troubí.

Teta bydlí hned vedle chalupy Dinkových rodičů. Mají společný dvůr. Dinkův táta řezal u vrat dříví, a tak jsem se zastavila.

„Dobrý den, strejdo Stojane. Je pravda, že se ztratil Mouřenín?”

„Mouřenín se nikdy neztratí, toho ukradnou.”

„Nojo, je ale pravda, že je pryč?”

„Je pryč.”

„A Dinko ho šel hledat?”

„Jo.” Nebylo mu do řeči. Dokonce se ani nepodíval, kdo to s ním mluví. Slyšel jen dětský hlas, nic víc.

Teta má tři syny. Dala mi vlnu, pro kterou jsem přišla, a já jsem se ptala po jejím nejmladším, po Delčovi. Je to můj bratranec, protože moje máma a jeho máma jsou sestry. Delčo a Dinko jsou taky bratranci, jenže vzdálení, jejich tátové jsou totiž bratranci.

Delčo chodí do čtvrté třídy a moc se podobá Dinkovi. Nos má jak papouščí zobák, černé obočí, široké čelo, všechno přesně jako Námořník. I chůzi má takovou, oba se kolíbají jak staří námořníci. Nebo spíš jako jednoocí piráti.

Dinko nechce Delča do party, že je ještě moc malý. Pro tu Psičkářovu pirátskou partu asi skutečně ještě nedorostl, je to ale prima kluk. Jak ho vidím, tak bych mu nejradši dala pusu. Jenže on je to divous. Jak mu položím ruku na rameno, hned se naježí.

Delčo si dělal v kůlně draka. Přišla jsem k němu a rozcuchala jsem ho.

„Už je to hotovo?”

„Ještě ne.”

„Ukaž, cos udělal.”

„Játo dokážu i bez tebe.”

„Odpoledne promítají pro děti film. Půjdeš se mnou do kina?”

Ale on se na mě ani nepodíval.

„Proč neodpovídáš, půjdeš se mnou?”

„Jak Já tě můžu doprovázet, vždyť jsi starší než já.”

„Chci mít kavalíra.”

„A co to je?”

„Kavalíra dělají kluci holkám. Jako že já jsem dáma a ty jsi můj rytíř.”

„A co budu dělat?”

„Když mě napadne pes, zaženeš ho, a kdyby mě obtěžoval nějakej kluk, tak se s ním taky vypořádáš.”

„A co když ten pes bude zlej?”

„Ty se nesmíš nikoho a ničeho bát.”

„A co když ten kluk bude větší než já?”

„Když budu vedle tebe, budeš mít síly za tři.”

„A co když tě nebude obtěžovat ani pes, ani žádnej kluk?”

„Tak mi koupíš zmrzlinu, až půjdem kolem cukrárny.”

„Já nemám ani floka.”

„Já ti dám.”

„Jo tak ty mi dáš peníze a já tě pak pozvu… Tomu teda nerozumím!”

„Co je tady nejasnýho, abys byl jako kavalír.”

„Jenže já byl včera v cukrárně a oni zmrzlinu nemají.”

„Tak mí koupíš semínka.”

„A proč mám vyhazovat peníze, když jich máme doma pytel!”

„Ty jsi ale trulant. Abys mi přece dělal ka-va-lí-ra! Tunťo, to je tak těžký, dělat rytíře dámě?”

Popadla jsem ho za ramena, aby neutekl, a dala jsem mu pusu na obě tváře.

„Ty jsi jak píchavý ježek, ty ťunťo jeden!”

„A ty jsi zas …”

„No tak řekni, jaká jsem!”

„Jsi praštěná, potřeštěná, rozumíš? Nejsi žádná dáma, ale obyčejná praštěná holka.”

Chtěla jsem ho znovu chytit, ale on utekl.

Vzala jsem teda tu vlnu a šla jsem. U branky stálo moje kolo. Ivo ho opravil a nechal ho tam. Kam jen ale zmizel, jako by se do země propadl.

Nasedla jsem na svou rachotinu, ale domů jsem nedojela. Znovu mi začala blbnout řídítka. Než jsem ale došla k naší brance, zase jsem zaslechla Ivův hlas.

„Nech to, já se ti to pokusím spravit.”

Tak ať to spraví, když ho baví spravovat takový rachotiny.

Doma mi to nedalo, a tak jsem se postavila k brance. Poslouchala jsem, kde koho zaslechnu, a dumala, kam jít. Na silnicí se objevil táta, on je hrozně vysoký Kamarádi si z něho dělají legraci, že vyrostl v deštivým období a že se vytáhl jak bramborová nať ve stínu. Všichni říkají, že jsem po něm, jako bych mu z oka vypadla. Tak to musí být — dcera musí být podobná tátovi. Bylo by zajímavý, kdybych měla bráchu, komupak by asi ten vypadl z oka?

Co já pamatuju, je táta pořád něčeho předsedou. Ať ho dají, kam ho dají, všude je předseda. Zrovna jako já. V tom jsem asi taky po něm. Zatím Jsem pořád předsedkyní oddílu. Chtěli, abych dělala předsedkyni organizace, jenže já se nejlíp cítím v naší třídě. Jsem na to zvyklá a dělám to ráda. Vedu sama sebe, nikoho nemám nad sebou. Vlastně mám, jenže o tom, co se bude dělat, rozhoduju já. Jak říká táta, předseda vždycky hraje první housle. Vlastně jsem si docela osvojila jeho zásady nebo mi je on vštípil. Vůbec toho ale nelituju.

„Dítě, ty musíš být vždycky příkladem! To si zapamatuj! Aby se ostatní řídili podle tebe.”

Téhle jeho rady se držím. Jednoduše jsem si zvykla být první a nedělá mi to vůbec potíž. Sami kantoři to uznávají:

„Jak to, že Lina napsala úkol, a vy jste to nestačili?”

„Copak je tak těžké vzít si z Liny příklad?”

„Vemte si příklad z Liny!”

Na školní nástěnce je vždycky moje fotka. Jednou byla dokonce na tablu před klubem Vlastenecké fronty. Místní výtvarník tam ozdobně napsal: „Příklad všestranně rozvinuté osobnosti.” A nad tím pak bylo napsáno: „Vzorní rodiče — vzorné děti.” Pod mou fotkou byla na stroji napsána moje charakteristika. Že chodím do tří různých kroužků, že se učím hrát na harmoniku a na housle, že chodím do tanečního souboru, přísně dodržuju denní režim, že si najdu čas i na hraní, vždycky a všude jsem nejzvídavější, zkrátka příklad pro všechny.

To bylo na jaře, před koncem školního roku. Bylo to prima, vidět svou fotku na tablu. Asi jim ji dala máma. Ale nejspíš se o to postaral táta. Máma, ta se se mnou chlubí spíš mezi příbuznými a před sousedkami:

„Lina pořád vysedává nad učením a já mám strach, aby se z toho nepomátla.”

Chodí do tolika kroužků a na hodiny, já ale nevím, jestli to bude k užitku.”

Když se na mě táta dívá někde na veřejnosti, má vždycky v očích hrdost a takovou něhu. Jen mě vezme kolem ramen a utrousí:

„Lina mi žádný starosti nedělá.” Nebo: „Copak Lina, to je chlapík.”

Kdoví, třeba se přede mnou ovládá, aby mi to moc nestouplo do hlavy. Jinak prej o mně mluví s obrovským nadšením.

Když jsem uviděla svou fotku na tablu, kde mě vyhlašovali za příklad, nejdřív jsem se zastavila, ale pak jsem radši mazala pryč. Ještě by mě někdo viděl a pak by kecal, že se tím kochám. Šla jsem teda dál, ale moje kroky byly čím dál kratší. To je fakt, že se rozvíjím všestranně, uvažovala jsem, jenže za rok budu muset ve vzdělání pokračovat a pořád Ještě nevím v čem. Ze všech kroužků, hodin a souborů bych si měla vybrat jedno. Co ale, když mě nic netáhne. Aby mě to bavilo tak, že bych myslela jen na to. Nejspíš není žádná průmyslovka ani gympl, kde by se vychovávaly vzory. Anebo je, jenže já to nevím. Nejhorší je to, že ze všech těch schopností, co mi připisujou, není žádná taková, že by mě k něčemu nutila. Aby byla silnější než všechny ostatní.

V poslední době o tom dost přemýšlím a zneklidňuje mě to. Mám dojem, že mě někdo postavil na lano nad řeku. Držím se na něm, jenže kdybych chtěla udělat krůček dopředu, tak je průšvih.

A ještě jeden dojem mám v poslední době, jenže se to bojím sama sobě přiznat. Už mě trochu unavuje být pořád příkladem všestranně rozvinutý osobnosti. Zkrátka mě už nebaví být první. Asi proto, že se ptám: proč vlastně musím být příkladem? K čemu to je? Nejspíš si tu otázku kladu proto, že mě to už nebaví. Často bych ráda blbla jako ostatní a je mi úplně fuk, co kdo řekne.

Napadá mě to, jenže stejně nic neudělám. Stydím se před tátou, jak něco provedu, nebudu už jeho pýcha. Nechtěla bych se ho dotknout.

Je zajímavý, že ještě nedávno mi bylo všechno jasný, co a jak musím dělat, o ničem jsem nepochybovala, a teď najednou pochybuju o všem. Bylo mi jasný, že musím být první, a taky jsem byla, a najednou mám dojem, že na tom vůbec nezáleží. Vždycky jsem si myslela, že ze všech předmětů musím mít jedničku, a teď se ptám, jestli je to fakt vždycky nutný. Jako bych přestala rozlišovat, co musím a co nemusím, co dělat můžu a co nemůžu, co je dobrý a co špatný.

Stála jsem u branky, uvažovala o všech těchhle věcech a dívala se na tátu. Šel domů v takovou divnou dobu — do oběda chyběla ještě nejmíň hodina. Vlastně ani nešel, spíš plul, jak to někdy bývá ve filmu, docela tiše, bez hluku.

Takhle táta vypadá, když se mu něco moc nepříjemnýho přihodilo. Včera večer jsem vyslechla jeho rozhovor s mámou, že ho chtějí přeložit na jinou práci. Že by tu ještě někde bylo volný místo pro předsedu? Nevím, jak jé to u Červenýho kříže, u včelařů a ve spolku abstinentů. Jenže ani pro Jedno on se nehodí. Není ani zdravotník, ani včelař, ani abstinent. (Mezi námi, rád si pořádně přihne.)

Táta si mě všiml, až když byl na několik kroků od branky. Anebo mě snad ani neviděl, spíš cítil. Nezapomněl ale na svou kontrolní otázku:

„Už máš úkoly?”

„Všechno v pořádku.”

„Aspoň ty mi nedělej starosti.”

„O mě se nikdy neboj.”

Přikývl, jenže já pochybuju, že mou odpověď vnímal. Určitě má nepříjemnosti. Asi jde o to, že pro něj nemůžou najít předsednický místo.

Doma teď bude debata, kterou já nemám slyšet. Aspoň to tak dosud bylo. Takže nastala vhodná chvíle, abych vypadla.

3

Vypravila jsem se tam, kde se schází Dinkova parta. Kluci tam seděli na zídce a louskali slunečnicový semínka. Vždycky mají plno řečí a nikoho nenechají na pokoji, a najednou jako by jim ulítly včely.

„Ahoj, piráti!”

Nikdo neodpověděl.

„To jste ztratili řeč?”

Jeden mi řekl, ať táhnu po svých. Další se zeptal, jestli jsem je náhodou nepřišla poučit, že se mají jít učit.

„Jdu jen kolem a vidím, že tu je nějaký smuteční shromáždění. Copak vás potrefilo?”

V tu chvíli se všech pět jednohlasně ozvalo, abych odprejskla. Šla jsem tedy radši pryč, protože od nich se v takový situaci dá čekat všecko.

Šla jsem kolem domku, kde bydlí třídní. Na dvoře jsem viděla jeho tátu, jak uklízí seno. Chvíli jsme okouněla, ale netroufla jsem si zeptat se, jestli je soudruh Lenkov doma. Jak bych vysvětlila, co mu chci?

Šla jsem dál, vrátila jsem se domů, ale v brance jsem si znovu řekla, proč se vlastně nezeptám, jestli je třídní doma. Doma nebyl a jeho táta nevěděl, kde je. Kde by mohl být? Touhle dobou večer už vždycky bývá doma.

Chodila jsem po ulicích až do setmění. Nikde se neobjevil, tak jsem šla k cukrárně. Ono se dá sotva říct, jestli je to cukrárna nebo spíš hospoda. Uvnitř bylo plno mládeže a kouře. Soudruha Lenkova jsem zahlídla. Seděl tam s jednou holkou, spíš vlastně slečnou, myslím že úřaduje na národním výboru. Jen sami dva u stolu. On se lokty podpíral o stůl a poslouchal ji, jako by mu vykládala detektivku. Co ta mu mohla zajímavýho vykládat! Tu holku jsem u nás už mockrát potkala, ale ani jednou ještě s naším třídním. Třeba jsou příbuzný. Kdepak, příbuzný na sebe takhle nekoukají.

Chtěla jsem si je oba prohlídnout zblízka, že si jako jdu něco koupit. Jenže jsem nemohla dovnitř, protože jsem neměla ani floka.

Utíkala jsem domů pro peníze, a když jsem se vrátila, byli oba pryč. Ani v cukrárně, ani na ulici.

Naštvalo mě, proč mě tak nadzdvihlo, že třídní pozorně poslouchal nějakou úřednici. Ať si ji poslouchá, když mu vypravuje něco zajímavýho. Co je mi do toho? Vůbec nic.

Jenže to tak asi nebylo. Kdyby mě někdo viděl, určitě by mi začali říkat Lina Světobol.

Šla jsem kolem chalupy, kde bydlí Dinko, ale ani jeho jsem neviděla. Od dnešního rána je všecko nějak vzhůru nohama. Když jsem přišla do třídy; zjistila jsem, že jsem první. To se mi stává zřídkakdy. A třebaže tam nikdo nebyl, hned jsem se podívala do poslední lavice, kde sedí Dinko. Měla jsem pořád dojem, že odněkud vykoukne. V prázdný třídě se mi nechtělo být, tak jsem šla ven, jenže jsem tašku vzala s sebou.

Druhou hodinu máme fyziku. Měla jsem dojem, že ji umím, když mě ale vyvolal, mlčela jsem. Nebyla jsem schopná ani mluvit, ani psát na tabuli. Taky v dalších hodinách jsem neuměla. Dostala jsem čtyřku. První čtyřku v životě. Je to divný, ještě nikdy jsem takhle nezblbla! Co se to jenom děje!

Posadila jsem se do lavice a viděla, že se na mě všichni otočili. Nikdo sice nic neříkal, ale byla to senzace. Vzorná Lina dostala čtyřku! Všichni z toho měli radost. Po tomhle průšvihu už nemám právo někoho kárat. Proč mě ale moje tušení nevarovalo? Proč jen?

Zakryla jsem si tvář rukama a dala jsem se do breku. Vzlykala jsem tak, že pode mnou vrzala lavice.

Tu čtyřku jsem dostala ne proto, že bych se neučila, ale že jsem myslela na Dinka. Myslela jsem na to, že se tím jeho blbnutím zkompromituju jako jeho patron i jako předsedkyně třídního oddílu, a vyfásla jsem tu čtyřku. Všecko je to Psičkářova vina. Je to jeho vina, že se teď stydím před kantory i doma, co budu muset vyslechnout od mámy a od táty a že z toho nebudu spát. Já ho tak nenávidím! Nejradši bych ho roztrhla.

O přestávce jsem se zeptala třídního, jestli je Dinko omluven. Nikdo ho neomluvil. Ten si to teda slízne…

Po vyučování jsem vyzvala členy oddílového výboru, aby každý zůstal ve svý lavici. Ten, kdo nedodržuje školní řád, musí být potrestán nejen od učitelů, ale i od nás, začala jsem. Dinko Stojanov není omluven a chybí. Už jsme se těch jeho lumpáren natrpěli dost. Když to nejde po dobrým, musí dostat za vyučenou.

„Mluvíš jako matykářka,” zavrčela Anka.

Anka je o rok starší než my. Ve třetí třídě byla dlouho nemocná, takže musela opakovat. Je velká skoro jako já a i ve tmě ji člověk pozná podle chůze. Není ale tak kostnatá. Nic na ní vlastně není, a přitom o ní říkají, že je hezká, sympatická, že jí to sluší a nevím co ještě na ní už našli. Prej má výrazný oči a tak podobně.

Tahle Anka mě tedy přerušila, že mluvím jako matykářka:

„Je nás tu pět a ty kážeš jako před celou školou.”

„Proč bych to neřekla, je to porušení školního řádu…”

„Lino, uklidni se, zabrzdi. Vždyť Námořník chybí jeden den, to je toho! To se stane. Třeba je nemocnej, nebo si zlomil nohu. Anebo se třeba něco stalo s autobusem. Mohlo se toho stát!”

Já jsem ji spíš pozorovala než poslouchala. Tvářila se ironicky, posměšně. Jasně se mi posmívala. Proč ale? A proč se vlastně Dinka zastává? Je úplně rozrušená a hned myslí na havárku. Že by po něm jela? Určitě! Moje tušení mi už dávno říkalo, že tu něco je, jenže jsem o tom neuvažovala.

To jsem byla ale slepá. Několikrát jsem si všimla, jak na něj kouká, že by ale byla do něj zamilovaná, to mě nenapadlo. Přesně tak, je do něj zamilovaná. Proto se o něj bojí. A proto ho hájí.

Ozvali se i ostatní, že má Anka pravdu. Proč spěchat, potrestat ho můžem přece vždycky. Až se vrátí, tak si ho zavoláme a potom rozhodneme.

„Dobře, nic jinýho nemám, končím schůzi.”

Ze třídy jsem vyšla poslední. Zezadu jsem pozorovala Anku. Fakt chodí jinak než ostatní. My buď utíkáme, nebo se loudáme, kdežto Anka je jen o rok starší a nese se, jako by byla z desátý třídy. A Psičkáře se nezastává, jen tak náhodou. Je do něj zamilovaná. A ten uličník si zatím zaslouží jaksepatří potrestat. Proč jsem jim, já husa, tak nalítla?

Vracela jsem se domů jako zmlácená, třebaže jsem už dva měsíce motyku nevzala do ruky. Chalupy, ploty, stromy, všechno mi to splývalo. Nejspíš jsem měla v očích slzy.

Když jsem doma prošla brankou, zaslechla jsem mámu a tátu. Doma se asi taky něco stalo. Táta na někoho nadával, že prý nemají žádný důvod, že to jsou rejpalové a že je načase, aby ho nechali na pokoji.

„Ale to nic,” uklidňovala ho máma, „vem toho předsedu spolku abstinentů, když ti to nabízejí.”

„To pro mě není, copak nechápeš, že to pro mě není? Ve vsi se ví, že piju, budu všem pro smích, a tohle oni právě chtějí.”

„Tak ať tam dají jinýho.”

„Právě o to mi jde. Aby tam dali Stojana, ten se chlastu ani nedotkne, a já pak můžu dělat předsedu odborů. Anebo tam můžou dát Mateje, ten taky nepije, pak bych mohl dělat předsedu kontrolní komise.”

„Když ti tolik jde o to předsedování…”

„To se ví, že mi jde, to je rozdíl, hrát první housle, nebo poslední.”

Když jsem se objevila ve dveřích, oba zmlkli.

„Co je?” zeptal se táta, ale ani se neohlídl.

„Nic.”

Copak jsem mu mohla říct, co se stalo?

Musela jsem se moc přemáhat, abych do sebe dostala pár soust chleba, a sedla jsem si nad učení. Desetkrát jsem začala číst jednu větu, ale nikdy jsem ji nedočetla. Dala jsem se do breku. Pak jsem si vzala sešit v zelených deskách, brečela jsem a psala a slzy se mi patlály po papíře.

Drahý příteli,.

jde to se mnou z kopce. Moc bych chtěla být s tebou, abych ti pověděla, co se mi stalo. Když ti všechno vysvětlím, bude mi líp. Myslím, že člověk unese každé neštěstí, když se má komu svěřit. V tom je přece síla přátelství, v tom je opravdový přátelský vztah.

Líbám tě, líbám tě, líbám!!!

4

Když jsem dopis dopsala, měla jsem dojem, že jsem se uklidnila, z učení jsem si ale pořád ještě nic nepamatovala. Často jsem vykukovala oknem a štvalo mě, že na ulici nikoho nevidím. Kdyby aspoň přišla Tinka, nebo kdyby se objevil Ivo nebo nějaký jiný kluk. Silnice byla prázdná jako ve vymřelý vsi.

Třeba Tinka po tom, jak jsem se k ní včera chovala, už nikdy nepřijde.

Byla jsem strašně nervózní. Nevydržela jsem to a šla jsem ven. Chtěla jsem se jen tak courat, ale najednou jsem si uvědomila, že jdu k tetě a že dokonce přidávám do kroku. Šla jsme jak ten, kdo ví, kam a proč jde, sám sobě si to ale nedokáže přiznat.

Ještě než jsem pozdravila, ptala se teta, jestli máma nestůně, revmatismus je prej proradná nemoc, může člověka popadnout, i když je teplo, a doktoři na to pořád ještě nic nevymysleli. Máma nestůně, nic jí není. Proč teda vypadáš, jako když ti ulítli holubi, ptala se teta. Já nevěděla, jak vypadám, proto jsem jen pokrčila rameny, že jako nevím, oč jde, že jsem hledala Delča, že ale není doma, a koukala jsem vypadnout.

Na silnici pořád ještě nebyla ani noha. A po Dinkovi ani potuchy.

Vrátila jsem se domů a znovu se dala do učení, ale dlouho jsem to nevydržela. Šla jsem hledat Iva. Našla jsem ho u nich doma, rovnal dříví.

„Ivo, prosím tě, zajdi k Stojanovům. Zeptej se, jestli se vrátil Dinko, musíme ho předvolat před oddílový výbor a potrestat ho. Nic mu ale neříkej, ať neví, že jsi přišel zvlášť kvůli němu, jen zjisti, jestli se vrátil.”

Ivo přikývl. U něj to znamená, dobře, hned jdu.

Nechtělo se mi jít domů učit se, a tak jsem na dvoře dělala, jako že pomáhám mámě, až jsem se dočkala Iva.

„Doma není.”

„Třeba se vrátil, ale šel za svou partou. Víš, co to je za uličníka.”

„Já se ptal jeho mámy, nevrátil se.”

Vlekla jsem se domů a až teprve po několika krocích jsem si uvědomila, že jsem vlastně Ivovi vůbec nic neřekla. Mohla jsem mu aspoň poděkovat, on je vždycky ve všem tak ochotný. Nemusela jsem ani nic říkat, kdybych se na něj aspoň podívala. Je to taková oddanost, jakou má Mouřenín k Dinkovi. Ivo je skutečnej rytíř, určitě by se kvůli mně popral. Určitě by rozbil hubu každýmu klukovi, aby mě ochránil. Zatím to neudělal, protože to nebylo třeba. A taky jsem ho o to nežádala. Jinak všichni známe Iva jako mírnýho, tichýho, soucitnýho kluka. O takovejch se říká, že měli bejt spíš holka, jenže já si myslím, že to pro holky žádná poklona není. Proč by holky měly bejt jako hadr!

Ráno jsem přišla do třídy první, a tak jsem hned koukala po poslední lavici, jestli uvidím Dinka. Měli jsme mít matyku. Nevím, kolik naší matykářce ještě zbejvá do penze, já bych ji ale s radostí dala do penze okamžitě. Je to taková bečka, nervózní jako stará panna a studená jak psí čumák. Kromě toho, jak „zajistit solidní matematické znalosti”, s námi ještě nikdy o ničem jiným nemluvila.

Matykářka se zřídkakdy usměje, a když se směje, stejně ani naskakuje husí kůže. I při smíchu má oči studený, jako by člověka chtěla uštknout. Nejčastěji má na tapetě mne.

„Lino, nemůžeš si zkrátit vlasy?”

To se ví, že můžu, dokonce bych se mohla dát ostříhat dohola, ale copak se dá na takovouhle otázku odpovědět? To je pro ni tak těžký pochopit, že mám hezký vlasy a že je ráda nosím dlouhý? Tím spíš, že to není v rozporu se školním řádem a že tím nenarušuju zajišťování solidních matematickejch znalostí?

Že bych o kantorovi takhle neměla mluvit? Promiňte, ale už chodím do školy sedmej rok a už jsem jich pár poznala.

Například náš třídní. Stačí jen tohle: kdyby mi řekl, abych stála bosá na žhavým uhlí, tak to bez váhání udělám. Pokud o někom často sním, tak je to on. Když uvažuju, kdo a jak bude posuzovat to, co udělám, nejdřív myslím na něj. A pokud mi je někdy hanba, že jsem se nezachovala jak náleží, vždycky před sebou vidím našeho třídního. Mám ho ráda, ve všem mu věřím a ráda ho vidím.

Právě proto, že jsem se tolik bála, aby mě matykářka nevyvolala, tasila rovnou mne.

„Co je to s tebou, jsi nějak neklidná?”

Snažila jsem se tvářit nevinně, že mi jako nic není a nechápu, proč mi dává takový otázky.

„Ukaž mi domácí úkol.”

Nejdřív jsem vůbec nevěděla, oč jde.

„Co stojíš, podej mi svůj sešit.”

„Já ho nemám.”

„Jak to, že nemáš?”

„Zapomněla jsem, že máme domácí úkol. Nenapsala jsem ho.”

„Tohle je mi ale omluva! Vezmi si křídu a piš.”

„Já jsem se nepřipravila.”

„Tak tě vyzkouším z minulé látky.”

„Já nebudu moct odpovídat.”

„Tos mi měla říct na začátku hodiny, ne teď.”

„Mě to nenapadlo.”

„Tak ať tě tedy napadne, aby tvůj otec přišel zítra do školy.”

Sklonila jsem hlavu a neodpověděla. Tohle může skončit špatně. Proč mi moje tušení nic neřeklo?

„Ty snad špatně slyšíš?”

Mlčela jsem dál.

„Dobře, když nemáš odvahu říct mu to sama, zavolám mu o přestávce já. Nejspíš ti stoupla sláva do hlavy. Nebo ses snad zamilovala? A budeš už konečně mluvit?”

Nepromluvila jsem, ale vykřikla. A třebaže byla matykářka nemotorná bečka, uskočila a bouchla se o stůl.

V zadních lavicích se začali chechtat.

„Před vámi už nikdy mluvit nebudu, rozumíte, už nikdy!”

„Tak, konečně jsi ukázala drápky. Vždycky jsem si myslela, že nejsi tak vzorná, jak se zdáš. Teď dostaneš aspoň dvě pětky, a ty tě přivedou k rozumu. A sundáme tě z piedestalu. Jdi ven a o přestávce na mě čekej před ředitelnou.”

Šla jsem ke dveřím. Nedokázala jsem rozeznat, jestli mi tak hučí v uších, nebo jestli je to třída.

Vrazila jsem do sborovny. Mockrát jsem tu už byla, ale to jsem vždycky zaklepala a vstupovala opatrně. Tentokrát jsem si počínala, jako bych chtěla oznámit požár. Sborovna byla ale prázdná, takže jsem nikoho nevyděsila. Byly tam cítit knihy a co bylo ještě horší, nebyl tam náš třídní. Ptala jsem se uklízečky, jestli neviděla soudruha Lenkova. Neviděla ho, dnes ráno prý vůbec nepřišel do školy, měl mít šestou A, ale ta místo toho hrála kopanou na dvoře.

Další průšvih! Kam se jen mohl podít? Ten chybí, jen když těžce stůně. Co se mu mohlo stát? Že by havaroval?

Rozběhla jsem se k nim. Ještěže bydlili blízko. Jeho máma seděla na lavičce u branky a pletla svetr. Ivo prej — pro ni je to Ivo, pro nás soudruh Lenkov — ráno odjel autem na hranice. Nic neříkal, ani neví, kam přesně jel, slíbil ale, že se do večera vrátí.

Jak jel na hranice, to jel určitě pro Dinka. Buď ho jel hledat, nebo mu volali, že se tomu uličníkovi něco moc ošklivýho stalo, a tak pro něj jel. A co když se přitom něco stane soudruhu Lenkovovi? S kým si pak popovídám, komu to všechno povím?

Sotva bych mohla vypravovat, jak proběhly ostatní hodiny, co mi kdo řekl o přestávkách a co jsem na to odpověděla. Nejvíc si pamatuju zasedání oddílovýho výboru. Za všechno může Dinko Psičkář, Praštěnej Dinko, šéf pirátský bandy. Konečně dostal svý: důtku před celou školou a na školní nástěnce.

Po hlasování všichni hned vypadli ze třídy. Měla jsem dojem, že nepospíchají jen proto, že mají hlad. Zůstala jsem poslední a zavřela jsem okno. Přibouchlo se hlučněji než obvykle, až jsem se lekla. Prázdnou třídou zazněl Dinkův posměšný smích. Rozhlídla jsem se, ale nikdo tam nebyl. Jen se mi to zdálo. Právě tak by se Dinko chechtal našemu usnesení. Chechtal by se, dokud bych se nedala do breku. Jeho nevyvedly z míry ani mnohem přísnější tresty, ani ředitelova důtka. K čemu to teda vlastně všechno je?

Zase pochybuju. Něco, co se mi ještě včera, ještě před hodinou zdálo strašně důležitý, mi teď připadá k ničemu.

V poslední době mi leccos připadá k ničemu.

Vrátila jsem se domů, a ještě než jsem vstoupila do kuchyně, zaslechla jsem hádku. Zastavila jsem se ve dveřích. Máma chystala na stůl a táta nadával — buď jí, nebo svým odpůrcům. Dívala jsem se na něj, poslouchala jeho hněvivý hlas, ale slova jsem nevnímala. Když mě uviděl, zmlkl a nápadně tichým hlasem mě zval dál.

„Pojď blíž, pojď.”

Sotva jsem ho slyšela.

„Tys šla do školy bez domácího úkolu?”

Neodpověděla, jsem mu. Koukala jsem kamsi nad něj.

„Dostala jsi čtyřku?”

Už jsem zapomněla na tu matykářčinu pohrůžku. Ona je člověk exaktních věd, nemluví do větru. Třídní by tohle nikdy neudělal. Nikdy!

„A co je tohle?”

Strčil mi pod nos sešit v zelených deskách. Když jsem si pomyslila, že to někdo četl, dočista jsem se probrala. Chtěla jsem mu sešit vytrhnout z rukou, ale v posledním okamžiku jsem se ovládla.

„Ptám se tě, co to je.”

Mohla jsem jen mlčet. V poslední době začínám tohle umění ovládat. Zachvátila mě stejná lhostejnost, jako když mě ráno matykářka vyvolala k tabuli.

„Kdo je ten kluk?” zesílil táta hlas. „Slyšíš, nač se tě ptám? Kdo je ten ničema, kterýmu píšeš milostný dopisy?”

Mlčela jsem dál. Pak to zahřmělo jako o letní bouřce, oslnil mě blesk a já měla jednu tvář jako v ohni a pak hned druhou. Tohle jsem ještě nezažila. Když to dohřmělo, pokračovala máma.

Nevím, jak jsem se dostala do svýho pokoje. A taky nevím, kdy a jak jsem se zamkla. Po chvíli jsem ucítila, že mám pod tváří mokro, a teprve potom mi došlo, že ležím. Polštář byl celej mokrej od slz. Pak jsem si všimla i krve, proto jsem vstala a hledala zrcátko. Dívala se na mě cizí tvář. Červenomodrá, opuchlá, s nosem od krve, s podlitýma očima a opuchlými víčky.

Vyděsila jsem se tak, že jsem se dala znova do breku.

Za dveřmi jsem slyšela mámin hlas:

„Linečko, tak už toho nech a otevři, ať se na tebe můžu podívat. Pojď se umýt.”

„Nechte mě, já nikoho nepotřebuju!”

Máma chvíli pofňukávala a pak ztichla. Pak se ozval jiný hlas, spiklenecký šepot, až jsem sebou trhla … Mám dojem, že jsem si řekla, tak přece přišel. Neopustil mě, když je mi nejhůř!

Zvedla jsem se a za oknem jsem zahlédla Ivův obličej s vytřeštěnýma očima. Bylo to rozčarování. A snad mám jen dojem, že jsem byla rozčarovaná, že přišel on, a ne jiný. Na koho jsem vlastně čekala? Odkud se ve mně vzalo to napětí, že na někoho čekám?

„To jsem já, Lino.”

Ivo na mě vždycky dělal dojem flegmatika. Snad proto, že ho srovnávám s Dinkem a se soudruhem Lenkovem. Tentokrát ke mně skočil oknem svižně jako kočka. A hlavně — tiše. Tak lehce vyskočil, jako by to aspoň týden trénoval.

„Vstaň, já tě odtud odvedu. Nikdo nás neuvidí. Tvůj táta šel do vsi á máma krmí kachny”. Prolezeme křovím v zahradách. Tam nás nikdo neuvidí. Tak pojď, dělej, než se tvoje máma vrátí domů.”

Ivo, ten opatrný, stydlivý, skoupý na slovo a štědrý na úsměvy, ten plachý Ivo, který nikdy nevlezl do cizí zahrady, teď vypadal rozhodně a energičtěji než proslulý psičkář a vůdce pirátů. Tak se může chovat jen skutečný rytíř, který je připraven hájit čest bezbranné pluněné dívky.

Jeho energický hlas mě zdvihl z postele jako kouzelný proutek. Vstala jsem a podala jsem mu ruku. Ať mě dovede, kam chce. Hlavně ať nemusím chodit do školy a vracet se domů, kde mě nic dobrýho nečeká. Daleko od lidí, ať nikdo nevidí mou hanbu.

Ivo vyskočil oknem a otočil se, aby mě chytil. Klečela jsem na parapetu a rozhlížela jsem se. Před očima jsem měla mhu, snad od slz. Anebo to nebyla mha, ale neznámej les. Pustej, divokej les, kterej může schovat holku, která byla nedávno ještě první a příkladem všem. Auta tam nejezdí, tam se může jezdit jen na koni.

Kůň na nás čekal a netrpělivě hrabal kopytem. Ivo s indiánskou obratností vyskočil na koně, zdvihl mě a já jsem ho objala kolem krku. Držela jsem se ho jako klíště, abych ho neztratila, aby mě odvezl daleko od všech nepříjemností, co se mi sesypaly na hlavu. A třeba i od těch, co by se ještě sesypaly.

Náš kůň cválal lesem a já slyšela ještě cizí kopyta, která pomalu utichala. Ten, kdo nás pronásledoval, zůstal vzadu. Abych při tom divokém cvalu nespadla a neporanila se o větve, držela jsem se svého rytíře kolem krku a hlavu mu zabořila na prsou.

„Tady zůstaneš, aspoň než se přežene ta bouře.”

Slyšela jsem Ivova slova a nemohla uvěřit, že náš útěk skončil šťastně. Nevím, kolik jsme toho ujeli, měla jsem dojem, že to trvalo několik dní a nocí.

„Tady to není moc pohodlné, ale …”

Sotva jsem se postavila, rozhlídla jsem se.

V hlavě se mí mihl osamělý zámek v lese, a zatím jsem viděla, že jsem v našem seníku. Začala jsem pochybovat: neudělala jsem chybu, že jsem utekla z pokoje? Nebyly to ale pochyby, spíš výčitky svědomí.

Neměla jsem utíkat.

„Sedni si a uklidni se, já ti přinesu něco k jídlu.”

Plnila jsem jeho příkazy, ale nechtělo se mi být sama a taky jsem nemohla nic pozřít.

Za pár minut se Ivo vrátil. Přinesl dvě pokrývky, polštář a jídlo v ubrousku. Vrátil se tak brzy, jako by to měl všechno už připravené. Pečlivě přede mnou prostřel na ubrousku chleba, sýr, dvě rajčata a jablko.

„Jez, nic jsi nejedla.”

Vzala jsem si jen jablko.

„Já nemám hlad. Děkuju ti, Ivo. Kde jsme?”

„Ve vašem seníku.”

„Zdálo se mi, že jsme strašně dlouho cestovali.”

„Trvalo to, než jsme prolezli křovím v zahradách.”

„Šli jsme taky přes les?”

„Kde by se tu vzal les? Proč se usmíváš?”

„Jen tak. Směju se sama sobě. Vaši vědí, že jsme tady?”

„Nikdo nic neví. Nejlíp bude, když si odpočineš. Najez se, vyspi se a pak se uvidí. Já zatím projdu vsí, abych zjistil, co se děje. Souhlasíš?”

Přikývla jsem a vlastně jsem ani nevěděla, s čím souhlasím.

5

Měla jsem dojem, že jsem ohluchla. Ve vsi tou dobou bývají slyšet různé hlasy a křik ptáků, zvířat i lidí, já ale neslyšela nic. Po chvíli jsem zaslechla myši. Já se myší nebojím, jen ať se prohánějí po seně. Byla jsem tak otupělá, že bych neutekla ani před krysou.

Trhla jsem sebou, když zařval osel. Jako by mě probudil. Rozhlídla jsem se kolem a říkala si: co tu vlastně dělám? Máma mě bude hledat po vsi. Bude obcházet příbuzný a všude bude brečet. A táta… ten bude vyhrožovat, že mi teď dá, když jsem přestala být jeho pýcha.

Ne, domů jít nemůžu. A to se mám tady schovávat? A co zítra? Do školy nepůjdu, ať se děje co chce. Kdybych šla, tak bych se hanbou propadla. Líp je na nic nemyslet …

Lehla jsem si na břicho, deku přetáhla přes hlavu, ale ani to nepomohlo. Vstala jsem a dívala se škvírami ven, poslouchala, na koho jsem ale čekala, to nevím.

Do seníku přiběhl jak kočka Ivo. Zaslechla jsem ho, až když stál vedle mne, a trhla jsem sebou.

„Všude je klid. Tvoje máma šla k tetě. Táta je na národním výboru, je tam nějaká schůze. Dinko se ještě nevrátil a není tu ani soudruh Lenkov. Mám úplnou a přesnou informaci.”

Dívala jsem se na Iva a cítila jsem, že se usmívám.

„Ty jsi fakt moc hodnej kluk.”

Asi jsem si to jen myslela a on nic neslyšel, protože se mě zeptal, jestli jsem něco neříkala.

„Říkala jsem, že jsi moc hodnej. Jsi moc fajn kamarád.”

„Ty jsi taky hodná, jenže ..”

„Tak pověz, jaká jsem?”

„Trochu nafoukaná.”

„To ne, Ivo. Já jsem prostě pitomá.”

Nechápal, co mu říkám, tu nechápavost Jsem mu viděla na očích.

„Proč jsi mě od nás odvedl?”

„Copak jsem tě tam mohl tak nechat?”

„A proč ještě?”

„Copak nechápeš, nemohl” jsem se dívat, jak se trápíš.”

„Tys všechno viděl?”

„Všechno.”

Seděl na dece přede mnou s rukama na kolenou. Až teď jsem si všimla, jaký má dlouhý štíhlý prsty. A taky mě až teď napadlo, že jsem ho nikdy neviděla jít na pole nebo na ryby.

Položila jsem dlaň na jeho pravou ruku, zadívala jsem se mu do modrých očí a řekla jsem spíš sobě než jemu:

„Ty jsi moc hodnej, hodnější, než je zdrávo.”

„Já ti vůbec nerozumím, ty si něco vyčítáš. Chceš, abych ti něco přinesl?”

„Ne, já nic nepotřebuju. Teď běž a přijď, až se setmí.”

Za soumraku jsem zaslechla hlučné kroky. To nebyly Ivovy kroky. Přicházeli dva nebo tři lidé. Nebylo, kam bych se schovala, klekla jsem si. Cítila jsem, že se poperu s každým, kdo by sem chtěl vlízt.

V otvoru seníku jsem zahlídla soudruha Lenkova, jeho siluetu rozpoznám i v tmoucí tmě. Jeho chůzi poznám i v davu lidí.

Kroky venku se vzdalovaly. Nejspíš Ivovy. Přivedl soudruha Lenkova a nechal nás tam.

V posledních dnech jsem na třídního tolik čekala, a teď mě setkání s ním najednou polekalo. Byla jsem ráda, že je tma. Bála jsem se spíš jeho očí než slov.

Stál ve dveřích a vyzval mě:

„Tak pojď, půjdeme.”

Mlčela jsem a nehýbala se. Měla jsem strach vyjít s ním ven a podívat se na něj.

„Tak pojď, Lino, už se neboj.”

„Kam mám jít? “

„Musíš přece domů.”

„Domů nemůžu, to přece chápete!”

„Pak tedy přespíš u nás. A já si půjdu pohovořit s tvými rodiči. Tak pojď, podej mi ruku.”

Podala jsem mu ruku a vylezla. Na dvoře jsem viděla Iva. Třídní se u něho zastavil.

„Nevyčítej mu, že tě vyzradil. Když jsem se vrátil z cesty, brzy jsem se dozvěděl, co se stalo ve škole i u vás. Já myslím, že vás všechny moč dobře znám. Nebylo těžké uhádnout, kde jsi. Dobrou noc, Ivo.”

Šli jsme po ulici mlčky. Třídní mě vedl k ním. Byla jsem mu vděčná, když jsem totiž vylezla ze seníku, bála Jsem se, že mě povede násilím domů.

„Je to s vámi špatné, s Dinkem i s tebou.”

„Co se stalo Dínkovi?”

„Nic. Jen utek ze školy a šel hledat psa, jinak je živ a zdráv.”

„A našel ho?”

„Přivezl jsem jeho i Mouřenína. Poslechni, Lino, žes nikomu neposílala žádné dopisy?”

„Ne, přísahám vám.”

„Já jsem si to myslel. Dopisy poste restante a budoucí přítel… Přece jen si ale myslím. Žes měla někoho na mysli.“

Co jsem mu mohla říct, že jsem měla na mysli jeho, Dinka, nebo Iva? Anebo toho, co jsem o něm jen snila?

„Víš, třeba jsi přitom myslela na Dinka. Na něj ale radši nemysli.”

Naskočila mi husí kůže. Málem jsem slyšela, co si kdo šeptá v sousední ulici.

„Proč?”

„Jak bych ti to řekl… s tímhle vůbec nespěchej. Spíš se snaž pochopit sama sebe. Dříve než budeš myslet, že znáš jiné, musíš znát sama sebe. Jinak budeš žít v sebeklamu. Asi bys sotva věřila, že se Dinkovi líbí jedna dívka. Zdá se mi, že ho moc málo znáš.”

„Kdo, Dinko? Ten psičkář a fantasta? Pirát že by se zakoukal do nějaký holky, že by si myslel, že bez ní nemůže žít? Vy mě rozesmějete, soudruhu Lenkove.”

„Jste ve věku, kdy se měníte ne během týdnů a dní, ale dokonce někdy i během několika hodin. Já jsem taky nevěřil tomu, co se včera a dnes přihodilo s tebou, a přece je to pravda. Myslel jsem, že vás dobře znám, a zatím kvůli vám nebudu už třetí noc spát. A dovedu si představit, co na mě čeká zítra na konferenci. A to všechno kvůli vašim kouskům. Vůbec jsem nepředpokládal, nevěřil, že byste…”

Ani nevím, jak jsem se ho chytla pod paží.

„Věřte nám, soudruhu Lenkove, vždycky nám věřte, my vám taky věříme!”

„Dobře, dobře, jen se mi tu nerozbreč a taky si nemysli, že ti tohle lehce projde. K nám můžeš dojit už sama, abych neztrácel čas, dnes večer mám moc jednání. Až tě moje matka uvidí, už ji napadne, proč jsi přišla.”

Nečekal, co na to řeknu, otočil se a šel k nám, pohovořit s mámou a s tátou.

Já za ním chvíli koukala a pak jsem šla k jejich domku. Panebože, komu jen bych ty svoje dopisy posílala? Dinkovi, Ivovi, nebo jemu? Proč jen mám kolem sebe takovou mlhu?