Friedrich Gerstäcker

Pevnost u solného brodu

Kolem roku 1850 začaly divoké hordy Pehuenčů pod velením jednotlivých poměrně neodvislých náčelníků, kaziků, opakovat své vpády na argentinské území a přepadávat osamělá roztroušená obydlí gaučů, takzvané ranče. Odháněly odtud dobytek a loupily, co se jen dalo, ba dokonce prodlužovaly své loupežné výpravy až do krajů na západ od Buenos Aires a šířily mezi obyvatelstvem strach a hrůzu.

Území tohoto mocného indiánského kmene bylo na severu zřetelně ohraničeno Cusu Leufu čili Černou řekou, tekoucí z Kordiller do Atlantského oceánu. Její příkré podemleté břehy a často i dravý proud dovolovaly přechod prakticky jen na dvou místech. Západnější z těchto brodů ležel mimoto ještě v takovém terénu, kde řeky tekoucí ze severu a ústící do Cusu Leufu byly značně bahnité a přechod velmi ztěžovaly. Proto se tím častěji používalo východního brodu, který mohl ležet asi tak v polovině cesty mezi Kordillerami a oceánem. Tudy vedly tedy hlavní cesty loupežných výprav na sever. Kromě toho severně od Černé řeky ležela malá solná jezera, ze kterých si braly v pozdním létě všechny kmeny sůl pro přezimování v pampách. V tuto dobu se pak krajina Indiány jen hemžila, zatímco v zimě se stahovaly jednotlivé hordy dále na jih nebo na západ k lagunám.

Argentinská vláda, která jako nejbližší soused Pehuenčů nejvíce, či spíše výhradně těmi loupežnými výpravami trpěla, si byla důležitosti tohoto přechodu dobře vědoma. Kdyby byla mohla tato místa opevnit a kontrolovat, nejenže by nedocházelo k většině loupeží na jejím území, ale dokonce by bývala mohla sama donutit Indiány, aby přijali mírové podmínky, které až dosud pyšní náčelníci vždycky odmítali a zatvrzele se jim vzpírali.

Argentinská vláda ovšem měla ruce svázané na všech stranách. Nejenže žila ve věčných sporech a válkách se sousedními státy, ale necítila se bezpečná dokonce ani před svými vlastními poddanými, a proto nebyla nikdy schopna vyslat dostatečně velký počet oddílů na jih tohoto rozsáhlého území.

Ani v dobře opevněném městě Carmen na severním břehu při ústí Černé řeky nebyla posádka nijak zvlášť silná a za žádných okolností nesměla být oslabena, protože musela často podnikat trestné výpravy do sousedství. Kromě toho by se Indiáni, kdyby jen v nejmenším uhodli úmysly bělochů, proti takovému zásahu do svých práv postavili. A že k tomu měli dost sil, to Argentinci dobře věděli.

Divocí Indiáni z pamp, Pehuenčové, jak se říkalo všem těm četným kmenům žijícím v širých stepích východně od Kordiller a jižně od Rio Negra až dolů k Patagonii, se zdržovali ve volných tlupách nebo hordách, které jednak lovily porůznu v pampách, jednak vyjížděly na samostatné výpravy, a každá z nich měla svého vlastního kazika.

Potulovali se po celém nesmírném teritoriu a jejich bílí sousedé nikdy nemohli ani přibližně odhadnout jejich počet a sílu. Když však hrozil Indiánům společný nepřítel, když se například Argentinci někdy znovu pokusili napadnout je v jejich vlastní zemi a poslat do pamp organizované jezdecké oddíly, aby Pehuenčúm vštípili úctu k moci a válečné síle bělochů, roztroušené indiánské tlupy před nimi ustoupily. Současně však se rozběhli poslové na všechny strany, aby svolali různé kmeny a shromáždili je pod společným válečným náčelníkem, nejvyšším kazikem, zvaným apo. A pak si museli drzí útočníci dávat pozor, aby se včas dali na ústup a nepronikli příliš hluboko do těch nekonečných pustin. Náporu celé pehuenčské moci nemohli přece nikdy čelit.

Nezřídka se pak z útočníků stávali prchající a divoké hordy je sledovaly a objížděly v neumdlévajících bojových tlupách. Indiáni potom obyčejně ihned sami vyráželi do nepřítelovy země a pustošili tam jako na výsměch všechno, k čemu mohli na svých rychlých koních dorazit.

Proto se v Buenos Aires rozhodli, že u brodu na řece Cusu Leufu, kterému se říkalo Solný brod, založí novou pevnost. Ale chtěli všechno zorganizovat potají, aby se Pehuenčové dozvěděli o existenci této pevnosti teprve tehdy, až bude postavena a obsazena. Pak už nebudou moci stavbu překazit. Co by také zmohli se svými, byť i znamenitými koňmi proti palisádám a za nimi stojícím puškám a dělům? Argentinská vláda pevně věřila, že se Indiáni nikdy nepokusí pevnost napadnout, že se jim tím odřízne dosud volná cesta na sever nebo že se aspoň ztíží tak, že sami přijdou a budou prosit o mír, aby se bez překážky dostali ke své soli.

Jakmile byl plán schválen, pustila se argentinská vláda rychle do jeho uskutečňování a celou věc prováděla v takové tajnosti, jak jen to šlo. Bylo to velmi usnadněno tím, že všechno, co ke zřízení nové pevnosti potřebovali, mohli posílat lodí až do Carmen, takže se nevystavovali nebezpečí, že se to v indiánském teritoriu prozradí. Lehké to však nebylo, už proto ne, že v blízkosti místa vyhlédnutého k opevnění nerostly takové stromy, kterých by se dalo použít na palisády nebo k jiným obranným nebo stavebním účelům. Právě proto se muselo všechno dovézt až na místo z pevnosti Carmen a to nešlo jindy než v zimě, kdy se řeka pro mohutné deště v Kordillerách nedala vůbec přejít. Divoši se proto stáhli hlouběji do svých pamp a nepokoušeli se přebrodit rozvodněný proud.

Proto všechno v Buenos Aires připravili již v létě. Zhotovili palisády, které měly být spojeny železným drátem, nalodili potraviny a dvě děla s dostačující zásobou munice a pozdě na podzim vyplula loď směrem ke Carmen. Ale až tehdy, když se odtud vrátili poslové a přinesli zprávu, že už i poslední Pehuenčové, kteří často ještě i na podzim přicházeli do Carmen na nákup, okolí pevnosti opustili. Potom vyplula loď se vším potřebným a s početným oddílem vojska, doplula po krátké a šťastné plavbě do Carmen a vyložila tu svůj náklad.

Dělníci se hned pustili do práce, dali dohromady několik předem už sroubených člunů, na ně se nalodila část expedice a chtěla se dostat po řece vzhůru. Všechno ostatní naložili na soumary a brzy potom, když už sice nastalo období dešťů, ale řeka ještě nevystoupila příliš vysoko, vyrazila karavana se všemi oddíly, které v tu chvíli bylo možno v Carmen postrádat a které byly vybaveny jako oddíly pomocné, směrem k místu určení.

Šťastně a se vší tichostí se dostali až k Solnému brodu, aniž narazili na jediný indiánský oddíl. Čluny ovšem nemohly jet zároveň s nimi, protože proud už byl dost silný. Ale když se vojáci pustili motykami a lopatami, které sem na soumarech dopravili, do výkopu v místě, kde chtěli těsně pod brodem vybudovat pevnost, připlouvaly pomalu i čluny. Teď se tu teprve rozproudil život. Tesalo se a řezalo, přibíjelo a zatloukalo, dokonce vytáhli na břeh i ty čluny, které byly již předem určeny k rozebrání, a jejich dřeva použili částečně na hradby, částečně na stavbu obydlí. A to všechno muselo být postaveno ani ne za osm dní.

Zakrnělých vrb a akátů rostoucích v sousedství se dalo docela dobře použít na ohradu pro koně a několik dojnic, a to tak, že se stromy nechaly stát, mezi ně se zarazily okované kolíky a propletly se železným drátem. Podobně svázali i palisády. I kdyby se lstivý nepřítel někdy v noci přiblížil až k nim, nedokáže dráty přeřezat. A tak byl dobytek i koně bezprostředně pod ochranou pevnosti a děl, kdyby snad hrozilo nějaké nebezpečí. Ale dokud byla krajina úplně bezpečná, jako třeba teď, mohla se zvířata volně pást venku. Ostatně posádka, složená ze čtyřiceti mužů a dvou důstojníků, se rozhodla, že si ponechá jen několik koní. Zvířata jim vlastně přinášela víc starostí a práce než užitku, protože se stejně za žádných okolností nesměli daleko od pevnosti vzdálit.

Zatím se tu cítili docela v bezpečí, vždyť kterýpak jízdní houf by se mohl odvážit napadnout opevnění tvořené řadou silných, drátem spojených palisád? Proti nájezdu je chránil i hluboký a značně široký příkop. Co by proti tomu mohli pořídit sebestatnější divoši se svými bolami1 a nepříliš silnými rákosovými kopími? Nesmějí se odvážit ani na dostřel. I kdyby chtěli brodem jen projít, musel by každý jednotlivě vystoupit na dosti příkrý břeh řeky ležící před ústím jejich děl a pušek. A proti vůli posádky by se odtamtud nikdo živý nedostal.

Jak bezútěšný, samotářský život tu musel ten malý oddíl vést. Byli odříznuti od světa, uprostřed divokých pamp, jako na nějakém pustém ostrově v širém moři. I kdyby se někdy odvážili vyjet si ven na lov, aby si opatřili kus zvěřiny nebo divoké hověziny, bylo to stále spojeno s nebezpečím, že je lstiví nepřátelé objeví a obklíčí, a pak by ovšem nemohli počítat s žádným slitováním. Žili totiž tehda právě v otevřeném nepřátelství s divokými hordami a dobře věděli, že jakmile Indiáni tuhle nebezpečnou pevnost objeví, nebude jejich nenávist znát mezí.

Co se však dalo dělat. Nebude prý to tak dlouho trvat, protože od vlády měli pevný slib, že po šesti měsících je všechny vystřídají. Každé tři měsíce totiž měla navštívit pevnost ozbrojená výprava, která jim měla nejen doplnit zásoby, ale také vystřídat polovinu mužstva jiným oddílem. Co tedy záleželo na nějakém v nejhorším případě půlročním pobytu? To brzy uteče. Měli také bohaté zásoby ohnivé vody i tabáku, deset nebo dvanáct vojáků si přineslo kytary, aby mohli dlouhé večery trávit při hudbě. Když se tedy chystaly oddíly vracející se do pevnosti Carmen k odchodu, stála posádka na nově zbudovaných valech a loučila se s nimi docela vesele.

Přece jen to však působilo podivně, když pestrý oddíl sjel až těsně k holému břehu řeky a odtud ujížděl stále na východ a jezdci byli minutu za minutou menší a menší a konečně zmizeli jako body na tmavém obzoru. Jak tu teď na širých pampách bylo ticho a pusto a jak tajemně k tomu hučí proud. – Ale co naplat. Voják na stráži si nesmí stěžovat a musí to vydržet až do vystřídání. I když tu snad těm zbylým gaučům-vojákům nebylo volně u srdce, nesměl to nikdo z nich dát na sobě znát. Samota pro ně ostatně nebyla nic tak nezvyklého, protože téměř všichni pocházeli z osamělých pustých rovin uprostřed pamp a tam neměli ani zdaleka tolik pohodlí jako tady. Chatrč postavená z roští a pokrytá koňskými kůžemi, uvnitř hliněná lavice, pár koňských lebek rozestavených jako sedadla na zemi kolem ohniště uprostřed domu, to bylo všechno. Jenomže tam měli okolo stavení zvířata a mohli volně a svobodně lovit ve stepi, když měli právě chuť. To ovšem tady nešlo.

Na nebezpečí nemyslel žádný z nich, vždyť ani nevěděli, zda za celé období dešťů Indiáni jejich pevnost vůbec objeví. Nikdy přece v těchto deštivých měsících ani brodem neprocházeli, natož aby tudy přenášeli sůl. To dělávali vždycky až pozdě v létě. Bylo ovšem možné, že by sem mohla zabloudit některá tlupa lovců. – Kdyby jich přitáhla celá horda, museli by se držet od pevnosti dál, protože důstojník měl rozkaz nenechat Indiány projít brodem za žádných okolností, dokud neuznají bělošskou vládu a nepožádají o mír. Teprve pak měli dostat povolení, ale do té doby platilo, že mají být za spáchané zločiny potrestáni.

Ale pevnost měla být objevena rychleji, než si mysleli. Mohlo uběhnout sotva čtrnáct dní od odchodu přátel, když od jihu dorazil z pamp přímo k brodu asi tucet Indiánů s deseti až dvanácti soumary, kteří nesli jejich stany. Když jim padla do očí neobvyklá vyvýšenina, zastavili se a užasle si místo prohlíželi.

„Copak jsme zabloudili, Alumapu?“ ptal se náčelník této malé tlupy svého společníka a ukazoval k valům.

„Takový kopec přece u brodu neleží – a daleko široko se na žádný podobný nepamatuji.“

„Tamhle stoupá kouř!“ volal jeho mladší průvodce a pátravě si prohlížel neznámé obrysy břehu, který přece tak dobře znal. „Tam někde táboří Pehuenčové a to musejí být jejich stany. Leufu asi tak stoupla, že se neodvažují přejít a čekají na nižší vodu.“

Náčelník – byl to sám Jenkitrus, nejvyšší kazik, apo všech pehuenčských kmenů – potřásl hlavou.

„To nejsou stany našeho kmene,“ řekl a neodvracel oči od té neznámé věci, „kdybych nevěděl – Ale pojď,“ rychle se přerušil, „proč váhat? Přesvědčme se na vlastní oči, co to máme před sebou –“ pobídl koně těžkými stříbrnými ostruhami a vyrazil spolu s ostatními stepí rovnou k té vyvýšenině, která, jak se přesvědčili, ležela přímo před nimi na druhém břehu.

Z úst Indiánů zazněly divoké výkřiky úžasu, jak přicházeli blíž a blíž a začínali tušit, že tu budou běloši. Poznali, že si tady, v srdci indiánských lovišť, nepřátelé nepostavili jen nějaké dočasné tábořiště, ale že se tu přímo mezi nimi drze usadili natrvalo, aby měli přesný přehled o každém koni, který projde brodem. Tak budou mít přehled o tom, kolik domorodců přešlo nahoru k severu i kolik z nich a s kolika koňmi se vrací zpátky.

„Alumapu, vidíš to tam?“ volal náčelník, když zastavil těsně u příkrého břehu, v prudkém hněvu sevřel ruku mladého Indiána a kopím ukazoval přes řeku. „Není dost na tom, že obsadili celý sever naší země a že nás už dávno zahnali od Krásných hor, pořád se hlouběji a hlouběji zavrtávají do naší zbylé země, stále drzeji nám pustoší pastviny a loviště. Myslí si, že nebude dlouho trvat, než nás vyženou do pouště a na pobřeží, aby nás mohli zničit!“

„To je opravdová pevnost!“ přikyvoval chmurně mladý indián, „opevnění, které úplně ovládá brod. A stojí tu, jako by vyrostlo ze země. Může to být sotva měsíc, co jsem sem přijel od severu a přecházel jsem brod. Právě tam, co teď stojí ty dřevěné ranče za tou zdí, běhalo na břehu hejno kasuárů. Kdo dal bělochům k tomu právo?“

„Právo?“ zvolal Jenkitrus s rostoucím hněvem a naběhlá žíla na jeho čele jasně prozrazovala zlost, která v něm vřela, „jak prosili a žebrali, abychom jim dovolili postavit tam naproti dům, který by chránil jejich obchodníky před pamperos2 a před deštěm, když k nám chodí obchodovat. – Vždycky jsem odmítal, protože žádnou z těch nenáviděných bledých tváří na své válečné stezce nestrpím.“

„A přece tam jsou,“ řekl Alumapu, „a jejich děla nám hrozí v naší vlastní zemi – u našich vlastních táborových ohňů. Máme to trpět?“

„To raději umřu,“ skřípal náčelník stisknutými zuby, „ale pojď, Alumapu – pouhým díváním nic nedokážeme. Pojď! Dáme jim lhůtu osm dní na vyklizení toho místa a běda těm, kteří neposlechnou.“ Domluvil, obrátil koně, skočil s ním až k místu, kde zahýbala cesta vedoucí dolů po břehu k řece, a za několik vteřin s Alumapuem po boku stál už na pokraji vody. Chtěl do ní právě své odvážné zvíře pobídnout ostruhami, když tu k němu dolehl hlasitý výkřik z protějška a zarazil ho:

„Stůjte!“ volal hlas přes řeku, „zpátky, chlapi, nebo to zaplatíte životem!“

„Co to křičí?“ ptal se náčelník, na chvíli přitáhl koni uzdu a obrátil se na svého průvodce. „Ty rozumíš jejich řeči, co znamenají ta slova?“

„Je to těžké, rozumět mu až sem dolů,“ řekl mladý Indián, „proud hučí příliš silně, ale jestli se nemýlím, chtějí nám zakázat brod.“

„Nic jiného?“ zasmál se kazik jízlivě, „náš vlastní brod! Kupředu, příteli, ukážeme těm psům, že jsme tu pány my,“ a nasadil koni znovu ostruhy a vehnal ho do proudu. Alumapu jel vedle něho.

Znovu zaznělo z protějška varovné volání. Ale když vojáci z pevnosti viděli, že Indiány pouhým voláním nezastraší, že se podle všeho chystají přejít brod, a tomuhle přece mají přísný rozkaz zabránit, zablesklo se najednou mezi dřevěnými hradbami a dělová koule dopadla do vody těsně před Jenkitrusem. Proud vody zalil jezdce i koně.

„Zpátky, Jenkitrusi, zpátky!“ vykřikl Alumapu a uchopil uzdu náčelníkova koně, „náš malý oddíl nemůže pevnost dobýt a tvůj život je příliš cenný, než aby ses pustil do zbytečného nájezdu.“

Náčelníkův kůň se vzepjal před tím nezvyklým třeskem a Jenkitrus hodil vzdorovitým pohledem naproti po nepříteli. Nebál se ho, ale proti jeho strašným výstřelům nemohl za tak nepříznivých okolností bojovat.

Co by mu pomohlo, kdyby se i dostal na druhý břeh? Nikdy by přece nemohl přejet po té úzké cestě, aniž by byl zasažen kulemi zrádných bělochů. A jaké měli úmysly, to už přece ukázali. Dokonce i na tomhle místě byl vystaven stejnému nebezpečí. Věděl dobře, že jejich děla a pušky nesou mnohem dále, a přece jenom pomalu otočil své zpěněné zvíře, vystoupil opět na svah a dlouho zůstal stát na břehu. Přehlížel přitom temným pohledem práci, kterou vykonali bílí nepřátelé v tak krátkém čase a jejíž nebezpečí pro celý kmen tuze dobře odhadl.

Vedle něho se zastavil jeho věrný průvodce Alumapu, ukazoval špičkou kopí na druhou stranu a poznamenal chmurně:

„To není dočasný tábor, co tam naproti bílí vystavěli. Tam je najdeme i pak, až Cusu Leufu povalí své vody v žlutohnědých vlnách dolů, i až bude stříbřitá a mělká bublat přes oblázky. Odřízli nám cestu k naší soli.“

„Kolik lidí můžeš napočítat tam naproti, Alumapu?“ zeptal se náčelník a hněvivě svraštil obočí.

„Vystavěli si před sebou násep,“ upozorňoval mladý Indián, „a za nim se to jen míhá – kdo může říct, kolik jich je. Rozhodně třikrát víc než nás a všichni mají střelné zbraně.“

„A to si doopravdy myslí, že je tam necháme?“ zasmál se Jenkitrus divoce a oči mu planuly.

„Kolem dokola je příkop,“ pokračoval jeho průvodce, který se mezitím zabýval spíš pevností než nepřáteli, „za ním jsou špičaté palisády a prostřední dům stojí tak vysoko, že z jeho úzkých střílen mohou pálit až sem, a my se k nim s lasy ani bolami nedostaneme. To bude stát hodně krve.“

„To bude stát hodně krve!“ přikývl Jenkitrus zlostně, „máš pravdu, Alumapu – ale zničíme je.“

„Zničíme,“ souhlasil mladý Indián, „když sem stáhneme oddíly a jednak budeme hlídat tady u brodu, jednak se utáboříme tamhle naproti. Bez pomoci zvenčí se nemohou udržet. A běda jezdeckému oddílu, který by se nám postavil venku v pampách. Ten už by se domů nevrátil.“

Jenkitrus potřásl hlavou. „To by trvalo příliš dlouho,“ řekl zlostně, „a my bychom museli nepříteli dovolit, aby se tu nad námi vypínal. Víš, kolik potravin mají v těch svých srubech? A to ještě mají tam naproti na pastvě dobytek a koně! Ty mohou zahnat až ke stavením a nechat je tam.“

„Ale jsme schopni podniknout něco jiného?“ ptal se Alumapu, „vždyť tu nesmíme ani přejít přes řeku, abychom se k nim dostali.“

Jenkitrus neodtrhl pohled od pevnosti. Mohl docela dobře rozeznat posádku, nebo aspoň její větší část, jak se zvědavě dívá po Indiánech na druhém břehu. Další nepřátelství nechtěli už Argentinci zahajovat, třebaže jejich zbraně donesly až na druhou stranu. Ale nechtěli Indiány zbytečně dráždit a rozhořčovat. Rozkaz zněl: zabránit jim projít brodem. A to se také stalo. Jinak si mohli divoši klidně zas odtáhnout.

Že vojákům tak brzké objevení jejich malé pevnosti nebylo právě vhod, to si můžeme myslet. I když se, jak se zdálo, nemuseli pehuenčského útoku bát aspoň tak dlouho, dokud potrvá období dešťů – a než skončí, přijde jim pomoc –, přece jen mohli být pořádně znepokojováni některou hordou; kdyby se tu poblíž usadila, znemožnila by jim pást dobytek v pampách. Ale těch pár měsíců přece uběhne a všechno se nějak srovná. Vždyť divoši teď už vědí, jaké mají vojáci strašné zbraně a že si mohou útočníky pořádně držet od těla.

Konečně otočil náčelník pomalu koně a sjížděl zas ze břehu do pamp.

„Neříkal jsi mi, Alumapu,“ ptal se, „že kazik Čaluak táboří na západ u Cusu Leufu?“

„Před osmi dny tam ještě byl,“ přikývl mladý Indián, „posel to hlásil; ale chtěl koncem tohoto měsíce vyrazit k jabloním na Nontue Laguně.“

„Voda není ještě tak vysoká. Mohli bychom ještě přejít horní brod?“

„A co když nám déšť odřízne cestu zpátky? – Kdyby to byla Limai, to ano, ta rychle stoupne i opadne, ale Cusu Leufu drží vody, dokud nezačne stoupat Rankel Leufu.“

„Pojď,“ řekl Jenkitrus a znovu nasadil koni ostruhy. „Čaluak má s sebou šedesát až osmdesát bojovníků a malé tlupy našich jsou tu roztroušeny všude kolem. Kupředu. Přinejmenším ať se běloši přesvědčí, že tu nemohou žít v klidu uprostřed země Pehuenčů.“

Dál už nepadlo ani slovo. Divoši uháněli pampami tím dlouhým tryskem, jak Indiáni vždycky jezdí, stále k západu. Utábořili se, teprve když už černá noc přikryla step. Ale tady byli doma. Rozžehli oheň, rozdmýchali plamen suchým bodláčím, pak přikládali suchý kravský trus, kterého tu bylo plno, protože tu před delší dobou stál tábor. A když se vytvořil horký popel, upekli v něm maso, které měl každý z nich nařezané v dlouhých pruzích ležet pod houní na sedle jako jedinou zásobu. Víc už nepotřebovali. Koně nechali volně pást, jen jednoho uvázali na dlouhé laso a několikrát za noc mu změnili pastvu, aby mohli příští ráno přihnat ostatní koně zpátky.

A za svítání seděli už zase v sedle a pokračovali v divoké jízdě, až přišli na stopy, které v téhle měkké půdě nemohly být tak dlouho. Byli to Pehuenčové a patřili k vlastnímu Jenkitrusovu kmeni. Museli za nimi hned vyslat posla, aby shromáždil tolik válečníků, kolik jich jen mohl najít. – Místem srazu byl západní brod.

Tak to šlo dál a dál, až konečně k večeru uviděli v nížině zvedat se stany Čaluakovy tlupy a brzy vjeli na zpěněných koních mezi ně.

Jenkitrus zastavil před kazikovým stanem, shodil sedlo a dal koni volnost, aby si mohl po té dlouhé jízdě odpočinout. Pak podle kmenového zvyku zavolal na toho, kdo ve stanu bydlel, protože nikdo nesměl vejít do cizího stanu neohlášen a bez dovolení.

Čaluak ho nepřijal právě přátelsky. Byl to vůbec nevrlý chlapík a zpravidla se mu v radě kaziků stavěl na odpor, ale byl smělý, odvážný. Vracel se právě z loupežné výpravy ze severu a vezl si bohatou kořist z Desaguadera, dokonce až z okolí argentinského města San Luis. Mezi bílými gauči po něm zbyla jen hrůza a zpustošení.

Jenkitrus ho ostatně nenechal dlouho na pochybách o účelu své návštěvy. Stručně a jasně mu vylíčil, co viděl u Solného brodu, jak tam byl sám od nepřátel přijat, a vyzval ho, aby shromáždil své bojovníky a jel s nimi k západnímu brodu, aby ty drzé bělochy hned napadli a zahnali, nebo dokonce zničili. Ale Čaluak potřásl chmurně hlavou.

K válečnému tažení proti ozbrojenému nepříteli severně od Cusu Leufu bylo zapotřebí porady všech kaziků a každý z nich pak musel vyslat část svých bojovníků. Mohou se oni sami se svým malým zástupem pokusit o to, aby zaútočili na bělošskou pevnost ozbrojenou děly? Kdo jim nahradí mladé muže, kteří padnou, koně, kteří budou zastřeleni? Ba ne, volný průchod Solným brodem je věcí celého kmene Pehuenčů, o tom musí rozhodnout oni všichni. Kromě toho je teď jeho tlupa vyčerpána a zmořena po dlouhé válečné výpravě, kterou podnikli do nepřítelovy země. Musí jim dopřát odpočinku a slíbil jim k tomu měsíční pobyt na Nontue Lagune, kde teď právě dozrávají jablka a kde si mohou připravit čiču3. Proč to tak se Solným brodem pospíchá? Teď už tam stejně nepřejde žádný Indián, ani v příštích osmi až devíti měsících, protože sůl, kterou potřebovali na zimu a na jaro, už všechnu přinesli a uložili. Do té doby se mohou náčelníci sejít a poradit se o přepadu. Ale až do té doby nemají na brodu co dělat, aspoň Čaluak nemůže se svými vyčerpanými lidmi a zvířaty na takové válečné tažení pomýšlet.

Jenkitrus poslouchal se stisknutými zuby námitky a náčelníkovo konečné odmítnutí. Mohl ho donutit, aby s ním šel, ale co by mu byl platný oddíl, který se měl do takového boje pustit s nechutí? Náčelník ležel na několika lamích kůžích, hlavu si podpíral rukou a mlčky hleděl před sebe.

„Tak ty se zdráháš, Čaluaku,“ řekl konečně, „provázet svého apa proti nepříteli?“

„To ne, kaziku,“ ohradil se chytrý divoch, „nikdy v životě se nebudu zdráhat. Chci jen, aby se dodržovaly zákony kmene. Svolej válečnou radu pehuenčských oddílů, a nikdo pak neuposlechne tvých rozkazů ochotněji než Čaluak.“

„Nu dobře,“ řekl Jenkitrus a vstával, „promluvíme si o tom ještě později.“ Vyskočil, přitáhl si pončo4 a bez pozdravu opustil stan.

Na jeho zavolání se shromáždil venku malý houf, který ho sem doprovázel.

„Alumapu!“ řekl klidně mladému Indiánu, „svolej naše lidi, pojedeme pryč.“

„Pryč, kaziku?“ zvolal Alumapu užasle, „zvířata jsou vyčerpána a potřebují si odpočinout.“

„Utáboříme se na druhé straně brodu,“ odpověděl mu náčelník. „Zavolej sem Šamana a Pamakana, ať si vezmou čerstvé koně. Mám pro ně úkol.“

Alumapu dobře věděl, že by náčelník nestrpěl žádný odpor, a tak mlčky uposlechl rozkazu. Oba jmenovaní Indiáni byli také rychle na koni. Vzali si odpočatá zvířata, kde je právě našli, ať. už patřila Čaluakovi, nebo někomu jinému. Šlo přece o válečné poselství, a žádný Pehuenč jim nesměl koně odepřít, i kdyby to bylo jeho poslední zvíře.

„Víš, Šamane,“ řekl náčelník, když se oba před ním zastavili, „na kterém místě Limaie táboří můj bratr Mankelav se svými bojovníky?“

Štíhlý, ale houževnatý a šlachovitý bojovník jen pokývl hlavou.

„Dobrá! Jeď tak rychle, jak kůň stačí, a řekni mu, že ho čekám i s jeho lidmi na horním brodu. Pospěš si!“

Divoch otočil koně a uháněl pampami na jihozápad.

„A ty, Pamakane,“ pokračoval Jenkitrus, „jsi přišel ke mně s poselstvím od kazika Tureopana. Kolik dní jízdy to trvá až tam?“

„Tři, kaziku, jestli to kůň vydrží.“

„Jeď! – Slyšel jsi rozkaz, který jsem poslal svému bratru, stejný dones Tureopanovi, očekávám ho!“ A Pamakan také obrátil koně a bez ohlédnutí uháněl k jihu.

„Ale kaziku,“ volal teď Čaluak, který k němu přistoupil a viděl jeho přípravy k odchodu, „tvoji koně jsou vyčerpáni, nechceš si u nás pár dní odpočinout?“

„Bojím se, abych nerušil zasloužený odpočinek statečného Čaluaka,“ odsekl Jenkitrus se zlostným pohledem na náčelníka a vyhoupl se do sedla. „Jen si jeď k jabloním a pij čiču. Vyloupil jsi tolik bezbranných chýší, že nám přece můžeš přenechat tu slávu bojovat s muži. Pryč!“ Pobídl koně ostruhami a letěl, následován svými lidmi, rovinou k severu.

Ještě téhož večera dorazili k západnímu brodu a našli Cusu Leufu zdaleka ne tak vysokou, jak očekávali. Zvířata ovšem musela krátký úsek přeplavat, ale ne tolik, aby je to unavilo. Ani proud nebyl tak silný, jako bývá v pozdější roční době. Na druhém břehu, těsně u příkrého náspu, aby byly zdaleka vidět, rozbili stany a pustili vyčerpaná zvířata, aby se napásla sladké trávy z pamp.

Tam tábořili celý týden. Už čtvrtého dne se dostavil Mankelav se svými muži a konečně sedmého dne i divoký náčelník Tureopan. Řeka ovšem mezitím ještě stoupla, ale o to se Pehuenčové nestarali. Soumaři udrželi stany nad hladinou, a dřív než provlhly a nasákly vodou, našla zvířata na druhém břehu už zase pevnou půdu. Jaký ruch panoval toho večera na jindy tak tichých pampách! Stavěli stany a zapalovali ohně, zabili pár mladých klisen a připravovali z nich vydatné jídlo, za smíchu a hovoru se setkávali Indiáni z různých kmenů, někde se pozdravovali staří známí, jinde se bavili a vypravovali si. Mezitím však konali kazikové vážnou poradu, rozloženi na svých kůžích; Mankelav, apův bratr, divoce vyletěl, když Jenkitrus podával zprávu o tom, jak se Čaluak zdráhal připojit k jejich tažení.

„Zrádce!“ volal a oči se mu blýskaly. „Kdybys mi byl jen dříve věřil! Jeho poslové pořád jezdí k Aruánům. A on sám byl ve Villa Rica-Passu, aby tam vyjednával s Indiány z druhého břehu.“

„Nech ho,“ řekl Jenkitrus opovržlivě. „Příští shromáždění kaziků vyřkne svůj rozsudek. Však je nás dost, abychom nepřítele zničili. Chcete jít se mnou?“

„Že se ptáš!“ zvolal mrzutě Tureopan. „Kdybychom jen měli naše tlupy pohromadě, ale takhle se potloukají roztroušené po pampách a kdo je má v tenhle čas najít, když je najednou potřebuje. Být to tak na jaře, musely by se zdržovat na našich shromaždištích a být na zavolání pohromadě.“

„Můžeme je postrádat,“ zasmál se Jenkitrus opovržlivě. „Kolik bojovníků jsi přivedl, Mankelave?“

„Padesát – to bylo všechno, co jsem měl s sebou,“ řekl mladý náčelník.

„A ty, Tureopane?“

„Ani ne tolik,“ odpověděl, „moji mladí lidé právě vyjeli na lov k jihu. Přivádím ti sotva čtyřicet jezdců.“

„To stačí, to stačí,“ smál se kazik, „měl jsem s sebou jen dvanáct lidí, když jsme se poprvé dostali k nové tvrzi, přes třicet jich přijelo za mnou a připojilo se k oddílu. Máme se bát Argentinců, když jich není ani tolik?“

„Opravdu ne, kdybychom na ně mohli dosáhnout kopími,“ řekl Tureopan, „ale ty sám tu vypravuješ, že vystavěli pevnost a dovnitř dopravili děla.“

„Tak jim odeženeme zvířata a vyhladovíme je,“ smál se Mankelav pohrdavě. „Jen nás pusť, Jenkitrusi; mě už začíná pálit půda pod nohama.“

„Trpělivost, Mankelave,“ řekl Jenkitrus přátelsky, „svého cíle nedosáhneme s uštvanými zvířaty. Naši koně musí být při síle a odpočatí.“

„Klid jim můžeme dopřát až před pevností,“ dorážel také Tureopan, „proč tady ležíme? Ve mně už všechno hraje, abych uviděl místo, kde si ti drzí běloši vystavěli hnízdo. Ať neulovím ani pumu, dokud jim nedáme co proto.“

„Máme čas,“ kýval klidně Jenkitrus, „ti nám neutečou, to je jisté. Jenom mě poslechněte, přátelé. Zítra tu necháme koně odpočinout a pozítří pro mne za mne můžeme proti bělochům vyrazit v krátkých denních pochodech. – Rozhodně je lepší, že jsme je nechali věřit, že teď už budou mít pokoj. Jistě je ani nenapadne, že jsme přešli Cusu Leufu. Jen strpení! Teď, když máme pohromadě pořádný houf, myslím si, že naše vítězství je jisté.“

Zůstalo při tom. Netrpěliví náčelníci se museli podřídit zkušenému vůdci. Příští den strávili při jídle a spánku jako vždycky před válečnou výpravou. Po pořádném odpočinku vydrží jejich tělo pak i nejtěžší námahu.

Konečně třetího dne přihnali a naložili soumary a kolem poledne se dal celý zástup zvolna do pohybu stále podél proudu. Museli ovšem přejít pár malých od severu tekoucích řek, které se vlévaly do Cusu Leufu, ale to byly jen řeky z pamp a s vodami z Kordiller se nespojovaly. Přebrodit je jim nepůsobilo žádné potíže a čtvrtého večera se konečně dostali na známé místo, které leželo tak asi ještě jednu legui5 nad Solným brodem. Zde se pozdrželi déle, aby stanovili plán útoku a přepadu.

Tureopan byl ovšem pro tohle: Ihned a bez dalších průtahů ať vyrazí proti pevnosti a úplně ji obklíčí. Tím odříznou zvířatům Argentinců pastvu, a donutí tak posádku, aby se vzdala. Ale Jenkitrus, který lépe znal zdejší poměry a kromě toho věděl, že běloši nejsou se svými zásobami odkázáni jen na dobytek a že za tu dlouhou dobu mohli dostat nové posily i přísun, přišel se smělejším plánem. K němu se konečně připojili i oba náčelníci.

Indiáni byli před bělochy ve výhodě, protože právě tuto část pamp, kudy tak často vedla jejich cesta, dopodrobna znali. Tady nebyla ani jedna proláklina, odkud by se už neplížili za zvěří, žádný pahorek, odkud by už nebyli špehovali. Zvlášť Šaman, který kdysi tábořil u brodu šest měsíců, byl s poměry v krajině tak obeznámen, že mu mohli docela dobře svěřit velení malého oddílu. Byl poslán na objížďku kolem nové pevnosti, aby se poohlédl po nějaké výhodné pozici. Vzal si s sebou dvacet mužů a odcválal krátkým klusem směrem k severovýchodu.

Zbytek houfu vyskočil do sedel a dal se znovu na cestu, teď už velmi pomalu a opatrně. V údolích samozřejmě jeli tryskem, ale jakmile se dostali na výšinu, houf se zastavil a byli vysláni zvědové, aby odtud obhlédli krajinu. Konečně se dostali na dohled k samotné pevnosti. Už zdaleka mohli rozeznat na pláni vyvýšené náspy a na nich stojící chaty. A protože už nemohli přitáhnout blíž, aniž by je nepřátelé objevili, utábořili se v jednom z mělkých údolí. Dokonce i koně uvázali na lasa, aby zvířata potulující se po krajině neupoutala příliš brzy pozornost posádky.

Právě tak nemohli rozdělat ohně. Ale co jim na tom záleželo? A pokud šlo o potravu, zabili mladou klisnu a maso snědli – jak to už dělali často – jen tak syrové. Dokonce jim s teplou a sladkou krví chutnalo ještě lépe.

Šaman zatím objel pevnost v širokém oblouku, a teprve když viděl, že jeho lidé se dostali bezpečně na předem vyhlédnuté místo, seskočil sám s koně, odepnul si mohutné železné ostruhy, které kdysi patřívaly nějakému kavaleristovi z Rosasovy armády, a šel pěšky údolím směrem k pevnosti. Jenom tak mohl propátrat nepřátelský terén a zůstat přitom v úkrytu. Bylo mu to strašně nepohodlné, urazit bez koně třeba jen tu krátkou vzdálenost, jinak to však nešlo. Když se dostal až k první vyvýšenině a zjistil, že se ještě nachází příliš daleko a nemůže nic rozeznat, bručel si pro sebe: „Až sem jsem mohl dojet na koni. – Zatracené bodláčí!“ Ale vrátit se, to by byla ztráta času, a tak stoupal dál a dál po dalším dosti širokém svahu a na druhé straně pahorku zase znova. Odtud postupoval opatrně krok za krokem, a když se půda zase zvedala, lezl, jako by se chtěl připlížit za kasuárem, po rukou a po kolenou po trávníku, hlavu zvednutou, až se dostal na vrchol a měl rozhled po rovině před sebou. A tam byla pevnost, tichá a pokojná v pustých pampách. Na jednom valu mohl rozeznat pár lidí, kteří tam zřejmě stáli na hlídce, protože měli odtud po stepi dostatečný rozhled, a dokola se pásl dobytek s několika koňmi. Gaučo na koni seděl nedbale v sedle, držel se mezi nimi a zřejmě je měl v případě nějakého nebezpečí zahnat zpátky k tvrzi.

Šaman ležel přitisknut k zemi, jenom oči zvedal nad okraj trávy. Nic neuniklo pohledu divocha, který nejdřív jen zvědavě očima těkal po pevnosti, ale pak se upokojil jejím klidem a podrobně se seznámil s prostorem, kde se páslo rozptýlené stádo. Ani to mu netrvalo příliš dlouho. Mimoto se tu necítil příliš jistý, protože pár gaučových psů se prohánělo kolem po rovině a jednou se k němu přiblížili téměř na dvě stě kroků. Kdyby ho zvětřili a kdyby se gaučo hned za ním pustil, nikdy by mu nemohl pěšky uniknout a ještě navíc by vyzradil celý plán. Teď už věděl, co vědět chtěl, sklouzl po svahu dolů a pak běžel, co mu nohy stačily, po malém svahu. Ještě jednou zalitoval, že si až sem nevzal s sebou svého koně, pak ještě přeběhl druhý nízký pahorek, až se konečně dostal ke svému malému oddílu.

Tady se však nezdržel ani chvíli. Šel ke svému koni, který se pásl přivázán na dlouhém lase, vytáhl ze země kolík, laso svinul a upevnil zase k sedlu a přehodil koni uzdu. Na jeho pokyn se kolem něho shromáždil malý zástup. A Šaman vedl bojovníky po cestě, kterou teprve před chvílí urazil, přímo k pevnosti.

Gaučo, který měl dnes ráno hlídku u zvířat, seděl ospale na koni, pravou nohu položenu vpředu přes sedlo, a kouřil cigaretu. Vždyť to také byla nuda, být tady venku v pampách a dívat se, jak se krávy a koně dosyta pasou. Víc také na práci neměl. Nebezpečí? Než by Indiáni prošli brodem, vojáci by je přivítali tak, že by je opravdu přešla chuť krást koně. A než se nějaký houf Indiánů ze severu v tuhle roční dobu přebrodí, to může trvat ještě hodně dlouho. Ale velitel to nařídil a rozkaz je rozkaz. Panebože, vždyť těch šest hodin taky uběhne a pak ho vystřídají.

Nahoře na náspu malé pevnosti stál strážný a bavil se s několika kamarády. Velitel ležel asi dole ve svém pokoji pohodlně natažen na lamích kůžích, brnkal na kytaru a broukal si k tomu tichou píseň. Strážný se tu a tam podíval po širokém obzoru k jihu a k západu, oběma směry, odkud mohli očekávat nepřítele: buď z druhé strany řeky, nebo od západního brodu. Ale to dělal spíš mechanicky a jistě nevěřil, že by tam mohl objevit něco neobvyklého. Najednou jeden z gaučů hlasitě vykřikl a ukazoval k východu. Pampou zazněl výkřik: „Los Indios! Los Indios!“ V mžiku zalarmoval celou posádku.

„Los Indios!“ A skutečně měli důvod k překvapení, protože za plochým hřebenem se náhle vynořilo na dvacet divokých, zběsilých postav s vlajícími vlasy a ponči. V levicích svírali Indiáni dlouhá kopí, pravicemi mávali nad hlavou hrozivými lasy. Přihnali se bez hlesu, jako by v té chvíli vystoupili ze země:

Jako když tiše z tětivy šíp v let se dal

jako když po nebi nocí bloudí létavice

jako když plující oblak míří do měsíc,e

jako když bouře po vlnách žene se v dál.

Gaučo byl uprostřed stáda, když zaslechl zděšené volání z tvrze. Rychle shodil pravou nohu ze sedla, a zatímco hledal třmen, ohlédl se s úzkostí k západu, protože jen odtud mohl očekávat náhlé nebezpečí. Tu jeho psi ustrašeně zavyli, hlavy měli otočeny k východu, a když strážce obrátil koně, poznal ke své hrůze, že je už téměř v bezprostřední blízkosti nepřítele.

Ani útočníci teď už nepovažovali za nutné zachovávat mlčení. Naráz vyrazili zvláštní ječivý pokřik, který svede jen Indián, zvuk plný chuti k zabíjení, zuřivosti a současně vřeštivé radosti, při němž tuhne krev v žilách kaž dému, kdo jej uslyší. Odřízli pasoucí se zvířata od pevnosti a zdáli se být najednou všude.

Nešťastný gaučo se jen letmo rozhlédl a jeho první myšlenkou zřejmě bylo splnit svou povinnost a svěřená zvířata zahnat co nejrychleji zpátky do pevnosti. Ale hned poznal, že to není možné. Vždyť by musel objet celé stádo, a zatím divoký a lstivý nepřítel byl už skoro tak blízko, že by mu snadno mohl odříznout cestu k pevnosti. Co by ho čekalo, kdyby padl do rukou Pehuenčů, to věděl dobře. Zvířata byla ztracena a jemu teď nezbývalo nic jiného než pomýšlet na vlastní záchranu.

Sotva pomyslil na útěk, stiskl holeněmi poplašeného koně a ten s ním letěl pampami vstříc spásné pevnosti. Ale za ním se hnal Šaman, kroužil nad hlavou bolami a stále se k prchajícímu přibližoval. Teď oba dorazili téměř až k pevnostním valům, gaučo mohl být odtud vzdálen dvě stě kroků. Na náspu stáli vojáci s nabitými zbraněmi a čekali na okamžik, až se jim odvážný Indián dostane na dostřel. Vtom vyletěly boly, se svištěním kroužily vzduchem a blížily se strašnou rychlostí stále víc svému cíli. Teď se gaučův kůň náhle zhroutil, protože mu boly spoutaly obě zadní nohy, a shodil jezdce daleko přes hlavu.

V té chvíli třeskly dva nebo tři výstřely, ale spíš jen aby Indiána zastrašily, než aby mu opravdu uškodily. Vzdálenost byla pro zbraně obránců ještě příliš veliká a pak se také báli, aby kulky nezasáhly spíš jejich přítele, který byl mnohem blíž. Šaman se však nenechal ani v nejmenším odradit. Ani na okamžik nepřitáhl koni uzdu, přehodil si nad hlavou kopí do pravé ruky, a než se mohl nešťastný Argentinec po svém pádu vzchopit, přeletěl divoch kolem něho a vbodl mu do boku starý bodák upevněný na kopí.

Ale i to trvalo jen okamžik. V příští chvíli už otočil koně a hnal se zpátky tam, kde se zhroutilo k zemi zvíře zasažené bolami. Mnoho času mu nezbývalo, protože posádka pevnosti, když viděla, že tu má co dělat jen s malým houfem loupeživých divochů, chytila zbraně a brašny s náboji, vyrazila v síle asi dvaceti mužů do pamp a chtěla se aspoň některému ze zločinců pomstít. Šaman však byl rychlejší než oni. S nádhernou mrštností seskočil s koně, vrhl se na chycené zvíře a obratnou rukou uvolnil boly. Než vylekané zvíře vyskočilo na nohy, byl už zase v sedle, hnal ukořistěného koně s křikem a výskáním za svými přáteli a mával při tom nad hlavou znovu získanými bolami.

Argentinci po něm ovšem stříleli. Divoch slyšel dopadat kulky na zem vpravo i vlevo, ale nezasáhly ho. A za několik minut už uháněl indiánský houf se svou kořistí do stepi. Tam by ho Argentinci, kteří se ani nesměli tak daleko od pevnosti vzdálit, pronásledovali zbytečně. Vždyť by jej nikdy nedohonili. Ale ani to netrvalo dlouho a divoši se stádem uloupených zvířat zmizeli za prvním pahorkem. Jen jeden z Indiánů tam zůstal, daleko z dosahu střel, aby zjistil, jsou-li pronásledováni a jak početnou skupinou. Ze svého stanoviště zmizel teprve až za dlouhou dobu, když už Argentinci sami poznali marnost pronásledováni a vrátili se zpátky do pevnosti. A pampy ležely zase tak opuštěné jako dřív.

To byla ovšem pro posádku těžká rána a stihla ji tak rychle a znenadání. Malému oddílu odloučených lidí nebylo veselo u srdce, když po přepadu odnášeli svého smrtelně zraněného kamaráda zpátky do pevnosti.

Vláda ovšem počítala i s takovou možností, a proto podstatnou část zásob vojáků tvořilo sušené maso, kterému se tady říká charque. Kromě toho zabili právě toho rána jedno tele. Indiáni aspoň viděli kusy masa visící na dřevěných hradbách. Posádka se však nemohla cítit bezpečná, protože – jak se ukázalo – jediná hlídka nepostačovala. Vlnitý terén kolem dokola byl pro nepřítele velmi výhodný, a tak byli teď ustavičně na stráži tři až čtyři muži.

Toho dne se však na výšinách neukázal žádný Indián. Šaman tu sice zanechal jednoho Pehuenče, aby sledoval bělochy, zda jim nechystají nějakou léčku, ale přikázal mu, aby zůstal tiše ležet v úkrytu a nehýbal se. Jenom kdyby pevnost opustil trestný oddíl, měl vsednout na koně, který se pásl za ním, a bez ohledu na to, jestli ho vojáci uvidí, měl sledovat jejich pohyby. Argentinci však pevnost neopustili, aspoň ne za denního světla. A kam by se také měli obrátit, vždyť tu měli co dělat s neznámými, nenadálými útočníky. Bylo přece sotva pravděpodobné, že by tihle Indiáni mohli být v nějakém spojení s jezdeckým oddílem, který před nějakou dobou viděli na druhém břehu Cusu Leufu.

Indiáni kradou dobytek a koně, kde jen mohou, a protože ještě ke všemu byli teď v otevřené válce se svými bílými sousedy, bylo docela pravděpodobné, že nějaký loupeživý houf při návratu ze severu objevil na cestě pevnost a využil příležitosti způsobit nepříteli aspoň takovou škodu, na jakou stačil. V tom případě by ovšem lupiče, kteří se pustili k druhému brodu, už nikdy nespatřili.

Byla ovšem ještě jiná možnost, že totiž tenhle malý houf byl jen předvoj velké hordy, protože Indiáni obvykle neloupili v tak malých tlupách. A proto bylo v každém případě nutné být na stráži. Jestli je pak nepřátelé najdou připravené, nehrozí nebezpečí, že by mohli vážně ohrozit pevnost bráněnou střelnými zbraněmi. Mohli se pak snad pár dní potloukat v okolí, ale pak si musí pospíšit, aby přešli přes druhý brod, jinak by je voda odřízla od místa jejich vlastního zimního pobytu.

Noc jim proběhla také klidně a skoro se zdálo, že loupež spáchal opravdu jen malý oddíl, který táhl náhodou kolem. Zraněný mezitím zemřel a část mužstva odešla s mrtvým kus cesty do pamp, aby ho tam pohřbila.

Pohřeb byl prostý. Vykopali hrob, mrtvého zahalili do ponča a položili dovnitř. Pomodlili se nad ním, hrob zase zaházeli a do hlav mu postavili hrubý dřevěný kříž. Kolik takových křížů stojí ve stepích a pod nimi dřímají lidská srdce svůj věčný sen!

Smutný akt skončil a malý zástup – ovšem všichni s nabitými puškami v rukou – se mlčky a vážně ubíral zpátky k pevnosti, když od hlídky zazněl náhle výstřel. To ovšem rychle zahnalo všechny myšlenky na zavražděného a bleskurychle je vrátilo k vlastní nebezpečné situaci. Rychlým pohledem kolem dokola se záhy ujistili, že se zatím nemají čeho bát. Nikde neobjevili cválajícího nepřítele a už se nacházeli na dostřel svých děl. Ale na západě, hned na vysokém břehu řeky, objevili teď malý zástup tmavých postav na koních, který se však nezdál mít naspěch a přibližoval se jen pomalu. Buď přijíždějící bělochy venku v pampách vůbec neobjevili, nebo věděli, že z této vzdálenosti jim nemohou cestu k pevnosti odříznout. V každém případě však to byli Indiáni, protože odtud nemohli přece žádné bělochy očekávat. Blížili se pomalu, krokem, a když přijeli asi na tři sta nebo čtyři sta kroků, zastavili se. Ale přicházelo jich víc a víc. A také vpravo na pahorcích bylo vidět podobné jezdecké skupiny – všechny se blížily tímto podezřelým způsobem, pro divochy úplně netypickým. Byli nějak ve spojení se včerejším přepadem, nebo snad se od těch zlodějů dobytka dozvěděli o existenci pevnosti a teď přijíždějí, aby se sami podívali a přesvědčili se, kolik je na tom pravdy?

Argentince to nemuselo příliš zajímat, jednou už byli objeveni, tu největší škodu, kterou jim divoši mohli způsobit, jim už způsobili, totiž odehnali jim dobytek. Teď už jim nezbývalo nic jiného než jednoduše odrazit útok, kdyby Pehuenčové byli tak šílení a chtěli se postavit proti střelným zbraním. Je dokonce možné, že se těšili na okamžik, kdy ti rudí ničemové, jak jim Argentinci obyčejně říkali, přijdou na dostřel jejich děl. To by byla nejlepší příležitost, jak jim oplatit poslední loupež a jak se té drzé čeládce pomstít. Na strašný účinek těchto zbraní byli Indiáni asi sotva připraveni, a co si chtěli sami počít se svými kopími a bolami proti palisádám a zákopům?

Indiáni se mezitím shromáždili nahoře na výšině a zdálo se, že mají nějakou poradu. Sestoupili s koní, ale měli je stále přivázané na lasech a stáli pohromadě v důležitém rozhovoru. Konečně se museli zřejmě na něčem dohodnout, protože jeden z nich nasedl znovu na koně a klusal za nějakým určitým cílem k pevnosti, zatímco ostatní se utábořili na zemi, a dokonce rozdělali ohně. Byl to zřejmě posel, který je asi chtěl prosit o volný průchod brodem. Nu – ten přicházel právě vhod.

Indián, který teď sám a neozbrojen přijížděl k pevnosti – aspoň kopí odložil –, byl Alumapu, který jediný z celého kmene uměl španělsky. V ruce nesl zelenou ratolest a pod ochranou tohoto mírového znamení se cítil tak jistý, že koně nezastavil, dokud nedojel téměř až k příkopu, odkud mohl dobře volat na posádku.

„Tak co, chlapče,“ volal argentinský velitel a udiveně potřásal hlavou, když ho viděl přijíždět, „copak chceš tam venku s tím indiánským houfem? Vedeš nám zpátky zvířata, která nám včera ukradli tvoji zlodějští kamarádi?“

„Mě posílá Jenkitrus,“ pravil mladý Indián, neodpověděl na otázku a hrdě zvedl hlavu, „Jenkitrus, vrchní kazik a válečný náčelník celého národa Pehuenčů. Jeho jménem se ptám, kdo vám dal právo obsadit svobodný brod našeho kmene a našim bojovníkům bránit zbraněmi v přechodu.“

„Nic víc?“ smál se Argentinec. „Tak jen řekni tomu svému vrchnímu náčelníkovi a kazikovi, že je mi líto, že mu ta tvrz tady vadí. Ale prvnímu z jeho bandy, který se odváží tak blízko, abychom ho mohli kulkami zasáhnout, namalujeme na jeho rudou kůži odměnu za všechny ty loupeže a lotroviny. Rozuměl jsi dobře?“

„Pehuenčů je mnoho. Jako divokých koní, kteří pobíhají po pampách,“ volal Alumapu, „chceš jim vzdorovat?“

„Vychloubači,“ posmíval se Argentinec; „když si chcete i se svými koňmi rozbít lebky o naše hradby, tak přijeďte. Já už opravdu toužím po tom, abych se mohl s tvým náčelníkem seznámit.“

Alumapu mlčel a v zamyšlení se díval dolů před sebe; konečně znovu zvedl hlavu a zavolal:

„Musím ti své poselství vyřídit celé, dřív než smím odjet. Jenkitrus ti vzkazuje, že jestli ještě do večera vyklidíš pevnost, dá ti koně, na nichž se můžeš vrátit do své země, a žádnému z tvých vojáků neublíží. Můžete volně a bez překážky odtáhnout.“

„Caracho!“ zaklel velitel, „tohle je přece náramná drzost. Sestřelte toho rudého holomka s koně, ať pomstíme kamaráda.“

Alumapu tato slova slyšel. Měl o běloších příliš nízké mínění, než aby jim nepřisuzoval to nejhorší. Navíc ještě byli teď rozzuřeni smrtí jednoho z bělochů, kterého Šaman zabil, i když na vlastní pěst, a dokonce proti náčelníkovu rozkazu. Už nečekal, otočil koně, kterého držel pevně na uzdě, nasadil mu ostruhy a hnal se zpátky. V té chvíli však padla z pevnosti rána, střela proletěla Indiánovi pončem mezi levou rukou a tělem. Vzápětí to za ním třikrát nebo čtyřikrát zaprásklo, jak se vojáci, kteří nebyli na tento rozkaz připraveni, chopili zbraní a stačili aspoň zběžně zamířit.

I když jsou Argentinci jen průměrní střelci, byla vzdálenost přece jen tak malá, že všechny výstřely nemohly jezdce a jeho koně minout. Alumapu, který svému koni pevně tiskl ostruhy do boku, ucítil v noze bodavou bolest hned nato mu bylo, jako by ho někdo ťal ostrým nožem, ale seděl pevně v sedle a hnal se kupředu, jen aby se ostal z dostřelu. Jeho odvážný kůň s ním letěl plání, když už byli poblíž přátel, začal kůň zpomalovat, zastavil se, ještě jednou se pokusil dostat se ke kamarádům, pak zavrávoral a zhroutil se právě před pahorkem, na němž stáli Pehuenčové.

„Ubohý hnědáku,“ řekl Indián, když seskočil ze sedla přistoupil k hlavě smrtelně raněného koně. „Tohle ti provedli ti zrádní ničemové? Aspoň ať dlouho netrpíš.“ vytáhl dlouhý nůž a vrazil jej až po rukojeť věrnému zvířeti do hrdla. Pak mu sňal sedlo a uzdu a šel pomalu do kopce ke svým. Tam chtěl vyhledat náčelníka, ale Jenkitrus mu sám volal divoce vstříc:

„Nemusíš nám nic říkat, Alumapu, jejich střely mluvily samy; a jako je slunce nade mnou, budou tohoto dne litovat!“

Z pevnosti vyšlehl jasný záblesk, pak z hradeb vyletěl malý bílý obláček, a zatímco se tam Indiáni překvapeně podívali, zahvízdla koule a zaryla se těsně před ně do svahu, takže ty nejbližší zasypala pískem a prachem.

Varování bylo jasné. Jenkitrus znal už z dřívějška strašný účinek těchto zbraní a nechtěl své lidi zbytečně vystavovat takovému nebezpečí. V mžiku shromáždil jediným povelem celý zástup a vrátili se za svah, kam na ně nebylo z pevnosti vidět. Pak se stáhl trochu níže podél svahu a přikázal tam rozbít tábor se stany a se vším, jako by tu zamýšlel strávit dlouhou dobu. Jen jednotliví Indiáni se měli ukazovat tu a tam na výšinách a vyjíždět směrem k pevnosti, aby se podrobně seznámili s terénem v její bezprostřední blízkosti.

Zapálili také ohně, ale ne tam, kde stály stany, mnohem dál stranou, aby běloši, až uvidí kouř a budou chtít podle něho mířit, nezasáhli jejich tábořiště. Až do večera byl klid. Ale jakmile nastala úplná noc, byli povoláni jednotliví jezdci a dostali rozkaz znepokojovat bělochy.

Jenkitrus jim stručně vysvětlil, co vlastně zamýšlí. Měli se opatrně připlížit k pevnosti, a teprve až budou běloši myslet, že se nepřítel vrátil do tábora, měli s divokým křikem vyrazit, jako by se chystali k útoku. To postaví Argentince zase na nohy. Sami se však nemají vydávat žádnému nebezpečí, jen jednotlivě obcházet místo a každou hodinu znovu začínat předstíraný útok. O půlnoci je pak vystřídají další a budou v tom pokračovat.

Tak znepokojovali divoši pevnost celou noc, takže se chudáci obležení nevyspali ani půl hodiny, aniž byli znovu vyrušeni příšerným válečným jekem Pehuenčů. Za svítání se ukázal silný oddíl Indiánů na nejbližším pahorku, zmizel zase za hřebenem a objevil se na jiném místě, takže se stále zdálo, jako by se chystali k útoku a hledali jen vhodné místo k prvnímu úderu.

Jenkitrus rozdělil své lidi do dvou skupin a ty se musely střídat. Zatímco jedna nepřetržitě zneklidňovala nepřítele, ležela druhá na bezpečném místě, odpočívala a koně se pásli kolem na sladké trávě. Teď však začaly také deště, pampero, prudká bouře těchto rovin, zuřilo nad stepí. To však Indiánům nebránilo, aby pokračovali ve svém obléhacím plánu. Ve dne v noci ležela polovina celé výpravy v suchých stanech a odpočívala na měkkých lamích kůžích, zatímco druhá polovina se rojila kolem pevnosti. Často hnali v široké řadě útokem na pevnost, takže vojáci skočili na svá místa, aby bránili hradby proti takovému šílenému náporu, ale pak zase Indiáni uhnuli, rozptýlili se v dálce, aby jim kulky poslané za nimi způsobily co nejméně ztrát.

Argentinci zasáhli skutečně jen zřídka někoho z útočníků, vždyť ti jim nikdy nedopřáli dost času ke klidnému zamíření. Hned byli tady, hned zas tam, a zatímco posádka stála za hradbami s připravenými zbraněmi a očekávala nový pokus o útok, leželi už Indiáni pravděpodobně zase skryti v některé prohlubni a odpočívali na zemi. Kolem nich se pásla zvířata na trávě, která teď v dešti rychle rostla. Rudoši sbírali síly k dalšímu předstíranému výpadu.

Tak si počínali plné čtyři dny. Nepopřávali nepříteli klidu ani ve dne, ani v noci. I když Argentinci brzy poznali, co se s nimi vlastně zamýšlí, stávali se Indiáni, kteří jim až dosud stále jen hrozili, stále smělejšími. Nikdy se nedalo říci, jestli opravdu nevyužijí příznivého okamžiku a neodváží se opravdového útoku. Jejich koně je donesli rychle až k hradbám, a kdyby se proti pevnosti vrhli všichni Indiáni naráz, bylo by třeba celé posádky, aby útok dokázala odrazit.

Nastala čtvrtá noc. Argentinci byli od tohoto věčného rozčileni a napětí tak vyčerpáni, že se sotva drželi na nohou. Ale sotva rozestavili pravidelné hlídky a zbylé mužstvo se chtělo uložit k odpočinku, propukl venku pokřik Indiánů nanovo a vyhnal je poděšené zase ven.

Poslední den trochu vyjasnilo, v noci se však zase stočil vítr k severu a už před rozbřeskem spustil nový prudký liják.

Nad pampami ležela ještě tmavá noc. Posádka byla právě zase vyrušena z tolik vytouženého spánku předstíraným útokem divochů, kteří propukli v ječivý, až do morku pronikající řev a vyhnali je znovu do deště. Pak se však rudoši stáhli zase zpátky. Zdálo se, že snad ani nepotřebují spát, protože je bylo vidět ve dne v noci na nohou. Až na četné hlídky, které ovšem museli nechat venku, se Argentinci vrátili aspoň pod ochranu střechy, aby vojáci unikli tomu nejhoršímu nečasu.

Kolem pevnosti proklouzla polonahá tmavá postava. Nedbala deště ani nepohody a pomalu pátrala po zemi okolo příkopu, chvilku ještě poslouchala, není-li nablízku hlídka, a snažila se dostat nahoru na palisády, s dlouhým nožem v pravé ruce, aby přeřezala řemeny, které hradby držely pohromadě.

Tohle však Indiáni provedli častěji už dříve, a proto argentinští vojáci škodami zmoudřeli. Pokaždé když spojili narychlo postavené hradby, obvykle pruhy syrové kůže, a pevně je sešněrovali, připlížili se v noci divoši a přeřezali noži spoje mezi trámy a tím porušili celé opevnění. Ale tentokrát se zdálo, že běloši si počínali opatrněji, vždyť to bylo na tak vzdáleném a nebezpečném místě. Tlustý drát obtáčel kůly a žádný nůž jej nemohl bez hluku přeříznout.

Však Indián také zlostně zaskřípal zuby, když jeho ocel narazila na tak neočekávaný odpor. Mimoto musel ještě ležet půl hodiny tiše a bez pohnutí v blátivém mokrém příkopu, protože hlídka šramotem zpozorněla a stála dlouho na místě s puškou připravenou k výstřelu. Konečně pokračovala ve své obchůzce po valech a Indián se směl znovu pohnout. Ačkoli zkoušel palisády na třech nebo čtyřech jiných místech, výsledek byl vždy tentýž. Všude našel místo očekávané deštěm rozmoklé kůže tvrdý, vzdorující drát, se kterým nemohl nic pořídit, aniž by způsobil hluk. Musel se stáhnout zpátky, protože se už začalo rozednívat. Sotva se odplížil, už se zase hnal plání nový houf Indiánů a volal obležené nešťastníky znovu do zbraně a rušil je v tak potřebném odpočinku.

Posádka malé pevnosti byla těmi věčnými nočními hlídkami a ustavičnými poplachy posledních čtyř dnů tak tělesně i duševně vyčerpána, že se sotva držela na nohou. Věřili, že hradby je bezpečně ochrání před nepřítelovým jezdeckým přepadem, ale zvlášť v noci je soužil stále strach, že se šíleně odvážný houf pokusí dobýt pevnost náhlým útokem. Po celé čtyři noci nedal žádný z těch lidí zbraň z ruky a spánek mohli všichni počítat na minuty. Teď nastal pátý den, deštivý a bouřlivý, jaké obvykle bývají v tomto ročním období. Ale místo aby viděli neúnavné nepřátele odcházet, jak stále doufali, zdálo se, že se právě dnes shromáždili ve větších houfech než kdykoli předtím.

Všude na okolních pahorcích kolem pevnosti se vynořovaly malé skupiny divochů, kteří, jak se zdálo podle jejich rozestavení, chtěli podniknout útok současně ze tří stran. Teď vlastně Argentinci poprvé získali přibližný přehled o počtu nepřátel. Bylo jich jistě třikrát víc než bělochů, a í když měli běloši střelné zbraně, byl to přece jen tam venku ve stepi nebezpečný nepřítel. Ale co mohli Indiáni zmoci proti těmhle hradbám? Ano, velitel pevnůstky už toužil po tom, aby se konečně odhodlali k rozhodujícímu náporu, jednak aby se jim pomstil za dlouhé dny dráždění, jednak aby jim dokázal, že tu zbytečně promrhali čas a že pevnost nemohou nikdy v životě dobýt.

Oč lehčí by bylo odrazit sebeprudší útok a pak už mít pokoj od těch dotěrných kazimirů, než být stále na nohou a nebýt si ve dne v noci ani na okamžik jist, že boj nezačne právě teď. Tohle člověk dlouho nevydrží, a zvlášť Argentinci, v podstatě líní a pohodlní, byli nezvyklou námahou téměř zničeni.

Jenkitrus však celým svým manévrováním ani nechtěl ničeho jiného dosáhnout. Věděl dobře, v jak velké nevýhodě by byli proti opevněným bělochům, kdyby neměli mocné spojence: únavu nepřátel a déšť a nepohodu, které tak poškozovaly bělošské zbraně. Obojího teď Jenkitrus dosáhl. Lilo jako z konve a mužstvo z pevnosti stálo nevrle a k smrti vyčerpáno na stráži a očekávalo znovu a znovu rozhodující úder, který je konečně musel osvobodit od neúnavného nepřítele.

Jenkitrus, Tureopan a Mankelav uspořádali ráno ještě jednu válečnou poradu. Zdálo se, že Tureopan, i když si zvlášť statečně vedl v bojích na rovinách, nesouhlasí tak docela s šíleně odvážným plánem prvního náčelníka. Vždyť právě on se minulé noci pokoušel přeříznout spojení mezi palisádami, a věděl tedy. jak hluboký a nebezpečný je pro koně příkop obklopující celou pevnost. Ale Jenkitrus jinak nedal. I když běloši mají hradby svázané dráty, včerejší a dnešní déšť musel rozmáčet půdu, která byla i tak dost kyprá, protože ji teprve nedávno navršili. Pokud jde o zbraně, dá se takřka najisto počítat s tím, že v tomto počasí třetina z nich selže. Konečně to u náčelníků prosadil. Každému z Indiánů určili při chystaném útoku na pevnost přesné místo, aby později nenastal v jednotlivých oddílech zmatek.

Alumapu byl zraněn: dostal kulku do stehna a byl škrábnut do boku. Odmítal však zůstat vzadu, i když si to Jenkitrus přál. Dokazoval, že už necítí sebemenší slabost a že se musí pomstít na bílých zrádcích, kteří ho jako náčelníkova vyslance tak zákeřně napadli.

Plán byl přesně připraven, ale nedal se provést nepozorovaně, nebo snad dokonce v noci, protože by to bylo pro indiánské koně příliš nebezpečné. Srdnatí divoši chtěli zaútočit na pevnost za bílého dne. Jejich oddíly se teď shromažďovaly na předem určených místech, ale Argentinci se tím příliš neznepokojili a nepodnikli zvláštní obranné opatření. Takové přepadové kolony na ně útočily v posledních čtyřech dnech nepřetržitě. Zpočátku na to odpovídali puškami a děly a snažili se nepřítele ztrestat. Brzy však poznali, že je to jen mrhání nepříliš hojnou municí a že to nemá žádný smysl. Zasáhli ovšem náhodnou ranou tu a tam některého Indiána nebo jeho koně, ale to nebylo vůbec nic v poměru k vypáleným salvám. Nakonec zakázal velitel svým lidem, aby bez rozkazu vypálili třeba jen jedinou ránu. Nesmí stisknout kohoutek dřív, dokud nerozeznají bělmo v oku nepřítele. Pak mohou klidně mířit a vystřelit, ale nesmí darmo obětovat ani jedinou kulku.

Marně velitel čekal, že se nepřítel semkne do pevného šiku, do kterého by se dalo pohodlně střílet. Teď se tvořil kolem celé pevnosti v širokém polokruhu jakýsi řetěz, tak jak to Indiáni byli zvyklí dělat venku v pampách, když chtěli obstoupit a obklíčit stádo lam. Postupovali jednotlivě, vždycky v určité vzdálenosti jeden od druhého. Argentinci v pevnosti museli teď už pouhým okem poznat, že se divoši vyzbrojili, jako by chtěli chytat koně. Mnozí odepnuli laso, které měli připevněno vzadu na sedle, uchopili ho do levé ruky, kde už zároveň drželi kopí, a mávali smyčkou nad hlavou. Zdálo se, že to Argentinci považují za každodenní demonstraci, protože i když byli připraveni na útok, přece jen se část „z nich znovu uchýlila pod ochranu střechy, aby se schovali před deštěm, který teď opravdu padal proudem.

Opravdu, vypadalo to podivuhodně, jak se ten široký řetěz divochů krokem přibližoval a jak tím ze všech stran stále víc a víc svíral pevnost. Temné postavy s dlouhými černými vlasy zplihlými deštěm, všechny v obvyklých vlněných pončech visících jim až pod kolena, s nahými lýtky a s nohama v botách z vydělané koňské kůže, postupovaly kupředu. Z pevnosti ještě nepadla ani rána, i když se Pehuenčové přiblížili až téměř na sto kroků. Aby mohli použít svých bol, museli proniknout ještě blíže. Chtěli běloši čekat až na to, nebo se sami báli prvním výstřelem dát rozhodující znamení k tomu stále ještě oddalovanému útoku?

Takhle blízko se Indiáni ještě nikdy nedostali, aspoň ne ve dne, a velící důstojník si patrně uvědomil, že přišel čas ukázat divochům, jaké síly a prostředky má k dispozici. Jeho povel, kterým svolal všechny své vojáky na palisády, se rozlehl daleko za řady Indiánů. Tu náhle vyrazil náčelník divoký, pronikavý výkřik, a jako by se tím rozpoutala smečka pekelných duchů, zahřměl pokřik ze všech hrdel.

V téže chvíli také vrazili Indiáni koním ostruhy do slabin a jako bouře se s vlajícími ponči i vlasy hnali plání přímo k pevnosti.

„Palte!“ zazněl odtud povel, ale z celé posádky padlo nanejvýš šest až osm výstřelů a většina z nich nezasáhla cíl, protože prach v pánvičkách byl zvlhlý. Selhala i obě děla a obsluha musela nasypat čerstvý prach. Zatím nebylo tak naspěch, protože Indiáni se ještě nedostali přes příkop a palisády.

Dva z divochů se zakymáceli v sedlech, obrátili koně a klusali zpátky – ti měli dost. Jeden z koní klopýtl a jezdec sletěl k zemi. Nedalo se zjistit, zda byl zasažen, ale kdo by se o to staral. Jako bouře se hnali jeho druzi kolem něho, a zatímco část divochů těsně před příkopem zastavila koně, obrátila se, a jak se zdálo, hledala jiný prostor k útoku, shromáždili se vrhači las na jednom místě a jejich lasa vylétla. Nemířila na vojáky, ty by mohla také těžko zasáhnout, ale přímo na palisády.

V příštím okamžiku vyrazili koně, pobízení ostruhami jezdců, prudce kupředu a tomuto společnému nárazu nemohly kůly zaražené do zvlhlé země odolat. Sice je ještě držel silný drát, ale ani ten nemohli obránci při splétáni dostatečně utáhnout, aby vydržel tak prudký nápor. Povolil, několik kůlů se zlomilo a část palisád v šíři asi deseti nebo dvanácti stop se zřítila. Zašpičatělé kůly se naklonily šikmo k zemi a některé z nich se dokonce vyvrátily z jam.

S těch se lasa po vlhkém hladkém dřevě zase smekla. Ostatní Indiáni, kteří uvízli na silných řemenech, vytáhli nože a lasa odřízli. Znovu zahřměly tři až čtyři výstřely a jedno z děl vypálilo s tak dobrým účinkem, že koule zasáhla trup jednoho z Indiánů a ještě roztříštila nohu jednomu ze vzdálených koní.

Tu zazněl znovu pampami pronikavý výkřik. To první náčelník svolává své oddíly k průlomu. Šest až osm Pehuenčů leželo v krvi a divoké tlupy byly vydrážděny k nepříčetnosti.

„Utíkají!“ jásal velitel. „Palte na ty rudé psy!“

Teď spustilo i druhé dělo, ale v tom rozrušení zamířil střelec příliš vysoko a koule jen zasvištěla vzduchem.

Každý z vojáků, který byl schopný vystřelit, teď pálil, protože všichni věřili, že nadešla výhodná příležitost někoho z prchajících nepřátel zasáhnout.

„Ke mně!“ zahřměl uprostřed vřavy Jenkitrusúv hlas. Za mnou, Pehuenčové!“ Nasadil svému koni, statnému vraníku, ostruhy a s kopím v pěsti se v předklonu hnal tryskem k průlomu.

Znovu zazněl příšerný pokřik a celý oddíl rudochů obrátil koně a řítil se za ním.

„Palte!“ vykřikl velitel. Znovu zahřmělo několik pušek, ale ať mířili obránci kamkoli, náčelníka nezasáhla žádná z jejich střel.

Ještě jednou ten pronikavý výkřik a to už byl vraník u příkopu, jediným mohutným skokem ho přeskočil a octl se u palisád. Ale přes ně se nedostal. Špička jednoho z kůlů se mu zaryla do těla. Šíleně odvážný náčelník byl vymrštěn daleko dopředu mezi vojáky. Ale váha řítícího se koně úplně strhla další svázané palisády, a zatímco Jenkitrus, sotva se dotkl země, rychle vyskočil a začal se kolem sebe zuřivě ohánět nožem, Mankelav, Alumapu, Šaman a ještě asi dvacet dalších se také dostali přes příkop a útočili na valy. Padlo pět nebo šest koní, ale divoši vtrhli jako horda ďáblů s ječením, rykem a výskotem do dobyté pevnosti. Jejich kopí bodala na všechny strany, koně širokými kopyty podupávali všechno, co mohli zasáhnout. Ještě padaly výstřely, ale byl to už jen boj jednotlivců. Vnitřní stísněný prostor poskytoval obraz hrůzného zmatku a k smrti vyděšení argentinští vojáci, úplně vyčerpaní nepřetržitým bděním, hledali teď spásu na vnější straně valů, v nichž až dosud viděli svou jedinou ochranu.

Hledat záchranu mimo pevnost? Bože, jakou záchranu jim mohly poskytnout širé pampy, v nichž se to hemžilo zběsilými, vítězstvím opojenými krvežíznivými divochy? Kdekoli se takový osamělý uprchlík objevil, už se k němu hnali a strašlivé laso svištělo vzduchem. „Milost!“ – tohle slovo Pehuenčové neznali, i kdyby mu v cizí řeči porozuměli. Milost? Krev jejich přátel a bratrů zbarvila pampy. Laso vyletělo a v jeho pevné smyčce vlekli za sebou s vítězným jásotem chycenou oběť po širé planině.

Uvnitř pevnosti běsnil Jenkitrus se svými bojovníky. Velitel s pěti nebo šesti vojáky unikl dovnitř stavení a zabarikádoval dveře. Indiáni rukama odtrhli trámy a prkna. Tu a tam je zasáhla šavle nebo bodák, ale to jen zvětšovalo vztek ostatních. Teď vnikli dovnitř s noži v pěstích a za několik minut zavládlo ve zničené argentinské pevnosti hrobové ticho. Ranění? Mezi Argentinci nebylo raněných. Řádily mezi nimi pehuenčské nože a na všech stranách pokrývaly půdu mrtvoly vojáků.

Také Indiáni měli těžké ztráty, protože k zoufalství dohnaní běloši se bránili až do poslední kapky krve. Ale co na tom Indiánům záleželo? Cožpak celý jejich život nebyl jediným téměř nepřetržitým řetězem bojů a krve? Cožpak nůž, kopí a laso nebyly jejich jedinými pracovními nástroji? O jeden krvavý den víc – to bylo všechno. A jako kdyby pokračovali ve všední práci, sotva ukončili boj a dosáhli vítězství, klidně začali sbírat padlé a obvazovat raněné.

Sám Jenkitrus, ačkoli krvácel ze tří nebo ze čtyř ran, přikročil teď k obhlídce dobyté pevnosti a k vydávání dalších rozkazů.

V domě našli pod přikrývkami schovaného argentinského vojáka, který k nim v úzkostech spínal ruce.

Pryč s ním! Pehuenčové se ho chopili, vyvlekli ho ven a stačil ještě vykřiknout, než mu Šamanův nůž projel hrdlem. Nežil už nikdo, kdo by o hrůzách tohoto dne mohl vyprávět.

Ale ani náčelník neměl v úmyslu déle se tu zdržovat. Vždyť proud začal rychle stoupat a už teď bylo obtížné dostat se na druhý břeh. Mohli si však ze zbytků zničené tvrze sroubit vor a na něm přepravit své stany a získanou kořist. Každý přiložil ruku k dílu, vždyť každý věděl, že jeho vlastní bezpečnost závisí na rychlém postupu práce. Část Indiánů se vrátila na poslední tábořiště, aby sem dovedli soumary se stany. Jiní přivlekli břevna a palisády dolů k řece a tam je svázali, zčásti drátem, zčásti svými bolami a lasy. Za necelé dvě hodiny zhotovili pevný vor, na nějž naložili především padlé a raněné, aby je jako první dopravili na druhý břeh. Přivázali pak vor dvanácti lasy ke koním, dvanáct jezdců vstoupilo do řeky a šťastně jej přetáhli.

Druhý náklad tvořily stany a zásoby, které našli v pevnosti: tabák, pálenka, chleba. Sušeným masem opovrhli. Pušky hodili kousek po proudu do hluboké tůně a tam také odvlekli obě děla. Několik Indiánů zbudovalo mezitím z prken a trámů jakýsi přístřešek, pod ním navzdory neustávajícímu prudkému dešti rozdělali oheň a naházeli tam všechno, co ze zbytků pevnosti mohlo shořet.

Zatím na druhém břehu řeky jiná tlupa postavila stany, a než se úplně setmělo, vyklidili severní břeh a utábořili se na druhé straně ve své vlastní zemi.

A argentinští padlí? Eh – ty dopřáli pumám a supům. Co jim záleželo na mrtvých.

Oheň na druhém břehu vesele zaplápolal. Vlhkost vysoušel ostrý vítr a vyschlé dříví nezhasínalo.

Indiáni dlouho leželi u ohňů ve stanech, protože si z protějšího břehu přinesli dost dříví. Ukořistěný tabák a pálenka – to byl mimořádný požitek. Jen ranění se choulili na lůžkách a sténali. Tu náhle zahřměl nocí temný výbuch. A když poděšení Pehuenčové vyběhli před stany, viděli, že na druhé straně řeky byl rozmetán oheň a že hořící trámy a prkna ještě létají vzduchem a většinou dopadají do řeky. Pak všechno utichlo. Vítr rozvál jiskry, déšť bičoval pusté spáleniště a za několik minut se nad místem, kde ještě před několika hodinami bylo plno života, skláněla jen černá noc, smrt a hrůza. Oheň pravděpodobně zasáhl i zásoby prachu, a tak bylo zpustošení pevnosti dokonáno.

Příštího rána odtáhli Pehuenčové se svými padlými přivázanými k ukořistěným koním do pamp na jihozápad směrem k Limai. Dlouhé týdny hodovaly lišky i supové na mrtvolách nešťastných Argentinců v pampách, ale nikdo z Indiánů se na to místo nepodíval, vždyť vody Cusu Leufu se valily ve zpěněných vlnách do údolí a dosahovaly téměř až po okraj břehu. I jezdec na neosedlaném koni by se sotva mohl odvážit řeku přeplavat. Pehuenčové se v této době stáhli hlouběji do pamp na chráněnější místa a k lepším lovištím a také snad k úpatí Kordiller k jabloním, aby si z vylisované jablečné šťávy vyrobili svůj opojný nápoj, čiču. Jen ti, kteří se nacházeli severně od Černé řeky, využívali této doby k tomu, aby vpadli do suššího bělošského území a naloupili tu koně a dobytek.

Od vylíčených událostí uplynuly dva měsíce, když mimořádně silný oddíl vojáků postupoval z hlavního města Argentinské republiky směrem k pevnosti Carmen. Od jednoho z indiánských náčelníků, kazika Čaluaka, s nímž byli Argentinci v tajném spojení a který patřil k Jenkitrusovým nejzavilejším nepřátelům, došla totiž zpráva, že nejvyšší náčelník svolává kmeny, aby se zmocnil nově vybudované pevnosti u Solného brodu a napadl i samotné město Carmen. Argentinská vláda sice v dané chvíli mohla tyto jednotky těžko postrádat, ale vyslat je musela, protože se bála, aby si Indiáni vojenskými úspěchy nedodali odvahy. A ví bůh, že odvahy měli právě ažaž.

Když oddíl dorazil do Carmen, nezdržel se tam o nic déle, než bylo zapotřebí k tomu, aby pro nově zřízenou pevnost nabral zásoby a munici, a vydal se pak vzhůru poděl Černé řeky: Chtěl pokud možno co nejdříve dorazit na ohrožené místo. O chystaném útoku Indiánů se v Carmen nic nevědělo, naopak, spíše se zdálo, že rudoši odtud v poslední době odtáhli. Vykládalo se ovšem i zde, že se divoši vydali na válečnou výpravu a že se před několika měsíci neklidně rojili v okolí. Ale kde jsou teď, kdopak ví?

Oddíl byl už šest dní na pochodu, vždyť s tak naloženými zvířaty nemohli urazit delší denní trasy, ale přesto jeli posledního dne až pozdě do noci, aby pokud možno dosáhli cíle. Na každém pahorku se zastavovali, jestli snad nezahlédnou strážní ohně kamarádů. Před utábořením vypálili dokonce salvu z pušek, ale odpověď nepřicházela.

Všude bylo ticho, a tak se muselo setkání odložit až na příští den.

Dávno před svítáním byli už znovu v sedlech, protože v téhle strašné jednotvárnosti bylo něco příšerného, tísnivého. Nikde v pampách nebylo vidět kus hovězího dobytka, nikde se nepásl kůň, jen občas se objevil plachý stepní jelen nebo hejno dlouhonohých kasuárů, kteří se svým podivným, bláznivým během dali na útěk, jakmile spatřili člověka. A přece je vůdci ujišťovali, že už musí být v bezprostřední blízkosti Solného brodu, i když po budově na pahorku u řeky nebylo nikde ani stopy. Náhle nasadil jeden z gaučů koni ostruhy a vyrazil kupředu. Objevil místo, kde stávala pevnost. A ještě dříve, než tam dojel, poznal z roztroušených koster padlých vojáků strašlivý osud, který je potkal.

Výprava dorazila až sem. V chmurném mlčení stanuli muži na místě, které jim vzalo jakoukoli pochybnost o řádění Pehuenčů. Ale mohli už jen shromáždit pozůstatky přátel a pohřbít je, protože na znovuzřízení pevnosti nebylo ani pomyšlení. Ani by nenašli posádku, která by tu za takových okolností chtěla sloužit. Vždyť jestliže se nemohla náporu divochů ubránit bývalá pevnost, vyzbrojená děly, jak by se to mohlo zdařit teď, bez dostatečných palisád.

V blízkosti tohoto strašidelného místa se necítili Argentinci volně. V úzkostném spěchu dokončili pohřeb přátel a mezitím na všech okolních výšinách rozestavili kordon stráží, aby byli včas varováni, kdyby se snad blížil nepřítel. Ale nikde se neukázala živá duše. Step zůstala pustá jako předtím. A tak když odpoledne dokončili akt milosrdenství, nikomu z nich se nechtělo strávit třeba jen jedinou noc u hrobu přátel na této krvavé půdě.

Znovu naložili náklady na soumary a neprodleně nastoupili zpáteční cestu do Carmen. Nejenže je cestou tam nikdo neobtěžoval, ale dokonce je ani nikdo z Indiánů nezpozoroval. Ale od té doby se tu už Argentinci postavit pevnost nepokusili. A tak Pehuenčové ovládli Solný brod natrvalo.

útěk přes kordillery

Bylo to v září roku 1845. Spojené britské a francouzské eskadry pod velením irského admirála Browna zajaly v zálivu La Plata argentinskou flotilu a zablokovaly přístav Buenos Aires. Jejich oddíly námořní pěchoty dokonce osvobodily z moci argentinského generála i menší přístavy, jako třeba ostrůvek Martin Garcia, tak důležitý pro argentinskou vnitrozemskou plavbu, a tak aspoň do časně vytvořily pevnou hráz proti vlivu diktátora Rosase.

Rosas běsnil a odpověděl dekretem, že bude se svými protivníky jednat jako s piráty. A kdyby měl tenkrát k tomu prostředky, vedlo by se jeho nepřátelům zle. Ale přece jen se obával energického vystoupení obou spojených mocností, a tak mohl svou pomstou zasáhnout jen ty, kteří jednali proti jeho zákonům a mohli jimi být postiženi. S bezohlednou přísností až krutostí však pronásledoval ty, kteří byli v tajném spojení s unitaristy6, s nepřáteli federalistů7, nebo kteří byli z takového spojenectví jen podezřelí. Bylo to období hrůzovlády a diktátorovi agenti, mashorqueros, procházeli, zvlášť v Buenos Aires, městem, vnikali do označených domů a bez výslechu podřezávali podezřelým hrdla, často před očima celé rodiny. Potom jen před domem vypálili raketu na znamení, že policie má odklidit mrtvolu.

Byla to doba, kdy se na mřížoví kolem velkého obelisku na Viktoriině náměstí noc co noc, a dokonce i za bílého dne objevovala strašlivá výzdoba z uťatých hlav. Doba, kdy i nejvěrnějším Rosasovým přívržencům strachy přestávalo bít srdce, sotva zaslechli bušení na dveře. Vždyť jist si nebyl nikdo. Tyran, který si jen tímto způsobem mohl podrobit zemi a udržovat divoké hordy gaučů v bázni a pořádku, však tvrdil, že likviduje jen řady svých protivníků.

Nejen v samotném Buenos Aires, i ve vnitrozemí žili jeho nepřátelé, sympatizující s těmi „asquerosos, inmundos Unitarios – hnusnými, špinavými unitaristy“. Mendoza na úpatí Kordiller byla však příliš daleko od vlastního bojiště, a tak nebylo možné udržet tamější obyvatele pod tak přísným dozorem a v takové hrůze jako v krajích na pobřeží. I tady udržovala federalistická policie, podporovaná divokou armádou gaučů, celé území v poslušnosti diktátorově vládě. Ale zvláště cizinci, osměleni tím, že jejich krajané s odkrytými lodními střílnami obklíčili hlavní město a drží ho v šachu, kritizovali celém otevřeně vládu, která „už prolila takovou řeku krve, že by jí mohl proplout i třípalubní parník“, vládu, která byla výsměchem všem zásadám civilizace a lidských práv. Proti těmto poměrům zvlášť ostře vystupoval mladý Angličan, který se teprve nedávno oženil s dívkou z Mendozy. Jmenoval se Ellington a jeho otec přišel diktátorovými opatřeními téměř o celé své jmění. Ellington se spoléhal na válečné lodi svých krajanů a věřil, že jeho život je pod jejich ochranou. Marně ho otec i žena prosili, aby si dával pozor na jazyk. I před nepříliš spolehlivými lidmi se otevřeně vyjadřoval o tom, že právě obyvatelé ze západu by měli vyrazit směrem k pobřeží a skoncovat s tou nesnesitelnou vládou zvůle. Dokonce ukryl v domě i několik uprchlých unitaristů a tak dlouho odpíral argentinské policii vstup, až našel prostředky, jak pronásledované zachránit.

Zatím ho ještě chránila před pomstou uraženého diktátora jeho národnost. Ale mocný náčelník gaučů měl pro zneškodnění nepřátel k dispozici i jiné prostředky než jen přímý soudní postih. A tak se nad hlavou Mr Ellingtona schylovalo k bouři, která hrozila, že ho co nevidět zasáhne a zahubí. Přesto zůstával hluchý i k nejdůraznějším výstrahám svých několika přátel. A opravdu jen málokteří se ještě odvažovali hlásit se veřejně k němu jako přátelé.

Přišel červen roku 1846. Z toho, že Rosas tak dlouho nepoužil proti němu své moci, načerpal Ellington další odvahu. Uzavřel ještě těsnější spojenectví s diktátorovými nepřáteli a udržoval poměrně čilou korespondenci s Chile, aby odtud pro boj unitaristů získal pomoc. Zdálo se, že smyčka na spoutání a zničení diktátora je už přichystána. Tu však jednou večer přeběhl k Ellingtonovi jeho švagr Don José, smrtelně bledý a připraven k útěku. Přinesl zprávu, které se Ellington zpočátku zdráhal uvěřit: že jejich životy visí sotva na vlásku. Rosasovi mashorqueros s příslušným rozkazem dorazili přímo z Buenos Aires do Mendozy a oba muži se mohou každým okamžikem octnout v rukou těchto krutých, nemilosrdných katů.

Zachránit by je mohl jen okamžitý útěk, pokud jim ještě zbude k němu čas. Ellington se nejprve vzpíral uvěřit, že nebezpečí je tak blízké. Chtěl se obrátit na anglického konzula, spoléhal na to, že se Rosas vůči konzulátu neodváží násilnosti, ale dlouho nemohl domluvám svého švagra a naléhavým prosbám své ženy odolávat. I starý pan Ellington musel s nimi. Vždyť by byl jistě vydán napospas katům, až by zjistili, že jeho syn jim unikl. Rychle sebrali peníze, šperky a z potravin tolik, kolik jen mohli unést, a opravdu v posledním okamžiku opustili dům. Za necelých deset minut po jejich odchodu byly tiše obsazeny všechny dveře a rudě zahalené postavy prohledávaly s tasenými zbraněmi a se zlostným klením prázdné místnosti.

Situace uprchlíků se tím nijak zvlášť nezlepšila. Unikli sice první ráně diktátorových nožů, ale na dlouhý útěk pustými pampami obklopujícími Mendozu se vydat nemohli. Kordillery, které je nedaleko odtud dělily od pohostinného Chile, byly zaváty sněhem. Takovému pošetilci, který by se odvážil v této roční době do jejich propastí, provívaných bouřlivým větrem, hrozily záhubou. A přece zůstávaly pro ně jedinou záchranou. Směli aspoň svěřit své ohrožené životy zuřícím živlům, když už od mashorquerů podrážděného Rosase milost čekat nemohli. Don José dobře věděl, že za svítání jim budou odříznuty cesty i tímto směrem, a tak vedl skupinku přímo k horám. Vždyť byli takřka na jejich úpatí. Věřil, že s trochou štěstí snad sami najdou průsmyk, který teď v zimě byl téměř neschůdný.

Štěstí jim přálo, protože za první průrvou narazili na chatu a našli v ní dva peóny, kteří byli za bohatou odměnu hned ochotni převést je přes hory. Tvrdili, že znají v horách každou stezku, každý potok, a neodradilo je ani to, že se jim Don José upřímně přiznal, že mají v patách Rosasovy agenty. S úsměvem prohlásili, že jsou sice Argentinci, ale že patří vlastně na druhou stranu – do Chile. A jestli se seňores a seňorita snad bojí pronásledování, že už najdou takovou stezku, kde nechají í ty nejodvážnější z gaučů daleko za sebou. Ostatně gaučové obyčejně jen tuze neradi slézají s koně.

Ještě před rozedněním osedlali dva mezky, jednoho pro seňoru Ellingtonovou, druhého pro starého pána, a naložili nejnutnější zásoby. Pak stoupali podél propasti od chaty vzhůru a právě za soumraku dorazili na vrchol prvního, hustě zasněženého horského hřebene. Překročili jej a za svitu hvězd, které se matně zrcadlily ve sněhu, sestoupili do dalšího, teplejšího údolí.

Jako na severu Rocky Mountains – Skalisté hory – postupují ve třech hřebenech, podobně se táhnou i Kordillery ve dvou ostře od sebe oddělených pásech od severu k jihu. Mezi nimi leží jen úzké údolí. I ten první hřeben je však dost vysoký, aby i v této zeměpisné šířce po celou zimu unesl docela teplou a příjemnou sněhovou přikrývku. Vlastní Kordillery vystupují však strmě a mohutně v obrovské mase nad údolí. Na jejich žulovém podkladě spočívá kompaktní vrstva sněhu a ledu. Z obrovských výšin se řítí bystřiny tak prudce a tak příkře, že jen na některých místech je možno postupovat podle nich vzhůru. Ostatní horský masív tvoří nepřístupnou stěnu, která se v nakupení hor zvedá do oblak.

I v těch několika málo průsmycích se lze za plné zimy dostat s mezky jen do určité výše. Pak už musí každý, koho osud zahnal db téhle pustiny, pokračovat pěšky. Přitom nehrozí smrt jen z propasti, kolem níž lze jen s námahou projít, ale i ze sebemenší laviny. Kdyby ta zasáhla člověka, smete ho do hlubin a kondor nebo horská puma pak najdou vítanou kořist.

Oba peóni tu však znali každou píď země. Vedli uprchlíky podél údolí, jež se táhlo téměř přímo k severu, a hned druhého dne dorazili k jednomu z průsmyků, kudy se přecházelo vlastně jen v létě. Věřili, že jím projdou i tentokrát a pak že se nebudou musit bát pronásledování. Ale brzy se museli této naděje vzdát. Prudká vánice zasypala úzkou stezku tak, že by potřebovali celé týdny, aby se tudy prodrali. A odkud by měli brát zásoby, když jim celé hory sněhu zahrazoval jakýkoli další postup? Kromě toho hrozilo nebezpečí, že je pronásledovatelé dohoní už tady a že jim pak odtud žádným směrem neuniknou.

Ani dlouhé porady by nic nepomohly. Rychle se tedy obrátili a spěchali stejnou cestou zpátky do údolí. Tam se jejich mezkové mohli dosyta napást na zelených myrtových keřích. Chtěli dorazit k horskému potoku Tucunjadu, dřív než pronásledovatelé objeví jejich stopu. Agentů by muselo být hodně, aby je mohli ohrozit, vždyť obyvatelé pamp, gaučové, nenosí vůbec nebo nosí jen zřídkakdy střelné zbraně a zacházet s nimi umějí sotva průměrně. Naproti tomu oba Angličané byli výborně vyzbrojeni pistolemi a puškami. I Don José měl za pasem pár pistolí a na rameni loveckou dvojku a oba peóni měli své obvyklé dlouhé nože, bez nichž žádný Argentinec nevychází z domu, a zvlášť tenkrát ne.

Dole při ústí Tucunjada, tam, kde se bystřina v pěnách řítí z hlavního hřbetu Kordiller a spojuje své vody s větším potokem přitékajícím od severu a razícím si pak cestu do nížiny, leží malá, útulná farma. Vysoko nad ní se tyčí zasněžené hory, ale ty ji také chrání proti všem bouřím od jihozápadu, takže je tam téměř tropické klima. Je to pohraniční stanice Argentinské republiky a v létě tam bývá stanoviště celníků, dohlížejících na karavany procházející Tucunjadským průsmykem. Ale v zimě, kdy téměř veškeré spojení s Chile a rozhodně veškerá doprava nákladů na mezcích přestává, funguje pohraniční služba buď jen nepravidelně, nebo je zrušena vůbec. Jen několik horalů s tuctem velkých, silných ovčáckých psů hospodaří na farmě až do té doby, kdy sníh na horách roztaje, jeho masy se v záplavách zřítí do údolí a stezky se znovu uvolní. Teď tam pobývalo jen několik starých lovců lam. Mezci dobře znali vysoko ohrazenou pastvinu s nejhustší trávou a krmným jetelem, a tak jí už zdaleka hýkali na pozdrav.

Dřív než se skupina odvážila k farmě na dohled, uspořádala krátkou poradu. Jednomyslně se rozhodli vyslat jednoho z peónů na průzkum, aby se přesvědčil, zda diktátorovi agenti nepronikli až sem. To by pak museli zůstat na místě až do noci a až po setmění se vydat po pravém břehu bystřiny tak daleko, jak jen to příkré stěny dovolí. Pak by mohli přebrodit říčku a dorazit k úzké stezce vedoucí po levém břehu skoro až k pramenům.

Pro tento úkol vybrali staršího z peónů, mazaného chlapíka s divokými rysy, ale s párem chytrých a lstivých očí blýskajících se pod huňatým obočím. Vrátil se už za dvě hodiny se zprávou, že v domě je jedenáct mužů a že se právě vrátili z krátké průzkumné výpravy podél Tucunjada, kde se přesvědčili, že uprchlíci touto cestou dosud neunikli. Příštího rána však jistě prohledají celé vnitřní údolí. Pronásledovaní tedy neměli na vybranou. Jediná možnost úniku byla obejít v noci stanici a pak vyrazit kupředu tak rychle, jak jim jen síly stačí. Až dorazí ke sněhové čáře, odsedlají mezky a propustí je, vždyť cestu zpátky najdou chytrá zvířata jistě snadno sama. Teprve až výprava dorazí k horskému předělu, bude v bezpečí. Rosas se nesmí opovážit překročit chilskou hranici.

Štěstí jim přálo, noc byla dost temná, a tak se jim podařilo farmu obejít. Ještě dlouho před svítáním dorazili k úzké horské stezce stoupající vzhůru po levém břehu hluboko ležícího potoka. Byla leckde jen dvě stopy široká a vedla těsně při okraji propasti. Teď se však museli zastavit a čekat na spásné rozednění. Bylo by přece holé bláznovství pokračovat po takovéto cestě v noci. Vyrazili tedy až za rozbřesku a i seňora Ellingtonová, nepřivyklá takovýmto útrapám, cítila se krátkým odpočinkem znovu posílena. Aspoň si ani slovem neposteskla. Snad nejtěžší a jistě nejnamáhavější úsek přechodu však měli stále ještě před sebou. A když teprve začal vlastní výstup sněhem, zdálo se, že síly mladé paní i starého pána té nezvyklé a velké námaze podlehnou. Když večer po setmění dorazili do malé, špinavé kamenné chatrče s dírou místo dveří, kde mohli přespat jen na studené, promrzlé podlaze, nebyla slabá, křehká paní schopna udělat už ani krok. A přece všichni věděli, že snad i na čtvrthodině zdržení závisí jejich život.

Mohlo být asi deset hodin večer. Nebe bylo jasné a plné hvězd. Uprchlíci v chatě nebyli schopni ani rozdělat si oheň, zabalili se jen do přikrývek a přitiskli se jeden k druhému, aby ukradli noci aspoň hodinku spánku a klidu. Jen mladší peón stál na stráži asi tři sta kroků směrem, odkud přišli, na úzkém pruhu cesty, kudy se žádný z nepřátel nemohl proplížit, zvlášť ne po bílé sněhové ploše. Pozoroval průsmyk a při sebemenším náznaku nebezpečí měl skupinku varovat. Od chaty se ozvaly kroky a po chvíli stál starý Felipe po jeho boku.

Několik minut postál, pozorně naslouchal a nakonec se tiše zeptal svého kamaráda: „Tak co říkáš tomu našemu podniku, compaňero?“

„Že už toho mám až po krk, vláčet se s nějakou papírovou seňoritou,“ bručel mladší mrzutě. „Uvidíš, že zítra ji potáhneme sněhem, vždyť ta panenka už ani jít nemůže. A jestli nás dohoní guvernérovi mashorqueros, jde nám o krk. Čert aby to vzal, ti chlapi nerozumějí žertu a milost bych si vyprosil spíš od tlupy Indiánů než od těch Rosasových rudých ponč. Že jsme se do toho vůbec zamíchali!“

„Víš co, compaňero,“ řekl starý, položil mladému důvěrně ruku na rameno a opatrně se ohlédl, není-li někdo z uprchlíků vzhůru a nablízku, „mně se už celá ta historka taky nelíbí a za mizerných deset uncí bychom museli být opravdu blázni, kdybychom –“

„Kdybychom co?“ zeptal se mladý peón s napětím a pootočil se k staršímu druhovi.

„K čertu, kdybychom se s tím dál trápili,“ pokračoval starý rychle a divoce. „Vždyť jsou to unitaristi a zpátky do republiky se nesmějí vrátit. Ještě k tomu se mi nebe tamhle na jihovýchodě moc nezdá. Jestli nás chytí temporale8, jsme vyřízeni. Víš co – já jdu zpátky. Půjdeš se mnou?“

„Jako bys mi mluvil z duše,“ zasmál se mladší. „Ať se Inglesc9 sám postará, jak se dostat přes hory. Ostatně jsme mu nechali v chatě naše charque, sušené maso, tak si nemohou naříkat, že nemají co jíst. Ale pojď, čas utíká a je tu psí zima. Když přidáme do kroku, můžeme být v estancii10 brzy ráno.“

„Zdálo se mi, že jsem zaslechl šramot, jako když skřípe sníh,“ řekl starý a zaclonil si oči proti oslňujícímu lesku sněhové pláně, „a teď zas.“

„Taky se mi prve zdálo,“ řekl mladší, přitáhl si pončo a poklekl, aby si pevněji uvázal kus ovčí kůže ovinuté kolem nohy, „ale to bude puma; asi před půlhodinou mi skočila přes cestu a zmizela někde dole u vody. Rosas asi vypsal pořádnou odměnu na dopadení té naší společnosti, když se gaučové ženou za nimi až sem nahoru do sněhu.“ Upravil si obuv, vyskočil a vtiskl si klobouk do týlu. „Tak, hotovo. No – můžeme říct, že jsme za tu celou cestu dostali zaplaceno docela slušně.“

Felipe neodpověděl, jen se ještě jednou zaposlouchal směrem, kde zanechali stíhané lidi, tak důvěřivě spoléhající na jejich věrnost. Ti neměli ani tušení, že je jejich průvodci a strážci nechali na holičkách. Rázně vykročil před svým společníkem do hlubokého sněhu, aby se co nejdříve dostali na volnou cestu a aby si mohli pospíšit do teplejšího údolí.

„Poslouchej, Felipe, nevolá nás někdo?“ zastavil se náhle mladý peón.

„Co se staráš,“ bručel starý a přidával do kroku, „nech je křičet, jen koukej, ať jsi z dostřelu –“

Jeho slova byla přerušena poněkud surově. Vedle něho se ze sněhu vymrštila postava, chytla ho za krk a strhla ho k zemi, dřív než mohl jen pomyslit na to, aby sáhl po noži. Teď tu ležel bez hnutí, sevřen jako ve svěráku. Chtěl zavolat „Assistencia! Pomoc!“, při prvním zvuku se mu však mihla před očima lesklá ocel a zvolání mu odumřelo na rtech. Útočník nepromluvil ani slovo, tiše, ale s obrovskou silou ho tiskl k zemi. Za několik minut zaslechl Felipe někoho přicházet, pak cítil, že se ho chápou a že jej zdvihají další ruce. Sotva se dostali za nejbližší skalní výběžek, octl se ke svému překvapení najednou úplně volný vedle svého mladšího společníka, kterého zřejmě přemohli stejným způsobem. První útočník řekl pak tichým, avšak hrozivým hlasem:

„Jsi dost starý, compaňero, abys věděl, že s námi nejsou žerty. Chovej se klidně a pověz nám, co víš. Ty se nemáš čeho bát. Ale jediný pokus o útěk nebo o zradu – a rozluč se s životem.“

Sotva starý peón ucítil, že má volné ruce, sáhl mimoděk k opasku, aby se chopil nože. Cizinec jeho pohyb zpozoroval a řekl s chladným, skoro pohrdavým úsměvem:

„Je v dobrých rukou. Ale mohl by ti teď ublížit. Víme všechno a vy dva můžete být rádi, že máme dobrou náladu, když vás tu máme v pasti. Jinak bychom vás už dávno pošimrali nožem pod krkem.“

„A proč?“ ptal se starý. Rychle se vzpamatoval a chtěl teď ze situace vytěžit tolik, kolik jen bude možno. „Snad ne proto, že jsme vás dnes večer ucítili nablízku a že jsme se rozhodli nabídnout vám pomoc? Rozhodně jsem si nemyslel, že je vás tolik,“ dodal zvolna, když přelétl zrakem tlupu asi čtrnácti nebo patnácti lidí, kteří stáli kolem. „Jestli nás nepotřebujete, neznamená to přece, že bychom si zasloužili smrt.“

„Čert ti věř, compaňero,“ smál se vůdce mashorquerů, „přesvědčím se, jestli jsi aspoň teď upřímný. Nejdřív stručně a pravdivě odpověz na mou otázku. Nemáme čas ani chuť poslouchat nějaké vytáčky nebo plané řeči. Mají uprchlíci střelné zbraně a jsou dobře ozbrojeni?“

„Stačí to,“ odpověděl Felipe, protože neviděl nejmenší důvod k tomu, aby něco zatajoval. Na druhé straně však nechtěl vzbudit v tom nebezpečném chlapíkovi představu, že polapit uprchlíky bude příliš obtížné, aby ho nevyvedl z dobré nálady. „Zbraně mají sice dobré, ale myslím si, že kromě toho mladého Angličana sotva někdo s nimi umí pořádně zacházet. Don José si stěží umí znovu nabít pistoli, když z ní jednou vystřelí. To vím jistě.“

„Kde mají pušky?“ ptal se gaučo.

„Leží vedle nich na zemi,“ řekl Felipe.

„A nešlo by ty pušky zneškodnit?“

„Zneškodnit?“ ušklíbl se peón, „ten mladý gringo, ten cizí panák, spí s jedním okem otevřeným a s nabitými pistolemi v rukou. Jestli nás pohřešili, bude už jistě na stráži. Ani liška by se tam nepozorovaně nepřiblížila.“

„Dobrá,“ řekl velitel po chvilce rozmýšlení, „chci vám oběma dát ještě příležitost dokázat, že jste mi nelhali a že to s námi a s federací myslíte upřímně. Jeden z vás – a nejspíš se k tomu hodí ten starší – se hned vrátí zpátky do chaty, jako by se vůbec nic nestalo. Výmluvu si najdeš snadno. Řekneš, že jste něco zaslechli a že jste se vydali na průzkum. Ulehneš, jako by všechno bylo v pořádku, a až cizinci zase usnou, zmocníš se zbraní a střelného prachu. Když to půjde, bude nejlíp rozbít hlavu především Angličanovi. Tobě se bude se zbraněmi líp utíkat a my budeme mít pak už snadnou práci.“

„A co za to?“ ptal se peón chtivě.

„Podívejme se, tobě nestačí, že jsme ti nepodřízli krk! Ještě chceš odměnu. Jsi nestyda, starý. Ale buď si. Jestli ty chlapy zneškodníš, dostanete podíl z toho, co u nich najdeme. Ale teď rychle do díla. Za svítání už musíme být na zpáteční cestě.“

„Platí,“ řekl starý peón a hladil si přemýšlivě dlaní bradu. „Ale to se nesmím vrátit já, do chaty musí jít tuhle Pedro, můj compaňero. Já jsem ho právě šel vystřídat na stráži, a kdybych se vrátil místo něho, bylo by to cizincům podezřelé.“

„Nechte nás jít oba,“ řekl rychle Pedro, „však už si nějakou výmluvu –“

„Děkuju pěkně,“ přerušil ho velitel se smíchem. „Jednoho z vás si tu radši nechám jako rukojmí. Nepočítám s tím, že by se někdo z vás tuze rozpakoval nechat kamaráda v bryndě, ale kdyby nás ten v chatě zradil, byl by s tím druhým konec. Postupovali bychom pak tak, že bychom ho měli za štít. Taky bych nechtěl nepřítele zbytečně posilovat. Pro mne za mne jdi si tedy ty, amigo11. Jsi jistě obratnější a rychlejší než tuhle starý. A jestli tě tu ještě za dvě minuty najdu, jak se škrábeš na střapaté hlavě, uřežu ti nos i uši a ochladit tě pošlu dolů do Tucunjada. Tak hybaj, půl minuty už uběhlo.“

Chudák peón ani trochu nepochyboval o tom, že by to mashorquero opravdu udělal. Vždyť ti surovci provedli už horší věci, jen tak ze žertu, z pouhé svévole. Copak by se rozpakovali teď, když jim šlo o splnění důležitého úkolu? Pedro znal své krajany. Několika slovy jen doporučil veliteli, aby nevyráželi dřív, dokud se buď on sám nevrátí, nebo dokud jim výstřelem z chatrče nedá znamení, že už je na útěku. Vrátili mu nůž a peón si jej zasunul zpátky za opasek. Vykročil kolem skalního výběžku a zmizel v šeru, které jako lehká mlha leželo na třpytícím se sněhu.

II

Zatímco se oba peóni potají vzdálili a byli překvapeni hlídkou, zdvihl Charles Ellington několikrát hlavu a poslouchal, zda se už vrací vystřídaný strážce. Byl by už dávno vstal, ale zima byla lezavá, a tak nechtěl zbytečně rušit ostatní spící. Když se však peón stále nevracel, vyhrabal se tiše zpod pokrývky a přitáhl si kabát ve studeném větru, který se nízkým otvorem dral do chaty.

Chvíli postál a zaposlouchal se do nočního ticha, nerušené zvukem živé bytosti. Jen temné hučení bystřiny z hlubin doléhalo až sem nahoru. A tam, kde skalní stěna klekala prudce do údolí a obracela proud k protějším skálám? To snad byla jen liška vyrušená při večerních toulkách. Snad zvětřila cizince a proti větru štěkala na podezřelé sousedy,

„Felixe!“ zavolal nejprve opatrně přitlumeným, pak ale už silnějším hlasem, „Felipe!“ Nikdo neodpovídal.

Nebylo nic slyšet ani vidět, a i když se chvíli domníval, že zaslechl zvuk lidského hlasu, brzy to zase umlklo. Snad se přece jen mýlil. Už pouhé podezření mu rozproudilo krev v žilách. Teď se však změnilo ve strašnou jistotu: oba jejich průvodci uprchli. Nejenže tím byla skupina podstatně oslabena, ale nebezpečí plynoucí ze zrady bývalých průvodců bylo teď tak hrozivé, že každý okamžik, který by ještě prospali na argentinské straně pohoří, je mohl zahubit.

Bylo nutno jednat rázně. Cestu přes hory by se odvážil najít sám, kdyby to muselo být. Vždyť úzké údolí zřejmě stoupá podél Tucunjada a nedovolí jim odbočit ani nalevo, ani napravo. Jen při sestupu je nebezpečí pádu do zasněžených propastí. Tohle nebezpečí však

rozhodně nebylo horší než pomyšlení na jistou smrt z rukou diktátorových katů. Neměli tedy na vybranou.

Rychle vzbudil Dona Josého a několika slovy mu sdělil své obavy. A když i on souhlasil s okamžitým pokračováním v útěku, vstala i nešťastná mladá žena ze svého chatrného lůžka. Sama byla poděšena obavami svého muže, ale aby ho uklidnila, ujišťovala ho, že se po tom několikahodinovém odpočinku cítí dost silná a že jim rozhodně nebude na dalším pochodu na přítěž. Za několik minut byli všichni zas připraveni na pochod. Ellington stále zbystřoval sluch směrem k údolí. Náhle vykřikl, protože zahlédl přicházet jednoho z peónů.

„Díky bohu,“ zašeptala se sepjatýma rukama mladá žena, „nezradili nás, báli jsme se zbytečně.“

„Dejž to svatá Panna,“ řekl Don José. Opatrně a nedůvěřivě sledoval rychle se blížící postavu a téměř mimoděk sáhl k opasku po pistolích. „Rád bych věděl, kde vězí ten druhý ničema.“

„Třeba jsme jim opravdu křivdili,“ šeptal Ellington, „a můžeme aspoň počkat s odchodem až do svítání. Proč bychom měli chuděrku Candelarii vyčerpávat víc, lež je nutné.“

„Nejdřív se musíme dovědět, co řekne ten chlapík na výmluvu,“ trval na svém Don José, který zřejmě znal své krajany líp než Angličan. „I když nám všechno jaksepatří vysvětlí, museli něco podezřelého zaslechnout nebo zahlédnout, jinak by odtud neodešli tak daleko. Klid. Je to Pedro. Tak starý přece jen asi zůstal na stráži.“ Mladší z peónů se mezitím rychle přiblížil, oklepával nohy o kameny, aby setřásl sníh ze záhybů svých ovinovaček z ovčí kůže. Potom pobožně, ale docela potichu, téměř neslyšitelně zamumlal pozdravem „Ave Maria purissima – Zdrávas Maria nejčistší,“ a vstoupil do chaty.

„Para siempre – Až navěky,“ odpověděla bezděky téměř hlasitě a opravdu z nejhlubšího, nejupřímnějšího srdce paní. Peón, který se v temném prostoru při slabém světle od vchodu nemohl hned orientovat, málem vykřikl překvapením. Přece jen se však brzy vzpamatoval a řekl:

„Pero amigos – Ale přátelé, co to znamená? Seňorita? Opravdu. Všichni pohromadě a vzhůru. Vždyť do rána je ještě dlouho. Věřím, že se vám to tu v té studené díře zdá dlouhé, ale můžeme ještě pět nebo šest hodin spát.“

„A kde jsi byl ty, amigo?“ ptal se Don José průvodce, který stále ještě váhal, co má udělat. Má se naoko uložit k spánku, nebo se rovnou dát na útěk a způsobit poplach? A tak zůstával stát ve dveřích.

„Kde je tvůj compaňero a proč jste oba dva opustili stanoviště?“ pokračoval Don José ve výslechu.

Peón se usmál. –

„Byla tam puma,“ řekl po krátké pauze, „a my jsme ji zaslechli ve sněhu a několikrát jsme zahlédli i její temný stín. Chtěli jsme mít jistotu, že nás nepřekvapí, a tak jsme se připlížili k místu, kde by asi měla být. Několik skoků – a byla tatam. Hezkou chvíli jsme pak ještě čekali, jestli se nic podezřelého nepohne, a pak jsem se vrátil. Ale ta puma je tam někde pořád,“ dodal náhle, protože dostal nový nápad. „Felipe mě poslal za vámi pro jednu z pušek. Z kožešiny té pumy by bylo pro seňoritu krásné lůžko.“

„Půjdu s tebou sám,“ řekl Ellington rychle, ale Don José ho chytil za ruku.

„To by bylo dvakrát nerozumné,“ vykřikl anglicky. „Jestli nám opravdu hrozí zrada, poběžíš těm ničemům sám do oprátky. A i když připustíme, že průvodci jsou poctiví, nesmíme tu přece střílet. Výstřel by zazněl daleko do hor, a jestli nás nepřátelé opravdu pronásledují, hned by poznali, že jsme blízko. Ani rada toho chlapíka se mi nelíbí. Starý peón je příliš chytrý a opatrný, než aby nás výstřelem prozradil. Kromě toho ani nevěřím, že by uměl střílet z pušky.“

Mladý chlapík mezitím neklidně a nedůvěřivě naslouchal hovoru, z něhož nerozuměl ani slovu. O čem se radí ti muži? A co udělají jistě už netrpěliví mashorqueros, bude-li se dlouho rozmýšlet? Teď už také dobře rozpoznal, že všichni jsou připraveni k dalšímu pochodu. Co bude pro něho nejbezpečnější?

„Ale kde je Felipe?“ obrátil se náhle na něho Don José. „Vaše dřívější stanoviště bylo tamhle – a já ho tam vůbec nevidím.“

„Zůstal na tom výběžku vpředu,“ odpověděl peón, který byl na tuhle otázku už připraven. „Myslí si, že odtamtud by nejspíš zpozoroval pumu, a pak – tam zdola se dá tahle stezka mnohem líp uhlídat.“

„Dobře, tak si zas lehni,“ řekl Ellington, „a prospi se ještě pár hodin. Ale před svítáním chceme vyrazit. Jestli to půjde, dostaneme se až tam, co je ta druhá casucha12.

Zítra budeme na chilském území a tam budeme v bezpečí.“

„Bueno, amigo – Dobrá, kamaráde,“ zamručel peon něco, co znělo jen zpola jako odpověď. Ale jak hmatal po stěně chaty, aby našel své dřívější lůžko, kde by promýšlel další plány, než se znepokojení uprchlíci zase uklidní, nahmatal pušky obou Angličanů. Jako by mu projela celým tělem elektrická jiskra. Pušky tam postavil Ellington, aby je měli hned po ruce, kdyby opravdu byli napadeni. Rychlým hmatem se však peón přesvědčil, že u zbraní nevisí růžky s prachem. Schoulil se na podlahu těsně vedle pušek, aby si počkal na nejpříhodnější okamžik.

Dlouho čekat nepotřeboval. I když měl Ellington původně v úmyslu bdít a několikrát přistoupil ke vchodu a naslouchal, byl vzduch tak krutě studený, že se mu nechtěl zbytečně dlouho vystavovat. Zahalil se proto pevně do svého ponča, zhluboka si povzdechl a ulehl vedle své ženy, když jí předtím znovu upravil lůžko.

Peón zatím nezahálel. Opatrně hmatal kolem sebe, uchopil jednu z pušek, položil si ji na kolena a začal si ji prohlížet. Kámen úrazu byl v tom, že sice už často viděl střílet, ale sám to ještě nikdy nezkusil. Věděl jen, že se musí natáhnout kohoutek. Zbraň, kterou držel v ruce, byla lovecká dvojka, ta druhá byla normální puška, ale neměl k nim ani prach, ani olovo. Co tedy s puškou? Hlavou mu bleskl nápad. Co kdyby vypálil z jednohlavnové pušky směrem do kouta, kde těsně vedle sebe odpočívali uprchlíci, a pak utekl s nabitou dvojkou? Zmatek z první hrůzy by mu jistě umožnil dostat se z dostřelu, a nejenže by aspoň zranil některé z cizinců, ale mashorqueros by mohli pomocí druhé pušky zabránit uprchlíkům v dalším pochodu nebo je aspoň zdržet tak dlouho, až cizincům dojdou skrovné zásoby a až jim pak všichni padnou bezmocně do rukou.

Chytrý a obratný chlapík dlouho s uskutečněním svého plánu neváhal. Vždyť výstřel měl být znamením pro agenty, a kdyby rychle zaútočili, zmocnili by se možná kořisti bez obtíží. Položit pušky tak daleko od lůžka, to bylo od Ellingtona věru lehkomyslné a málem by to ubohé zrazené uprchlíky zničilo. Ale Pedro neznal mechanismus tak dobře, aby dokázal bez hluku natáhnout kohoutek. A když tedy opřel dvojku o zeď vedle sebe, sebral pušku a natahoval spoušť, ozvalo se cvaknutí, jakmile se kohoutek dostal do první, zajišťovací polohy.

Don José však vůbec neusnul. Už od chvíle, kdy peón vstoupil znovu do chaty, opíral se polosedě a zahalen jen do teplého ponča o zeď a snažil se zaslechnout i sebemenší šramot. Sám si nedovedl vysvětlit proč, ale už peónovi nedůvěřoval a s napětím očekával příchod rána. Jen oči nakonec zavřel a v polobdění a polospánku přemýšlel o možnostech úspěchu i o nebezpečích dalšího pochodu. Tu ho rázem probudilo cvaknutí kohoutku. Rychle upřel pohled tím směrem, odkud se ozval neočekávaný šramot, a v matném světle odráženém od sněhu zvenčí zřetelně spatřil, jak se sklání lesklá hlaveň pušky. Nemohl jen přesně odhadnout, kterým směrem. Pak nastalo zas hrobové ticho.

I Ellington byl tím dobře známým zvukem vyrušen. Také on, když otevřel oči, uviděl pohyb hlavně.

Oba muži rychle vyskočili jako šelmy překvapené v doupěti a byli připraveni čelit novému, neznámému nebezpečí.

Pedro se chtěl teď zachránit výstřelem, ale marně se lopotil se spouští. Neměl ani potuchy, že se kohoutek musí před výstřelem natahovat nadvakrát. Takhle byl vlastně v zajišťovací poloze a spoušť se nehýbala. Odhodil tedy bezcennou pušku, sáhl po dvojce a snažil se dostat ke vchodu dřív než jeho protivníci. Ale Ellington mu zastoupil cestu. Peón vytrhl z pochvy nůž a chtěl se probít, ale s tichým zasténáním se zhroutil mrtev k zemi, zasažen současně Ellingtonovou pěstí i ostrým nožem Dona Josého.

Malá chata byla v okamžení plná zmatku. Osud nešťastníků by byl zpečetěn, kdyby bývali agenti nečekali na smluvené znamení svého špióna. Ale zdržoval je strach [ ze střelných zbraní. Tenhle strach gaučo jen tak nepřekoná, zvlášť když ví, že zbraně mají v rukou Evropané. A tak i když si sebevíc přáli vysloužit si krvavý žold svého vládce, přece jen je ani nenapadlo nosit lehkomyslně kůži na trh.

Ellington a Don José však byli v té chvíli tak překvapeni a zmateni, že Španěl už už napřahoval nůž podruhé a byl by bodl vlastního švagra, protože ho považoval za jednoho z útočníků. Jen bezděčný výkřik zachránil Angličanovi život.

Ellington obsadil především vchod, a zatímco Don José odstraňoval z cesty mrtvolu a vlekl ji do kouta, přispěchal i starý pán, aby pomáhal bránit chatu proti předpokládanému útoku nepřátel.

III

Velitel mashorquerů zatím s divokou netrpělivostí dupal do sněhu.

„Caracho!“ zahromoval a sledoval přitom starého peóna hrozivým pohledem. „Tak si opravdu myslím, že ten nima vaquecano13 nás podvedl a prokleté gringos varoval, místo aby se pro nás zmocnil jejich zbraní. Bůh ho chraň, kdybych to věděl jistě.“

Ta slova platila spíš starému peónovi, ale ten, ačkoliv mu pod zlobným, zákeřným agentovým pohledem nebylo dvakrát dobře, odpověděl klidně:

„Pedro si dá pozor, aby nás nezradil. Dobře ví, že nám chlapi neujdou. Ale možná, že to vzal za špatný konec, to by pak bylo zle.“

„Jen pro tebe, compaňero,“ odsekl velitel, „jestli nám ti darebáci upláchnou, tak se těš. Aspoň jednu hlavu mám jistou. A i když mi nevynese zrovna dvanáct uncí, přece jen bude stát za to, vzít ji s sebou.“

„Paciencia, amigo – Jen klid, kamaráde,“ řekl starý suše a s neotřesitelným klidem. „Až se rozední, uvidíme.“

„Copak si myslíš, že mám čekat do bílého dne, aby mě ti lotři zastřelili jako psa, sotva se jim ve sněhu objevím na dostřel?“ zuřil velitel. „Musíme zaútočit teď hned, nebo ráno vyrazí před našima očima a my jim v tom nezabráníme. Ke všemu je to jediná chata, ke které bychom se mohli připlížit. A pustit se za nimi do sněhu, to se mi teprv nechce.“

„Ale amigo,“ řekl starý, „sám přece –

„Hrome!“ přerušil ho velitel a zlostně si dupl. „Mluvit budeš, až se tě zeptáme. A teď hybaj! Zůstaneš u mě. Jasné? Možná že tě budu potřebovat.“

Obrátil se k němu zády, ale starý peón si mumlal tiše pro sebe:

„To věřím: abych ti dělal štít, až se ostatní poplíží z druhé strany. Paciencia! – Trpělivost!“ Klidně si přitáhl pončo k tělu a čekal na velitelovo rozhodnutí. Dobře věděl, že se mu na otevřený odpor postavit nemůže.

Mashorquero rychle svolal tlupu, a protože tu znal celý kraj, každý kámen, každý útes už odedávna, nepotřeboval se s nikým radit. Jasně a zřetelně určil každému z mužů místo, odkud měli v rozhodujícím okamžiku zaútočit. A to se mělo stát právě ve chvíli, kdy uprchlíci sami vyjdou z chaty, aby pokračovali v cestě.

Casucha punta del vaca14 je dvojitá kamenná chata a několik kroků od ní se řítí Tucunjado po prudkém srázu dolů k pěnícímu se proudu, který ani studená zima tady nahoře nespoutala ledovým příkrovem. Tudy se vydal sám velitel se starým peónem a ještě jedním ze svých lidí. Prodrali se sněhem až k místu, kde nemohli být spatřeni a odkud se mohli přiblížit až k chatě. Mashorquero však měl kromě dvou krátkých bambitek, tescerolů, za pasem i lehké laso. Bez toho se gaučo jen zřídka vydává na válečnou výpravu. Ještě jednou připomněl ostatním, že se mají dostat k chatě co nejblíže, a pak začal sám stoupat po spíše namáhavé než nebezpečné stezce.

Starý peón však měl už celé té honby až po krk. Zradil cizince jen proto, aby se zbavil námahy a nebezpečí, a teď se musel v temné a studené noci plížit po zledovatělém sněhu zpátky na místo, které opustil. Jestli ho zahlédnou uprchlíci, odmění se mu kulkou. A mashorquero za jeho zády, ten by se jistě nerozpakoval vrazit mu do těla nůž, kdyby se jen trochu zdráhal plnit jeho rozkazy. S největší radostí by dezertoval podruhé, ale jak se odtud dostat? A i kdyby se mu to opravdu povedlo, cožpak neměli cizinci plné právo nevěřit jeho dobrým úmyslům a jednat s ním jako s nepřítelem? A co se vůbec stalo s jeho kamarádem?

Kupředu to šlo nekonečně pomalu, protože sníh se jim pořád bořil pod nohama, a i když svah nebyl ani tak strmý, aby se po něm nedalo jít, přibližovali se na některých místech k příkrým a hlubokým srázům a tam museli postupovat s krajní opatrností. Tenké sněhové vrstvě nebylo co věřit. Konečně se dostali až k té části břehu, tam nebylo už možno z chaty dohlédnout. Peón teď musel veliteli tlupy podrobně vylíčit, v které z obou místností se uprchlíci utábořili, kolik pušek a pistolí mají u sebe a jak silní jsou oba mladší muži.

Felipe až dosud doufal, že ho pošlou na průzkum, a už spřádal všelijaké plány. Ale zdálo se, že mu mashorquero ani za mák nedůvěřuje. Chlapíkovi ze své družiny, který je doprovázel, podal jednu z pistolí a s příslušnými rozkazy ho poslal k zadní stěně chaty. Z úkrytu měl vypálit na prvního muže, který se objeví ve dveřích, a pak už se měl spolehnout jen na rychlé nohy a pokusit se o útěk.

Peón teď požádal, aby mu aspoň vrátili nůž. Musí se přece bránit, kdyby došlo k boji zblízka. Mashorquero jen zaklel: „Tobě nůž? Leda do žeber nebo pod krk.“

Noc mezitím míjela a za zády obléhatelů už vycházela nad strmými vrcholy mohutného pohoří jitřenka. Den už nemohl být daleko, ale pořád ještě nebylo možno ani zaslechnout, ani spatřit v chatě nejmenší známku života. Velitel zneklidněl. Tak leželi ještě asi půl hodiny, nohy jim skoro zledovatěly a nad sněhem mezitím procital nový den.

Zatímco propast pod nimi ležela ještě v hluboké temnotě, vyšlehla nad zasněženými vrcholky, které se příkře a nehybně tyčily k hvězdami poseté noční obloze, světle modrá záře. Zvýrazněly tvary i barvy svahů a hřebenů a vypadalo to téměř, jako by se lesklé mlhavé závoje zdvihaly a vyrůstaly v obrovská těla a přibývající světlo jako by jim jen dodávalo sílu a celé je napřimovalo.

„Už nemůžu,“ zašeptal konečně starý peón. Vál ostrý jihozápadní vítr a peón se poslední hodinu marně snažil zahřát si nohy. „Krev mi ztuhla v žilách.“

„Dej pozor, ať ji nerozmrazím!“ hrozil mashorquero, „ale hrome – i mně se to už zdá dlouhé a nechápu, co tu holotu tak dlouho drží v doupěti. Ten tvůj kamarád, ten unitaristický mizera, jistě žvanil. Svrbí mě ruka, abych ho pošimral nožem a tebe taky. Mlč! K čemu ty řeči? Připrav se, půjdeme po stopách našeho průzkumu a dostaneme se té bandě na kůži. Ostatní už jistě budou na místech. Celé týdny jsem se harcoval v sedle, a teď bych měl odtáhnout s nepořízenou? Nu, compaňero, slez kousek zpátky, až tamhle k tomu výstupku – odtamtud dohlédneš až ke vchodu do chaty. Zkus, jestli tam něco neuvidíš.“

Felipe se nedal dvakrát pobízet. Přál si přece najít nějaký důvod, aby se dostal z blízkosti krutého mashorquero. Navíc ještě dostal příležitost trochu se protáhnout. Rychle se vrátil po vlastní stopě, za chvilku se dostal na označené místo a tiše a opatrně zdvihl hlavu. Jediným pohledem přehlédl celou situaci. A jak se mu v hlavě rojily myšlenky, co počít, když už ho šťastná náhoda aspoň na chvíli takhle osvobodila, v okamžiku si vymyslel nový plán.

Rychle se ujistil, že uprchlíci vědí, v jakém nebezpečí se octli, a že jen čekají, až se pronásledovatelé přiblíží. Rozeznával siluety obou mladých mužů. Stáli s puškami v rukou u vchodu, ale tak daleko uvnitř, aby je obléhající nemohli ohrozit. Předsunutý mashorquero se opíral o jeden z rohů chaty jako tygr číhající na kořist. Ostatní leželi v malých skupinkách, zčásti už na dostřel, ale stále ještě v úkrytech za zasněženými balvany. Kdyby měli střelné zbraně, podlehla by malá posádka v chatě při první salvě.

Kdyby se teď rozběhl, dostal by se snad do chaty, dřív než by mu v tom mashorqueros mohli zabránit. Co když ho však obležení nepustí dovnitř? Co když na něho agenti vystřelí? „Hrom do toho!“ říkal si, „ti by stříleli i na vlastního bratra!“ V otevřeném boji s nimi mu však hrozilo mnohem větší nebezpečí. Hrdlo se mu chvělo, když si vzpomněl na velitelův nůž. Ohlédl se po tom člověku a netrpělivý, krutý výraz jeho tváře rázem ukončil veškeré rozmýšlení. Ještě jednou si obhlédl terén a přeměřil jej očima. Od nejbližší skupiny gaučů po pravé straně to bylo asi sto dvacet stop k jeho nynějšímu tyranovi po levé straně. Tímto prostorem musel prorazit. Vzdálenost k chatě neměřila víc než tři sta kroků. I když mu sníh bránil v rychlém běhu, počítal s tím, že muži v záloze budou v prvním okamžiku překvapeni. A pak mu snad pomohou pušky Evropanů. Rychle a odvážně se vyšvihl na hřeben skaliska, odkud až dosud pozoroval chatu, a po zmrzlém sněhu se rozběhl přes planinu. Zpozoroval sice, že na něho z chaty zamířily pušky, když se zdvihl ze sněhu, ale dlouho se tam nedíval. Vždyť vlevo od něho vyskočil z úkrytu mashorquero, vběhl na plošinu a snažil se mu odříznout cestu. Nemělo už smysl skrývat se za kopcem. Léčka byla prozrazena a mashorquero byl v téhle chvíli tak plný zlosti a pomstychtivosti, že by raději nechal uniknout Evropany, jen kdyby se mu podařilo znovu dopadnout zrádce.

S šílenou zuřivostí a bez ohledu na nebezpečí běžel za prchajícím peónem. Zdálo se, že v tomhle terénu je ve výhodě, protože starý se dostal do závěje a jen pomalu se tudy prodíral. Pohledem na chatu se velitel přesvědčil, že už je skoro na dostřel. Protože se přiblížil k prchajícímu peónovi asi na třicet kroků, vytrhl z opasku pistoli a chtěl po něm vystřelit. Vtom vyskočili na druhé straně ostatní gaučové, a aby nepadl do rukou jim, musel se peón pustit ještě blíž směrem k veliteli. Ten vypálil, ale nezasáhl. Odhodil vztekle zbraň do sněhu, chopil se lasa, které nesl volně v levé ruce, dvakrát jím rychle zatočil nad hlavou a už se smyčka se strašnou jistotou snášela na cíl.

Felipe byl málem ztracen. Ale sníh, který mu až dosud bránil v rychlém běhu, ho tentokrát zachránil před nebezpečnou smyčkou. Dobře věděl, co laso umí, a tak když uviděl, že na něho letí, bleskurychle se vrhl do sněhu a vzápětí cítil, jak hrozící šňůra klouže po měkkém sněhu

Jako had. Jemu však neublížila. Na chvíli byl v bezpečí, a tak se rychle zvedl a běžel k chatě.

Ellington i José stáli u vchodu se zalícenými puškami a byli svědky podivné podívané. Zpočátku si opravdu nebyli jisti, není-li to jen dobře vymyšlená lest, jak se k nim dostat. Výstřel z pistole je v tom ještě utvrdil, protože na třech různých místech se vynořily temné postavy. Ale zdálo se, že útok lasem byl míněn vážně. Peónův bledý, vzrušený obličej a jeho úzkostné pohledy k zadnímu rohu chaty spíše prosily o pomoc, než pomýšlely na zradu. Jak by je také jediný neozbrojený člověk mohl ohrozit? Nechali ho tedy přiblížit se. Tu náhle těsně vedle nich zahřměl výstřel, jako by někdo vypálil přímo v chatě. Znovu se polekali.

Vzápětí se octl Felipe po jejich boku. Nepokoušel se ani omlouvat, ani vysvětlovat. Věděl, že by tím v téhle chvíli jejich podezření jistě ještě zvětšil. Ukazoval však na ustupujícího velitele mashorquerů, a sotva mohl po té strašné námaze nabrat dech, křičel:

„Tam – toho – toho musíte dostat – je to jejich velitel, ať vám neuteče!“

„Nesmíme ven z chaty,“ vykřikl varovně Don José, když viděl, že Ellington vyskočil a chystá se za protivníkem. Ale bezmezný vztek jeho švagra proti té katovské čeládce úhlavního nepřítele byl tak veliký, že v bezhlavé vášni nevnímal nebezpečí.

„Provětráme to tu,“ vykřikl, natáhl kohoutek a vyběhl.

„Teď, když nám vyšlo slunce, ať se ti lotři jen opováží postavit se proti našim puškám!“

Několika skoky se dostal až na planinu před chatou, odkud mohl přehlédnout údolí. Asi dvacet kroků před sebou zahlédl prchající postavu mladého mashorquero, kterého velitel vyslal na výzvědy. To on vystřelil přímo od chaty na peóna a teď prchal zpátky do rokle. Skoro bezděčně zalícil Ellington pušku, aby za ním poslal smrtící střelu. Ale velitel – to byla vzácnější kořist. Kde jen zůstal? Zmizel, jako by se do země propadl. Ellington uběhl ještě několik kroků. Nesměl ztrácet čas, protože k němu ze dvou stran přibíhali další gaučové. Tu se ze sněhu znovu zvedla temná postava, smyčka jí zakroužila nad hlavou, a zatímco překvapený Angličan zůstal stát s namířenou puškou, ucítil náhle, jak ho uchvátila nezdolatelná síla a strhla ho k zemi. Zaslechl také agentův triumfující výkřik. Velitel k němu přibíhal s taseným ostrým nožem v pěsti. To mohl být Ellingtonův konec. Ale Felipe spatřil mashorquero plížit se sněhem, snadno uhodl jeho úmysl a rychle pobídl Dona Josého, aby po spíšil příteli na pomoc. Dobře věděl, že kdyby padl Ellington, i on bude ztracen. Don José tedy přenechal obranu chaty starému pánovi a přispěchal se svou dvojkou právě včas. Z jedné hlavně vypálil proti přibíhajícímu veliteli a rychle se Obrátil proti dvěma dalším nepřátelům, kteří se mezitím pokoušeli proniknout ke vchodu do chaty.

Ale tady je zastihl olověný pozdrav starého Brita, který přes svůj pokročilý věk ještě nezapomněl na léta strávená v bažinách a vřesovištích. Dvěma dobře mířenými ranami asi z patnácti kroků srazil oba útočníky k zemi.

Dalších střel nebylo třeba. Jako hejno vyplašených kuřat se rozutekli ostatní pronásledovatelé na všechny strany, aby se dostali z dostřelu. A tak Ellington, který se rychle vzpamatoval z omračujícího pádu a vyvlékl se z lasa, viděl už jen jejich útěk. Spatřil také přibíhajícího Felipa. Svíral v ruce nůž svého bývalého kamaráda a dával znamení, aby se pustili po stopě postřeleného mashorquero. Na příkrém okraji břehu se stopa ztrácela ve sněhu, ale krvavé skvrny prozrazovaly, že byl raněn smrtelně. Když se dostali ke srázu, odkud byl rozhled do celého údolí, spatřili velitele tlupy potácet se nad vlastním hrobem. Ellington ještě jednou zalícil, ale pak sklonil pušku.

„Střílejte!“ vykřikl peón a divoký, hrozivý plamen mu šlehal v očích.

Při těchto slovech se smrtelně raněný velitel k němu otočil, přitiskl si dlaň křečovitě na ránu a udělal krok kupředu – svůj poslední krok. Noha mu uklouzla po jednom z kamenů, chtěl se zachytit, vpravo se pod ním probořil sníh. Zřítil se do hloubi propasti a za chvíli si už dravý proud Tucunjada pohrával s mrtvým tělem.

Felipe byl dost chytrý na to, aby zdůraznil nebezpečí, ve kterém se octl, když chtěl pomoci svým pánům proti těm, kteří teď byli na útěku. A protože si sám znemožnil návrat, převedl skupinku po namáhavé a nebezpečné cestě sněhem až do Chile. Hrozil jim však ještě jeden nepřítel – plující mraky, které zakryly obzor a položily se v hustých vrstvách na vrcholky hor. Znesnadňovalo jim to sice cestu, ale byli zase mnohem bezpečnější před dalším pronásledováním. Žádný z Rosasových lidí se totiž neodvážil do hor, dokud tam ležela ta mlhavá mračna, přinášející obvykle strašné sněhové vánice.

Uprchlíci zápasili sice s hladem a zimou, ale za tři dny po vylíčených událostech dorazili na chilskou hranici. A diktátorova moc nesahala tak daleko, aby je tady mohla ještě ohrozit.

vlčí zvonek

Dějiště příběhu, který vám teď chci vyprávět, leží v severoamerickém pohoří Washita. Tam v těch divokých údolích mezi nádhernými horskými hřebeny žijí ještě praví zálesáci. Jsou prostí, ale poctiví, drsní, ale charakterní, obětaví k přátelům, ale nebezpeční, nenávidí-li. Jejich život závisí na lovu, zčásti na zemědělství, ale nejvíce na chovu dobytka.

Dobytkářství se v této krajině s mírným podnebím daří zvlášť dobře. Svahy jsou travnaté, údolí plná rákosí. Chov často i značných stád nedá tolik práce. Tu a tam je třeba rozhodit okolo chaty hrst soli, často a pravidelně se musí přecházet od jedné z malých roztroušených skupin dobytka ke druhé, aby si zvířata neodvykla pohledu na člověka a nezdivočela; to je veškerá péče, kterou je nutno vynakládat.

Zálesáci však měli jednoho nepřítele, kterého nemohli zdolat, i když po něm pásli, pronásledovali ho puškou i pastmi a snažili se ho zničit, nepřítele, který se v noci ve vyjících smečkách plížil za úzkostně bučícím stádem. Často přepadl silné tele, někdy i osamělou zatoulanou krávu, a hlavně rdousil a dávil selata i mladé vepře. Ten lstivý, krvežíznivý a nelítostný nepřítel byl – vlk.

Mohl by někdo zálesákům zazlívat, že vynakládali všechnu svou lstivost a loveckou dovednost na to, aby se dostali tomuto vychytralému a žravému zloději na kůži? Ale přestože na něho tak vytrvale číhávali celé noci, navzdory moskytům a klíšťatům, vklíněni mezi větve sukovatého dubu, a za bledého měsíčního svitu se snažili přilákat tak plachého lupiče k nastražené návnadě, přece se jim jen málokdy dařilo poslat té opatrné bestii do kožichu smrtící kulku. Přes nové a nové léčky se počet těch šelem rok od roku množil a úměrně s tím stáda řídla. Muselo se udělat něco pořádného, jestli se dobytkáři nechtěli vzdát svých pastvin jen kvůli tomuhle soužení. Ale aby zálesák vyklidil pole vlkovi? Oho – u všech jedovatých chřestýšů – to by byla nesmrtelná ostuda!

Že za těchto okolností byl ten, kdo při lovu prokázal nejvíc obratnosti, z lovců nejváženější, rozumí se samo sebou. A tak se také stalo, že si Benjamín Holík, který před krátkým časem přišel z Missouri a ani ne za půl roku sám zastřelil sedmnáct těchto bestií, vysloužil přezdívku „Vlčí Ben“. Zanedlouho platil za nejlepšího lovce vlků v celém revíru.

Vlčí Ben byl kromě toho také statný a odvážný chlapík. Měřil dobrých šest stop, měl obrovská ramena i paže a byl tak silný, že by se žádný ze zálesáků, kteří jistě měli pro strach uděláno, neodvážil utkat se s ním v zápase. Ale v podstatě to byl ten nejdobromyslnější, nejsnášenlivější a nejlaskavější přítel. Po dobrém jste od něho dostali všechno. Dal by vám předposlední dávku prachu, poslední sousto ze zásob v pokrývce. Přitom to byl ten nejzábavnější společník, uměl vyprávět spoustu nejdobrodružnějších příběhů, kdekoli přespal, pomáhal s nevyčerpatelnou ochotou naštípat dříví a nanosit ho do domu, umlít kukuřici nebo poklidit zvířata. Tím vším, právě tak jako svým mužným vzezřením si získával srdce všech žen v osadě. Ostatní mladé muže tím ovšem přiváděl k zoufalství a začínal už mezi nimi mít nebezpečné nepřátele, ačkoli sám nikomu ani stéblo křížem nepřeložil.

Ben si však tiše a pokojně chodil svou cestou a zdánlivě prožíval bezstarostné dny. Přesto však měl oči otevřeny a sám nejlíp věděl, pod kterou střechou by nejraději spal, do kterých očí by se mohl nejdéle dívat a kde ho pozdravovala nejen přátelská tvář – protože všechny dívčí tváře ho vítaly přátelsky –, ale i nejsladší ruměnec, který mu dokázal rozproudit krev v žilách.

Nechci dávat čtenáři žádné dlouhé hádanky, vždyť je přece už musel stejně uhodnout – Benjamín Holik miloval, jak jen umí milovat věrná, prostá duše. Miloval z celého srdce roztomilou a jedinou dceru Roberta Suttona. Jediná starost ho při tom soužila. Sutton vlastnil největší farmu a bavlníkové plantáže ve Washitě a dole u Červené řeky a do hor jezdil v létě vlastně jen kvůli svému zdraví a kvůli stádům. Platil také za velice bohatého, a co bylo ještě horší, za tuze lakomého muže. A chudák Ben neměl na tom světě nic než pušku, nůž a dvě ruce. Své udatné, čestné a věrné srdce při tom nepočítal, a přece právě ono bylo tou nejvzácnější perlou, která vězela v jeho těle jako v obyčejné skořápce.

Ben už často, dlouho a nezřídka s chmurnými úvahami přemýšlel o tom, jak by si mohl vydělat trochu peněz, aby měl aspoň nějaký odrazový můstek pro začátek. Vstoupit do služby a pomalu a namáhavě vydělávat těžkou nádenickou dřinou dolar po dolaru, to se mu zdálo příliš zdlouhavá a daleká cesta, která by ho ani nemusela přivést k cíli. A přece to bylo nutné, protože by nebyl prvním nápadníkem, kterému by starý Sutton právě pro jeho chudobu ukázal dveře. Ale kde by v tom jednoduchém, klidně plynoucím životě v lesích našel jinou příležitost chytit štěstí za vlasy a držet ho?

Byl stále zamyšlenější a trudnomyslnější, vyhýbal se příbytkům družných osadníků a potloukal se ve dne v noci po lese. Jediné, co z toho měl, byly kůže ulovených vlků, za něž mu stát vyplácel prémii tři dolary za kus. To mu ovšem nikdy nemohlo vynést sumu, která by ho aspoň trochu opravňovala požádat o ruku sličné Betsy.

Tenkrát se stalo, že se starý Sutton na krátký čas podíval do Texasu. Tam se od dobytkářů, žijících stejně osaměle jako ve Washitě, dozvěděl o prostředku, jak docela vyhnat vlky z kraje, kam vtrhli a kde se neobyčejně rozmnožili.

Spočívalo to prostě v tom, že napřed chytnou živého vlka, uvážou mu na krk zvonek jako koni – a klidně ho zase pustí. Vlk se potom samozřejmě co nejrychleji vrátí ke své smečce. Ale ta, jakmile uslyší podivný zvonek, dá se před bývalým kamarádem plaše na útěk a v divokém spěchu se pokouší uprchnout té příšerné věci. Vlk se zvonkem se však táhne za nimi do každého úkrytu, který si vyhledají. Ani jemu samotnému není dobře se škrtícím řemenem kolem krku a s tím věčným zvoněním pod hrdlem. Věří, že mezi bratry najde ochranu, otřepává se, převaluje, skáče, plave, zkrátka dělá všechno možné, aby se toho trápení zbavil. Nejvíc ho však dopaluje, že se už nemůže potichu přiblížit ke kořisti, ale že se vždycky tím hlasitým zvukem zvonku prozradí. Když zažene jednu smečku, prchá ke druhé. A tak vypudí z hor, kde měl až dosud svůj domov, i další. Nakonec, když už zůstane docela sám, musí si hledat jiné loviště. Vždyť i stáda brzy rozpoznají zvuk zvonku a často se v semknutém houfu přiřítí k nejbližšímu stavení, sotva uslyší, že se zvonící nepřítel blíží.

Tohle se muselo zkusit i na Washitě. Sutton se vrátil rychle domů, poradil se se všemi okolními farmáři a shodli se na tom, že vyplatí prémii dvacet dolarů za dodání živého vlka, aby mu mohli uvázat zvonek a pustit ho s ním na svobodu.

Vypsat cenu bylo snadné. Ale vlci byli chytřejší než lovci, a i když zvlášť Ben už získal hodně jejich skalpů, i jemu se zdálo nemožné polapit takového vychytralého darebáka nezraněného a živého. Vždyť pasti, které nastražil, zůstávaly prázdné a do vlčích jam, které vykopal, se chytily jen krávy nebo vepři sousedních farmářů.

Když se to nedařilo jemu, jak se to mělo podařit ostatním lovcům. Nakonec dosáhla odměna stanovená za živého vlka výše dvou set dolarů a to byla v lesích suma neobyčejně vysoká. Farmáři si teď žhavě přáli podniknout ten pokus stůj co stůj a co možná nejdříve.

To působilo na našeho Benjamína jako ostruha. Dvě stě dolarů, u všech hromů, za ty by si mohl koupit úplně zařízenou malou farmu s malým stádem vepřů i skotu. A Betsy? Kdo ví, jestli by se starý nedal přemluvit, kdyby Ben dokázal přinést a odevzdat toho černého chlapíka. Přitom nesměl ani v nejmenším ztrácet čas, protože cena přirozeně.zalarmovala všechny lovce z celého okolí. Všude v lese zaznívaly rány sekyr, jak muži poráželi mladé kmeny, aby postavili jediný druh pastí, který znali, aby mohli chytit tu divokou bestii opravdu nezraněnou. Želez se totiž použít nedalo, protože ta by polapenému vlkovi poranila, možná i roztříštila pracku. Prémie však byla vypsána jen na vlky zdravé.

V tu dobu přišla do hor návštěva a ta záhy začala našeho ubohého Benjamína Holika ošklivě znepokojovat, dokonce, a to bylo ještě horší, mu mohla být opravdu nebezpečná. Návštěvníkovi se říkalo Suttonovic bratránek. Byl to měšťák v modrém soukenném fraku s lesklými knoflíky a tzv. „štruplemi“, podpínkami na nohavicích. Ach bože, co se děti nasmály, když přišel někam na návštěvu a posadil se tam! Jak se pak shlukly se svými špinavými obličejíčky, šuškaly si, pokradmu si prohlížely jeho kalhoty, propukaly v hlasitý smích, který nemohly za žádnou cenu potlačit, a pak vyrazily divoce a bláznivě z domu! Nu což – byli to hloupí balíci, na světě ještě ničemu nerozuměli, ti sotva mohli posoudit, jestli na muži něco je nebo není. A na tomhle chlapíkovi asi opravdu něco bylo, vždyť jeho strýc platil za jednoho z nejbohatších farmářů z Alabamy a měl jen tohoto jediného dědice. Není proto divu, že ho starý Sutton přátelsky přijal, jednal s ním jako s vlastním synem, nabídl mu celý svůj dům a s ním i ruku své dcery.

Zdálo se, že pan Metcamp si je vědom toho, jaký poklad se mu tu nabízí. I když se mu mladá dáma sama plaše a úmyslně vyhýbala a všemožně mu dávala na srozuměnou, že o jeho dvoření stojí pramálo, nebyl on, vychovaný přece v New Orleansu, mužem, který by se dal takovou „venkovskou upejpavostí“ tak rychle a snadno odradit. Především se hleděl co nejpevněji vetřít do otcovy přízně a číhal na všechny jeho slabůstky. Sutton zakrátko uvěřil, že Metcamp je nejlepší lovec, nejodvážnější jezdec a vůbec že má to nejstatečnější srdce, které kdy tlouklo pod koženou loveckou košilí. Pod jemným modrým soukenným frakem muselo tedy mít cenu dvojnásobnou. Přitom dokázal prostého zálesáka ohromit svou učeností a svými hlubokými znalostmi – vždyť to byly věci, o kterých stařík neměl ani tušení –, takže Sutton dokonce přísahal, že pan Metcamp je ten nejlepší a nejelegantnější muž v celé osadě, a kdyby mu jeho dcera nechtěla dát svou ruku, pak by prý měla co dělat s ním, se svým otcem.

Na prvním tajném dostaveníčku řekla Betsy svému milému o všem, co ji trápilo, svěřila se mu, že bez něho nemůže žít, a tvrdila o sobě, že je tím nejnešťastnějším stvořením na světě. Benjamín se vším samozřejmě souhlasil, pevně, pevně tiskl ruku své vyvolené a smutně se jí díval do věrných očí. Nakonec řekl hlasem, který chtěl utěšovat, ale zatím by sám útěchu potřeboval:

„Milá Betsy, neztrácej naději, jistě se všechno zas urovná. Víš, pracoval jsem celou noc, postavil jsem čtyři nové pasti a nalíčil jsem tam výtečnou návnadu. Jestli chytím vlka, získám malý kapitál a pak můžu říct: Sousede Suttone, chtěl bych vaši dceru za ženu. Teď už jí mohu nabídnout střechu nad hlavou a vaši pomoc nebudeme potřebovat. A když pak ještě uslyší, že i ty mě máš opravdu ráda…“

„Ale ty nechytíš prvního vlka!“ řekla Betsy s pláčem. „Ten protivný panák nevyprávěl otci celý večer o ničem jiném než o nově sestrojených pastích, které by tu chtěl vyzkoušet. Ten zná všechny mazanosti, co si ve městě vymysleli, a nakonec ti ještě všechno i v tomhle překazí.“

„jen ho nech, má milá,“ uklidňoval ji s „úsměvem lovec, teď už opravdu s hrdým sebevědomím. „Nedělej si starosti, jen je nech, ať si v městech klidně přemýšlej a mudrují, jak to v lese chodí a jak na ty divoké bestie. V praxi nás stejně nedoženou, a kdyby ano, byla by to jen naše vína a nic lepšího bychom si nezasloužili, říkáš, že se tváří, jako by věděl něco o lovu, ale to se dostane někam, kde jsem doma já. Vidíš, já vlastně ani nevím, jak to přišlo, ale mám teď daleko víc odvahy a sebedůvěry než předtím. Jenom mě měj pořád ráda! Nutit ke svatbě tě přece otec nemůže, a až pozná, že tě chci za ženu proto, že bez tebe nemohu žít, a ne pro jeho peníze a jmění, pak sám uzná, že mu takový zeť bude víc ke cti než ten vyfintěný měšťák. A možná, že pak docela rád řekne ano.“

V těch slovech zaznívala taková radostná, sebejistá důvěra, že dodala nesmělé dívce znovu naději. Zpráva o cizincových znalostech v kladení pastí Benjamína tak popudila, že teď zdvojnásobil své úsilí, aby snad nějakým otálením nepropásl celé své štěstí. Rozloučil se se zarmoucenou dívkou téměř zvesela, políbil ji na uslzené oči, hodil si pušku přes rameno a vydal se zčerstva a potěšen do tmavého lesa.

Téměř všechny pasti, které Ben Holik vlkům nastražil, byly v blízkosti stavení. Ti dravci totiž nejraději vyhledávali obydlená místa, kam se večer vracel dobytek a kde nocovaly i kojící prasnice. Zvlášť jedna z pastí, do níž vkládal nejvíce nadějí, protože ležela nedaleko vlčí stezky mezi dvěma pahorky, byla vyrobena mimořádně pečlivě a umístěna tak, že ji vlci nemohli minout. Také v ní byla ta nejlákavější pochoutka, celá kýta právě uhynulého koně. Navíc měla tahle past před ostatními i tu přednost, že lovec nemusel jít až k ní, když se chtěl přesvědčit, jestli se něco chytilo. Zanechal by tam totiž stopy. Celé místo mohl dobře přehlédnout svým orlím zrakem z nedalekého, dosti příkrého pahorku, z něhož čněl skalnatý výběžek. I když se třeba nedalo rozeznat, zda se něco chytilo, přece jen bylo dobře vidět, je-li past ještě otevřená, nebo už sklapla.

V noci tu samozřejmě nesměl rušit, a tak šel teď rovnou k tábořišti, které si zřídil tady v horách, dokud nedosáhne svého cíle. Rozdělal si zas oheň, skromně povečeřel, zabalil se do vlněné houně a za chvíli klidně a sladce spal. Tuhle noc už se nechtěl do ničeho pouštět.

Ráno nepotřeboval ani kohoutí kokrhání, aby se probudil. Jakmile zaznělo první teskné volání lelka, vyskočil, uvařil si kávu, kterou každý lovec upraženou a umletou nosí s sebou v plátěném nebo koženém sáčku, a čekal teď netrpělivě na první matné záblesky na východě.

Konečně, konečně se ukázal první, tentokrát tak toužebně očekávaný úsvit, kdy se vlk vracívá do svých stálých a obyčejně nepřístupných skrýší. Ben se opatrně vyhýbal suchým větvím a praskajícímu roští, aby nevyplašil šelmy, které by ještě mohly být nablízku. Spíš lezl, než šel ke skále, která mu sloužila za hlídkovou věž.

Teď k ní dorazil, teď už mohl rozeznat ploché místo zalité šedavým světlem – proboha, to matné šero ho jistě klame – nemohl rozeznat postavenou střechu pastí. Že by – opravdu – sklapla?

Srdce mu tlouklo horečnou nedočkavostí a téměř jen násilím se přinutil vyčkat, až se trochu víc rozední. Dřív nesmí přece do údolí vkročit.

Dlouho to však nevydržel. Netrpělivost mu nepopřávala klidu ani odpočinku. Čím víc teď napínal zrak, aby lépe rozeznal předměty pod sebou, tím víc se přesvědčoval o radostné skutečnosti, až se všechny pochybnosti nakonec změnily v jistotu. Past byla skutečně zavřená, a musel v ní tedy být vlk. Krávy sice také někdy porážejí vzpěry, samy se poděsí a lovce dopálí, ale do tohoto skalnatého údolí, kde nerostla tráva, přece nechodily.

„Betsy!“ To bylo jediné slovo, které, snad nevědomky, vyrazil, když sbíhal dolů do údolí, k místu, kde stála past ve stínu hustých sassafrasů a keřů, chytře maskovaná hromadou dříví, které sem naplavily časté zátopy horského potoka, a omývaná čistou okolo tekoucí vodou.

„Hurá!“ Nemohl si pomoci, musel svou radost projevit aspoň tímhle nadšeným zvoláním, jež mu vytrysklo z hloubi duše. A měl také proč se radovat. V pasti seděl, plachý a zahanbený, jako by se styděl, že ho tu dopadli ještě za denního světla, nádherný, jako havran černý vlčí samec. Mezi kmeny, ležícími od sebe na dlaň daleko, mu zlostně blýskaly oči po tom nejhorším nepříteli, do jehož rukou mohl tady hluboko v lese padnout – po mladém lovci.

„Vidíš, bestie,“ řekl Ben, „tak jsem tě nakonec přece jen dostal, ty starý šedivý hříšníku. Včera jsi jistě od téhle výtečné kýty odháněl kamarády, a dneska tu sedíš docela sám a jako za rámečkem. Ale počkej, máme pro tebe ještě něco lepšího! O život ti tentokrát nejde, ale až budeš pobíhat se zvonečkem pod krkem, pak poznáš, co to znamená, padnout do rukou Benovi Holíkovi.“

Vlk na něho nenávistně cenil zuby, když se naklonil nad past, a zdálo se, že čeká jako vzteklý pes na útok, aby se na něho mohl vrhnout. Bena však ani nenapadlo, aby ho dál dráždil, jen se na něho ještě s úsměvem podíval a řekli

„Já se na tebe nezlobím, starouši, jsi sice nevrlý starosvat, ale asi mi přece jen pomůžeš k nevěstě, tak už proto musíme zůstat kamarády.“

Zamával zajatci vesele na pozdrav, hodil si, pušku na rameno a rychle vyběhl po dosti příkrém svahu rokle, aby se co nejdříve a nejkratší cestou dostal do osady. Chtěl si odtud přivést pomoc, aby mohl nasadit tomu divokému chlapíkovi obojek se zvonkem na krk a pak ho zase volně nechat běžet. – Panečku, ten si povyskočí!

V takovéhle náladě neviděl mladého lovce ještě nikdo z celé osady. (Pokřtili ji na Woodville, aby jí dali aspoň městské jméno, když už se skládala jen ze tří domů a dvou chlévů.) S jásotem a výskáním vtrhl do Suttonova domu, když nebyla po ruce dcera, objal samotného starého Suttona a napovídal tolik bláznivého o vlcích, kožešinách, farmách, zvoncích, provazech a hromadách dřeva, že se už opravdu začínalo věřit, že se Vlčí Ben zbláznil.

Poznenáhlu se však všechno vyjasňovalo. Sotva se starý Sutton dozvěděl, oč jde, pustil se do toho téměř se stejným zápalem a jen litoval, že Metcamp není právě doma, protože prý byl také v noci v lese, aby se i on pokusil o štěstí. _

„Tak nakonec budeme mít vlky dva!“ smál se starý, bral si pušku s hřebíku a připínal si brašnu s náboji. „Metcamp má zatraceně dobré vyhlídky a zdá se, že si je náramně jistý. No, nic nevadí. O prémii se rozdělíte a dva vlci jsou nakonec jistější než jeden. Je ten váš samec?“

„I je, a jaký chlapík, ten jistě už roztrhal pár telat!“

„Znamenitě, znamenitě! No tak pojďte, Benjamíne, a ty, Scipio, přijď s oběma chlapci za námi. Kdeže to je? U Žabího pramene, říkáte?“

„U Žabího potoka, asi šest set kroků od horského předělu. Přesně naproti místu, kde visí přes potok Čertova kazatelna.“

„Tak, snad už vám nic neschází. Provaz a pytel! Bene, máte ten obojek?“

Mladý muž přikývl, zazvonil malým zvonkem, a zdálo se, že se sám už nemůže dočkat, až znovu vyrazí pro svou vítěznou trofej.

Oba muži pospíchali úzkou stezkou z osady do lesa, ale zakrátko ji opustili a dali se zkratkou po svahu, který vybíhal z kopců a který je po mírném sestupu přivedl až k vodám Žabího potoka.

„Ale Bene, máte ho tam jistě, že?“ zeptal se Sutton, zůstal najednou stát a podezíravě se zadíval na mladého lovce. „Připadal jste mi ráno tak – tak nápadně veselý – sice je ještě trochu brzy – přece si ze mě neděláte blázny?“

Ben Holík se smál, jako by v životě už nikdy nechtěl přestat, a potřásl obojkem, který nesl v ruce, až se zvuk zvonku jasně rozléhal po lese.

„To je báječné! Ne, Suttone, to je skutečně znamenité! Teď – teď vás najednou napadá, že bych vás mohl – snad napálit!“

„Pane Holíku!“

„Ne, neměje mi to za zlé, pane,“ pravil lovec a krotil najednou svůj smích, protože viděl, jak vážně to starý muž bere. „Nesmíte mi to mít za zlé, že jsem tak trochu v náladě, ale člověka to nakonec těší, když přelstí takového zpropadeného zloděje telat, který nám tak často a tak chytře unikal. Ale ostatně už tam brzy budeme; tamhle naproti už vidím borovice z Čertovy kazatelny vyčnívat nad ostatní stromy a hned tam dole, co leží hikora přes tu úzkou rokli, jé naplavené dříví a tam je moje past. Najdou to černoši?“

„Scipio tady zná každou píď půdy,“ řekl Sutton. „Tak ledy tam dole vězí ta bestie. Jen počkej, drahoušku, zahraješ svým kamarádům takovou muziku, že je z toho klinkání budou uši brnět. Poslouchejte, Bene, tohle je nanicovatá cesta. Ale snad jsme teď už nahoře, ne? – No, Bene? Máme jít ještě kousek? Na co tam koukáte?“

Mladík se postavil na jeden z poražených stromů, levicí se chytil nízko visící větve mladého buku a díval se dolů do rokle strnulým, nehybným pohledem. Neodpověděl však ani slovo.

„No, Bene, copak je? Vy už teď asi sám nevíte, kde to bylo?“ volal farmář a ohlédl se po něm netrpělivě. „Snad jsme nepřišli k nějaké jiné rokli?“

Ben Holik mlčel, jenom s bledým obličejem a neschopný jediného slova ukázal na zpřeházenou hromadu suchých větví a kmenů a mezi nimi bystré oko starého muže brzy rozeznalo čtyřhranný a masivní stojan vlčí pasti, jaké se obvykle líčí ve zdejších lesích.

„Namouduši, tohle není ona,“ bručel stařec, když se znovu přesvědčil, že past je prázdná, „no, to nám ještě scházelo, abychom zas lezli nahoru.“

Obrátil se, aby se vydrápal znovu na kopec, ale náhle si povšiml vyděšeného, divokého vzezření lovce, který byl přece až dosud tak veselý. Užuž otevíral ústa, aby se zeptal, co se mu stalo, když uslyšel polohlasná a prudce vyrážená slova:

„Je prázdná!“

„Tak v téhle pasti byl vlk?“ zeptal se starý farmář rychle a polekaně.

„Tady dole,“ zněla monotónní odpověď člověka, který byl tak nelítostně smeten ze svého nebe.

„No to je povedená historie,“ mumlal Sutton. Slézal, jak jen to nejrychleji šlo – a určitě rychleji, než mě! původně v úmyslu –, po příkrém svahu dolů a brzy stál u prázdné sice, ale sklaplé pasti.

Maso uvnitř zůstalo zřejmě nedotčeno, ale jakýsi vlčí zápach tu sám cítil a při podrobnějším ohledávání našel dokonce na hrubé kládě několik bílých chlupů z břicha. Ty sotva mohly patřit jinému zvířeti než vlku. Že by se dostal ven pod těžkou závorou, to se zdálo zhola nemožné. Sutton se do ní opřel rameny a pokusil se ji nadzvednout, ale sotva ji zmohl.

Zatímco Sutton zkoumal past, sestoupil Benjamín Holik pomalu a mlčky k němu dolů, opřel pušku o nejbližší strom, obojek se zvonkem položil vedle ní a přistoupil pak až k pasti. Prohlížel si ji co nejpozorněji a nejdůkladněji, ale ničeho se nedotýkal.

„A vy jste do ní dnes ráno opravdu chytil vlka?“ zeptal se Sutton po delší přestávce, a přestože měl důkaz v nalezených vlčích chlupech, vrtěl nevěřícně hlavou.

„Dávám vám čestné slovo,“ řekl Ben bezbarvě. „Statný vlčí samec vězel v téhle pasti, když jsem odtud asi před hodinou odcházel. Ani tři vlci by neměli dost síly, aby tyhle klády nadzdvihli a vyklouzli pod nimi, a i kdyby se jim to snad opravdu podařilo, musela by jim nejméně půlka kožichu zůstat vězet na drsné kůře těchhle kmenů.“

„Právě tohle jsem si také myslel,“ řekl Sutton, „a víte jistě, že to byl opravdu vlk –“

„No k čertu!“ křičel lovec, kterému už začínala zlostí z takového zklamání třeštit hlava, „přece snad rozeznám vlka od kusu zdechlého koně? Ale tady – podívejte se a přesvědčte se sám!“

Ještě než domluvil, přiskočil náhle k pasti, jediným mocným trhnutím hodil závoru zpátky, jako kdyby to byl jen kus prkna, a přehoupl se jediným skokem přes nižší stěnu dovnitř.

„Tady!“ volal a ukazoval před sebe do vlhké půdy, „tady a tady – a tady jsou stopy té bestie, jestli nechcete věřit tomu, co říkám. Tuhle zarazila drápy do návnady, když patrně zapadla závora. Chcete ještě víc důkazů, že mluvím pravdu a že vám nemaluju straky na vrbě? Tohle uličnictví jistě provedl někdo z těch zatracených ničemů v osadě, co po mně „pořád pokukují, když tam přijdu. Pustil ho, schválně ho pustil, neřáda. Bůh ví, že tomu, kdo tak ničemně vložil ruku na majetek Bena Holika, by bylo líp, kdyby byl Washitu nikdy nespatřil. Jen co ho dostanu, jen co mi přijde na oči!“

„Tohle je divná věc!“ bručel starý, „u čerta, kdo by si dal takovou práci, aby vám pouštěl vlky z pasti? A nemusel by se vlastně plížit za vámi celou noc, aby si vyčíhal ten jediný okamžik, kdy to mohl provést?“

Ben neodpověděl, vylezl z pasti a hledal na polenech nějaké znamení, které by ho mohlo přivést na stopu pachatele. Na suchém dřevě však nezpozoroval nic, co by mu pomohlo v dalším pátrání, jenom brzy objevil trochu srsti, pak stopy šelmy v místech, kde seskočila z posledního kmene na měkkou půdu a prchala nejkratším směrem na druhou stranu rokle do svého doupěte. Nikde však nebylo vidět stopu lidské nohy – jen několik kamenů nepřirozeně hluboko zatlačených do země upoutalo záhy lovcovu pozornost: Byly ještě úplně suché, dokonce i v místech, kde byly pokryty hlínou. Ten, kdo na ně stoupal, musel tu projít před malou chvílí.

Holik ukázal kameny starému muži a i jemu připadalo, jako by tu někdo chodil, ale na určení nějaké přesnější stopy nebylo ani pomyšlení. Nahoře na hřebenu se táhl na míle daleko přes vrcholy kamenitý pruh a po celé délce se rozbíhal do ostrých skalnatých roklí. Komu na tom záleželo, aby utajil své stopy, tomu se to mohlo docela snadno podařit. Oba muži museli brzy uznat, že každé další pátrání je marné.

Černochy poslali zpět a Sutton sám se vydal za nimi v nikterak růžové náladě. Ben Holik chtěl především hned prohledat les tím směrem, kam vedly domnělé stopy. Snad prý mu šťastná náhoda přivede pachatele přímo do rány. Dupl si zlostí, když to říkal.

Nenašel nic. Celý den pročesával les křížem krážem. Když se večer unavený a zemdlený vrátil do osady, musel si ještě nechat líbit, že ho litovali a naoko s účastí, ve skutečnosti však ze zvědavosti se vyptávali na podrobnosti. Metcamp se dokonce přátelsky nabídl, že se s ním vrátí a ještě jednou se pustí po stopách. Má prý, jak ujišťoval starého Suttona, ve stopování ohromnou praxí a je prý přesvědčen, že by stopu našel. Pokud však šlo o les, vyznal se v něm Ben Holik daleko líp než kterýkoli ze zálesáků. A tak odmítl nabídku sice zdvořile, ale rozhodně.

Tenhle Metcamp měl něco divného v pohledu i v řeči. Byl snad Ben tak zaujatý nebo žárlivý, že toho člověka bezdůvodně nenáviděl, nebo to snad dokonce byl on, kdo –

„Ať mi pánbůh hříchy odpustí,“ přerušil Ben své úvahy, když zamířil znovu do lesa, protože v tom rozrušení a zklamání nechtěl Betsy ani na oči přijít, „ať mi pánbůh hříchy odpustí, jestli soudím nespravedlivě o člověku, který mi, pokud vím, dosud neublížil. Ale tenhle Metcamp mi pořád připadá jako můj zlý duch. Jestli je na celém světě člověk, kterému bych mohl připsat na vrub tohle darebáctví, tak je to on. Jen počkej, chlapče, jestli jsi to opravdu byl ty, tak máš na stopě pár nejbystřejších očí z celé osady. Kdopak může vědět, jestli si tě jednou nepozvu na slovíčko.“

Ben byl z duše dobrý člověk a jen tak ho někdo nedopálil. Takovou povahu obyčejně mívají robustní lidé. Teď však, když přišel znovu na místo, kde se měl dočkat splnění svých dávných snah, byl hněvem bledý jako mrtvola. Pohár, který chtěl právě nést k ústům, mu nějaká zákeřná ruka vytrhla a srazila k zemi. Ale co mu byl platný bezmocný vztek, žádné další stopy už nenašel. Byly tak obratně skryty, že je už přestal přičítat tomu vyfintěnému měšťákovi. Začínal podezírat hned toho, hned onoho ze svých mladých známých, kteří mu, jak dobře věděl, záviděli jeho štěstí u Betsy a chtěli mu snad takhle zabránit, aby získal její ruku. Zůstalo však jenom při podezření. Jistoty se nemohl nikde dopátrat.

Ostatně na věci bylo nejhorší to, že ta nejlepší z jeho pastí byla teď na dlouhý čas nepoužitelná. Do téhle už žádný vlk nevleze aspoň tak dlouho, dokud prudký liják nesmyje pach po chycené šelmě. A která past byla umístěna tak výhodně jako tato?

Vlčí Ben však nebyl z těch, kdo se dají snadno odradit nějakou překážkou, která se jim postaví do cesty. Ještě mu stály tři zbylé pasti, a dokonce i v téhle rokli mohl nastražit novou, třeba o kousek výše. Znovu se dal s neúmornou pílí do práce, dnem i nocí byl venku a od nynějška si tak důkladně hlídal svůj revír, že v něm nepřehlédl ani králíka, natožpak člověka. Každé ráno se probouzel s novou nadějí, že najde v pasti jiného vlka, ale marně. Ať dělal co dělal, úspěchu se nedočkal. Nakotak ztrudnomyslněl a tolik se vyhýbal lidem, že se mu i z lesa nechtělo. Měl jen jediný cíl a nemyslel už na jiného než na to, jak chytit živého vlka. Do osady skoro nepřicházel, a když, tak jen v noci, kdy nemusel bát, že ho zahlédne Betsy. Pomalu se sám zaal stydět, že je tak špatný lovec, a myslil si, že mu to lidé zrovna musí vidět na očích.

Tak uběhly tři týdny. Benovo srdce se nezměnilo, zato se změnilo mnoho věcí v osadě.

„Pán z města“, jak mu obyčejně říkali ostatní lovci, dostal z Alabamy dopis, aby se co nejrychleji vrátil domů. Strýc prý mu náhle zemřel a Metcampa jako univerzálního dědice bylo teď samozřejmě zapotřebí tam. Měl se jmout hospodářství a to při takovém množství otroků nebyla žádná maličkost. Musel tedy bez prodlení zpátky.

A jestliže se o dceru starého Suttona zpočátku ucházel jen velmi opatrně, musel si teď s nabídkou k sňatku pospíšit. Proto požádal ještě téhož dne o dívčinu ruku, i když Betsy řekla rozhodné NE, řekl její otec, jemuž teď zbohatlý zeť ještě více zamlouval, o to rozhodnější ANO. Ujišťoval ho, že „děvče se jen tak upejpá a chce se dát prosit“. Ať prý si s tím nedělá žádné starosti. Metcamp by ovšem raději zaslechl vlídnější odpověď dcery, nebo aspoň ne tak jednoznačně odmítavou. Protože to však jinak nešlo, tvářil se, že se s tím spokojí.

Doufal, že si vlídností získá napřed dívčinu náklonnost, později snad i její lásku – tak to aspoň říkal otci. Rozhodl se však uspořádat ještě ten večer, kdy dostal dopis, malou slavnost, pozval na ni všechny osadníky a chtěl z ní udělat jakousi zásnubní hostinu.

Večer se přiblížil a soudcovský dům byl k této příležitosti slavnostně a skvěle vyzdoben. Bylo to vlastně prázdné stavení sroubené z neotesaných kmenů, kdysi sloužilo k soudnímu řízení a odtud mělo jméno. Později se slibovalo, že se při první příležitosti upraví na školu, ale zatím sloužilo jako skladiště kukuřice. Mnoho liber voskových svíček, ulitých ze surového vosku, který lovci vybírají z úlů v pokácených stromech, osvětlovalo prostornou místnost. S podlahy byly smeteny všechny zbytky kukuřice, kolem dokola byly rozestaveny lavice pro dámy. V rohu stál stůl se židlí, kde se měl posadit jediný hudebník – houslista. Zkrátka a dobře, udělalo se všechno možné, aby místnost působila co nejpřívětivěji. Každý, kdo by pak pozdě večer sledoval, jak se shromáždění hosté baví, byl by s výsledkem jistě spokojen.

Jen Betsy byla smutná – myslela na svého ubohého Bena, jak teď asi bloudí sám lesem, a nebylo jí do tance ani do zábavy. Jen s velkou námahou se podařilo přivést ji do tanečního sálu. Tady však co nejrozhodněji odmítala každé vyzvání k tanci, zůstávala tiše sedět na místě, kam se hned na počátku posadila, a jen se dívala na ten veselý rej.

Benjamín Holik však nebyl venku v lese, jak si myslela jeho zarmoucená milá, které bylo tady v té rozjařené společnosti ještě smutněji. Starý Sutton ho ještě zvlášť pozval, to se rozumí, vždyť nikoho nechtěli opomenout. Ben však pozvání odmítl.

Ale přece tu musel být někde nablízku. Přátelé mu brzy donesli, že to vlastně bude zásnubní slavnost. Chtěl se ještě jednou podívat, na vlastní oči se přesvědčit, že na něho Betsy, jeho Betsy, docela zapomněla. A potom? Ach, potom se vydá do Texasu. „Strýček Sam“ verboval právě do začínající války, a takové lidi, jako je on, vezmou na vojnu rychle a rádi. Ben se ani nepotřeboval dívat do zrcadla, aby si to sám přiznal.

Plaše a bázlivě, aby ho nikdo nepoznal a neuhodl jeho zármutek, plížil se dobrou hodinu kolem domu a naslouchal veselým, výskavým tónům houslí. Nechtělo se mu přijít blíž, aby se podíval dovnitř. Tu konečně vyšlo z domu několik jeho známých, postáli chvíli přede dveřmi a odcházeli pak ke svým domovům těsně kolem místa, kde se Ben skrýval.

Přitiskl se co nejtěsněji za hikorový kmen. Právě když procházeli okolo něho, řekl jeden z mužů:

„Celou dobu, co jsem tam byl, netancovala Betsy ani jediný kousek.“

„Za celý večer ne. A všechny šmahem odmítla,“ odpověděl druhý. „Nemyslím si ani, že si ho vezme.“

„Eh co,“ namítl první, „to bys nesměl znát děvčata. Ten má peníze, a tak –“

Ostatním slovům už Ben na tak velkou vzdálenost nedorozuměl, ale co potřeboval ještě slyšet! To poslední byla přece pustá pomluva.

„Netancovala ani kousek,“ jásal v duchu mladý lovec, „tak přece není falešná, přece není nevěrná, přece ještě na svého Bena nezapomněla! Ale co ti to pomůže, chudáku Bene? Betsy jsi ztratil. Jestli na tebe nemůže zapomenout, tím hůře pro ni, tobě však tady už nikdy štěstí nepokvete.“

Pušku, kterou postavil nedaleko do hustého křoví, zvedl zase se země, ještě jednou pohlédl na jasně osvětlený dům a tiše, mlčky putoval zas stezkou ke hřebenu. Nemohl v osadě vydržet, chtěl přespat u ohně v lese.

Nedaleko čistého pramene, který tu vyvěral ze skalnaté půdy, si brzy našel tábořiště, rozdělal oheň a ležel zabalen v přikrývce, s kamenem pod hlavou, díval se smutně ke hvězdám, které na něho pomrkávaly, a přemýšlel.

V lese bylo zvláštní ticho. Dokonce ani žáby nekuňkaly tak hlučně a bláznivě jako jindy. Mohl zřetelně a jasně rozeznat tichý krok – to vačice šla krást kuřata do osady. A tam vzadu? Zvedl hlavu a chvíli naslouchal. Opravdu, to byl vlk. Tam daleko na horském hřebenu vyl svou žalostnou večerní píseň.

„Jen si kňuč, bestie,“ zabručel Ben a znovu ulehl, „kňuč si, ale nechoď mi na dostřel. Na takového, jako jsi ty – a pak ještě na někoho –, mám dnes večer zvlášť spadeno.“

Ležel tak ještě dobrou půlhodinku a pokoušel se promyslet všechny své dosavadní plány – ale nebylo to možné. Vlčí vytí se stále přibližovalo a upoutávalo jeho pozornost a teď – hrome – to přece nebylo tak daleko

– odpovídal mu jiný hlas z rokle za ním. Tam byla zřejmě celá smečka.

Rychle vyskočil a sáhl po pušce. Měsíc právě vycházel jasně a přátelsky za temnými stíny vzdálených horských hřebenů. Benova stará lovecká vášeň procitla a aspoň na chvíli zahnala všechny ostatní myšlenky.

Stál právě na velmi příhodném, poměrně otevřeném a měsícem ozářeném místě, mezi vlčí smečkou a osamělým, ke smečce se vracejícím vlkem. Oheň pohasl, a řeřavé uhlíky šelmy neodstrašovaly. V lese totiž pořád někde leží doutnající kmeny a jeleni i vlci jsou zvyklí na to, že na svých stezkách narazí na oheň. Větrem vyvrácený strom ležící směrem do údolí poskytoval Benovi znamenitý úkryt.

„Jen počkej, neřáde,“ zabručel, chytil pušku a vklouzl za kmen, „jen vylez z křoví a můžeš se těšit na kulku od Bena Holika!“

Přitiskl hlaveň na kmen, zamířil tam, odkud očekával osamělého vlka – smečka totiž v takovém případě setrvává na místě, dokud k ní samotář nedorazí –, a čekal dlouho a trpělivě, ale vlk se pořád neukazoval.

Spatřila ta šelma něco? Ale vítr byl přece příznivý. – Holik nechal ležet pušku na kmeni, přiložil dlaně k ústům – a žalostně zavyl.

K nerozeznání napodobený zvuk se kvílivě nesl pustým lesem. I když se z místa, kde musel být osamělý vlk, neozvala žádná odpověď, byl Ben natolik zkušeným lovcem, že zůstal ve střehu. Nemohl si přece nějakou ukvapeností pokazit tuhle výhodnou situaci. Tiše znovu sevřel pušku, zůstal ležet v úkrytu a čekal, co se bude dít.

Takhle to nemohlo dlouho trvat. Vlk sice už neodpověděl, ale zřejmě jen proto, že už byl příliš blízko. Jak tak Ben s napjatou pozorností číhal na každý sebenepatrnější zvuk, zaslechl najednou v suchém listí nedaleko mezi stromy rychlé, avšak opatrné kroky. Ťap – ťap – ťap – ťap – teď se zvíře zastavilo – ještě pár kroků a znovu zavětřilo. Ucítilo snad kouř? Ostatně vlk pokaždé vstupuje na volné místo tuze opatrně. Nejen proto, že se sám bojí nebezpečí, také proto, aby nevyplašil kořist. Ben mohl sice zřetelně slyšet kroky, ale na místo, kde se vlk zastavil, nedohlédl. Neodvážil se pohnout, protože nemohl vědět, nejsou-li vlčí oči upřeny právě v tomto okamžiku na místo, kde ležel. Zavýt už také nemohl – vzdálenost byla tak malá, že by šelma musela zpozorovat podvod a rozeznat falešné volání. Nezbývalo než tiše a bez hnutí čekat, až zvíře vstoupí do měsíčního světla.

Náhle se za ním, trochu vpravo, znovu ozvala smečka. Vítězoslavný úsměv přelétl Benovou tváří – ale rychle ustoupil výrazu úzkostlivého napětí, protože vtom se objevil vlk. Zdálo se, že poslední zavytí ho uklidnilo, a tak vyšel z tmavého stínu na volné prostranství porostlé jen jednotlivými stromy.

Bylo téměř slyšet, jak Benovi tluče srdce, jeho ruka však byla pevná jako ze železa. Klidně zamířil smrtící hlaveň na nepřítele a pokoušel se dostat na mušku jeho tmavou postavu. Ale marně. V

matném světle splývala muška s cílem a zaboha nemohl určit, kam by kulka dopadla. A chybit? Ne, to nesměl.

Opatrně zvedl hlaveň proti světlejšímu nebi, kde se muška zřetelně odrážela od jedné ze třpytících se hvězd, pevně zalícil, sjel hlavní níže, a když dostal na mušku postavu stále ještě nehybného a stále do údolí shlížejícího zvířete, dotkl se jeho prst spouště.

Lesem hrozivě třeskla rána a Ben bleskurychle vyskočil.

„Vidíš, neřáde,“ řekl, když v jasném svitu měsíce uviděl v listí ležet bez hnutí temné tělo, „vždyť jsem ti to prorokoval. Jsem rád, že jsem aspoň mohl takovému ničemovi překazit řemeslo. Prach a broky – přál bych si, aby hrom zabil tu ničemnou čeládku, co právě tak jako ty se štítí světla, plíží se tmou a tropí jen škody všude, kam vkročí.“

Při těch slovech, která si se stisknutými zuby bručel do vousů, zůstal Ben klidně stát na místě a podle loveckých zásad ze všeho nejdřív znovu nabil pušku. Hodil si ji teď s tichým zaklením na rameno a šel pomalu k místu, kde v listí ležel mrtvý nepřítel.

Byl to veliký, mohutný vlk, černý jako uhel. Jen malá bílá srdcovitá skvrna na jeho hrudi jako by zářila v měsíčním světle. Kulka mu musela proletět právě hlavou – ani se nepohnul.

„Ani jsem neviděl, že by sebou škubl,“ říkal si lovec potichu a sklonil se k němu blíž, aby nahmatal místo zásahu. Prohlížel celou hlavu sem a tam, ale nic tam nebylo, nikde se neobjevila „barva“. Prohlížel si ruku v měsíčním světle. Byla bílá a čistá. „Divná rána!“ mumlal lovec, „ale, k čertu, to je přece jedno, kde vězí kulka, jen když rána seděla a ten darebák – ale copak?“ přerušil se náhle, „snad není ten chlapík ještě živ?“

Stál ve střehu, pušku zalícenou, a pozoroval každé hnutí zvířete. Skutečně – počínalo znovu jevit známky života. Najednou zvedlo hlavu a vztyčilo se na levý přední běh.

Ben však ulovil až příliš mnoho zvěře, než aby ho tenhle pohyb nechal déle na pochybách o tom, co se.s vlkem děje. V prvním okamžiku sice ještě jednou jakoby bezděčně zvedl pušku k líci – ale jen na okamžik. Vzápětí už ji odhodil a skočil se šílenou odvahou na zvíře, které už bylo zas při síle a vztekle se ježilo.

„Hoho, chlapče!“ volal mladý lovec, smál se divokou radostí a ovíjel ruce železnou silou kolem těla zuřivě se bránícího vlka, „hoho, je to zkrátka creas15! Nu ano, jen se cukej, jen sebou házej, z téhle pasti neunikneš, jedině kdybys dokázal vyletět z kůže.“

Zvíře teď už zase nabylo plného vědomí, teď teprve asi pochopilo, v jak zoufalé je situaci, a snažilo se ze všech sil vybojovat si svobodu kousáním a škrábáním. Všechno nadarmo, Ben ho držel jako v ocelovém svěráku a dolehl na něho celou vahou svého těžkého těla, takže chudák chycený vlk musel aspoň na chvíli zůstat klidně ležet, protože jeho síly už byly úplně vyčerpány.

Co dělat teď? Zabít vlka? To by jistě nedalo tolik práce, protože Ben nosil svůj tesák, ostrý jako břitva, stále za pasem. Nedosáhl však teď vlastně svého cíle? Chtěl mít živého, zdravého, nezraněného vlka a toho teď svírá pod sebou tak pevně, jako by ho už nikdy v životě nechtěl pustit. Ale jak ho svázat a udržet? Neměl po ruce ani jediný kožený řemen, jenom opasek, a jak by se také mohl jen odvážit zvíře spoutat? Jestli vlkovi jen trochu uvolní sevření, dojde jistě k boji a při tom musí vlka buď těžce poranit, nebo ho pustit na svobodu. Jedna možnost je horší než druhá. A odnést tak těžké zvíře do osady?, Bez nákladu mu to tam trvá aspoň půl hodiny, s vlkem v náručí jistě mnohem déle. Ale jiná možnost mu nezbývala.

„Tak buď, anebo,“ řekl, „buď ty, nebo já, chlapče. Tak ať tenhle večer rozhodne o mém štěstí nebo neštěstí. K čertu taky, vždyť už jsem se nanosil takových jelenů, někteří byli mnohem těžší než tenhle neřád. A bylo to jen pro trochu pečeně. Snad mě tedy neopustí síly právě dnes, když jde o mé životní štěstí, nebo přinejmenším o vítězství nad tímhle ničemou.“

Rychle se rozhodl, ještě pevněji sevřel rozzuřené zvíře, poklekl na pravé koleno, a opíraje se zády o mladý gumovník, pomalu vstával. Vlka měl zády k sobě, levou rukou ho uchopil mezi oběma předními běhy a pravou ruku mu vrazil do slabin a tiskl ho tak pevně, že mu vlk nemohl zuby ublížit.

Pušku ovšem musel nechat ležet, také čepice mu při zápase odlétla, ale na to nedbal. Se stisknutými zuby a plný odhodláni vydal se krok za krokem směrem ke vzdálené osadě, se svým podivným, neustále se vzpírajícím břemenem v náručí.

Ve starém soudcovském domě bylo zatím ještě stále plno hluku a smíchu, vařila se sladká, chutná bowle, várka za várkou. Od pití, od tance i od světla svíček bylo nakonec v místnosti tak horko, že museli otevřít i malé okénko vedoucí k hromadě dříví, jen aby dovnitř proniklo trochu čerstvého vzduchu.

Housle kvílely stále rychleji a ječivěji, tančil se jig16 a hornpipe17, nohy tanečníků podupávaly stále rychleji na čistě vydřenou podlahu. Metcamp byl nevázaně veselý, ubohé Betsy, která tvrdohlavě odmítala tančit s ním i s ostatními hosty, říkal „moje sladká nevěstinko“, podruhé už objímal starého Suttona jako svého „tchánečka“ a jeho rozjařenost neznala mezí.

Najednou nastala malá přestávka. Právě skončil tanec „Lord Howe’s Hornpipe“ a podávalo se malé občerstvení. Betsy, která podle otcova příkazu musela dohlížet na obsluhu, seděla nedaleko vchodu u improvizovaného výčepního pultu. Metcamp se postavil těsně k ní a právě jí šeptal do ucha nudné lichotky, které jí vháněly zlostnou červeň do tváří, když tu někdo venku prudce zabušil na dveře.

„Haló,“ volal poděšený ženich, „to je ale krobiánské zaklepání, kdo je to?“

Ostatní hosté se všichni rychle a užasle ohlédli ke dveřím, ale jedinou odpovědí odtud byl nový, ještě mnohem silnější hřmot.

„Oho, u čerta, to je ale nestydatost!“ volal Metcamp, „musím se podívat –“

Chytil kožený řemen, který visel místo kliky, trhl jím a otevřel dveře.

„Co to?“ Před sebou viděl pár divokých, blýskavých, téměř z důlků vylezlých očí – doširoka otevřenou tlamu s vyplazeným krvavým jazykem a bílým děsivým chrupem – vlčí hlavu, jak si ji jen fantazie může hrůzně a strašidelně malovat. Ale za ní, těsně za tou děsnou hlavou spatřil jako smrt bledý, divoce vyhlížející obličej Bena Holíka, tak příšerný ve světle svíček.

„Vlk! – Vlk!“ vykřikl Metcamp, sotva uviděl tu děsivou skupinu. „Vlk!“ A v divokém chvatu si razil cestu mezi tlačící se hosty, skočil k oknu, a dřív než někdo mohl jen uhodnout jeho úmysl, nebo dokonce mu v něm zabránit, prchal bázlivými skoky ven do lesa.

Ti, co stáli vzadu a ještě neznali příčinu takové nenadálé hbitosti, se smáli. Ale ti, co stáli u dveří, couvali stejně zděšeně jako sám Metcamp a překvapeně civěli na podivuhodnou skupinu, v níž teď už mohli rozeznat zsinalý obličej Bena Holika.

„Zvonek! – zvonek!“ to bylo všechno, co lovec dokázal zašeptat chraptivým, jen těm, kteří stáli nejblíže, srozumitelným hlasem, „zvonek – já už – já už nemůžu!“

„Panebože!“ vykřikla vtom Betsy, která už při prvním Metcampově výkřiku zděšeně vyskočila, a jako by téměř nevěřila svým očím, neschopna slova ani pohybu, se jen upřeně dívala do bledé, strašně znetvořené tváře svého milého, „všemohoucí bože, pomoc, pomoc!“

„Zvonek,“ zasténel Ben, „Betsy, zvonek, nebo mi ruce zdřevění.“

„Jaký zvonek?“ ptali se kolemstojící jeden pres druhého.

„Aha, vlčí zvonek!“ vykřikla dívka a najednou rychle pochopila všechno, co se jí až dosud zdálo tak děsivé, „vlčí zvonek! Vydrž ještě chviličku. Bene, jen pár vteřin, hned jsem tu!“

A rychle vyběhla ze dveří, proklouzla těsně kolem chňapajících tesáků zuřící bestie – tak těsně, že se ramenem téměř dotkla krvavého jazyka, a vběhla do sousedního domu svého otce. Zvonek visel ještě ve světnici, pod puškou, kam ho otec pověsil tenkrát po návratu z lesa. Rychle jej strhla dolů a netrvalo snad ani minutu a už s ním byla zpátky. Mezitím se však už i muži vzpamatovali ze svého prvního překvapení. Starý Sutton k nim přistoupil, a když pochopil, oč jde, chtěl Benovi pomoci, snad od něho vlka převzít. To však lovec nemohl připustit, protože se ani kvůli vlastní bezpečnosti, ani kvůli bezpečnosti starého muže nemohl odvážit uvolnit ocelové! sevření, v němž tu bestii držel. Jakmile se však objevila Betsy se zvonkem, vzal jí ho Sutton rychle z ruky a upevnil řemen kolem krku zuřivě chňapajícího vlka. Neutáhl jej sice příliš pevně, aby vlka netísnil nebo nerdousil, ale přece jen tak, aby si ho vlk nemohl stáhnout přes hlavu.

Ale co teď? Jak se zbavit té bestie, když účelu už bylo dosaženo? Bylo přece docela možné, že kdyby teď tomu zdivočelému zvířeti dali volnost, obrátilo by se proti nim a mohlo by způsobit neštěstí, místo aby se dalo na útěk. Nakonec by ho ještě museli usmrtit místo pustit na svobodu. Zvuk zvonku rozčiloval zajatce stále víc, jeho úsilí bylo tím zuřivější, čím víc umdlévaly síly chudáka lovce. Ze všech stran sice přispěchali muži s provazem, jeden z nich udělal dokonce smyčku, chtěl jí utáhnout vlkovi kolem hrdla a poloudušeného ho pak dopravit znovu do lesa. Ale to byl příliš nebezpečný pokus, protože kdyby se při tom vlkovi něco stalo, byla by celá námaha úplně marná. Betsy ve smrtelném strachu o svého milého stála vedle něho s rukama přitisknutýma ke spánkům, dívala se na ten zmatek a poslouchala s nevýslovnou hrůzou množství protichůdných, hned přijímaných a hned zase zamítaných návrhů. Náhle vykřikla:

„Bene, dones ho do zahrady, k zákrutu řeky, tam se zřítil břeh, když ho tam hodíš dolů, může plavat jen na druhou stranu!“

„Panebože, to děvče má pravdu!“ zvolal starý Sutton, ale to už Ben spěchal kolem domu k označenému místu. Plot, který ho ještě dělil od zahrady, byl v okamžiku stržen a za několik vteřin stál už lovec vlků na příkrém břehu, omývaném dole hučícím horským proudem. Betsy ho vzala za ruku a sama ho vedla, aby neudělal snad o krok víc a nezřítil se dolů.

„Teď, Bene,“ zvolala a zadržela ho, „teď ho pusť!“

„Díky bohu,“ vydechl Ben, a jakmile otevřel náruč, sklouzlo tmavé tělo po sypkém písku, plesklo do proudu a ten se přes ně převalil.

Teď už přibíhali i ostatní s narychlo sehnanými lucernami a v jejich matném, blikavém světle mohli rozeznat, jak si vysvobozený vlk rychle a s funěním klestí cestu proudem. Když se dostal až k protějšímu břehu, zvonek náhle hlasitě a jasně zazvonil. Vlk jej chtěl setřást, ale tak se polekal toho cizího zvuku, že rychle vyskočil na břeh. Ještě dlouhý kus cesty zněly lesem pravidelné zvuky zvonku, jak se vlk snažil typickými dlouhými skoky prchnout. A vlci umějí utíkat. Neprchal před nepřáteli, těch se bál pramálo, ale před tím nesnesitelným hlukem pod svým hrdlem.

Ben přerušil bezdeché mlčení, ve kterém muži naslouchali stále víc se vzdalujícím zvukům zvonku, zasmál se a zamával napůl ztuhlými pažemi: „Má ho – u všech všudy, má ho! Tak – a ať to pan Metcamp teď udělá po mně!“

Metcamp? Kde vlastně byl Metcamp celou tu dobu? To ví sám pánbůh. Na Washitě ho aspoň nespatřila ani živá duše. O jeho skoku z okna nemohlo být pochyb, na ten bylo svědků dost, a také stopa se dala sledovat od okna až daleko do lesa, stále směrem k Arkansasu. Ale celé své zavazadlo, dokonce i klobouk, nechal v osadě a ani si o to nenapsal. Ben měl jistě pravdu, když říkal: „Toho vyhnalo z hor jen jeho špatné svědomí.“ A co se stalo s Betsy?

Ušetřím čtenáře sáhodlouhých výkladů a povím mu stručně jen jednotlivé skutečnosti, z nichž už jistě jeho obrazotvornost pozná další vývoj událostí lépe, než bych mu to uměl vyložit já.

Pan Metcamp odtud doopravdy utekl. A ten dopis, který kdysi dostal do Washity, musel být zřejmě falšován, protože ještě ten měsíc uslyšeli od jednoho cestujícího, že Metcampův Strýc už asi čtyři týdny před tím, než Metcamp přišel do Washity, udělal úpadek. Jeho domnělý dědic byl na tom hůř než žebrák, protože vězel až po krk v dluzích. Doufal jen, že snadno uloví bohatou farmářskou dcerku, a samozřejmě přitom dělal všechno, aby svému nebezpečnému sokovi znemožnil dívčinu ruku získat.

Že to byl právě on, kdo tenkrát pustil chyceného vlka, to se dalo čím dál tím hůř popřít. Aspoň se o tom mluvilo tehdy v osadě docela otevřeně. A že se po tom všem starý Sutton styděl, když mu někdo jen připomněl chystaného zetě z města, rozumí se samo sebou.

Od té doby už uplynulo deset let a farmář Sutton tiše spí na vlastní zahradě pod zeleným trávníkem plným květů. Ben Holik zanechal neklidného loveckého života, stal se z něho řádný farmář a žije se svou milovanou ženou, se svou Betsy, s třemi chlapci a dvěma děvčátky, kteří se mu narodili za devět let manželství, tak šťastně ( a spokojeně, jak jen vůbec nějaký člověk na celém širém světě může žít. Jeho stáda se značně rozrostla, protože vlk se zvonkem opravdu vyhnal ostatní vlky z celého okolí. Svá pole Ben také zvětšil o pěkných pár akrů úrodné půdy. A tam, kde tenkrát chytil živého vlka, vystavěl si na kopci malý domek a nazval jej na památku toho šťastného večera – Vlčí zvonek.

tichý tom

Jednoho poměrně chladného, ale ne právě nevlídného únorového rána jsem potkal v lese starého lovce. Sousedé mu říkali Tichý Tom.

Té noci za celý měsíc poprvé pořádně padal sníh.

Arkansas je totiž poměrně teplá země, sníh se tam málokdy déle udrží a teploměr obyčejně neklesne pod 6° Réaumura. Oba jsme vyrazili z různých tábořišť, oba jsme šli po stopách jelena a tady v doubí, kterému se tu říká overcup flat18, se stopy našich jelenů sbíhaly a několikrát různě křížily.

Dorazil jsem na to místo první a právě jsem se ve změti stop pokoušel určit, která je ta pravá. Jelen, kterého jsem až dosud sledoval, byl zřejmě silnější a také jsem se už za ním plahočil tak dlouho, že jsem se téměř mohl spolehnout, že ho najdu nedaleko odtud. Buď se bude pást, nebo už bude v pelechu.

Skláněl jsem se ještě nad stopami, když jsem zaslechl za zády tiché kroky. Zvolna a opatrně jsem se ohlédl a tu jsem poznal, že je to právě Tichý Tom, jeden z nejlepších lovců z celého Arkansasu. Puška mu visela na rameni pažbou dozadu, šel po sněhu a nebylo ho skoro ani slyšet. Vzhledem k okolnostem našeho setkání jsme si vyměnili také jen němý pozdrav. Beze slova jsme jen kývli jeden na druhého, a protože Tom na první pohled poznal, že moje stopa je lepší, dal mi na srozuměnou, že se po ní pustíme spolu. Oběma nám totiž záleželo na mase, protože jelení kůže teď v zimě za mnoho nestojí, a jeden jelen bohatě stačí pro nás oba.

A tak jsem se bez řečí vydali oba za ním. Tom se pustil po stopě vedoucí doprava. Jediným pohledem přelétl poměrně malý prostor, kde se jeleni zřejmě marně pokoušeli pod sněhem najít spadané sladké žaludy, a vykročil pak po malé planině k nejbližší říčce. Tady jí říkají langie (je to americká zkomolenina francouzského slova 1’anguille – úhoř). Zdálo se, že můj jelen odběhl právě tam, zatímco ten menší se držel spíš vpravo.

Připojil jsem se k Tomovi. Náš jelen se opravdu dostal až ke břehu malé bažiny a odtud odbočil k zelené houštině. Pravděpodobně si tam chtěl najít pelech, protože když jsme se k němu dostali na dostřel, prodíral se právě pomalu a opatrně mezi zasněženými šlahouny a zdálo se, že s nějakým nebezpečím vůbec nepočítá.

Chtěl jsem samozřejmě už jen ze zdvořilosti přenechat svému starému druhovi první ránu. Ale Tom lovil v těchhle lesích až příliš dlouho, než aby obětoval jedinou kulku a jedinou dávku prachu, pokud to zrovna nemuselo být. Na jelení kůži mu také nezáleželo, a tak jen zalícil, aby byl připraven k výstřelu, kdybych já chybil, a kývl na mne, abych vypálil.

Jelen nebyl od nás ani sto kroků a já jsem ho zasáhl trochu níže, pod plec. Ale barvil nádherně, a i když rychle utíkal, věděli jsme bezpečně, že ho brzy najdeme nedaleko odtud.

„Tak,“ řekl Tom klidně, „to bychom měli. Vzal jste ho trochu níž, Millere, ale neuběhne ani dvě stě kroků. Můžeme ho nechat pokojně dodělat. Zatím si tamhle u řeky rozděláme oheň.“

Nejprve musím čtenáři vysvětlit, proč mi říkal Millere. Američané vyslovují naše německá jména jen s velkými obtížemi a to moje jim zvlášť lámalo jazyk. Když se mě ptali, jak se jmenuji, a já jsem jim to řekl, vždycky se pak ozvalo tázavé: „Sir?“ A když jsem se znovu představil, mohl jsem na to vzít jed, že řeknou: „How do you spell that? – Jak se to píše?“ a pak jsem to měl hláskovat. Takového dohadování jsem měl už plné zuby, a tak jsem se představoval jako Miller a mnoho mých amerických přátel mě ani jinak nezná.

Starý Tom se obrátil k řece, ale já jsem se teď vytasil s námitkami: Bylo totiž docela dobře možné, že smrtelně raněný jelen, i když po výstřelu zamířil do lesa, se přece jen s posledními silami dovleče také až k řece, ale třeba kus dál po proudu. Není přece zapotřebí, abychom se s ním pak vlekli. Můžeme se dočasně utábořit v těch místech, kde jelen dodělá. Suchého roští tu bylo všude dost a oba jsme také měli s sebou tomahavky.

Ale stařík nechtěl ani slyšet. Na chvíli se zastavil, aby si pozorně prohlédl okolní stromy, a nakonec řekl, jen abych šel s ním, že tu zná jedno příhodné tábořiště a že mi tam právě o něm poví příběh. Jestli jelen leží tam nebo o dvě stě metrů výš, na tom přece tolik nesejde.

Teď už jsem proti tomu nemohl nic namítat a Tom mě bezpečně dovedl ke břehu. Tam jsme si mohli rozdělat oheň a třeba i ponocovat; zdálo se, že Tom tu zná v lese každý strom.

A znal ho opravdu, aspoň v téhle končině, protože za chvíli jsme se dostali k místu chráněnému před studeným větrem, odházeli jsme sníh a našli jsme pod ním hromadu souše. Při tom mi Tom vyprávěl, jak lovíval v těchhle končinách celé měsíce a jak vždycky tábořil na tomhle místě. Oheň se brzy rozhořel, protože z nedalekého vykotlaného dubu jsme získali dost suchého dříví. A když pak vesele plápolal přiživován dalšími poleny, vydali jsme se hledat postřeleného jelena, abychom ho donesli k ohništi.

Našli jsme ho brzy. Uběhl jen nedaleko a tam, kde poprvé klesl, také dodělal. Za pár minut jsme odřízli jelení předek a z něho jsme si vzali jen takzvaný brisket (část hrudi, kde se stýkají žebra). Kýty a hřbet zůstaly v kůži, takže jsme je k ohni dopravili snadno.

Oba jsme od rána ještě nejedli, a tak jsme toho moc nenamluvili, dokud se maso nad ohněm nepropeklo. Pak jsme zasedli, každý s pořádným kusem jelení pečínky před sebou, tesákem jsme odkrajovali šťavnaté kousky a starý Tom se dal do vyprávění.

„Víte, Millere, odtamtud, co ten jelen dodělal, to bylo k vodě blíž, i dříví tam je dost. Ale když jsem v těchhle končinách, nechci tábořit jinde než právě tady. A až vám povím proč, jistě to pochopíte.“

„Tak už mi to honem povězte,“ naléhal jsem nedočkavě. Vždyť tihle staří chlapíci, co v lesích žijí už od mládí, tu často prožili nádherná dobrodružství, ale přimět je k vyprávění – panečku, to dá práci. Zvykli si na samotářský, zamlklý a zcela uzavřený život v lese a skoro se odnaučili mluvit. Těch řídkých okamžiků, kdy jednou začas přeruší mlčení, musíte proto rychle využít. A pak můžete nahlédnout hluboko do onoho podivuhodného života zálesáků, backwoodsmanů, kteří tu žijí odloučeni od světa a patří jen divočině. Celá léta se jen s puškou a tesákem toulají těmi nekonečnými houštinami, bojují s divokými zvířaty a často ještě s divočejšími lidmi, před bouřkou a deštěm je chrání jen listí nebo přístřešek z kůry a nakonec je čeká někde pod stromem jen osamělý hrob, kde budou navždy snít.

Od mládí přivykli nebezpečí, ale znají jen jeho půvaby, neznají strach před ním. A proto sotva uniknou jednomu, ohlížejí se klidně po novém, jako by jejich život ani jejich zdraví nebyly nikdy ohroženy a jako by jim takřka v každé chvíli nehrozila strašná smrt, že zahynou o samotě a zmrzačeni někde v pustině.

Můj stařík snad právě teď vzpomínal na některou z takových příhod. Seděl zamyšlen, šťavnatý kus zvěřiny nabodnutý na prutu zarazil do země, na nuž napichoval žluté listy z míst, kde roztál sníh. Konečně se položil na přikrývku, zadíval se do zasněžených korun starých dubů a začal:

„Dřív tady bylo mnohem víc zvěře než teď, Millere. Tenkrát ležela jednotlivá stavení, obyčejně jen prosté sruby, daleko od sebe, to jste musel jít třeba i několik dní, než jste přišel od ohrady k ohradě. Jelenů je tu sice pořád ještě dost, a dokud se budu toulat světem, tak mi snad ještě vystačí. Medvědi však tu už pořádně prořídli a můžete hledat hezky dlouho, než narazíte na stopu některého z nich. A přece si ještě docela dobře vzpomínám, že jsem jich zrovna v těchhle místech jednou na podzim zastřelil sedmnáct. Ale pak sem přitáhla tlupa Francouzů a ti jejich zatracení psi tu v lesích řádili tak dlouho, dokud jsem je jednoho po druhém neschytal do vlčích pastí. Potom sem zamířilo hodně vašich krajanů, ti nám tu vykáceli staré duby, postavili z nich ohrady a po ubohé zvěři stříleli broky. Moc toho neulovili, ale nadělali takový rámus, že se zvěř stáhla. Zvlášť medvědi nemají takovouhle kanonádu v sousedství moc rádi.“

„Když jste jich tu vy sám za jediný podzim zastřelil sedmnáct, kde by se tu ještě vzali?“

„Copak já,“ řekl starý lovec, „já byl přece jejich nejhorší nepřítel a běhalo jich tu tenkrát tolik, že těch pár šelem nikdo zvlášť nepostrádal. Ale to všechno sem teď nepatří. Vždyť dneska ví každé malé dítě, že se dnešní lov s tehdejším nedá bohužel ani porovnat. Tak tenkrát, v té nejlepší době, když jste opravdu nemohl ani hodinu jít lesem, abyste při tom nezaslechl některého z těch černých huňáčů šramotit v křoví, pokud vám rovnou nevběhl do cesty, tenkrát jsem sem jednou přišel a chtěl jsem tu asi týden lovit. To jsem ještě bydlel v Cashriveru, tam, co je teď přívoz. A odtud až ke Strongově poště na celých těch bažinách nebydlela ani živá duše. Můžete si představit, že to tu bylo trochu pusté, vždyť když máte k nejbližšímu sousedu takových čtyřicet mil, na nějaký společenský život si ani nevzpomenete. Jen poštovní kurýr přijížděl každé čtyři neděle po takzvaném trailu19, jezdil okolo mě do Batesvillu. Někdy sem zajížděli Čoktové. Indiáni, kteří lovili hlavně v Ozarských horách, ale dlouho se nezdržovali. Nás bílé totiž neviděli příliš rádi a dobře věděli proč. Ale já jsem se těch chlapíků nebál. Jediné nebezpečí, které mi od nich hrozilo, spočívalo v tom, že když tu a tam našli v lese pověšený kus zvěřiny, potají ho odnesli. Nemohli totiž ani vidět kus masa nebo trochu whisky, aby se to nepokusili ukrást.

Tahle dubina byla už tehda nejlepším lovištěm v celých těchto bažinách, a zvlášť když byla velká voda. Ta sem zahnala jeleny i medvědy z nížin, hledali tu potravu i útulek. Po jelenech jsem tenkrát střílel, jen když jsem neměl chleba a potřeboval jsem přikousnout k medvědí slanině něco suchého. Člověče, Millere, můžete si představit, že jsem nepotřeboval dlouho slídit, než jsem se dostal takovému starému vypasenému medvědu na stopu. Jednou se takový huňáč hrabal ve žlutém listí právě pod tím sukovitým stromem, co je ho odtud vidět, aby si tam nasbíral spadané žaludy. A já jsem přicházel zrovna podle toho hřebenu, co jsme tam šli dneska spolu.

Bylo to už pozdě na podzim a počasí bylo opravdu psi. Ráno byl takový ohavný, studený déšť, napůl déšť, napůl sníh, na šoulačku to bylo výborné, protože listí nešustilo, ale jinak na tom nebylo pranic příjemného. Zábly mě ruce, promáčel jsem si houni a ani jsem nevěděl, jak už nést pušku, aby mi nezvlhla. Ale jak jsem zahlédl medvěda, hned mi bylo teplo. Srdce se mi rozbušilo v těle jako kovářské kladivo. Musel jsem pár minut zůstat stát, abych zas nabral dech a uklidnil se. Však to byl také tak velký a silný medvěd, že jsem na takovou stopu ve zdejších bažinách ještě nikdy nenarazil. Vypadal skvěle, mohlo v něm být jistě takových čtyřicet galonů tuku. Samozřejmě jsem se dlouho nezdržoval obhlížením, zalícil jsem pušku, namířil a stiskl.

Tenkrát jsem měl s sebou takového starého psa, říkal jsem mu Hlídač, ještě dneska ho vidím před sebou. Zrovna pod tím stromem, co teď leží ten váš, Millere, jsem zahrabal jeho kosti. Chudák, sotva tenkrát běhal, tak ho medvědi zřídili. A na kůži jste mu nemohl položit ani prst, abyste se nedotkl čerstvé nebo zahojené jizvy. Na ty huňáče byl vždycky trochu nešikovný a navíc byl až moc horkokrevný. To jsem mohl třeba hodinu ležet za stromem a mířit nebo se hodinu plížit za zvěří, a jeho ani nenapadlo, aby vyskočil nebo aby se jen pohnul. Ale jakmile jste jednou vystřelil, to byste spíš přivolal zpátky kulku než toho neřáda.

Po výstřelu – a že jsem nechybil, to pes dobře věděl – také hned vyrazil, a než se mě stačil pan medvěd poptat po zdraví, už se do něho Hlídač zakousl a chtěl ho strhnout k zemi. Tuhle hru si zahrál už často, ale tentokrát se to nepovedlo. Huňáč ji dostal, ale zdálo se, že ránu ani necítí, a popadl Hlídače za hřbet. Vám, Millere, přece nemusím vykládat, jak se takový medvěd umí ohánět prackami. Slyšel jsem, že i vám nějaký strejda z tohohle huňatého rodu jednou v Ozarských horách ukázal, co dovedou. Jen jednou se ohnal medvěd prackou a já jsem jen vykřikl, když jsem viděl, jak chudák Hlídač odletěl jako kus hadru. To už jsem měl sice zase prach v hlavni, vytahoval jsem z brašny novou kulku a téměř bezděčně jsem se při nabíjení přiblížil ještě o několik kroků k medvědovi. Ten však můj pohyb zpozoroval a ušetřil mi další cestu. Sotva jsem stačil vytrhnout z pochvy nůž, už se po mně hnal.

Co se dělo dál, to vám ani přesně nepovím. Vím jen, že jsem ucítil prudkou bolest, že jsem se divoce oháněl okolo sebe nožem, že mě obrovská tíha svalila na zem, a pak jsem ztratil vědomí. Ani nevím, jak dlouho jsem takhle ležel. Když jsem zase přišel k sobě a chtěl jsem s hrůzou vyskočit, nešlo to. Nemohl jsem pohnout ani levou rukou, ani pravou nohou a viděl jsem, že jsou – zlomené. – Millere, vy mě přece znáte a jistě mi věříte, že nemám zrovna slabé nervy. Ale všechno, co jsem předtím zažil při lovu medvědů, pří indiánských přepadech a léčkách, všechny ty trampoty a plahočení, to všechno byla hračka proti tomu, když jsem si tenkrát poprvé uvědomil, v jaké jsem bryndě. Když jsem jen pomyslel na tu strašnou smrt, která mi hrozí tady v divočině, daleko od jakékoli lidské pomoci. Snad jsem byl i vysílen takovou ztrátou krve, protože, jak jsem si později uvědomil, měl jsem celé tělo poseto ranami A pak jsem ztratil vědomí podruhé. Jenže tentokrát to netrvalo tak dlouho. Znovu jsem přišel k sobě a s novým vědomím se ve mně zase probudila chuť k životu. Ta přece člověka jen tak snadno neopouští.

Ze všeho nejvíce mě trápila strašná žízeň. A protože jsem naštěstí neležel daleko od řeky, rozhodl jsem se, že se tam doplazím. Pak se snad něco najde, jak se z téhle strašné situace dostat. Nejdříve jsem se ovšem ohlédl po medvědovi. Věděl jsem přece, že jsem ho bezpečně zasáhl, nejdříve kulkou, pak nožem. Buď jak buď, musel mít ještě dost síly, aby odtud odlezl. Přes nesnesitelnou bolest jsem se poněkud zvedl na zdravé levé noze, ale nikde jsem ho neviděl. Byl prostě pryč. Jen chudák pes ležel na dvacet kroků ode mne v koruně vyvráceného stromu – mrtvý. S bezmocnou zlostí jsem zaťal zuby a začal jsem se plazit k řece. Řeknu vám, brzy jsem se přesvědčil, jaký se ze mne stal ubohý mrzák.

Se zlomenou pravou nohou a levou rukou a s potrhaným ramenem jsem se jen taktak dokázal hnout z místa. A když jsem popolezl třeba jen o jediný palec kupředu, chtělo se mi křičet bolestí. Ale když jsem tu nechtěl zajít, musel jsem se dostat k řece. Pušku jsem vlekl s sebou. Je v tom vždycky trochu útěchy, když máte aspoň tu starou bouchačku v ruce, je to přece jen poslední pomoc v nouzi, tomu jsem věřil. Po dvou hodinách strašlivé námahy, jakou bych nepřál ni nejhoršímu nepříteli, jsem se doplazil až na tohle místo – a napil jsem se. Vidíte – a dneska tu spokojeně táboříme u ohně. Jenže tenkrát mě tady znovu opustily síly a hodinu jsem ležel bez hnutí na studené, vlhké zemi, až mne začalo mrazit.

Jak to se mnou asi skončí? Sebral jsem poslední síly, a pokud jsem se vůbec ještě mohl pohnout, prohlédl jsem si pušku. Vzpomněl jsem si, že jsem ji už nestačil úplně nabít. To se ví, jednou rukou to teď už nešlo. Vždyť jsem se ani nemohl k tomu zvednout. Skoro bezděčně jsem sáhl po noži, ale ani ten nevězel za opaskem, pravděpodobně ležel někde tam nahoře, kde na mne zaútočil ten medvěd. Abych ho šel hledat, na to nebylo ani pomyšlení. A tak jsem tu ležel zmrzačený a bezbranný a zdálo se, že už smrti neujdu.

Zatím se setmělo. Byl jsem nadlidskou námahou vyčerpán, bolest mě trýznila až k zbláznění, a přece jsem se pokoušel, jak to jen šlo, upravit si na noc tábořiště. Třásl jsem se zimnicí a jen se strašnou námahou se mi podařilo rozprostřít si vlněnou houni tak, že jsem se na ni mohl položit a současně se jí přikrýt.

Tak jsem strávil noc. K ránu jsem dokonce i usnul, ale jaké mě čekalo probuzení!“

Stařík se při vzpomínce na to děsivé ráno ještě teď celý schoulil a drahnou chvíli mlčel, než se zas odhodlal pokračovat.

„Připadal jsem si jako odsouzený k smrti,“ řekl pak tiše, „a sebemenší pohyb mi působil strašnou bolest. Ruce i nohy mi otekly a brzy jsem cítil, že se nemohu téměř, ani pohnout. A kdyby jen to! Mezitím se ochladilo a uhodil mráz. Pod jinovatkou země ztvrdla a velké vločky sněhu se snášely mezi holými korunami stromů. Asi za hodinu se hustě rozsněžilo, zdvihla se skoro vánice.

Nejdřív jsem si myslel, že přišla má poslední hodinka, a zdálo se mi, že mě každá spadlá vločka zadusí. Ale brzy se ukázalo, že sněhová pokrývka mě vlastně ochrání před zimou, před zmrznutím. Zachránit se před smrtí! Copak jsem ještě vůbec směl doufat v záchranu? Copak můj současný stav byl něco jiného než chvilka, kdy mi bylo dopřáno ještě dýchat? Copak to bylo něco jiného než prodlužování mého trápení?

Napolo v těžkém spánku, napolo v trýznivém bdění jsem strávil celý příští den i celou příští noc. Hlad jsem necítil a žízeň jsem hasil vločkami, které mi dopadaly na tvář. K polednímu jsem byl už asi na pět palců pokryt sněhem. A znovu nastala noc, Millere, a jak se pořád víc a víc stmívalo, zdálo se mi, že se nemám rozloučit jen se světlem, ale i s životem. Pak jsem však dostal návštěvu. Už od soumraku začali výt vlci. Kupodivu zvětřili naše bojiště až teď. Medvěd rozhodně nemohl dodělat daleko od místa,, kde ho zasáhla moje kulka. Za chvíli jsem totiž zaslechl, jak se vlci asi na dvě stě kroků ode mne shromažďují, nejprve dlouho vyli, pak kňučeli a rvali se jako psi o kost. Ty nejslabší smečka brzy zahnala a oni se rozběhli v širokém okruhu kolem bojiště, přicházeli až blízko ke mně a konečně našli mého psa.

Vyhladovělé chtivé bestie a to jsou vlci vždycky, jsem teď už slyšel až příliš zřetelně. Vrhli se na psa, a když se nasytili, mohl jsem dokonce rozeznat i jejich kroky, jak se ke mně stále přibližovali. Chtěli se zřejmě napít z řeky, a to právě v místech, kde jsem ležel.

Některý ze smečky mě přitom musel zvětřit, protože těsně vedle mne náhle zaskřípal sníh. Jenže vítr se právě obrátil a prozradil té zbabělé smečce, že je nablízku člověk. Ostatně právě se nasytili, a tak se stáhli do bezpečné vzdálenosti. Ale věděl jsem, že se zas vrátí.

Sněžilo ještě celou noc, až příštího rána se nebe vyčistilo, bylo jasno a pronikavá zima. Uvědomil jsem si, že bez té tlusté sněhové přikrývky, která mi napadala na houni, bych jistě zmrzl. Ovšem nemohl a nesměl jsem se ani hnout. Co se mnou tedy asi bude? Kdybych měl u sebe nůž, jistě bych si toho dne, kdy mě přemohlo zoufalství, podřezal žíly a ukončil bych své trápení. Ale když nastal třetí večer, přestal jsem uvažovat i o tom. Zlhostejněl jsem. Nezáleželo mi na smrti ani na mně samém, divoce a zamračeně jsem se díval po krákajících havranech, po své poslední společnosti, co tu přes den hodovala na zbytcích, které tu zanechali vlci, a teď si hledala místo k přenocování na holých větvích nade mnou.

Bylo mi jen divné, že jsem nepociťoval hlad, a polykal jsem poměrně i málo sněhu. Jen občas jsem ho trochu shrábl pravou, zdravou rukou, položil jsem si ho na horké rty a čelo a prosnil jsem celé hodiny v jakémsi polospánku, kdy jsem si ani pořádně neuvědomoval zoufalost své situace. A z tohoto mě probudili vlci.

Ani se ještě pořádně nesetmělo, když jsem nedaleko zaslechl zas to jejich protivné vytí. Tentokrát se zdálo, že z medvěda toho nenechali tolik, aby to stálo za to, rvát se o zbytky. Celá smečka přicházela blíž a blíž, rozhodně mě zvětřila, ale už se mě nebála. Žravá, nenasytná banda se těšila na novou kořist.

Zřetelně jsem slyšel za sebou jejich blížící se lehké kroky a připadalo mi, jako bych už cítil horký dech jedné z těch bestií přímo ve vlasech. Chtěl jsem se ohlédnout, ale nešlo to. S námahou jsem jen zvedl pravou ruku a to šelmu zahnalo. Vlci se přece jen ještě neodvažovali dotknout se živého a první část noci jen pobíhali nedaleko v lese, snad slídili po nějaké jiné kořisti.

Přece víte, Millere, že když se vlci v noci nažerou, svolají se o půlnoci vytím dohromady a pak společně odtáhnou do svých skrýší. Jen když je žene hlad, potulují se venku až do svítání. Ale toho dne, protože mě zvětřili, o jinou kořist se už tolik nestarali, a proto byli pořád hladoví. Jistě si umíte představit, jak vyli. Smečka se však pořád ještě neopovažovala napadnout člověka. Ale odtud se nehnuli a ti nejdrzejší z nich se občas připlížili sněhem až ke mně, pravděpodobně pokaždé s úmyslem tentokrát zaútočit. Jenže vždycky je odradilo vědomí, že přece jen mají co dělat právě s člověkem. Ať jsou ty bestie sebelačnější a sebežravější, přece jen jsou příliš zbabělé.

Neustálé strašné rozčilení a strach plynoucí z té bezmocnosti, a k tomu ještě tělesné vysílení, protože zlomená noha a ruka mi skoro odumřely, mě nakonec tak vyčerpaly, že jsem skoro omdlel. V tomto polovědomí se mi najednou zdálo, že jsem zaslechl výstřel, ale už jsem neměl sílu, abych se o to staral. Snil jsem a zdálo se mi, že mě někdo bere za rameno a volá mě jménem. A když jsem konečně otevřel oči, viděl jsem, že se nade mnou sklání čísi obličej. Víc jsem nerozeznal. Pak mi bleskla hlavou myšlenka na záchranu a znovu jsem ztratil vědomí.

Ale ten, kdo mě tam našel, to byl Prince, však ho znáte, Millere. Je to jeden z našich nejlepších lovců, v lese se narodil a v lese také vyrostl. Byl příliš zkušený, než aby zbytečně ztrácel čas, vždyť přece viděl, jak to se mnou vypadá. Později mi vyprávěl, jak rychle rozdělal oheň, uvařil kávu a nalil mi jí pár doušků do hrdla. A když mě vzpamatoval natolik, že jsem mu několika slovy mohl vylíčit svůj stav, pověsil vedle mne svou přikrývku a kazajku, aby vlky zahnal, kdyby se snad vrátili, vyskočil na koně a ujížděl, jak nejrychleji mohl, lesem pro pomoc. Naštěstí nebyla daleko. Asi tři míle od místa, kde mě našel, tábořila totiž jeho lovecká tlupa, starý Houston, Broadly, co jsme ho před třemi lety pochovali, a ještě pár mladých chlapců z Kentucky. Za tři hodiny je měl všechny pohromadě a u mne. Byl jsem zachráněn. Ale Millere, mohl bych vám vyprávět třeba rok, a nedokázal bych ani zpola věrně vylíčit, jak mi bylo, když jsem okolo sebe zas viděl lidi, přátele.

To se ví, že jsem zkusil, než mě se zlomenou nohou a rukou dopravili do nejbližšího, asi osmnáct mil vzdáleného domu. Ti báječní chlapci mě většinou nesli sami, zabaleného v přikrývce, a jen tam, kde to les dovolil, ji přivázali mezi dva klidnější koně. Ale přece jsme tam konečně dorazili a Prince, poloviční doktor, zvlášť ve všem, co se týkalo onemocnění koní, mi sešněroval zlomené údy hikorovou kůrou a lýkem tak báječné, že za šest neděl jsem se zas s puškou na rameni mohl vydat aspoň na šoulačku a sám si vydělávat na chleba. Už mě nemuseli krmit jako malé dítě.“

„Ale jak vás Prince našel?“

„Za to nevděčím nikomu jinému,“ smál se Tichý Tom, „než svým přátelům vlkům. Když poslední noc tak tvrdošíjně vyli na jednom místě, zdálo se to Princovi, který jejich vytí zaslechl až na svém tábořišti, nápadné. Proto se hned za svítání vydal na lov tím směrem a zastřelil starého vlka. Stál prý jako v zamyšlení pod stromem, docela sám. Kulka srazila toho starého samotáře přímo mezi stopami. A bystrému loveckému oku nemohlo uniknout, že odtamtud, kde teď dodělal, vlk předtím už několikrát kamsi odběhl a vždycky se tam zas vrátil. Bylo jasně vidět, že jich nebylo víc, že to byl pořád tentýž vlk. Ale co jen mohla mít ta stará vyhladovělá šelma za lubem? Prince to začalo zajímat, vydal se po stopách a pak tvrdil, že mi málem šlápl na hlavu, tak blízko ke mně prý ho ty stopy zavedly.“

„A to se odehrálo právě tady?“ řekl jsem zděšeně, když jsem si uvědomil, že takový osud by kdykoli mohl potkat kohokoli z nás.

„Přesně tady,“ přikývl Tichý Tom, „a vroucněji jsem v životě pánubohu neděkoval za tak podivuhodnou záchranu jako tenkrát, když jsem poprvé zdráv vkročí, na tohle místo. To jsem pak také shledal kosti svého starého Hlídače, aspoň ty, co tam vlci nechali, a pohřbil je právě na místě, kde jsem ležel ty dlouhé dny a noci bezmocně v lese. Později jsem našel i medvědí kosti. Vlci a havrani je okousali dočista a doběla. Ten starý huňáč uběhl ještě asi dvě stě kroků a tam pak dodělal.“

„Ale lovu na medvědy jste přesto nezanechal?“

„Já – a nechat toho?“ zvolal starý, zatímco shrabával žhavé uhlíky a upravoval si houni pod hlavou, „od té doby jsem teprve pořádně začal. Musel jsem si přece napravit pověst, když mě jeden z těch huňáčů tak zřídil a zabil mi psa. Nu, myslím, že jsem jim za to pořádně zaplatil. To se ví, že na to místo tady nemůžu zapomenout, a i kdybych žil sto let, nebudu svému nejhoršímu nepříteli přát ani hodinu takové situace, jakou jsem tu zažil pár dni a nocí.

Ale teď myslím, abychom toho jelena pověsili a ještě před večerem jich pár složili, protože sníh se jistě neudrží déle než do zítřka. Zítra to můžeme všechno usušit a pak si přivedu koně a dovezeme maso domů. Vyhovuje vám to?“

Proč bych měl něco proti tomu? Celý můj život neměl tenkrát jiný smysl než lov; a tam, kde jsem mohl lovit, tam jsem byl doma. Ale čtenáře už asi nebude zajímat, co všechno jsme se starým Tomem ještě spolu zastřelili. Chtěl jsem jenom opakovat vyprávění starého muže. Taková příhoda nebyla v životě zálesáků nikterak ojedinělá. Zálesácký život – to je neustálý zápas s obtížemi a nebezpečím. A odměna? Ten, kdo sám není lovec, tomu to nikdo nedokáže vysvětlit, v čem taková odměna spočívá. Ale opravdový lovec mi porozumí, i když už neřeknu ani slovo.

john wels

Na břehu Fourche la fave, průzračné říčky, která přitékala do Arkansasu od severovýchodu, stál rozlehlý dobře postavený srub a v něm bydlel Američan se ženou a dvěma chlapci. Jednomu z nich bylo sedm, druhému devět let.

Jmenoval se John Wells a říkalo se mu Lovec. A v zemi, kde se lovem zabývá každý osadník a kde tenkrát třetina obyvatel nedělala takřka nic jiného, než se potulovala s puškou po lese, je takováhle přezdívka zvláštní vyznamenání. Ale měl-li vůbec někdo na světě na takové jméno nárok, byl to právě John Wells.

Celým svým vzezřením se podobal rudým synům lesů-Indiánům, ale že by s nimi byl nějak příbuzný, to popíral. Nejraději chodil prostovlasý, dlouhé černé a tuhé vlasy měl svázané tenkým šátkem nebo ještě častěji proužkem lýka, hruď měl rozhalenu, loveckou košili, legginy a mokasíny si šil z vlastnoručně vydělané kůže. A v šití mokasínů byl opravdovým mistrem.

Nikdo ho nepředčil ve stopování nebo ve vyhledávání stromů s medem, v plížení za zvěří nebo v tom, jak dovedl ulovené a nalezené věci zabalit. A to není právě snadné. V neuvěřitelně krátké době dovedl tesákem správně stáhnout jelena, oholit srst, podvázat otvory a zhotovit praktický vak, v němž pak mohl odnést medvědí sádlo, med nebo jiné věci. Báli se ho i vlci, nejplašší a nejnebezpečnější z lesních zvířat, a vydry ani bobři neodolali jeho návnadám, i když si jiných ani nevšimli. A pokud šlo o to, vystopovat doupě přezimujícího medvěda nebo podle stop na kůře najít strom, kam medvěd vylezl, to neměl nikdo v celé osadě bystřejší zrak než John Wells. A tak chodil lesem, na levém rameni pušku, z níž se dalo vystřílet padesát kulí na libru, levou ruku míval nedbale položenou na pažbě a pohyboval se lehkým, ale nemotorně vyhlížejícím krokem. Spíš z jakéhosi instinktu než z opatrnosti se chránil způsobit sebemenší šramot. Provázíval ho šedý krátkosrstý pes. Wells chodíval rychle a tiše jako stín, s očima zpravidla upřenýma k zemi. Těm očím neušel jediný křivě položený lístek, neustále těkaly zprava doleva, aby krátce, ale přesně prozkoumaly každý podzimně zrudlý keř, každou ve větru se pohybující větvičku.

Jeho postava byla štíhlá, snad i vychrtlá, ovšem pružná a obratná, a v běhu, ve skoku ani ve šplhu nebyl k překonání. Ale nikdy se těmito schopnostmi nechlubil a pokládal je za něco tak přirozeného jako chůzi. Každý pes musí přece umět rychleji běhat, každý jelen líp skákat, každý jaguár se mrštněji a rychleji vydrápe na strom. Proč by se tedy měl něčím takovým vychloubat?

Jinak byl tichý, uzavřený a skoupý na slovo. A když už mluvil, tak nikdy příliš nahlas, jako by se bál, že tím poplaší zvěř. Ale nikdy se doopravdy nesmál; když ho někdy něco tuze potěšilo, zdvihl jen obočí a pod ním se mu zablýskly oči jako dva žhavé uhlíky.

Sousedé ho měli docela rádi, i když se ho trochu báli. Věděli, že je předčí ve všem, co se týkalo života v pustině. Jednou se vyskytly i řeči, které ho spojovaly s bandou zlodějů koní, co kdysi vpadla do Arkansasu a musela být rozehnána a zničena narychlo zorganizovaným sborem tzv. regulátorů. Dokonce mu tenkrát dali najevo, že by nejlépe udělal, kdyby Arkansas opustil a vyhnul se nepříjemnému odhalení. Ale Wells neodešel. Copak se mu opravdu mohlo něco vytýkat? Nikdo se o ničem nedověděl, důkazy proti němu se neobjevily, žádný z dopadených a potrestaných zločinců nic proti němu nevypověděl. A tak Lovec obdělával potom stejně jako předtím své kukuřičné poličko a křížem krážem lovil v horách, buď pěšky, nebo na koni, často byl na lovu celé týdny a s žádným ze sousedů se nestýkal.

To pak zůstávala jeho žena s chlapci v lese sama, ale ženy zálesáků jsou na to zvyklé. I když někdy za noci řve poblíž chaty jaguár nebo ji obklopí vyjící vlci, na dostřel se ti chytří dravci přece jen neodváží. A i kdyby! Žena vyrostlá v lesích uměla s kulovnicí, co visívala na dvou skobách nad krbem, zacházet dost dobře, aby příliš drzé lupiče vepřů zasáhla. Na nebezpečí by přitom ani nepomyslela.

Nebyla sice už nejmladší, ale stále ještě byla dost hezká. Bylo jí kolem třiceti, měla tmavé, husté vlasy, světle hnědé oči a tak živý temperament, že se kdysi dokonce pokoušela přimět svého muže, aby se odstěhovali z lesů do města, kde by se spíše mohla stýkat s přítelkyněmi. Ale Wellse to ovšem ani nenapadlo. Neznal nic horšího na světě než narážet na ohrady a potkávat lidi, a když objevil venku v lese i jen jedinou lidskou stopu, unikla mu leckdy ze rtů polohlasná kletba. Teď už byli dlouho spolu a chlapci jim vyrůstali, a tak se jeho žena Betsy své dávné myšlenky lehko vzdala.

Jednoho večera se Wells vrátil z lovu. Před dveřmi visel statný jelen, kterého přivezl na malém koníku. Wells sám seděl uvnitř v chatě a vyřezával svému staršímu synkovi ze špičky parohu novou odměrku na prach k malé pušce, s níž se chlapec už opravdu statečně uměl ohánět. Paní seděla u velkého kolovratu a předla bavlnu.

„Hallo the house! – Buďte zdrávi!“ ozval se venku obvyklý pozdrav od nejbližší ohrady, kolem níž veď úzká lesní cesta.

„Hallo, cizinče!“ odpověděl Wells, vstal od práce, stanul ve dveřích a odtud uviděl jezdce. „Sesedněte a pojďte dál.“

„Děkuji vám,“ řekl muž; „mohu zůstat přes noc?“

„To si myslím. Jen pojďte.“

Dál už nebylo ničeho zapotřebí. Cizinec seskočil s koně, sundal sedlo a položil ho na ohradu, otěže uvázal koleni nejvyššího břevna závor, přehodil pušku přes plot a sám přelezl na druhou stranu. Pak s kulovnicí na rameni zamířil nejkratší cestou k domu.

„Jak se máte, cizinče?“ zeptal se Wells a podával mu ruku na pozdrav. „Vezměte si židli a posaďte se k ohni. Podejte mi pušku, pověsím ji nad krb. Hm – dobrá zbraň, sedí znamenitě.“ Wells odložil nůž i kousek paroží a za mířil puškou ze dveří na lístek na stromě.

„Nese pěkně,“ řekl cizinec. „Dobrý večer, paní.“

„Z daleka?“ vyptával se Wells.

„Z Texasu.“

„Texas? – Hrome!“ řekl Wells a udiveně si cizince prohlížel, „tam musí být báječné lovy.“

„Vynikající,“ odpověděl cizinec. Bez okolků se posadil k ohni, stáli s lýtek jezdecké kamaše zhotovené ze dvou pruhů hnědé vlněné přikrývky a pověsil je ke krbu schnout.

Byl to štíhlý, urostlý, osmatřicetiletý až čtyřicetiletý muž, ale měl větrem ošlehaný, poněkud temný obličej a na levé tváři širokou jizvu. Ta ho spíš zdobila, než hyzdila. Na sobě měl obyčejný zálesácký oblek, vlněnou tmavomodrou košili zdobenou podle osobitého vkusu oranžovými třásněmi. Nenosil však mokasíny, ale hrubé boty z teletiny a na levé noze měl velkou mexickou ostruhu asi s dvoupalcovým kolečkem a kouskem kovu na něm, aby to při chůzi i při jízdě zvonilo.

„Je tam hodně medvědů?“ zeptal se Wells po krátké pauze, kdy si cizince upřeně prohlížel, kdežto cizinec příliš velkou pozornost svému hostiteli nevěnoval.

„Na některých místech ještě poměrně dost,“ řekl cizinec, odepnul si ostruhu a položil ji na římsu nad krbem, „ale už jích taky ubývá.“

„Jako všude,“ vzdychl si Wells, „v lesích je plno dobytka a zvěř už nenajde nikde klid před tím věčným rámusem zvonců.“

„A na každé míli ohrada,“ bručel cizinec.

„Namouduši,“ přizvukoval Lovec, „kdybych byl medvěd, taky bych se vystěhoval. Jak je to v Texasu s Indiány?“

„Chm – copak Indiáni,“ řekl cizinec a pohrdavě hodil hlavou; „kdo by se o ně staral?“

„No – starat se o ně člověk moc nemusí. Ale tam, kde jich je hodně, vyhánějí z kraje zvěř.“

„Zbude jí ještě hodně, všechnu nepobijí,“ zněla povzbudivá odpověď.

„Už dávno jsem se chtěl do Texasu podívat,“ řekl Wells po dlouhé chvíli, kdy se oba muži dívali do plamenů, zaujati vlastními myšlenkami, „jenže jsem se k tomu ještě nedostal. Jak je to tam s půdou?“

„Pro našince dobré,“ mínil cizinec. „Je tam spousta vojenských pozemků a nikdo neví, komu vlastně patří. Kdo se na nich usadí, ten je má.“

„A dobrá půda?“

„Výborná.“

„A chov koní?“ zeptal se Wells zas po dlouhé pauze. Cizinec se na něho podíval letmým, ale ostrým pohledem, chvíli mlčel a pak řekl klidně:

„Lepší si nemůžete přát.“

„Máte asi hlad,“ vmísila se žena do poněkud úsečného rozhovoru. Postavila kolovrat do kouta, vzala z police velkou plechovou konvici na kávu a. čerpákem z dýně nabrala do ní vodu z kádě přede dveřmi. „Mohl bys přinést ještě pár polen, Johne, aby bylo dost uhlíků na kukuřičné placky.“

Wells vstal, vyšel přede dveře a vrátil se s třemi hikorovými poleny. Pomalu je svalil na podlahu a pak je obratně přiložil do krbu tak, aby živily oheň a současně aby na ně žena mohla také dobře postavit konvici a hrnce. Zatímco se chystala večeře, rozhovor mezi oběma muži příliš nepokračoval. Cizinec položil Wellsovi jen několik otázek o zdejším kraji, o zvěři a dobytku, o cenách kukuřice, o vepřích a o píci. Hostitel na ně uspokojivě odpověděl.

„Otočte si židle a posaďte se ke stolu,“ řekla konečně sami, když už se na stole kouřilo z čerstvých kukuřičných klacek a z kávy a v pánvi prskaly a syčely pořádné kusy slaniny a zvěřiny. Večeři doplňoval dýňový kompot, med, máslo a mléko. Cizinec vstal a jediným pohledem si prohlédl místnost, kde na stěnách visely harpuny, železné pasti, kožešinové pytle a vydělané kůže, samá svědectví o majitelově činnosti. Uposlechl pak pozvání a přisunul si židli ke stolu:

„Jak vidím, jste opravdový lovec. Vám by se v Texasu líbilo a práce byste tam měl dost a dost.“

„Možná!“ řekl Wells. „Kudy jste přišel?“

„Právě přes Texas.“

„Z Červené země?“

„Ještě trochu doleji.“

„Hm – kde jste strávil poslední noc?“

„U Washity.“

„A předtím jste nikdy v tomto kraji nebyl?“

Cizinec zavrtěl hlavou, zdálo se, že nemá u stolu valnou chuť odpovídat na otázky, že má spíš pořádný hlad, a tak večeře probíhala v tichosti. Chlapci se zatím venku starali o cizincova koně. Měli se najíst společně s matkou, až oba muži povečeří. Zdálo se také, že cizinec je unaven, a jak se setmělo, přinesl si sedlo a houni, ustlal si u krbu, zabalil se do přikrývky, dal dobrou noc a za několik minut jeho hlasité a pravidelné oddychování prozrazovalo, že sladce a spokojeně spí.

Když se ráno probudil, připravovala Wellsova žena u ohniště snídani. Vstal, umyl se, poohlédl se po svém koní a vrátil se do domu, kde se na stole zas kouřilo ze snídaně. Ale Wells tu nebyl. Jako obvykle odešel už za svítání s puškou a se psem do lesa. Cizinec musel snídat sám. Žena se posadila k němu a nalila mu kávu. Několikrát se na ni zadíval ze strany, několikrát začal rozpačitý

rozhovor, ale zůstával stále úsečný. Po jídle si osedlal koně, pak se vrátil ještě dovnitř, připnul si ostruhu, zavázal si kamaše a chopil se pušky.

„Mějte se dobře,“ řekl pak, podal ženě ruku a srdečně ji stiskl. „Děkuji vám za všechno, snad se tu někdy zastavím. Kraj se mi tu líbí, musím jen ještě něco vyřídit v Ozarských horách. Dá se tu řeka přebrodit, nebo se musí přeplavat?“

„Tady byste musel plavat,“ odpověděla paní, „ale kdybyste zajel kousek proti proudu, narazíte na brod.“

„Děkuji,“ řekl cizinec.

„Není zač.“

Přelezl ohradu, vyskočil do sedla, zamířil cvalem přímo do lesa a o překážky se příliš nestaral.

Teprve dost pozdě večer se z lesa vrátil Wells. Na koni měl naloženého pořádného vepře, kterého v lese zastřelil a na místě rozčtvrtil. Divocí kanci v Severní Americe vůbec nežijí. Tenhle vepř byl jedním z jeho vlastních, domácích, ale v lese zdivočelých zvířat. Nemohl se ho zmocnit jinak, než že mu vpálil kulku do hlavy. Jako obvykle byl prostovlasý, s puškou na levém rameni, a těsně za koněm běžel pes Krejčík. Wells ho tak pojmenoval pro jeho zvláštní zvyk křížit při sezení zadní nohy.

„Hallo, tatí, tak už jsi toho vepře konečně dostal?“ volal na něj John, starší syn, když se Wells přiblížil k domovu. Mladší Jim seděl na ohradě a díval se, jak otec skládá maso.

„To se ví, Johne,“ řekl Wells, „ale dalo to práci. Ti neřádi zdivočeli jako jeleni a nemůžeš je uhnat. Až se ochladí, mohl by ses za nimi pustit a pár jich zastřelit. Jim ti pomůže. V tom dolíku za borovicemi mají své nejlepší bahniště a tam také obyčejně bývají, protože žaludy tam visí hrozně nízko. Letos bude dobrý rok na žír.“

„Jimmy mi má pomáhat i při balení masa?“ zeptal se John překvapeně, „copak to nebudeš dělat ty?“

„Jednou už to musíš udělat sám,“ řekl Wells, „jsi na to dost starý! Krejčíku, dávej pozor, ať mi ostatní psi nechodí na maso.“

Naložil si čtvrtku vepře na rameno a odnesl ji do udírny, malého srubu vzdáleného padesát kroků od domu. Pak se vrátil, odnesl další, a pracoval tak dlouho, dokud všechno neuložil. Chlapci se zatím postarali o koně. Wells jim poručil, aby ho dnes nakrmili zvlášť dobře. A když byl se vším hotov, vešel do světnice povečeřet.

„Kudy odjížděl cizinec?“ zeptal se, když snědl večeři i kousek vepřové pečeně a vstal od stolu.

„Jestli jel pořád rovně, tak na severovýchod,“ odpověděla paní. „Mluvil o Ozarských horách, prý tam má něco obstarat. Ale co hledáš v tom koutě?“

„Kávu. Uklidilas ji?“

„Dneska odpoledne jsem jí trochu upražila.“

„To je dobře,“ řekl Wells, „dej mi trochu, semelu si ji.“

„Ty už chceš zase pryč?“ ptala se žena, „bože, vždyť jsi byl za celý týden jen dva dny doma.“

„Chci se podívat do Texasu,“ řekl Wells klidně.

„Do Texasu?“ zvolala paní a leknutím div neupustila konvici s kávou, kterou právě sebrala se stolu a chtěla uklidit. „Sám? Do Texasu?“

„Chceš jet se mnou?“ zeptal se John.

Žena potřásla hlavou. Dobře věděla, že by ji s sebou nevzal, ani kdyby řekla ano. „Ale kdypak se vrátíš?“

„Až na jaře,“ řekl Wells. „Tenhle Texas mi už dlouho ležel v hlavě a cizinec to včera konečně popostrčil. Musím se už jednou sám přesvědčit, jak to tam vypadá. Na vyprávění člověk nemůže dát. A chlapci jsou už dost velcí, aby ti tu přes zimu obstarali všechno, čeho bude v domě zapotřebí. Tom ať loví a Jim ať nosí dříví. Kukuřici jsme sklidili a na poli toho do jara moc k obstarání nezbývá. Těch pár stromů, co snad přes zimu na poli padnou, rozštípu, až se vrátím. A kdyby to snad mělo být později, než si myslím, pomohou ti sousedé.“

Žena mu chtěla vymluvit takový nápad, nechat jí s dětmi pět nebo šest měsíců samotnou v lese, ale Wells v tom neviděl nic divného. Jako přečkala třeba týden – a k tomu docházelo často –, mohla tu vydržet bez něho i přes zimu. Živobytí i dříví měli dost, tak co by ještě chtěla?

Večer se tedy ještě připravil na cestu stamílovou divočinou. Vždyť směrem, kterým se chtěl dát, narazí za Fourche la fave, která tvořila téměř hranici osídleného území, už jenom na jednotlivé sruby a jinak se bude muset pohybovat lesem a spolehnout se jen na svou pušku. Ale v lese byl doma. Všechno, co na cestu potřeboval, byl sáček s mletou kávou, jedinou, hlavní pochoutkou lovce v lese, pytlíček soli, pár liber slaniny a kousek sušené zvěřiny na příští den. Pak už jen vlněnou přikrývku, formu na lití kulí, pár liber nábojů a růžek s prachem. S tímhle mohl venku vydržet rok.

Oba chlapci zaslechli, že otec chce do Texasu. Slovo Texas v nich vyvolávalo asi takovou představu, jakou my tady v Evropě spojujeme s Amerikou. Texas pro ně už neležel v Americe – tenkrát ještě patřil Mexičanům – a většina indiánských ukrutností, o nichž se tenkrát doslechli, byla spáchána právě v Texasu. Tiše a nesměle seděli u krbu a jen občas se po očku dívali na otce, který stál ve druhém rohu místnosti u mlýnku připevněného na rámu a mlel si tam kávu.

„Neděláš dobře, že odcházíš na tak dlouho,“ řekla žena konečně, když už chlapci byli v posteli a Wells seděl ještě u krbu a odléval náboje. „Co kdyby se ti něco stalo?“

„Nesmysl,“ bručel Wells, „co by se mi mělo stát?“

„Indiáni – Kríkové a Pauníové – to jsou nebezpečné kmeny.“

„Copak jsi neslyšela, co řekl cizinec? Co s Indiány?“ smál se Wells. „Co umějí oni, umím taky. A s Krejčíkem se už nějak protlučeme.“

„Opravdu mě bolí srdce,“ pokračovala paní po chvíli, „bojím se, že se nevrátíš a já se tu budu soužit a trápit a ani se nedovím, co se s tebou stalo. Nech Texas Texasem, Johne. Tady víš, co máš, a žijeme přece šťastně a spokojeně.“

„Spokojeně ne, dokud mám plnou hlavu Texasu,“ řekl John. „Nejdřív se musím dozvědět, jak to tam vypadá, protože chlapi, co odtamtud přicházejí – a kde byli oni, mohu být i já –, melou pořád jen o Texasu, že by člověk nakonec uvěřil, že je to něco zvláštního.“

„A když tě přepadnou Indiáni a skalpují tě?“

„Neplácej nesmysly,“ bručel Wells, „jestli se dám od nich přepadnout, tak si nic lepšího nezasloužím a tys o nic nepřišla.“

To, co si jednou usmyslel, nedal si vymluvit. A když mu druhý den ráno žena se slzami v očích uchystala poslední snídani, osedlal koně, naložil skrovné zásoby, rozloučil se s ženou i dětmi – a to nikdy nedělával, když odcházel třeba na týden –, zavolal na psa (protože americký lovec na psa hvízdá jenom tehdy, když ho žene do štvanice) a odcválal pak údolím směrem k pahorkům, které oddělují říčku Fourche la fave od vod široké Mamelly. Tam zahnul šikmo k jihu.

II

Přes zimu žila Betsy Wellsová velmi osaměle, ale nedostatkem netrpěla. John už uměl opravdu zacházet s puškou – měl přece dobrou školu – a Jim se staral o dříví. Někdy přicházely k Betsy na návštěvu sousedky. Snad se chtěly i dovědět nějakou zprávu o Wellsovi, jestli se brzy vrátí a jak se mu vede. Ale jak by mohl dát o sobě vědět? Vždyť ani neuměl psát. A vzkázat po někom? Ach bože, jak zřídka se přiházelo, že odtamtud někdo putoval tímhle směrem – z jedné divočiny do druhé! Ne, musela jen čekat, až se vrátí. Slíbil přece, že to bude určitě na jaře.

Ještě nikdy nepřipadala ubohé Betsy zima tak dlouhá jako letos. Dny se jen vlekly a zdálo se, že to trvá celou věčnost od neděle do neděle, kdy mohla odečíst další týden. Konečně přišly vánoce a Nový rok; přešel leden i únor; stromy začaly pučet, divocí krocani v lese se roztokali. Hlasy jara doléhaly zrána až k ní na lůžko. A když se konečně stromy pokryly zelení a všechno rašilo, klíčilo a rozvíjelo se v nový život, neprojel po silnici ani jediný jezdec, aby neskočila ke dveřím a nechtěla pozdravit konečně se vracejícího muže. Ale nadarmo. Dříny kvetly a vrby šířily svou kořennou vůni od břehu daleko do kraje. Bylo třeba zasít kukuřici a při tom jí ochotně vypomohli sousedé. Pole potřebovalo vyplet a zorat. Kukuřice vyrostla, rozkvetla, uzrála, bylo ji třeba sklízet a ukládat. Mladí krocani se naučili létat, pak listí opadalo se stromů, sníh pokryl širý kraj – a John se pořád nevracel.

Jak se cítila tu druhou zimu v lese opuštěná! Jak příšerně o sebe tloukly a chrastily tenké, zmrzlé větve, jak šíleně a strašidelně skučel vítr ve vrcholcích stromů, jak zlé, zlé sny na ni přicházely po celé noci! Až dosud se nikdy sama v lese nebála, ale teď ji často roztřásla zimnice, když večer uléhala k spánku. A bledá, zakrvácená bytost, která se jí tak často zjevovala, jí vyháněla studený pot na čelo a na spánky, takže se pak často s výkřikem probouzela z dřímot.

Hoši zatím dorůstali, Johnovi bylo už deset, Jimovi osm. Oba to byli silní mládenci a mohli přiložit pořádně ruku k dílu. Matka se nemusila bát, že by měli nouzi. Ale přesto muž v domě scházel, protože oba chlapci, kteří byli takhle stále ponecháni sami sobě a už jako děti byli samostatní, samozřejmě trochu zdivočeli a zlobili a chtěli dělat jen to, co je bavilo. Chodit na lov – to ano, to se jim líbilo, jen všední práce jim tuze nevoněla a matka se den ze dne musela víc a víc namáhat, aby je přidržela aspoň k té nejnutnější práci.

I tahle zima uplynula, i další léto – a Wells nepřišel. V osadě se rozšířila strašná zvěst, že byl skalpován Indiány. Jiní zas tvrdili, že ho zajali Mexičané a že ho jako otroka poslali do jednoho ze svých dolů. Určitého však nikdo nic nevěděl a každý se samozřejmě chránil, aby něco takového vyprávěl před Wellsovou ženou.

To trvalo nějaký čas, ale dlouho to před ní utajovat nešlo. Jakpak by sousedky vydržely udržovat něco takového tak dlouho za zuby! A tak se z různých otázek nakonec i ona dozvěděla, co si osada myslí o osudu jejího muže. A přece se naděje nevzdávala. Vždyť Wells byl na nebezpečí tak zvyklý jako nikdo jiný na světě. Třeba je nemocen a leží v některé z osad. Potřebuje čas na zotavení a jistě se nevydá na cestu dřív než příštího jara. To už určitě přijde. Ale ani pak nepřišel.

Zas kvetly stromy, venku v lese tokali mladí krocani, po manželovi však nebylo pořád ani stopy. Spřátelení Indiáni, Čerokízové, kteří se vydávali ze svých teritorií20 za obchodem až do Arkansasu, a dokonce až do Texasu, přinesli konečně určitou zprávu, že Wells byl náhodou v lese překvapen a zajat toulavou tlupou mladých loupeživých Pauníů, kteří se vydali na první lov skalpů, a že podle jejich zvyků byl umučen k smrti. To ovšem rozptýlilo i poslední pochyby, pokud ovšem někdo kromě Wellsovy ženy dosud pochyboval. Betsy však stále ještě doufala.

Mezitím dostala nového souseda. Byl to právě ten cizinec, jehož vyprávění tenkrát Johna zlákalo do Texasu. Cizinec tenkrát odešel do Ozarských hor, tam zůstal půldruhého roku a teď se vrátil k Fourche la fave, jejíž kraj se mu už tenkrát zalíbil. Usadil se asi míli od Wellsových na druhém břehu řeky a zařídil si malé hospodářství. Zpočátku se jen utábořil a žil jen z lovu, nestýkal se s žádným ze sousedů. Žil v krajině už čtyři měsíce, když poprvé –přišel k Wellsovu srubu, aby si vypůjčil fro. Tak říkají Američané nástroji na štípání prken. Jeho nástroj se mu totiž při práci zlomil.

Betsy Wellsovou velmi potěšilo, když ho uviděla. Vždyť především on jí mohl říct, jaká je naděje, že se Wells vrátí. Ale muž byl nepříjemně stručný, zdálo se, že o tom nerad mluví, připouštěl jen, že je možno s návratem počítat. V několika případech se přece bělochům podařilo z indiánského zajetí uniknout a dostat se zpátky domů. S tím odešel a u Wellsova domu se už neobjevil. Vypůjčený nástroj poslal po jednom z Wellsových chlapců, když ho kdesi potkal.

A tak uplynuly další dva roky a už i Betsy se vzdala naděje, že manžela ještě někdy uvidí. Cizinec – jmenoval se Mawler – mezitím několikrát zašel až k jejich obydlí, když se chtěl poohlédnout po svých zatoulaných vepřích. John i Jim mu je pomáhali hledat a on zase přenocoval ve Wellsově domě, protože toho večera, když se vracel, se spustil strašný liják a voda v říčce vysoko stoupla.

Pak už přicházel častěji, v ledačems paní Wellsové na farmě pomáhal, kde chlapci sami nestačili. Přiháněl jí zaběhlý dobytek, který našel venku v lesích, zpátky do ohrad, místo rozbitého tkalcovského stavu jí vyrobil nový, protože se uměl náramně ohánět sekyrou i dlátem. l chlapce tomu naučil. Johnovi daroval výborného psa „pomalého“ stopaře. Byla to zvláštní rasa, která se ani tam v lesích často nevyskytuje a kterou si Mawler přivedl s sebou z Texasu. Oba chlapci si cizince už dávno oblíbili.

Bylo tomu asi čtyři a půl roku od té doby, co Wells zmizel, když Betsy Wellsova a Bill Mawler jednou ráno přišli k smírčímu soudci Houstonovi a prohlásili, že chtějí uzavřít manželství.

Protože sousedé, a tedy i smírčí soudce o tom už dávno věděli, neviděl v tom nikdo v celé osadě nic mimořádného. Wells byl mrtev, to bylo jisté. Mr Houston, který sám kdysi žil na texaské hranici a tvrdil, že dobře zná tamější poměry, o tom už po prvním roce vůbec nepochyboval, A tak se Mr Mawler a Betsy Mawlerová ještě téhož odpoledne vrátili spolu na Mawlerovu farmu, jak se od té chvíle tomu místu začalo říkat. Za týden pak prodal Mawier svůj pozemek na druhé straně řeky i s dobytkem a hospodářským nářadím, zkrátka se vším všudy, jednomu Němci, který se teprve nedávno přistěhoval a chtěl se tu usadit. A pak se hned pustil do práce, aby tu novou, ale v posledních letech přece jen značně zanedbanou farmu uvedl zase do pořádku.

Bylo to na podzim. Mawler seděl odpoledne sám v chatě a vyřezával krumpolec, volský chomout, protože chtěl příští týden svážet dříví na stavbu nové udírny. John, kterému teď už bylo čtrnáct a byl věru urostlý chlapec, se vypravil hned ráno s puškou na medvěda, kterého za svítání vyslídil nedaleko stavení. Jim byl právě na „hodině psaní“. Nedávno se totiž v sousedství usadil nějaký Yankee a všechny, kteří o to stáli, učil v zimě psát. Betsy pak odjela ke své nejbližší sousedce paní Wilsonové. Nesla jí lék pro nemocné dítě.

Vtom se objevil osamělý jezdec, sledovaný starým šedivým psem. Sjížděl zvolna dolů s pahorků, které se zvedaly nad polem, jel podél ohrady a zastavil před domem, ale nezavolal na pozdrav. Kůň zařehtal, když došel k ohradě, a cizinec sesedl, sňal sedlo, položil ho na ohradu a chvíli si prohlížel malá, teprve nedávno proříznutá dvířka, prošel jimi a pomalu kráčel k domu. Pes si vůbec nevšímal dorážející smečky ohařů, vběhl napřed do světnice a lehl si do kouta po pravé straně krbu.

Když zaslechl štěkat psy, vstal Mawler od práce a stanul ve dveřích. Pes ho však vůbec nevzal na vědomí a proběhl kolem něho.

„Dobrý večer, cizinče!“ pozdravil svého hosta klidným, obvyklým způsobem, „pojďte dál a posaďte se.“

„Děkuji,“ řekl cizinec a vstoupil do domu. Rozhlédl se tu, a když nikoho jiného nespatřil, podíval se nad dveře, jako by tam chtěl odložit pušku. Tam už ale jedna visela, a tak postavil tu svou do kouta u krbu, přisunul si židli k ohni, přehodil si pravou nohu přes levou a klidně se díval do plamenů.

„To máte ale starého psa,“ řekl Mawler konečně.

„Tuze starý,“ odpověděl cizinec lakonicky. Sám nevypadal právě mladě, ale ani ne příliš sešle. Kolem hlavy měl ovázaný potrhaný pestrý šátek, zpod něhož vyčnívaly dlouhé černé vlasy. Ale kožená lovecká košile, kterou měl oblečenu na holém těle, byla nová. Kožené kalhoty podobně jako lovecká košile byly po stranách zdobeny třásněmi. Na nohou měl velmi ozdobně vypracované mokasíny z očazené kůže.

Mawler si ho pozorně prohlížel. Ten obličej mu připadal téměř známý, nedovedl se však upamatovat, kde ho jen mohl vidět. Vždyť tu v poslední době prošlo tolik lidí táhnoucích do indiánských území. Proslechlo se totiž, že vláda Spojených států chce znovu vykoupit území přidělené předtím Čoktavům a Čerokízům. Proto se sem houfně stěhovali ze Západu průkopníci a zálesáci počítající s tím, že dojde ke srážce s divokými kmeny. Chtěli být u toho, aby si zajistili předkupní právo na nějaký dobrý pozemek. Co záleželo těmto lidem na boji s rudokožci? Ten si už dávno přáli a celé roky záviděli Indiánům jejich dobrou půdu. Když se pak ukázalo, že zprávy byly smyšlené, vracela se většina těchto lidí zpátky do starých lovišť. Většinou to byly takové dobrodružné povahy jako tento cizinec a na život v pustině byli už odmalička zvyklí.

„Čí je tahle farma?“ zeptal se cizinec po dlouhé pauze a nohou posunul vypadlý kousek dřeva do středu ohniště, až vyšlehl jasný plamen.

„Moje,“ řekl Mawler a dal se znovu do vyřezávání volského chomoutu.

„A vaše jméno?“ zeptal se znovu cizinec a na hostitele se přitom ani nepodíval.

„Mawler.“

„Stará lady umřela?“ vyzvídal cizinec.

„Ne,“ odpověděl Mawler, ale přestal vyřezávat a zadíval se náhle na cizince upřeně a pozorně. Hodnou chvíli nikdo nepromluvil ani slovo. Konečně se zeptal Mawler:

„Odkud přicházíte?“

„Z Texasu.“

Mawler vyskočil ze židle a přistoupil k cizinci, který zůstával sedět bez hnutí. „A jmenujete se?“

„John Wells.“

„Čert aby to vzal!“ zvolal Mawler a dláto mu vypadlo z ruky.

V té chvíli vyrazili venku psi, kteří až dosud od dveří vrčeli na cizinče. Vracela se paní Mawlerová, doprovázena třemi ze svých vlastních ohařů. Seskočila ze sedla, hodila otěže přes ohradu a vstoupila do domu. „Dobrý den, Mawlere,“ řekla, „dobrý den, cizinče.“ Cizinec se k ní zvolna otočil. Podívala se na něho, upřeně a beze slova, s široce rozevřenýma očima. Chvíli tak stála tváří v tvář tomuto muži a nebyla s to promluvit slovo. Nakonec však vztáhla ruce, ale téměř jako bez vůle, a vykřikla úzkostně:

„Pro smilování – Johne – kde jsi byl tak dlouho?“

„Buď zdráva, Betsy,“ řekl John, pomalu se zdvihl ze židle a podával jí ruku, „jakpak se ti vede?“

„Johne, proč jen ses tak dlouho nevracel!“ opakovala paní, vrhla se mu na prsa a hlasitě vzlykala, „a taková léta jsi o sobě nedal ani slyšet.“

„Tohle je ošklivá historie, Wellsi,“ promluvil teď Mawler, když se vzchopil a vzpamatoval se z prvního překvapení. „Kde jste vězel celý ten čas?“

„V Texasu,“ řekl Wells a zavadil očima o Mawlera. „Tak žena se teď jmenuje Betsy Mawlerová, co?“

„Johne, kdybys věděl, co všechno jsem kvůli tobě vytrpěla!“ bědovala. „Povídali, že tě zajali a skalpovali Indiáni, že jsi padl do rukou Pauníům.“

Lehký pošklebek se objevil na Wellsových rtech, ale v okamžení zmizel. Neodpověděl ani slovo.

„Co dělají chlapci?“ zeptal se konečně a díval se přitom na ženu.

„Jsou zdrávi. Jim se musí každou chvíli vrátit,“ vzlykla paní v slzách.

„A jak dlouho už tu bydlíte, Mawlere?“

„Už přes půl roku.“

Wells hleděl několik vteřin do země. Potom tiše a nikterak zlostně odstrčil ženu, zamířil ke koutu, kde stála jeho puška, obrátil se ke dveřím a pomalu pokračoval: „Co se stalo, nedá se změnit. Mám na tom mnoho viny, i když ne tolik, jak si možná myslíte. Kdybych byl mohl přijít, nebyl bych tam tak dlouho zůstával. Promyslete si to spolu dneska večer, zítra se vrátím. V domě může zůstat jen jeden z nás, to jistě uznáte, Mawlere. Tak pojď, Krejčíku!“ Otočil se a chtěl odejít.

„Kam chceš jít, Johne?“ vykřikla žena zděšeně.

„Kam? K řece. Tam se utábořím a také budu o všem přemýšlet. Ráno se vrátím.“ Otočil se a vyšel z domu, sledován jen svým zřejmě naprosto nespokojeným psem, který se na Mawlera díval nevraživě. Venku se Wells však ještě zastavil a řekl: „Tabák tu máte?“

„Máme,“ řekl Mawler, „tuhle je celý svazek.“

„Děkuju. Vezmu si jen kousek, dlouho jsem nekouřil. A snad trochu mleté kávy?“ Rozčilením rozechvělá žena se obrátila do kouta a přispěchala s plechovkou mleté kávy. Wells vytáhl z nábojové brašny sáček, trochu kávy tam usypal, ukrojil si kousek tabáku, zbytek vrátil a klidně, jako přišel, prošel dvířky v plotě, nasedl a jel zvolna podél řeky zpátky do lesa.

Když přijel k řece, odsedlal koně, svázal mu přední nohy tak, aby mohl dělat jen drobné kroky, a pak ho pustil, aby si sám v lese našel pastvu. Potom si ustlal po loveckém způsobu, z větví si udělal přístřešek, aby byl kryt před noční rosou, z vyvrácené tenké borovice sloupal kůru, aby neležel na holé zemi, rozdělal pořádný oheň a lehl si k němu. Kousek sušeného masa hodil psovi, zbytek si položil ohřát do žhavého popela.

Ale usnout nemohl. Třikrát nebo čtyřikrát vstal, hodiny seděl u ohně a díval se do žhoucích uhlíků. Teprve k ránu si lehl, přetáhl si houni přes hlavu a tvrdě spal, dokud se slunce neprohrálo hustými větvemi až k jeho lůžku z kůry. Pak vstal, umyl se, obul si mokasíny, svinul přikrývku a vydal se hledat svého koně. Ale když zjistil, že jeho stopy vedou k domovu, vrátil se k tábořišti, vzal sedlo, uzdu a houni na ramena a vydal se po stopách vracejícího se zvířete.

Z domu mu vyběhli vstříc oba hoši. Zastavil se, srdečně jim potřásl rukou, dal jim nést sedlo a přikrývku a chvíli si přátelským, spokojeným pohledem oba zdravé a silné chlapce prohlížel. I pozemky a ohradu si důkladně a zkoumavě prohlédl. Všechno bylo udržováno v dobrém stavu. Ohrada dostala nové kůly, zdálo se, že stromy z pole jsou takřka odklizeny a že za jeho nepřítomnosti tu vyrostlo pár nových menších stavení.

„Vedlo se vám dobře celou tu dobu?“ ptal se chlapců a položil přitom ruku na hlavu mladšího. „A co ty, Johne, hodně jsi toho složil?“

„Moc, tatínku. A minulý podzim jsem dostal svého prvního medvěda.“

„Panečku, to začínáš brzy.“

„A já jsem už zastřelil jelena,“ řekl Jim.

„Tak? To už máš také pušku?“ ptal se Wells zjevně potěšen.

„Mám teď Johnovu,“ řekl Jim se zářícíma očima, „a Mr Mawler koupil Johnovi novou.“

„Zdá se, že Mr Mawler je řádný člověk?“

„Moc hodný,“ řekl John, „a taky pracovitý a maminku i nás měl rád.“

„Hm –“ uvažoval Wells a v zamyšlení kráčel k domu, u něhož stál už jiný osedlaný kůň s připevněnou přikrývkou. „Přijel někdo cizí?“ zeptal se chlapců a zůstal stát.

„Ne, to je kůň Mr Mawlera. Zůstaneš u nás?“ zeptal se Jim.

„Ještě nevím. Dlouho asi ne.“

„A Mr Mawler taky?“

„Mrzelo by tě, kdyby odešel?“ zeptal se Wells.

„Maminku taky. Včera večer moc plakala.“

Wells už se dětí nevyptával a šel s nimi rovnou k domu. Ve dveřích ho vítala Betsy, podala mu ruku, srdečně ji stiskla a řekla se slzami v očích:

„Ach Johne, kdybys byl tenkrát dal na mé prosby a nejezdil do Texasu! Že se tohle muselo stát, že se jen tohle muselo stát!“

„Mrzí tě, že jsem se vrátil?“ ptal se Wells.

„Jak můžeš takhle mluvit,“ vyčítavě řekla paní. Mawler stál u krbu oblečen, s kamašemi na nohou, také ostruhu si už připnul, právě tak, jako když sem přijel poprvé. Podal Wellsovi ruku a chtěl začít mluvit, ale Wells ho přerušil:

„Počkejte, Mawlere, nejdřív se nasnídáme. To už je dávno, co jsem měl naposled nohy na trnoži tohohle stolu, a třeba to bude hodně dlouho trvat, než se to zase stane. Ale teď dost o tom, promluvíme si později. Teď nám dej kávu, Betsy, uvařilas ji?“

Paní postavila jídlo a kávu na stůl a nalila oběma mužům. Wells byl při tom nejprve velmi vážný, ba zachmuřený. Ale během snídaně se jeho tvář zase rozjasnila, vysoko zdvihl obočí a řekl:

„Kdyby nás tu viděly sedět sousedky, to by byl poprask!“

„To bude řečí v celé osadě,“ vzdychla si paní.

„Jestli umíte mlčet, nemusí se o tom nikdo dovědět,“ řekl Wells suše.

„Na tom se už asi nedá nic změnit,“ řekl Mawler.

„Snad přece,“ namítl Wells a podal ženě šálek, aby mu ještě nalila.

„Opravdu tě zajali Indiáni?“ ptala se Betsy a úzkostným pohledem přejela jeho obličej, na němž objevila tři nebo čtyři čerstvé jizvy.

„Jen Kríkové, takový zbabělý pronárod,“ mručel lovec polohlasně a chlapci se tlačili k němu blíž a viseli mu očima na rtech. „To první jaro se mi ještě zpátky nechtělo, musel jsem přece nejdřív poznat, jak vypadá Texas v létě, když už jsem tam jednou byl. Zvěře tam bylo dost, a jak jsem procházel zemí křížem krážem a chtěl jsem se vrátit až na podzim, narazil jsem na tu zatracenou bandu rudokožců. Ti nedělají s osamělým lovcem žádné cavyky. Nejdřív mi ukradli koně, a když se pak pustili i do mne, zastřelil jsem tři nebo čtyři. Ale pak jsem i já dostal pár kulek do těla a ztratil jsem vědomí. Když jsem zas přišel k sobě, spoutali mě, přivázali na mezka a odvezli do svého ležení. Tam jsem se mohl trochu zotavit a už jsem si myslel, že mě ti lotři vezmou s sebou do teritoria. Tam bych snad našel příležitost k útěku. Ale oni si mě vlastně schovávali na slavnost. Ta měla být zanedlouho a já jsem měl na ní běhat okolo kůlu. Ale to jsem poznal až později.“

Je známo, že severoameričtí Indiáni mučili své zajatce někdy velmi krutě. Nejčastěji zajatce svlékli do naha a pět až šest stop dlouhým řemenem z bizoní kůže ho přivázali ke kůlu tak, aby mohl kolem něho běhat. Na zem pak nasypali žhavé uhlíky, zajatce bili a bodali zašpičatělými hořícími holemi a za jásotu diváků ho honili tak dlouho, až utrpení podlehl. Nenávist západních Američanů vůči Indiánům byla vyvolávána jednak tímto mučením, ale ještě častěji zákeřnými útoky divochů. Ti když obklíčili některou o samotě ležící chatu, nešetřili žen ani dětí a povraždili všechny. Že k tomu byli drážděni Američany, kteří je neustále vyháněli z jejich lovišť a zatlačovali od hrobů jejich otců, o to se tito pionýři nestarali. Ale v posledních desetiletích tyto útoky Indiánů přestaly. Black Hawk byl poslední náčelník, který vedl své válečníky proti bělochům, a jen ve Skalistých horách a v dalekých, pustých prériích na západ od indiánského teritoria hrozily osamělým lovcům nebo traperům hrůzy a nebezpečí takovéhoto boje. Ale běloši si často nepočínali o mnoho lépe, přinejmenším skalpovali své zabité rudé nepřátele právě tak dobře jako Indiáni.

Wells pokračoval: „Den před slavností uspořádali něco jako slavnostní předvečer. Přivázali mě venku před táborem ke stromu a –“ stiskl zuby tak pevně, až zaskřípěly, „vydali mě ženám, dětem a stařenám, aby mě bičovaly a bodaly hořícími klacky. A ti rudí lotři stáli u toho a mohli se rozsypat smíchem. Mor na ně! Ale vrátil jsem jim to. V noci se mi podařilo z tábora uprchnout. Běžel jsem, plný popálenin, bez pušky, až do lesa. Jen tuhle Krejčík běžel se mnou, po celý čas mě nespustil z očí. Ti rudí psi mi byli v patách a nakonec by mě jistě chytili, kdybych se byl naštěstí nesetkal se skupinou bílých lovců, kteří měli namířeno do Santa Fe. Před nimi Indiáni couvli. Ale já jsem přísahal, že dřív nesložím medvěda, dokud mi nebude u pasu viset skalp toho náčelníka, co mě vydal na posměch ženám. A když se lovci dověděli, jak se mnou ti divoši zacházeli – má kůže o tom vyprávěla líp, než bych to uměl sám –, dali mi šaty, pušku a nůž a ještě téže noci jsme napadli indiánský tábor.

Kolik jsme těch psů zastřelili, už ani nevím, ale náčelník mezi nimi nebyl. Domů jsem tedy nesměl, dokud jsem nesplnil přísahu. Lovci se ubírali dál, ale já jsem se pustil do nejbližší, asi padesát mil odtamtud ležící osady, abych se nejdřív pořádně uzdravil. A pak jsem nemohl dlouho ten kmen najít. Snad to byla vůle mého nešťastného osudu. Tak jsem se tři roky plahočil stepí, pořád těm lotrům v patách. Tři roky měli medvědi ode mne pokoj, Krejčíkovi na zlost. Pokaždé když jsem se k těm huňáčům přiblížil na dostřel, pálila mě přísaha v duši jako oheň. Co jsem přitom vystál, jakým nebezpečím jsem ušel, a přece jsem je musel znovu a znovu vyhledávat, o tom kdybych měl vyprávět, trvalo by to celou zimu. Ale nepolevil jsem, až mi asi před pěti měsíci ten rudý chlapík vběhl do rány.“

„A dostal jste ho?“ zvolal Mawler, který s napětím sledoval vyprávění. Wells na to nic neodpověděl, jen rozhrnul košili. Jeho žena si zděšeně zakryla dlaněmi obličej, jakmile rozeznala na opasku vedle nože strašlivou temnou trofej.

„A jen proto jsi mohl nechat ženu a děti tak dlouho samotné?“ zavyčítala.

„Myslím, že na jeho místě bych nejednal jinak,“ řekl Mawler temně. „Zatracené rudé bestie-! Takhle mučit muže! Vždyť ani ten ničemný jaguár, ani vlk takhle netrápí svou kořist. U mě mají také ještě starý vroubek.“

„To mohu vyřídit za vás,“ nabídl se Wells, odstrčil talíř a vstal od stolu. „Všechno jsem si promyslel, Mawlere. Prohlížel jsem si ohradu a pole a na cestě od řeky jsem se na vás vyptával dětí a – ale to sem nepatří. To, co jsem se dověděl, mě přesvědčilo, že jste pořádný a pracovitý člověk. Dohlížel jste na farmu i na dům, staral jste se o rodinu a přivykl jste jí. Já sám aspoň cítím, že jsem vůči své ženě nejednal tak, jak se sluší na manžela, který jí před smírčím soudcem jednou slíbil, že s ní setrvá v radosti i v žalosti. Je jí teď u vás dobře a i děti jsou s vámi spokojeny. A já – to se ví, při návratu jsem si to představoval trochu jinak – ale i tohle je v pořádku – já už sem nepatřím. Pro lidi z Fourche la fave jsem umřel, tak ať jsem mrtev i pro vás. Zůstaňte tu, Mawlere, zacházejte s Betsy a s dětmi dobře a – ale k čemu ještě slova?“ přerušil se náhle. „Bůh tě opatruj, Betsy – good bye, Johne, sbohem, Jime. Divte se dobře a poslouchejte svého nového otce tak, jako jste dřív poslouchali mne. Pojď, Krejčíku, my dva zas vyrazíme.“

Během těchto slov zůstával jeho obličej chladný a nehybný. Ani sval se mu v něm nepohnul, ani řasa, ale zmizela z něho i poslední krůpěj krve. Mawler ho přitom upřeně pozoroval a viděl, jak se v něm všechno vzpíná a vře. Když se mu však žena vrhla na prsa a prosila ho, aby ji znovu neopouštěl, aby takhle neodcházel od dětí, a když ji Wells jemně, ale rozhodně od sebe odstrčil a sáhl po pušce, zastoupil mu Mawler cestu ke dveřím a řekl přátelsky, ale odhodlaně:

„Počkejte, Wellsi, z toho nebude nic. I já jsem o všem dneska v noci přemýšlel, dospěl jsem k pevnému rozhodnutí a nic mě od něho neodvrátí. I já jsem složil přísahu, právě tak jako tenkrát vy vůči tomu rudému lumpovi, a i já ji chci dodržet.“

Pokračoval po dlouhé pauze, zatímco ostatní se na něho s očekáváním dívali. Jeho hlas zněl těžce a chraptivě, mluvil jen s přemáháním. Ale během řeči se mu ulevovalo, až nabyl jeho obličej sice odhodlaného, ale zcela přátelského výrazu. „Takhle to nemůže zůstat, to všichni uznáváme. Cítil jsem se tu s vaší Betsy i s chlapci šťasten. Nemohli jsme si přece myslit nic jiného, než že vás opravdu potkalo neštěstí. Ale musel bych si připadat teď jako ničema, kdybych věděl, že mou vinou jste teď daleko od místa, které je podle božího i lidského zákona vašim domovem. A pokud do toho mohu ještě zasáhnout – také jím zůstane.“

„Nemáte pravdu, Mawlere,“ přerušil ho Wells.

„Nechte mě domluvit,“ řekl však Mawler pevně a určitě. „Vy, Wellsi, máte na farmu i na ženu starší právo, jestli to bylo správné, že jste byl tak dlouho z domova, to si srovnejte se svým svědomím a se svou ženou. Ale já už nechci stát mezi vámi. A chraň bůh, abych vás dokonce znovu vyháněl do světa. Co by si jednou o mně pomyslely děti, až dospějí? Tak se mějte dobře, good bye, Betsy!“ řekl, podal ženě ruku a pevně a srdečně jí potřásl. A vypadalo to skoro, jako by se tomu drsnému muži draly do očí slzy. „Děkuji vám za ty šťastné dny, které jsem tu s vámi prožil.“ Pak se obrátil rychle k chlapcům: „Good bye, hoši, buďte hodní a dělejte mamince radost. Buďte zdráv, Wellsi – a už ani slovo. Nemůžete mě přece zdržovat, musíte si vážit přísahy druhých právě tak jako své vlastní. A teď – sbohem.“

Chopil se sekyry s chráněným ostřím, opřené v koutě vedle dveří, a zavěsil si ji k opasku, hodil si pušku přes rameno, rychle se obrátil a vyšel z domu. Spěchal po úzkém dvorku, odvázal koně, vyskočil do sedla, zavolal na psy a za několik vteřin zněl klapot podkov vzhůru po silnici.

Ještě jednou se ohlédl a zadíval se zpátky. Betsy stála ve dveřích, ale pro slzy ho už dlouho nemohla vidět. Vzápětí zmizel v ohbí silnice za hustými stromy.

A Wells?

Když Mawler opustil dům, zůstal chvíli tiše a bez hnutí stát na místě s očima pevně a přemýšlivě upřenýma na plačící ženu. Pak vzal svou pušku, dosud opřenou v rohu světnice, a pověsil ji zas na staré místo na kolíky nad dveřmi. Vedle ní zavěsil brašnu na střelivo a růžek na prach. Pak vyndal sídlo a několik tenkých proužků kůže, zul si levý mokasín a posadil se u krbu, aby na kůži něco poopravil. O tom, co se odehrálo, se už nezmínil ani slovem. Potom šel po své obvyklé práci, jako kdyby byl opustil farmu jen na pár dní, jak to míval ve zvyku, a jako by při návratu našel všechno takové jako vždycky. Se stejným klidem by se byl také vrátil do Texasu. A sousedé? Čtrnáct dní se v celém kraji nemluvilo o ni čem jiném než o Wellsově objevení a Mawlerově zmizení. Někdo dokonce tvrdil, že Wells Mawlera zastřelil a zakopal v zahradě za domem. Ale někteří z osadníků potkali toho rána odjíždějícího Mawlera nahoře u řeky, a tak tohle obvinění vyvrátili. Přímo Wellse se na to nikdo neptal. Také by na takovou otázku nikomu neodpověděl.

Po roce k němu přišel jeden ze sousedů, říkal, že má v úmyslu vystěhovat se do Texasu, a prosil Wellse o radu. Jediné, co mu Wells na to odpověděl, bylo:

„Jděte mi s Texasem k čertu!“

v bizoní kůži

Na sklonku podzimu někdy kolem roku 1830 sestupovala malá skupina lovců z Ozarských hor v Severní Americe do západní nížiny, kde chtěli lovit bizony. Přijeli z východu s velikými nadějemi, ale v horách bylo zvěře žalostně málo. Byli tam ovšem ještě medvědi a jejich stopy nacházeli v lese na mnoha místech, ale lov na ně se ukázal příliš namáhavý a se svými koňmi při něm pořídili buď málo, nebo vůbec nic. Hory byly příliš strmé a vysoké. Na jeleny narazili jen zřídka; nanejvýš tu a tam zastřelili divokého krocana, aby se vůbec nějak protloukli.

Kvůli tomu však tu dlouhou cestu na západ nepodnikli, a tak se po několika namáhavých týdnech jednomyslně rozhodli vydat se do indiánského teritoria a poohlédnout se, jestli by tam nepořídili lépe.

Toto loviště náleželo indiánskému kmeni Arapahů a vědělo se, že domorodci neradi vidí potloukat se ve svém revíru bílé lovce. Vždyť s nimi také běloši vždycky zacházeli hanebně. Ale naši lovci věřili, že už se jim nějak vyhnou. Prérie byla dost velká, a tak doufali, že svého cíle dosáhnou bez nehody. Kdyby jim Indiáni přece jen přišli do cesty, nu co? Bylo jich pět, dobře ozbrojených mužů s dlouhými puškami a těžkými loveckými noži, a nemuseli se tedy o svou kůži bát.

Podzim už přece jen značně pokročil, ale to nádherné, obdivuhodně krásné počasí, které právě v tomto světadílu vydrží až dlouho do zimy a kterému se tu svérázně říká indiánské léto, rozprostřelo nad rovinou svou modrou oblohu a lovci si slibovali dobrou pohodu. Dříve než dorazili do vlastní prérie, ještě vlastně předhůří nebo ve výběžcích Ozarských hor, přišli k usedlosti starého Němce, který se tu zabýval hlavně chovem dobytka a vinařstvím. Pěstoval zvláštní druh bílé révy. Dařilo se jí právě na tomto jediném místě z celé Severní Ameriky a on si od ní sliboval v budoucnosti obzvlášť dobrý výnos. Staroch je přijal pohostinně, ale potřásal povážlivě hlavou, když slyšel, že chtějí do indiánského území. Tam je prý totiž jednak velmi málo zvěře, protože Indiáni loví celé dny, a potom Arapahové mají prý právě teď na bělochy zvlášť spadeno. Před nějakým časem několik Arapahů lovilo ve státě Missouri, ale tamní usedlíci je vyhnali, a dvěma prý dokonce vzali pušky. Když tedy teď Indiáni objeví bělocha na svém území, jistě uplatní zákon pomsty, o to by se Němec vsadil, třeba deset ku jedné.

To se zdálo možné, dokonce pravděpodobné, ale nebyl to ještě dostatečný důvod, aby to pět statných lovců odradilo od chystaného podniku. Ublížit jim přece Indiáni nesmějí – tak se aspoň utěšovali – a proti všemu ostatnímu se už ochrání sami, jen když bude zvěř, jen když potkají stádo bizonů a lov se vydaří.

A tak také příštího dne s hlukem a smíchem osedlali koně a vesele ujížděli rovnou do zdejší překrásné krajiny.

Tahle část Ameriky, kam skuteční osídlenci tehda vlastně vůbec nevkročili, nejen proto, že jim ležela daleko z cesty, ale také proto, že přes pohoří nebylo pořádné spojení, byla ve skutečnosti jednou z nejkrásnějších z celé země. Tam, kde se hory svažovaly do údolí, mohl si člověk skutečně často myslit, že spíš umění než příroda tu roztrousilo tak malebně po nízkých kopcích palouky i stinné háje. Jeli jakoby obrovským parkem založeným lidskou rukou. Protékaly jím nádherné potoky a vzduchem poletovala čilá hejna perroketů, papoušků, kteří se vyskytují i dále na severu.

Ale po zvěři ani potuchy. Ani jediný jelen jim nezkřížil za celou tu dlouhou jízdu cestu a ani jednou nenašli nějaké stopy, snad kromě stop lišáka, který tu slídil v sousedství. To se však dalo snadno vysvětlit, protože právě tímto krajem, který bezprostředně sousedil s indiánským územím, a dokonce k němu zčásti patřil, příliš často projížděli a pátrali v něm jak běloši, tak Indiáni, takže se tam zvěř nemohla v klidu zotavit. Dříve ano, to tu žili bizoni i jeleni wapiti ve velkých stádech a musel to být báječný lov v těch nádherných lesích a pastvinách. To však už bylo nenávratně pryč a nádherná zvířata bohatou divočinu opustila. Proto se tu naši lovci ani příliš dlouho nezdržovali, ale rychle ujížděli, aby se brzy dostali na výhodnější místa. Teď však také opustili cesty užívané často Indiány a bílými obchodníky, aby se nesetkali s rudochy, dřív než to vůbec bude nutné. Proto zahnuli doleva do jiného údolí a dali se jím dále na jihozápad, až konečně spatřili před sebou prérii, která se táhla k západu k úpatí Skalistých hor a kde už nebylo vidět žádný osamělý pahorek. Tu a tam ovšem rostlo křoví. I malé háje ležely roztroušeny kolem, ale jen jako ostrovy v nekonečném moři, kterému se prérie podobala. Vždyť vysoká tráva se vlnila ve větru jako širé moře.

Od té chvíle byla jejich jízda napínavá, protože se museli dívat nejen po zvěři, ale i po Indiánech. Všude tu naráželi na jejich stezky vedoucí do stepi. K večeru dokonce mohli z jednoho trochu vyvýšeného místa rozeznat indiánskou vesnici, z níž jim zářily vstříc ohně planoucí před stany. Protože nevěděli, jakého přijetí by se jim dostalo, dali přednost tomu, že potichu zajeli do malé houštiny, kterou viděli před sebou po levé straně. Pod její ochranou si mohli také rozdělat oheň a utábořit se, aniž se vystavovali nebezpečí, že je Indiáni objeví a napadnou.

Na vaření ovšem neměli nic, protože jejich jedinou stravou bylo sušené maso, které si přivezli zabalené ve vlněných přikrývkách. Ostatně se tu nezastavili nadlouho, a protože měsíc jasně svítil, vyrazili zase brzy po půlnoci, sotva se jejich koně napásli a trochu si odpočinuli. Indiánskou vesnici nechali brzy daleko za sebou.

Tak projížděli územím Arapahů křížem krážem, nepotkali jediného Indiána a nemuseli se ani bát, že se s nimi střetnou ve volné prérii.

Ostatně i tady našli strašně málo zvěře. Domorodci totiž žili jen z lovu a celý rok se potloukali venku, neuznávali žádnou dobu hájení a stříleli všechno, co jim přišlo do rány. K večeru se lovci spokojili kolouchem, kterého jeden z nich složil. Jinak by museli jít spát hladoví. Prozřetelně upekli i to, co nemohli hned sníst, aby měli zásoby na zítřek. A opravdu je nutně potřebovali, protože toho dne nepadl ani jediný výstřel. Zato našli stopy jednotlivých bizonů. Teď byla vhodná doba k lovu na tato zvířata. Na podzim totiž táhne hlavní proud bizonů v nesčetných stádech od severu k jihu, do tepleji položených prérií, a přitom se malé skupiny a někdy i jednotlivé kusy zatoulají stranou. Kdyby takový tah potkali, pak si mohli být dobrým lovem jisti.

Samozřejmě také Indiáni se v době lovu stahovali dál do prérie a jednotlivé divoké tlupy, jako například Čejenové, provázely bizoní stáda po celý rok a své stany rozbíjely jen tam, kde se tato mohutná zvířata usazovala buď k letnímu, nebo zimnímu pobytu. To však Američanům nedělalo starosti. Nebezpečí, které jim hrozilo, snad ani netušili, a jestliže ano, pak na ně nedbali a pouštěli se do prérie dál a dál.

Pátého dne to s nimi vypadalo povážlivě, protože už minulého rána snědli poslední zásoby a od té chvíle neměli sousta v ústech. Přitom se step zdála úplně bez zvěře. Tu a tam ovšem viděli antilopy v celých stádech, ale vždycky se ukázalo nemožné připlížit se k nim, tak plachá to byla zvířata. Už začínali vážně uvažovat, zda by nebylo na čase pomýšlet na návrat. Ale měli hlavu tak plnou lovu, že se dostali na západ dále, než zpočátku zamýšleli; dokonce ani nevěděli, jak daleko jsou od lovišť nepřátelských Indiánů, a setkat se s nimi bylo na pováženou.

Po krátké poradě se konečně shodli na tom, že se nebudou držet dosavadního směru, protože tady žádná zvěř nebyla, ale že pojedou aspoň kousek na jih a pak se dají na východ. Jestliže by se později setkali s Indiány, pak to budou daleko přátelštější Čoktové a Čerokízové a těch se už tolik nebáli.

Poradou se také dlouho nezdržovali, protože je trápil hlad, a kam až oko dohlédlo, nikde to nevypadalo na to, že by dneska sehnali něco k obědu. Směr, kterým se teď pustili, nepřinesl žádnou změnu ve scenérii. Kolem nich až k obzoru se táhla divoká rovina bez stromů; řídili se jen podle slunce, aby se neodchýlili od určeného směru.

Počasí bylo stále jasné a nebe docela čisté, ale vítr se trochu stočil a vál teď od severozápadu. Citelně se ochladilo a toho rána ležela na prérii dokonce lehká jinovatka.

Tiše a v mrzutém mlčení ujížděli kupředu, každý z nich byl zaměstnán svými ne právě radostnými myšlenkami a nevrle si pobroukával právě tolikrát, kolikrát mu nahlas zakručelo v žaludku. Nejstarší z nich, Konwell, zastavil najednou koně, ukázal dopředu a řekl:

„Co je to vlastně tamhle před námi? – Ten tmavý bod myslím, nahoře na té výšině.“

„Co by to bylo,“ bručel Rawhns, který jel vedle něho, „nějaké spálené křoví – jako to, co jsme včera jeli kolem.“

„Ale já bych chtěl přísahat,“ řekl znovu Konwell, „že se tam něco hýbe. Pojedeme přece jen opatrněji. Možná že je tam jelen.“

„To by bylo něco,“ vzdychal Turner, malý tlouštík, který si až dosud nejvíc stěžoval na hlad a proklínal tenhle lov. „Já už to opravdu dlouho nevydržím, řemen jsem si už utáhl tak, že musím vypadat jako vosa.“

„Pěkná vosa,“ bručel Connor, který také přispěchal a pozorně se díval k označenému místu; „snad čmelák, to by ti spíš sedělo. Ale bože,“ vykřikl náhle. „Konwell má pravdu, tam se skutečně něco hýbe – to není žádné křoví.“

„To jsou bizoni, u všech všudy,“ volal Brinks, pátý lovec. „Bizoni! Zastavili se tam na pastvu. Podívejte se, jeden vstal. Ty bestie nás přece nemohly zvětřit!“

„Teď se rozbíhají! Jsou to bizoni,“ křičel teď už i Konwell, „malé stádo, tak deset až dvanáct kusů. Ti nás sotva mohli zvětřit, i když vítr není právě příznivý. Mládenci, teď to znamená být opatrní, protože když je předčasně vyplašíme, můžeme jít dnes večer spát s prázdným žaludkem. Nezbývalo by nám pak nic jiného než porazit jednoho z koní.“

„To jsme mohli mít doma pohodlnější,“ bručel Turner. „Ale ty potvory nás opravdu větří – už vstávají všichni, a jakmile se hneme z místa, vezmou do zaječích.“

„Tomu nevěřím,“ řekl Konwell. „Pravděpodobně od rána odpočívají a teď vstali, aby se znovu napásli.“

„To kdybychom mohli říct sami o sobě,“ naříkal Turner; „ale jedno je jisté: Jestli tu budeme otálet, nedostaneme žádný z těch parádních bifteků, co tam nahoře pobíhají. Já si myslím, že čím dřív se do toho dáme, tím líp.“

Konwell mezitím přelétl očima terén a zdviženým prstem označil přesné stanoviště zvěře. Zdálo se, že má už promyšlený plán. A protože on jediný ze všech už byl na lovu bizonů, rozumělo se samo sebou, že převezme velení.

„Vy, Turnere a Brinksi, se držte vpravo,“ řekl, „asi tak, abyste dostali slunce na levé třmeny. Nepostupujte moc rychle, protože se ke stádu musíte přibližovat po větru, takže vás možná zpozorují. Jestli ano, tak uhněte ještě.víc k západu, jako byste je chtěli zdaleka obejít. My tři je mezitím v oblouku objedeme, co jen koně stačí, a pokusíme se dostat k nim blíž. Až budeme ve správné vzdálenosti, nebo kdyby se sami dali na útěk, tak na ně vyrazíme. Pak už se musí ukázat, kdo je rychlejší. Ostatně kdybyste viděli, že utíkají, tak se také nezdržujte a pokuste se jim odříznout cestu.“

„Já bych chtěl, abych si mohl raději odříznout kousek“ žebírek, to by mi bylo milejší,“ brumlal Turner; „ale pro mne za mne, naši koně se aspoň pořádně proběhnou. Vždyť já snad už nevážím ani osmdesát liber.“

„Tak to tedy lžeš jako čert,“ smál se Rawlins, ale Konwell volal:

„Kupředu, chlapci! Nesmíme už ztratit ani chvilku. Máte pušky v pořádku?“

„No, to si myslím.“

„Dobře – a nestřílet ukvapeně, protože každá kulka musí sedět, jinak nás večer čeká jen koňské maso.“

„Na tom sedíme už teď,“ volal Turner. Brinks nasadil tiž koni ostruhy a malý nabručený chlapík si musel pospíšit, aby ho dohonil.

Teď začal opravdový lov, protože muži to skutečně odhadli správně. Byla to jedna z těch osamělých skupin, které se oddělují od velkých stád nebo jsou odříznuty a daleko zahnány tlupou Indiánů. Zdálo se, že zvířata nemají o hrozícím nebezpečí ani tušení, protože se klidně pásla na zvlněné vyvýšenině v prérii a docela nic nedbala na to, co se dělo kousek od nich.

Najednou k nim vítr zanesl cizí pach. To Turner a Brinks přijeli na místo, odkud vál vítr přímo ke zvěři. Rychle a pátravě zvedli bizoni mohutné hlavy, aby zavětřili naplno. To však netrvalo dlouho. Jejich ostrý čich brzy rozeznal hrozící nebezpečí, a protože se nechtěli vracet tam, odkud přiběhli, směřovali totiž na jih, pokusili se vyrazit jihovýchodním směrem.

Odtud se však přibližovali číhající lovci, a když konečně zpozorovali i ty, bylo už pozdě uniknout, jejich rychlým koním.

Rawlins a Connor chtěli hned proti nim vyrazit; Konwell je však ještě zdržoval, a teprve když si byl jist, že se už víc přiblížit nemohou, dal znamení: „Teď kupředu!“ Nasadili ostruhy, vyrazili kupředu a začala štvanice, které se živě zúčastnili i koně.

Je totiž podivuhodné, jak se starý lovecký kůň velmi podílí na pronásledování zvěře, a to nejen když ji má před očima, ale dokonce i uvnitř lesa, když se řídí jen podle štěkotu psů. Pak koně sami odříznou pronásledované zvěři cestu, jakmile zpozorují, že jim obloukem uniká. Lovec se vlastně o vedení koně ani nemusí starat.

Tím spíše tady, kde mohli jasně rozeznat mohutné postavy prchajících bizonů, pustili lovci klidně koním uzdu a mohli se zabývat jen a jen zbraní, dlouhou puškou.

Takový bizon vypadá sice neohrabaně, ale utíkat umí, protože jednak jeho vlastní váha, když se jednou dá do pohybu, jednak jeho dlouhé tělo ho ženou kupředu. Ale koně přece jen stádo doháněli, a čím blíže přijížděli, tím horlivější byli v pronásledování, takže jezdci už je opravdu nemuseli ani pobízet. Konwellův starý lovecký kůň si vedl zvlášť dobře a brzy předběhl ostatní o poloviční dostřel.

Štvaná zvířata se v tísni obrátila teď víc k jihozápadu, až zjistila, že i tímto směrem jim chtějí druzí dva lovci odříznout cestu. Změnou směru se však pronásledovatelé semkli ještě těsněji. Zvlášť Konwell se mezitím dostal tak blízko, že už mohl na stádo vypálit. Zatím však nebyl s to, aby koni přitáhl uzdu, a nechtěl vypálit jen tak nazdařbůh, dokud nebylo možno znovu nabít. To ne, musel zasáhnout jistě. Ale aby měl tuhle jistotu, musel se dostat až do bezprostřední blízkosti zvěře. Ostatně věděl ze zkušenosti, že by mu nic nepomohlo, kdyby zvířatům odřízli cestu. Od směru, kterým se teď bizoni dali, je nemohlo nic odstrašit. Naopak, všechno, co by jim přišlo do cesty, by zašlapali do země. Mohl jen ujíždět podél nich, protože jednotlivé zvíře nikdy nepomyslí na to, aby se obrátilo proti němu. Zamířil s koněm na pravou stranu skupiny, aby se mu doleva pohodlněji střílelo, a teď byl bizonům tak blízko, že to z dálky vypadalo, jako by skočil přímo doprostřed stáda.

Vhodnější okamžik ke střelbě by už nenašel; pustil uzdu, oběma rukama zvedl dlouhou pušku, naklonil se k nejbližšímu bizonu, statnému býku, zamířil, pokud mu to rychlý pohyb dovoloval, a pevnou rukou vpálil své oběti ránu do těla, trochu níže, těsně pod plec.

Při výstřelu se samozřejmě zvířata ulekaně semkla dohromady a bezděky se drala trochu víc doleva, jinak však zachovávala svůj směr, a dokonce ani postřelené zvíře několik minut nepolevilo v rychlosti. To však dlouho netrvalo, kulka působila rychle, a prvním příznakem zásahu bylo, že zvíře odbočilo a opustilo skupinu.

Konwell se teď pokusil strhnout koně stranou, protože s prázdnou hlavní mu pronásledování nebylo nic platné. Zdálo se však, že jeho hnědák měl k tomu pramálo chuti, a jakmile viděl, že poraněný bizon ochabuje, pronásledoval ho, ať už jeho pán chtěl nebo ne.

Postřelené zvíře však přijímalo tento doprovod s nelibostí. Jistě cítilo, že ho síly opouštějí a že už nemůže nepříteli uniknout. Ale nechtělo se vzdát bez boje. Najednou se bizon obrátil přímo proti jezdci s celou zlobou své vzdorovité povahy, sklonil mohutnou chlupatou hlavu a řítil se přímo na koně. Konwell se nyní ze všech sil snažil postřelenému bizonu uniknout, ale nedařilo se mu to. Tu však nahlédl jeho zdatný kůň, že je lépe uhnout dorážejícímu nepříteli z cesty, otočil se na zadních a dostal se i s jezdcem bezpečí.

Mezitím přijeli už i Turner a Brinks z jedné a Rawlins Connor z druhé strany. Zbylým stádem se příliš nezdržovali. Teď už si mohlo běžet, jen když se jim podařilo ulovit aspoň jeden kus. Vypálili z pušek na bizona, který vzdorně stál a očekával je se skloněnou hlavou. Ale zvíře, odevzdané svému osudu, mělo už první kulky dost. když se ještě nějakou dobu drželo na nohou, nebylo už schopné uprchnout nebo klást odpor; vyrazilo jen matný temný řev, pak se zhroutilo k zemi a už nevstalo.

Zatím zmizel zbytek stáda daleko za obzorem.

Při pronásledování zvířete se přiblížili k malé strži. Když Turner a Brinks dojeli až k jejímu vysokému břehu, objevili tu nízké křoví. Brinks tam také hned sám zajel, aby si místo blíže prohlédl, a brzy se vrátil s radostnou zprávou, že je tam nejen dost dříví, aby si mohli upéct maso, ale dokonce i voda. Prosakoval tam malý pramínek, takže mohli snadno noži vyhloubit jamku, kde by se ta čistá voda nadržela. Bylo to nejméně tři sta kroků od místa, kde ležel zastřelený bizon. Dopravit celé obrovské zvíře, a k tomu ještě na uštvaných koních, až tam, to by bylo jistě spojeno s velkými obtížemi. Dokonce i muži sami se cítili velmi unaveni a také hladoví. Poslali Turnéra, aby jel napřed, vyhledal vhodné tábořiště a rozdělal oheň, a sami se pustili do zpracování zvířete. Kůži zatím nestahovali a masa odřízli jen tolik, kolik ho potřebovali k vydatnému obědu.

Při plnění určeného úkolu dokázal Turner svou obratnost. Když muži přinesli maso, hořel už pořádný oheň. Místo, kde ho Turner rozdělal, bylo vhodné i proto, že tu mohli nechat napást se koně a nemuseli se vydávat v nebezpečí, že je někdo na volné prérii vyslídí. Dokonce ani zář ohně nemohla být přes okolní svahy vidět, jenom teď ve dne museli riskovat nebezpečí, že by je Indiánům mohl prozradit stoupající kouř. Ale už se nedalo nic dělat. Hlad je už trápil tolik, že v té chvíli nemysleli na nic jiného než jak se nasytit. S opravdovou chtivostí číhali na kusy masa nad ohněm a rvali a hltali je ještě polosyrové.

My doma se stěží umíme vmyslet do situace takového chudáka lovce, který se tam v divočině plahočí sám a sám: a je odkázán jen na pušku, aby se udržel při životě. Obklopen nebezpečím se prodírá pustinou, a co má nakonec za odměnu? Kus masa, to je jeho jediné občerstvení. S jakou radostí však tenhle drobný požitek vítá! Člověk se tam naučí skromnosti. Pozná, jak málo vlastně potřebuje a jak mnoho často chce. Širá step nebo ponurý les jsou jeho jediným útočištěm v noci, snad ještě vlněná přikrývka, do níž se zabalí. Pramen uhasí žízeň, kus zvěřiny zažene hlad. Nic jiného nezná, nežádá. Jen vzrušení z lovu ho odškodňuje za všechno to, co zanechal v osadách nebo ve velkých městech.

Lovcům přišel oheň vhod nejen k tomu, aby upekli maso, ale také aby se u něho ohřáli, protože po prérii teď foukal ledový severozápadní vítr. Při štvanici jim ovšem bylo horko, teď však je začínalo mrazit, a zvlášť Turner měl chuť navršit pořádnou hranici. Jenže Konwell to nedovolil, dokonce jakmile se nasytili, rozmetal oheň a z větší části ho uhasil, protože vystupující hustý kouř by jim mohl být mnohem nebezpečnější než chladno. Ostatně tak veliká zima ještě nebyla.

Ujišťoval je, že po setmění nebude proti pořádnému ohni nic namítat, ale teď si ho musí odepřít, aby nepřilákali tlupy Indiánů potulujících se okolo. Kouř je totiž možno v prérii zpozorovat na zvlášť velkou vzdálenost. Oheň sám však byl kryt okolní vyvýšeninou a v noci, nebo spíše k ránu by se mohli podruhé najíst, aby za svítání mohli nastoupit cestu k osídleným krajům. Svého cíle – složit bizona – teď konečně už dosáhli.

Bylo však stále chladněji. Aby ochránili příliš uhřáté koně před ostrým větrem, museli přes ně přehodit své přikrývky, dokud zvířata aspoň trochu nevychladnou. Mezitím se lovci pokoušeli upravit si na noc tábořiště, jak to jen nejlíp šlo. Shrabali všechno listí kolem, natrhali chomáče trávy, jen aby si trochu měkčeji ustlali. Stejnou práci dalo i donést dostatek dřeva, aby mohli udržovat oheň celou noc. Nebyl tam totiž vlastně ani jeden pořádný strom, který by mohli porazit. Všude bylo jen roští a chrastí, které sice brzy vzplane, ale právě tak brzy shoří. Udělat se to však muselo, a tak se pustili do práce. Turnéra zatím pověřili, aby přinesl maso ze zastřeleného bizona, a zvlášť pár silných morkových kostí, které se později upečou na žhavých uhlících.

Turner se s tím však nespokojil, ale začal zároveň bizona stahovat z kůže. Musel ho ovšem rozčtvrtit, aby mohl mohutným tělem vůbec pohnout. Ale aspoň se při tom zahřál a ještě před soumrakem s tím byl šťastně hotov.

On sám byl při tom na trochu vyšším místě než ostatní, takže měl po prérii lepší rozhled. A jak už to u lovce zcela bezděčně bývá, zvedal často oči od práce k dalekému obzoru, který ho obklopoval jako moře. Ani nevěřil, že by mohl spatřit něco neobvyklého, bylo to spíš jen ze starého zvyku. Přece však i každý pták v povětří upoutával jeho pozornost, a žádný cizí předmět nemohl přehlédnout.

Step však ležela tichá a jako po vymření. Několikrát mu sice přeletěl nad hlavou některý z malých prérijních sokolů, který patrně větřil pach krve, ale jinak nebylo na celé planině ani živáčka.

Co však bylo tohle? Tam vzadu, právě proti jasněji osvětlenému večernímu nebi se odrážely tmavé body, které, jak se zdálo, se držely směrem k severu. Třeba to byli zase bizoni? Ale ne, ti by v této roční době netáhli směrem k chladnějším krajům. – Snad jeleni? – Ale tak početné stádo ještě v životě neviděl. – Indiáni? – K čertu, kdyby to byli skutečně Indiáni a objevili by jejich tábořiště, pak by jim asi bylo pořádně horko, protože sotva mohli doufat, že se takové přesile ubrání.

Turner popadl tolik kusů masa, kolik jich mohl unést, a proklouzl zpátky k tábořišti. Tam svou nemilou zprávou postavil přátele rychle na nohy. Starý Konwell první běžel na výšinu, aby měl po prérii lepší rozhled. Mnoho času mu to nezabralo.

„Proboha,“ bručel tiše, „to je celá horda těch krutých darebáků. Potloukají se tam, aby narazili na bizony táhnoucí k jihu. Jestli se nám dostanou na stopu, je s námi konec.“

„Ale nás tu opravdu nemohou vidět!“ řekl Rawlins, který se díval právě tak pozorně. „Jsme tu mnohem hlouběji, a kdyby se oni neodráželi od světlého obzoru, nebylo by po nich ani stopy.“

„Ne,“ přikyvoval Konwell, „jestli se budou držet původního směru, tak se nemusíme ničeho bát. Ale čert jim věř! Nějaký zatoulaný kus zvěře je sem může v mžiku přilákat a pak už stačí, aby našli naše stopy, a hned budou vědět, že nepřátelé jsou nablízku.“

„Ale co můžeme teď dělat?“

„Nic, jen tiše ležet,“ řekl starý lovec, „a dávat při tom dobrý pozor, aby nás v nejhorším případě nepřekvapili nepřipravené. Kde je Turner?“

„Zdá se, že se vrátil zase klidně ke svému bizonu, aby ho docela stáhl. Má při tom úctyhodnou vytrvalost!“

„Má pravdu, protože slunce už za chvíli zapadne.“

„To nakonec nebudeme smět ani zapálit v noci oheň, abychom nepřilákali ty rudé kůže jeho září,“ bručel Brinks.

„Ale co,“ řekl Konwell, „tam v té proláklině nás nemohou vidět; jen kouř by nám byl nebezpečný, a kdyby ještě teď hořel oheň, který jsem po jídle uhasil, tak vám ručím za to, že bychom celou tu čeládku měli večer na krku.“

„Ale co teď?“

„Jděte klidně zpátky do tábořiště,“ řekl Konwell, „já tu zůstanu na hlídce, dokud neuvidím ty rudé kůže tam vzadu v bezpečné vzdálenosti. Ještě lepší by bylo, kdybyste Turnérovi pomohli dopravit maso do tábora. Čím kratší dobu budete tam na tom kopci, který je zdaleka vidět, tím líp. Pokud by nás vůbec někde mohli zahlédnout, tak nejspíš právě tam.“

Muži jeho rady uposlechli, protože dobře věděli, že Konwell má s rudochy nejvíc zkušeností a nejdéle mezi nimi žil. Dokonce měl na hlavě ještě ránu po skalpovacím noži, jak mu jednou v divokém boji, když spadl s koně, jeden z rudých válečníků chtěl odříznout skalp, aby si jej pak odvezl dómu jako vítěznou trofej. Samozřejmě to nedokončil, protože jak udělal první řez, prohnal mu jeden z Konwellových kamarádů kulku hlavou. Konwell byl zachráněn, ale jizvu měl dodneška.

Turner byl s prací už téměř hotov. Naložil přátelům rozřezané kusy masa, aby je vzali do tábora. Vždyť co tady nechají přes noc, toho se zmocní ve tmě prérijní vlci, kteří často táhnou stepí ve smečkách po celých stovkách. On sám vlekl těžkou bizoní kůži, od níž jen odřízl hlavu, a když mu chtěl Brinks pomoci, zabručel:

„Jen se, chlapče, nenamáhej. Nechali jste mě tam nahoře celou tu práci udělat samotného, tak tu kůži můžu táhnout taky sám –“a skutečně se při tom zapotil, protože čerstvě stažená bizoní kůže má pořádnou váhu.

Slunce mezitím zapadlo a notně se ochladilo. Ostrý vítr dokonale vyčistil nebe a už matně zazářilo několik hvězd. Lovci se však dosud neodvážili rozdělat oheň a ani Konwell ještě neopustil své stanoviště. Zřejmě nevěřil, že jsou divoši už dostatečně daleko. Nakonec se tak setmělo, že se nedalo už nic rozeznat, a on se vrátil pomalu k malé strži, kde pobíhali jeho kamarádi zabaleni do vlněných houní, aby se trochu zahřáli.

„No tak, co je, Konwelle? Copak ty zatracené rudé kůže nejsou ještě z dohledu?“ volal mu vstříc Rawlins, hned jak ho viděl přicházet. „Mně už zase kručí v žaludku a teď je taková psí zima, že člověku mrzne morek v kostech.“

„Jak zašlo slunce, nebylo už nic vidět,“ řekl Konwell. „A proč, k čertu, nezapálíme oheň,“ volal Turner; „přece už žádné nebezpečí nehrozí?“

„Krátce před západem slunce,“ vyprávěl Konwell, „uhnulo několik Indiánů na tuhle stranu, a já si myslím, že by bylo jistější, kdybychom ještě trochu počkali. Když potom sami neuvidíme žádný oheň, pak také není nebezpečí, že by viděli oni nás.“

Mužové sice láteřili, ale návrh byl příliš rozumný, než aby jej odmítli. Ostatně soumrak se brzy změnil v noc a Konwell, když se z blízkého pahorku znovu přesvědčil, že skutečně na celém obzoru není vidět jediné světlo, sám teď pomáhal rozdělat oheň a přikládat dříví, kterého ostatní donesli pořádnou zásobu.

Teď se zcela věnovali dalšímu jídlu. Upekli šťavnaté kusy ulovené zvěře a za vyprávění a smíchu je snědli. Mezitím se vytvořila dostatečná zásoba uhlíků, aby si mohli připravit pochoutku, kterou mají lovci tak rádi: bizoní morek Obrané silné kosti se dají napřed jedním, pak druhým koncem do ohně, potom se – ostatně žárem už křehké – rozbijí rukojetí těžkých loveckých nožů, morek se vyloupne a vysaje.

A tak bylo pomalu devět hodin a čas ke spaní, když Brinks nadhodil otázku, jak se vlastně uloží. Konwell navrhoval, aby postupně každý z nich držel hlídku a ostatní čtyři aby se buď uložili kolem ohně, nebo na staženou bizoní kůži.

„Ale jděte,“ namítal Turner. „Já jsem ji sám stahoval, sám jsem ji dovlekl až sem, celou tu čertovskou práci jsem udělal sám, a to všechno jen proto, abyste si na ni mohli teď natáhnout své líné kosti?“

„Já jsem ti přece chtěl pomoct!“ připomněl mu Brinks,

„To se ví, když už to bylo hotovo,“ bručel malý tlustý chlapík, „pak už jsem tě nepotřeboval. Stejně všichni nemůžeme ležet kolem ohně, k tomu nemáme ani dost dřeva, ani nemůžeme nechat plamen šlehat až do nebe. Tak se jen zařiďte, jak chcete. Já vám nebudu překážet, já se položím někam pod křoví a zabalím se do své kůže.“

„Do tvé kůže?“ smál se Connor, „a není zrovna tak naše jako tvoje?“

„Zítra si ji můžete vzít,“ volal Turner. Moc dobře věděl, že jim zítra už nebude k ničemu, protože byla příliš těžká a neskladná, než aby pomýšleli na její odvoz, „dnes si ale dělám nárok na odměnu za svou práci já.“ Nečekal na odpověď, utřel si ruce, mastné od morkových kostí, o kožené legginy, navzdory chladnu odtáhl kůži pořádný kus od ohně, prostřel ji, ze sedla si udělal podušku pod hlavu, obrátil kůži srstí dovnitř a pak se do ní zavinul. Měkká kůže všude přilnula, a tak tam ležel v teple a pohodlí jako v nejkrásnější posteli. Také brzy usnul. I když se to ostatním nezdálo docela správné, protože na měkké kůži by se jim rozhodně leželo pohodlněji, přece jen se zase komickému chlapíkovi zasmáli a nechali ho na pokoji.

Noc byla velmi chladná; dokonce i voda, kterou nechali vedle sebe v plechových miskách, zmrzla. Lovci se tlačili stále víc k ohni, opatrně ho udržovali, až k ránu přiložili a spálili i to poslední dříví, které večer nachystali do zásoby.

Konečně se rozednívalo a Konwell, který v noci málo spal, protože mu Indiáni přece jen nešli z hlavy, byl první na nohou a na blízké výšině, aby se podíval po prérii. Ale nikde nic podezřelého neobjevil. Kam oko dohlédlo, nic se nepohnulo, a tak se vrátil k ohni. aby si rychle připravili snídani, a pak už pomýšleli na odjezd.

Udělali dobře, že si už včera večer přinesli do tábora všechno maso, které potřebovali na snídani i na cestu. V noci přišli hladoví stepní vlci, celé hodiny hodovali na vítané kořisti a nedaleko tábora pak vyli svou večerní píseň. Dokonce ještě teď se zaměstnávala malá smečka kojotů tím, že z kostry ohlodávali poslední maso, a prchli, teprve až když Rawlins k nim přišel, aby se podíval, co tam ještě zbylo.

„Haló, Turnere,“ volal mezitím Brinks, který seděl u ohně a opékal si kus masa, „nechce se ti ještě vstávat? My už jsme hotovi a ty nás budeš muset pěkně dohánět.“

Místo odpovědi se ozvalo jen jakési temné zabručení – žádné srozumitelné slovo. Brinks viděl, že se kamarád, zabalený stále ještě pevně do bizoní kůže, pohnul, nebo spíš že se pohnul celý ten balík, který se z něho stal.

Brinks už se o něho nestaral a nechal ho ještě chvíli na pokoji. Konečně se však přece jen po něm otočil, aby se podíval, jestli už nejde. Teď však viděl, jak se ten podivný balík hýbe a převrací sem a tam. Po Turnérovi však nebylo zatím ani vidu a bylo slyšet jen jakýsi dutý zvuk, který se dral z kůže.

„Co to tam Turner vyvádí?“ ptal se.Konwell, který právě chytil svého koně a přivedl ho k ohni, aby ho osedlal. „Copak dneska nechce snídat? Jindy přece nebývá poslední.“

„Bůh ví, co s ním je!“ potřásal Brinks hlavou. „Člověk z něho vůbec nic nevidí, tak pevně se do té kůže zamotal.“

„Snad není nemocný?“

„Ale kdepak – haló, Turnere, snídaně je hotová!“

Zase odpověděl jen dutý zvuk, a Konwell, teď už opravdu se strachem, jestli se kamarádovi něco nestalo, byl několika skoky u něho. Sotva však položil ruku na místo, kde asi tak měla být Turnérova ramena, hlasitě se rozesmál a volal:

„Haló, Brinksi, Connore, Rawlinsi – pojďte sem, Turner je zamrzlý!“

Mladí přátelé byli v mžiku na místě a teď se ozval hlasitý řehot lovců, když viděli, v jakém je vlastně ten chudák stavu.

Vlhká, čerstvě stažená kůže přilnula totiž včera večer na spáčovo tělo, takže ani v nejmenším necítil chladno zvenčí. Jak však bylo venku stále chladněji a chladněji a tělesné teplo spícího nemohlo proniknout hustou srstí, vnější, vlhká strana zmrzla a uvnitř ho tam uvěznila tak pevně, že nemohl ani rukou pohnout, aby se osvobodil. Jako kdyby vězel v železném pouzdře.

„Pomoc!“ slyšeli teď nezřetelný zvuk z kůže, která už jistě v blízkosti úst teplým dechem změkla, ale pořád na něm lpěla tak, že mu poskytovala sotva tolik prostoru, kolik ho potřeboval k životu. „Vybalte mě už konečně z té proklaté kůže!“

„Hromská práce!“ křičel Rawlins, „ta ale drží pevně!“

„Doneste ho dolů k ohni,“ řekl Konwell, „tam může nejlíp rozmrznout.“

„Donést? – Tak těžkého chlapa?“ volal Brinks. „A ještě ke všemu nám večer nechtěl dovolit, abychom se na té kůži vyspali. Odkutálejte ho dolů. Kůže je pevná jako kámen – ještě chvíli tam musí ležet, dokud to nepovolí.“

Návrh se až příliš dobře hodil k jejich rozpustilé náladě, než aby ho neuskutečnili. A tak ho bez okolků popadli a napěchovaného do zmrzlé kůže ho váleli dolů k ohni.

„Hrom do vás,“ křičel Turner, „vždyť se mi točí hlava!“ – ale nic mu to nepomohlo. Za křiku a smíchu ho jeho čtyři kamarádi přivalili k ohni a tam ho chtěli nechat roztát, aby ho osvobodili z jeho nepříjemné situace. Mezitím však přišel Konwell na jiný nápad, a sotva položili balík u ohniště, kývl na své druhy a vykřikl:

„Hrome, hoši. co je tohle? Do zbraně! Tamhle jedou Indiáni!“

„Ach bože,“ křičel Turner z kůže, „rozbalte mě trochu, ať mám aspoň ruce volné.“ ,

„Na koně! Do sedlal“ volal zase Konwell, „je to celá banda!“ a přitom popadl pušku a vypálil do vzduchu.

V kůži uvězněný Turner se převracel a kroutil – kdyby ho Indiáni takto překvapili, byl by s ním konec –, ale zmrzlá kůže držela pevně, ani jednu ruku nemohl vyprostit. Brinks i Connor, kteří oba ihned s žertem souhlasili, vypálili teď rychle za sebou z pušek do vzduchu, skočili na koně a uháněli odtud. Současně vyrazili indiánský válečný pokřik – a Turner se už cítil docela ztracen.

Ležel v té své kůži, ani se nepohnul, jenom polohlasně naříkal:

„Ať mě. čert vezme, jestli tohle není k bláznění! Ta zpropadená holota mě tu nechá v bryndě! Kdyby mě aspoň položili na uhlíky, abych rychle roztál! Já sice vím, že ten bizon, co byl v téhle kůži přede mnou, byl na tom špatně, když ho zasáhly naše kulky, ale tomu, co v ní vězí teď, je zatraceně hůř. Lovit bizony! Mě tak zas někdy někdo dostane na lov bizonů! Jen kdybych už byl z toho svěráku venku!“

Hlasitý, hromový smích přerušil jeho samomluvu. Jeho kamarádi totiž, poodjeli jen kousek a pak se potichu přiblížili zpátky a poslouchali ho.

„Tak co, Turnere,“ volal Brinks, „jak se ti daří, kamaráde, ještě tě ty rudé kůže neskalpovaly?“

„Jděte k čertu!“ bručel Turner, když teď poznal, že si z něho udělali bláznivý žert. Ale bylo mu to rozhodně milejší, než kdyby to bylo doopravdy a stálo ho to krk. „Nechce už někdo z vás tu proklatou kůži rozbít?“

Splnili tedy konečně jeho prosbu, vždyť ten ubožák tam uvnitř zažil jistě strachu dost. Nešlo to však tak snadno, jak si mysleli. Záhyby tuhé, na kost zmrzlé kůže se jen těžko poddávaly. Zdálo se, že přední část přece jen trochu změkla od ohně, u něhož balík ležel. Konečně se jim podařilo uvolnit zajatci aspoň jednu ruku. Pak už si mohl trochu pomáhat sám a brzy mu uvolnili celou hořejší polovinu těla, takže se teď už mohl vyvléci z té slupky jako motýl z kukly.

Jak jen ten ubožák vypadal! Konečně se dostal na světlo, ale byl bledý jako smrt a zpocený strachem, protože ten žert byl přece jen příliš drsný. V první chvíli se zdálo, že ani nemá chuť vylít si na někom zlost, jen se se svraštělým obočím schoulil u ohně. Když se však náhodou podíval na slupku, v níž předtím vězel, musel se sám smát. Ale svatosvatě se zapřísahal, že to bylo poprvé a naposled, co se v mrazivé noci zabalil do čerstvé bizoní kůže.

Lovci nemohli teď na rychlý odchod ani pomyslet, protože Turner se musel především usušit, a ostatní mu zatím připravovali s neobyčejnou ochotou snídani. To ho dojalo, a když se asi po dvou hodinách dali znovu na cestu, byli už zase nejlepšími přáteli.

Zamířili rychle k východu, protože včerejší tlupa Indiánů je přesvědčila, že hordy toulavých divochů jsou tu někde nablízku. Setkat se s nimi by jim teď nebylo ani trochu po chuti. Vezli si zásoby potravy na několik dní a Turner si jako vzpomínku na bizoní kůži ulomil z bizoní lebky jeden z krátkých silných černých rohů, aby si z něho nechal udělat rukojeť k noži. Teprve třetího dne narazili na Indiány, ale to byli mírumilovní Čoktové. jejichž územím teď procházeli. I když neviděli bílé lovce ve svých lovištích právě rádi, aspoň se k nim nechovali nepřátelsky, dokonce jim ukázali směr, kudy se co nejrychleji dostanou k obydlí bělochů – k malé pevnosti na hranicích.

Tak se dostali zase zpátky do Států. Konwell, Connor a Brinks si umlouvali na příští rok nový lov v těchto končinách. Turner však prohlásil, že už zůstane doma. Že mu jeden takový lov postačí nadosmrti.

šoulačka na medvědy

Na břehu říčky Tironie, nedaleko jejího soutoku s Big Creekem, bylo postaveno tábořiště. Takové, jaké si obvykle staví lovci večer, když hrozí bouřka. Přes dvě silné hluboko do země zaražené dřevěné vidlice bylo položeno příčné břevno, přes ně šikmo k zemi byly nakladeny delší a slabší tyče a ty byly pokryty velkými sloupanými kusy stromové kůry. Dva takové vzájemně si podobné přístřešky stály na vzdálenost asi dvanácti stop právě proti sobě, otevřené strany měly obráceny směrem k prostornému ohništi. Tábořící muži zrovna ohniště prohrábli a oheň vzplál rudým vířivým žárem.

První z lovců, štíhlý urostlý muž, shrabával holí rozptýlené uhlíky dohromady a díval se upřeně na rozpadávající se hořící větve. Občas prohrábl oheň, až se jiskry vysoko vyrojily. Už kolikrát se netrpělivě zadíval vzhůru k temné, hvězdami poseté noční obloze, ale po svítání stále ještě nebylo ani stopy. Vtom zaznělo nedaleko něho tiché žalostné volání lelka whippoorwilla21 a kdesi v dálce se ozvalo také houkání sovy. Oba ptáci byli poslové přicházejícího rána a osamělý strážce pocítil plné oprávnění k tomu, aby vzbudil své ospalé kamarády.

„Hallo, Deharte, hallo, Frederiku, Thompsone, hallo vstávejte, vzhůru! To je strašné – prospat sedm hodin v jednom kuse bez jediného probuzení. Hallo, vstávat, povídám!“

Jen s námahou se jeho přátelé lovci probouzeli, ale po takovém hartusení se vyhrabali z přikrývek a přisedli k hřejivému ohništi, ospale se dívali ke hvězdám, aby odhadli, kolik je hodin a jaké bude počasí.

„Poslouchejte, Rawline,“ řekl zívající Dehart a mnul si oči, „asi jste si nenatáhl hodinky, protože jestli tomuhle říkáte svítání, tak bych moc rád věděl, jak si představujete půlnoc.“

„Whippoorwill se už několikrát ozval,“ odpověděl Rawlin, „takže svítat bude ani ne za půl hodiny, a mně se už nechce sedět tak sám. Včera večer jste si lehli hned po setmění a nikdo z vás si za celou noc ani nevzpomněl, aby prohrábl oheň. To se ví, když je u ohně Rawlin, ten už se postará, že?“

„Je to tak, Rawline,“ smál se Dehart, „vy jste báječný společník na nocleh. Tuhle Frederik také ujde. Posledně když jsem s ním tábořil dvě noci na Big Creeku, staral se o oheň. Kdyby to byl Thompson nebo já, to bychom ráno našli jen vyhaslý popel.“

„U mně je to tím,“ řekl Thompson, „že bývám v lese s mladými lidmi. A to se rozumí samo sebou, že se budou starat o tábořiště oni. Když jsem byl ještě mladý, tak jsem se pravidelně probouzel čtyřikrát za noc v zimě, třikrát za noc v létě a přikládal jsem. Teď jsem si to už trochu odvykl.“

„Byl jsem dneska v noci několikrát vzhůru,“ řekl Frederik, „ale pokaždé seděl Rawlin u ohně, tak jsem zůstal ležet, to se rozumí. Copak vy jste vůbec nespal, Rawline?“

„Ale spal,“ odpověděl Rawlin, „ležel jsem několik hodin, ale vy a psi tak chrápete, že člověku přechází sluch. A copak máme dneska k snídani? Snad ne zase tu starou jeleninu? Ať mě hrom zabije, jestli mě ještě teď nebolí sanice, a dásně mám od toho celé bolavé!“

„To bych rád věděl, kde bychom vzali něco jiného,“ smál se Dehart. „Kdybyste mě poslechli a vzali s sebou ze včerejšího tábora zásoby, bylo by nám líp. Ale to jste mě nechali zabalit jen kousek medvědího sádla. A kdybych ještě před.západem slunce nesložil tu starou laň, rád bych věděl, co bychom vůbec měli k jídlu. Možná že jen sassafrasové listí nebo maliny, protože sladké papaje22 moc rád nemám.“

„To se ví,“ přisvědčil Rawlin, „i tuhá jelenina je lepší než nic, ale dnes ráno si přece chceme upéct něco chutnějšího, jestli se nemýlím.“

„A kde to vzít?“ ptali se všichni.

„Tamhle v těch cypřiších,“ pokračoval Rawlin, „sedí hejno krocanů, jestli mě oči neklamou. Přišli jsme sem pozdě, a tak jsme je už nezaslechli tokat, ale asi před hodinou musel snad některý z těch chlapíků ve spánku spadnout z větve nebo se tam vplížila divoká kočka. Zkrátka něco tam bouchlo a zatřepetalo křídly. Připravte zatím všechno k snídani, a jakmile se rozjasní, půjdu tam a některého z nich vám zastřelím.“

„A co bude z naší šoulačky na medvěda?“ ptal se Frederik. „Jestli začneme vařit snídani až po rozednění, bude slunce už pěkně vysoko, než jen pomyslíme na odchod.“

„Nevadí,“ řekl Rawlin, „včera a vůbec celý týden jsme si mohli všimnout, že se medvěd ani jelen nehnou z pelechu, pokud neoschne rosa. Tak proč bychom se darmo ploužili mokrem. Vyrazíme-li v osm, máme času dost. A do osmi krocana zastřelíme i spořádáme.“

„Je to přece jen zvláštní, že je tu v okolí tak málo krocanů,“ divil se Thompson, „ale vždycky to tak bylo. V zaplavované krajině se krocani zdržují neradi.“

„Nevím, jestli je to pravda,“ pochyboval Frederik, „vždyť u petrolejových polí na Bílé řece jsou jich tisíce, a tam ten kraj leží přece pořádně nízko.“

„Vidět jsou všude,“ řekl Rawlin, „ale fakt je, že se v údolí Mississippi zdržují pramálo a že se jim tam nejméně líbí. Když jsem byl jednou na Mamelle nad Little Rockem, bylo jich tam spousta. Jeden obchodník, co tam měl krámek, mockrát posílal do města krocana, ale někdy í šest až osm najednou, a tam je prodával kus za dolar. Ale čert mu něco našeptal a chtěl si zaspekulovat. Měl mnoho pohledávek mezi zálesáky a sotva od nich mohl čekat před podzimem nějaké peníze. A tak rozhlásil, že bude přijímat krocany buď výměnou za zboží, nebo jako splátku dluhů, kus za padesát centů, až do určitého data, myslím, že do 1. února. Byl jsem tenkrát v tom kraji obhlížet půdu. Přinesl jsem kramáři dva krocany a vyměnil je za prach, olovo a kávu. Pak jsme seděli ve světnici u ohně a on si mi stěžoval na tu bídu – že už mu dodali spoustu krocanů a že teď neví, co s nimi. Najednou zastavil před stavením jezdec a křičí: ‚Hallo.“ Vyšli jsme před dveře. A teď si představte kupcovo zděšení, když tam uviděl stát jednoho ze sousedů se čtyřmi nákladními koňmi a všechny plně naložené samými krocany. ‚Well, Hetforte,‘ volal zálesák, ‚rád bych vám zaplatil starý dluh. Tady máte šestapadesát krocanů. Zastřelil jsem je se svými chlapci za poslední tři dny. Pošlete sem někoho, ať je ode mne převezme.‘ – ‚Co si mám s tím krámem propánakrále počít?‘ křičel Hetfort. Tamhle jich už mám naloženo třináct sudů a –Wilkens jich asi za hodinu přiveze právě tolik,‘ přerušil ho velmi přátelsky soused, ‚a taky jsem slyšel, že Cook včera celý den střílel.‘ ‚Ale lidičky, přece nebudete chtít, abych skoupil všechny krocany z celého Arkansasu? Co si s tím počnu, jestli se oteplí?‘ Nic naplat, zastřelenou zvěř brát musel. A opravdu ještě odpoledne přišel už ohlášený Wilkens. Tenkrát odpoledne jsem odešel naproti k řece Arkansasu. Ale jak jsem se později doslechl, zahrnuli kramáře krocany tak, že musel zavřít krám a tajně ujet, protože vítr se otočil a nastalo horko jako v létě. Stačil nalodit tak pět nebo šest sudů, ale všechna ostatní zvěř se zkazila a sousedé pak museli odvalit zbývající sudy do řeky.“

„O tomhle jsem také slyšel,“ smál se Frederik. „Když jsem přišel k Mamelle, stalo se z toho takové rčení. Když se tam někdo chtěl usadit, ptali se ho, jestli snad nechce kupovat krocany. Ale tamhle na východě se jasní, hvězdy už blednou; Rawline, chcete-li překvapit krocany ještě na stromech, tak máte nejvyšší čas!“

„Připravím se,“ řekl starý lovec. „Ale dneska v noci napadlo hodně rosy a to se krocani rádi drží na stromech trochu déle.“ Sundal si mokasíny z příčného břevna, kde je měl pověšeny, obul si je, připásal si legginy, a protože mu scházel jeden řemínek, zavázal si je pod kolenem proužkem papájové kůry, zdvihl loveckou košili, kterou

měl přehozenu přes sedlo místo polštářku, a vklouzl do ní, připjal si nábojovou brašnu a chopil se pušky.

„Neslyšel nikdo z vás od včerejšího večera koně?“ zeptal se, když si sypal na pánvičku čerstvý prach. „Slyšel jsem je naposled asi v deset hodin dole u řeky.“

„Já taky,“ potvrzoval Thompson, „šli asi zase tam, co jsme tábořili před týdnem, tam byl nádherný rákos. No – dneska je nepotřebujeme a zítra tam stejně dojdeme.“

„Asi za čtvrt hodiny jsem zpátky,“ hlásil Rawlin a hodil si pušku přes rameno. „Podržte si psy, dneska ráno je nemohu potřebovat. Teprve až vystřelím, je poštvete. Deiku, Brandy – lehnout! Jedete! Zpátky, vy lotři!“ zahromoval na psy a poslušná zvířata se odplazila mlčky a se staženými ocasy zpátky k ohni. Ale smutnýma očima se psi dívali za odcházejícím lovcem, který brzy zmizel v houští. Brandy, starý hrubosrstý dvacetkrát raněný a zjizvený lovec medvědů, se s kňučením lísal k nohám svého pána, mladého Deharta, jako by ho chtěl vybídnout, aby se také vypravil na lov.

„Tak dneska to zkusíme se šoulačkou?“ zeptal se Frederik, uřízl z okolních keřů několik větviček a zašpičatil je, aby měli rožně na opékání masa. „Mám jen strach, že toho moc nenajdeme.“

„Rawlin prý viděl včera dole v údolí spoustu stop,“ odpověděl Thompson. „Proto jsme se tomu místu v posledních dnech vyhýbali. Jestli jsou tam medvědi, najdeme je dneska mezi malinami, těch je tam u řeky plno. Po takové rose listí hned tak neoschne. Když nějakého huňáče uvidíme, snad se nám podaří přiblížit se k něm“

„To bude asi taky naše první dobré-maso,“ smál se Dehart „namouduši nevěřím, že Rawlin –“

Ostrá rána z pušky sotva tři sta kroků odtud přerušila jeho slova a psi vyskočili. Ještě si nebyli jisti, odkud se výstřel ozval. Ale téměř současně sem z dálky dolehlo i lovcovo volání. V horečném spěchu se všichni psi s hlasitým štěkotem hnali směrem, odkud volání přicházelo.

„Opravdu, má krocana!“ volal radostně starý Thompson. „Zaplaťpánbu, teď už nemusím trápit pahýly zubů tou podrážkovitou jeleninou. Musel si to místo dobře pamatovat, šlo mu to náramně rychle.“

Co možná s největším spěchem dokončili tedy přípravy k snídani, přichystali plecháčky s kávou, aby byly po ruce, až se začne vařit voda, a ukrojili několik pruhů medvědí slaniny, aby na ní upekli suché krocaní maso. Doma pečený kukuřičný chleba, z něhož už jim ostatně zbylo jen pár kousků, položili na uhlíky.

Brzy nato se vrátil Rawlin s vypaseným krocanem. Držel ho za hlavu, přehozeného přes rameno, a obklopen radostně štěkající psí smečkou ho donesl až k tábořišti a tam položil kořist k ohni.

„Podívejte se!“ volal, „neříkal jsem vám to? Seděli na všech stromech a bylo jich nejméně dvacet. Taky jsem si vybral toho nejtlustšího – širokého chlapíka s krátkým krkem!“

„To ještě běhal, když jste volal na psy?“ ptal se Dehart.

„To se ví!“ smál se Rawlin. „Ještě není pořádně světlo, a abych ho měl úplně jistého, jak tam zeširoka seděl a nafukoval se na jednom zvlášť vysokém cypřiši, vzal jsem až moc hrubou mušku. Kulka šla trochu vysoko a přeťala mu na levém křídle horní šlachu, takže se ještě docela dobře mohl snést dolů. Ale sotva se dotkl země, honem utíkal směrem k našemu táboru a psi ho potkali v půli cesty. Jinak by se tu jistě přihlásil sám.“

„Opravdu, tlustý je!“ zvolal Frederik. Pověsil krocana mezi dvě souběžné větve za hlavu a teď se horlivě zaměstnával tím, že mu stahoval kůži. „Jaká škoda, že ho nemůžeme oškubat, takhle zůstane to nejlepší na kůži. Ale má plno těch zatracených pisků, a tak by to jinak nešlo!“ Ostatně brzy byli s touhle prací hotovi a záhy se opékaly šťavnaté kousky na tyčích zastrčených do země.

„Ale lidičky, chleba zase schovejte,“ volal Rawlin, „to by byl hříšný přepych. Teď máme krocana, tak na co chleba? Schovejte si těch pár kousků, až nám nezůstane nic jiného než medvědí maso. Pak ho využijeme líp. Kdo ví, nebudeme-li tady v lese ještě celý týden.“

„To si myslím,“ řekl Thompon, „ale mládež se stará vždycky jen o přítomnost a nemyslí ani na příští poledne.“

„Ale myslí, Thompsone,“ smál se Frederik, „právě jsem myslel na to, že na zítřejší poledne sotva z tohohle ptáka něco zbude.“

„Asi máte pravdu,“ kňoural Thompson, „počítám aspoň se čtvrtkou. Psi ať se spokojí s jeleninou.“

S čilou horlivostí se teď všichni čtyři muži pustili do přípravy snídaně. Zakrátko při šálku horké kávy a za vypravení a smíchu pečeni snědli a teď se chystali na smluvený lov. Slunce zatím vystoupilo nad vrcholky stromů a začínalo připalovat, když byli lovci zcela připraveni. Ještě jednou si prohlédli pušky a na pánvičky nasypali čerstvý prach nebo vložili nové kapsle, psy kromě Brandyho přivázali na šňůru, aby přílišným spěchem nevyplašili a nezahnali zvěř, a výprava se dala na pochod.

„Proč jste si oblékl vestu obráceně, Thompsone?“ smál se Frederik, když Thompson šel zvolna kolem něho a pozorně zkoumal půdu, „jistě by jí neškodilo, kdyby se jednou namočila na pravé straně!“

„Pokud je mi známo, byl jste v lese dost dlouho,“ bručel starý, „tak byste mohl vědět, že když jdete na lov a něco si obléknete obráceně, musíte to nechat tak, jinak vás smůla nemine. Vám se to nikdy nestalo?“

„Namouvěru ne,“ řekl Frederik, „nu co, člověk se vždycky něčemu přiučí.“

„Dobře si vzpomínám,“ pokračoval Thompson, „že jednou před lety jsem si natáhl obráceně kalhoty. A to si můžete myslet, jak to bylo nepohodlné. Ale nepřevlékl jsem se, klidně jsem šel tak a toho dne jsem zastřelil – bylo to asi dvacet mil na sever odtud – dva pořádné medvědy. Kdybych se byl převlékl, nevběhla by mi do rány ani kočka.“

„Ba, ba,“ dosvědčoval Rawlin, „to je známá věc a žádný správný myslivec na to nezapomene. Můj tatínek na to zvlášť přísně dbal. Když jsem jednou vjel pravou rukou „do levého rukávu a pak jsem po čtvrthodině pachtění nebyl schopen obléknout si kabát obráceně, zůstal radši doma. Za žádnou cenu by byl se mnou nešel.“

„To není zlé,“ smál se Frederik. „Ale podívejte se, nejsou tohle medvědí stopy? Tenhleten keřík malin je celý polámaný!“

„Aspoň jeden medvěd tu byl určitě,“ ujišťoval Rawlin a podrobněji ohledával místo. „Vidíte tam ten starý shnilý kmen? Ten je taky poškrábaný od medvěda! Vůbec si myslím,“ pokračoval a zastavil se, „že se rozdělíme a budeme postupovat aspoň ve dvou skupinách. Všimněte si, jak psi zneklidněli. Tiše, Brandy! Lehni! První skupina musí postupovat pokud možno rovně, k ústí Big Creeku, ale velmi pomalu, druhá se bude chvíli držet jižně až dolů k malému potoku, slewu23, který teče do Tironie. U jeho ústí se pak sejdeme, tedy kdo tam bude dřív, počká na druhé. Tam někde musí být i naši koně. A jestli něco cestou střelíme, můžeme to tam naložit a odvézt do tábora.“

Poněvadž nikdo nepřišel s lepším návrhem a Rawlin znal tyhle lesy skrznaskrz, všichni s ním souhlasili. Thompson a Dehart s dvěma psy, starým Brandym a Deikem, se tedy vydali po vnějším okraji rákosového pásu, který se táhl až k Tironii, a Rawlin a Frederik s třemi zbylými ohaři odbočili od kamarádů doleva, aby se dostali do určeného směru.

K místu, kde se chtěli zase setkat, to bylo jen asi sedm anglických mil, ale les byl velmi hustý, a aby se vyvarovali sebemenšího šramotu, postupovali jen krok za krokem. Nemálo jim situaci ztěžovali psi. Ti každou chvíli zůstávali viset na šňůře, když se pokoušeli podlézt pod ohnutým nebo polovyvráceným kmenem.

„Čert aby to vzal,“ řekl konečně Rawlin a zastavil se, „kdopak se má s těmi neřády trápit. Pustíme je. Jsou přece dobře vycvičení, a dokud nevystřelíme, budou se držet za námi. Až to práskne, pak ovšem za ně neručím, ale potom snad už žádnou škodu nenadělají.“ Povolil smyčku poutající věrné lovecké průvodce, ale zavolal na ně hrozivě:

„Opovažte se hnout z místa, vy sakramenti, a uvidíte ten výprask!“

Chytrá zvířata jako by rozuměla jeho slovům. Všichni psi si lehli na břicho, radostně kňučeli, vrtěli ocasy a pak se táhli jeden vedle druhého za Rawlinem, protože toho znali lépe než Frederika.

Slunce stoupalo výš a výš, jeho žár sílil, a stále ještě nenarazili na medvědí stopu, i když polámané keře, odvalené kmeny a shrabané listí pod stromy svědčily o tom, že v tomhle lovišti medvěd byl. Na vlhkých místech, kde se v půdě dobře udržují otisky, našli spoustu stop z včerejška. Zdálo se, že medvědi přes den někam zalezli. Po nějaké době, když prohledali několik známých strži, tvrdil Rawlin, že medvědi leží v rákosí a že pravděpodobně vycházejí opravdu až navečer.

„Poslouchejte, Frederiku,“ řekl, když v poledne dorazili k malé planině, kde stály tři mohutné duby na někdejší indiánské mohyle, „chvilku si odpočineme a přečkáme největší žár. Thompson to jistě udělá také, za to ručím. Kromě toho mají ti dva před sebou delší úsek než my, protože musí postupovat podle řeky a ta tady právě proti nám dělá ohromný oblouk. Tak si tady hodinku odpočineme a sníme těch pár kousků masa, co máme v brašně.“

Frederik s tím rád souhlasil, protože vedro bylo téměř nesnesitelné a i psi vypadali unaveně. Tak si ve stinném loubí mohutných stromů pár hodin popovídali, protože Rawlin byl starý lovec medvědů a znal spoustu historek. Konečně se zase zvedl.

„Nedá se nic dělat,“ řekl, „nesmíme dopřát těm druhým tak velký náskok, jinak se dostanou na místo srazu dřív než my a to bych nerad, protože tomuhle kraji opravdu věřím. Tak alou do práce, a jestli do setmění neuvidíme medvěda, tak ať –“

„– máme dneska k večeři jeleninu, že?“ přerušil ho se smíchem Frederik. „Milý Rawline, myslím, že asi zůstaneme při ní. Vyhlídky jsou moc špatné, je příliš horko, v tuhle roční dobu jsme se neměli na lov pouštět. Užitek z toho nebudeme mít rozhodně žádný.“

„To ne, máš pravdu,“ přisvědčoval Rawlin, „ale zatraceně rád bych se tomu černému chlapíkovi dostal na kobylku, i když to bude trochu nebezpečné a nevynese to ani cent. Ale teď ticho, tamhle ten úzký pruh rákosí vypadá nanejvýš podezřele. I psí natahují krky a hodnou chvíli už větří. Tak opatrně. Vůbec si myslím, že bude nejlíp, když se budu držet vlevo a vy půjdete vpravo podle tamté malé strže. Budeme pak moci střílet na obě strany. Šetřte si náboje až na jistou ránu. Nerad bych tu totiž dělal zbytečný rámus!“

S tím se oba muži rozloučili a vstoupili do mladého rákosového porostu, který se táhl od východu k západu směrem k Tironii. Psi byli neobvykle pozorní a větřili na všechny strany, zvlášť neklidně čenichali ve žlutém listí a nejmladší se několikrát chystal už vyrazit. Ale Rawlin ho pokaždé rychle zadržel. Právě dorazili k nejzazšímu bodu nížiny a k poslednímu rákosu, kde se opět sešli, když náhle Rawlin chytil Frederika za ruku a s výrazem nejvyššího napětí se zadíval do dubového mlází.

„Tiše, Poustevníku, klid, pejsku,“ poroučel tiše svému starému loveckému průvodci. „Frederiku, tam uvnitř je medvěd!‘

„Nic tam nevidím,“ řekl Frederik.

„Pst, člověče, mluvte tiše. Podívejte se na vrcholky tamhletěch keřů – vidíte, teď zas – jak se zlehounka třesou – a nehne se ani větříček. Některý z těch huňáčů se tam škrábe – podívejte se, už zas!“

„Ale těžko se nám povede připlížit se až k němu,“ řekl Frederik, „listí je strašně suché.“

„Nic naplat, musíme to zkusit,“ šeptal Rawlin, „jen opatrně, jediný chybný krok může všechno zkazit.“

Drželi pušky volně v ruce, tiše a zvolna našlapovali na špičky a za nimi právě tak opatrně postupovali psi. Stále více se přibližovali k malé houštině, kde se stejně jako před chvílí zachvívaly keře, bezpečné znamení, že zvěř tam uvnitř, ať už to bylo cokoli, nevětří dosud žádné nebezpečí. Tu stoupl Frederik na tenkou větvičku. Nejen oba lovci, ale i psi strnuli jako zkamenělí. Chytrá zvířata dobře chápala úmysl svých pánů a věděla, jak je takový šramot nebezpečný. Zdálo se, že i zvěř zaslechla zapraskání dřeva, protože několik minut se nepohnul ani lísteček. Frederik chtěl sice tiše pokračovat v chůzi, ale Rawlin mu pokynul, aby zůstal stát. Konečně se zas vrcholky keřů rozhýbaly. Pak zaslechli rychlé těžké kroky a vzápětí všechno ztichlo.

„Hrome!“ zvolal Rawlin, „ten huňáč nám ukázal paty. Pojďte, Frederiku, ať aspoň vidíme, kudy utíká.“

Rychle pospíchali do houštiny, kterou medvěd opustil a odkud se z malé vyvýšené planiny mohli rozhlédnout po celém okolí. Sotva tam doběhli, ukázal Rawlin rukou dopředu a vykřikl: „Tamhle utíká, bestie, namouduši! Vidíte, Frederiku?“

„Teď bych tu chtěl mít svou vlastní pušku,“ řekl Frederik zlostně, „je to sotva tři sta kroků. Tenhle starý krám nedonese lot olova ani na poloviční vzdálenost.“

Medvěd mezitím uháněl pryč a zdálo se, že se příliš nebojí. Jistě nezvětřil nepřátele, jen zaslechl podezřelý šramot.

„Aspoň tě zastavím,“ zabručel Rawlin, položil si prst mezi rty a vyrazil krátký, ale silný hvizd. Psi nastražili uši a chtěli vyrazit. „Ticho, neřádi,“ zavolal na ně přísně a psi se strachem přilezli zpátky. Jakmile medvěd zaslechl neobvyklý zvuk, zastavil se, zdvihl se na zadní, pravou přední tlapou se opřel o nedaleko stojící dub a s nachýlenou hlavou se pozorně zaposlouchal tím směrem, odkud se ten podivný zvuk ozval. Ale dlouho v této pozici nesetrval, spustil se zas na všechny čtyři a za pár vteřin zmizel v houštině.

„Zůstaneme asi u té jeleniny,“ řekl Frederik a mrzutě udeřil pažbou o zem. „Já jsem si to myslel, listí je strašně suché, medvěd nás musí zaslechnout!“

„Jen neházet flintu do žita,“ uklidňoval ho Rawlin. „Máme to asi tři sta kroků k nejlepšímu lovišti v Arkansasu a to znamená hodně. Tenhle medvěd jde právě do rány našim kamarádům. A i když ho nedostanou oni, musel by v tom být čert, jestli tu do hodiny nebudeme mít žádné jiné maso než své vlastní.“

S největší opatrností postupovali teď muži dál. Občas se na chvíli zastavovali a poslouchali, aby postřehli sebenepatrnější cizí zvuk. Náhle se Frederik zastavil, rychle si prohlédl pušku a kývl na Rawlina, aby se ohlédl stranou. Pět statných jelenů se silným, ale dosud ne zcela vzrostlým parožím se páslo sotva osmdesát kroků od nich a neměli nejmenší potuchy o blízkosti nepřátel. Frederik pozvedl pušku, protože se zdáli být báječně vypasení, a chtěl si vzít právě na mušku nejsilnějšího z nich, ale Rawlin na něho rozzlobeně kýval, aby nestřílel.

„Hrome, člověče,“ řekl přidušeným hlasem, „pušku dolů! Copak to jde? Prásknete tu po mizerném jelenu, a zkazíte celý lov. Slyšíte to funění a chrastění tamhle v rákosí? Jestli není medvěd tam, tak už nejsou vůbec žádní podle celé Tironie! Teď dávejte pozor – a nechte už ty zatracené jeleny!“ šeptal zlostně, když viděl, jak je Frederik sleduje žádostivými pohledy. „Mějte oči přilepené k zemi a nešlápněte na žádné dřevo jako prve. Taky trochu dávejte pozor na psy, ať žádný z nich nevyběhne předčasně. Teď přijde práce, za to vám ručím!“

S největší opatrností a velmi pomalu postupovali kupředu. Přitom chrastění, které zaslechlo Rawlinovo bystřejší ucho mnohem dřív než Frederik, stále sílilo a přicházelo právě od ústí bahnitého potoka, kolem něhož celou tu dobu postupovali, sotva padesát kroků od Tironie.

Vystupovali vzhůru na malý duby porostlý svah, který částečně tvořil vysoký břeh řeky, nebo ji aspoň odděloval od sousední nížiny. Stromový porost pahorku a močálu se na tomto místě spojoval, takže tu pokojně vedle sebe rostly borovice, cypřiše i bažinné duby – a to nebývá často. Ale hned za tím se táhl dolů k potoku hustý porost mladého rákosí, sassafrasových keřů a barvínku. Tenhle porost bylo možno přehlédnout z druhé plošiny, poněkud výše položené. Tam teď oba opatrně postupující muži zahlédli pobíhat několik tmavých postav.

„Jsou tu v okolí zdivočelí vepři?“ zašeptal Frederik Rawlinovi a pozorně se zadíval tím směrem.

„Tiše, proboha,“ odpověděl Rawlin sotva slyšitelným hlasem. „Tři medvědi – u všech všudy. Teď kdybychom tak byli všichni pohromadě.“

„Tamhle se plíží Dehart,“ řekl Frederik, který uviděl plazícího se mladého muže.

„Dobře. Teď je musíme dostat všechny!“ ujišťoval Rawlin. „Vy, Frederiku, zůstanete tady a vezmete si na mušku prostřední mládě. Dehart ať se doplazí až tamhle k té špičce a složí druhé a já slezu tady vlevo do močálu a postarám se o starou medvědici. Ale nestřílejte dřív než já, jinak bychom dostali jedno z mláďat, ale stará by nám upláchla.“

Výraznými gesty upozornil Rawlin Deharta, že je nablízku několik dravců, a vyzval ho, aby se k nim plížil z pravé strany. Dehart to ihned pochopil.

„Nemám se raději doplížit až k němu a seznámit ho s naším plánem?“ ptal se Frederik.

„To není zapotřebí,“ řekl Rawlin. „Teď ví, že je tu víc než jeden medvěd, a musí taky pochopit, co zamýšlíme. Dehart už přece zastřelil nějakých medvědů.“ Rawlin se odplížil, sledován psy a kryt hustým porostem, dolů do močálu, Dehart zas zmizel vpravo v keřích a Frederik zůstal na malé výšině, odkud měl dobrý přehled, docela sám.

Byla to stará medvědice s dvěma asi půlročními mláďaty a všichni se zřejmě horlivě snažili odvalit starý, napůl shnilý kmen, aby se dostali k broukům a červům pod ním. Zvláštní byl způsob, jak se při tom stavěli k práci. Stará se vzpřímila, opřela se zády o strom, uchopila jej oběma předními prackami zespoda a snažila se jej takto otočit. Mláďata musela při tom pomáhat. Frederik byl od nich vzdálen sotva tři sta kroků, a tak mohl zřetelně rozeznat, jak stará přední tlapou uhodila jedno z mláďat, které klidně stálo vedle stromu, a přiměla ho k práci. Konečně špalek pod spojeným úsilím povolil a medvědice se teď horlivě zabývala vyhrabováním červíků ze země. Mláďata však, pravděpodobně už nasycená, si hrála okolo a přibližovala se stále víc na tu stranu, kudy se plížil Dehart.

Frederik viděl, že přišel čas trochu se přiblížit k nastávajícímu bojišti. Právě se snažil, aby měl mezi sebou a medvědicí silný dub, když jedno z mláďat se postavilo na zadní a ostře se zadívalo do křoví. Chvíli setrvalo v této poloze, pak se vyšplhalo na mladý cypřiš do výše asi osmi stop, aby mohlo dohlédnout za nízké křoví, a docela chytře obrátilo hlavu směrem, kde ležel Dehart. Vtom zahřměla jeho puška. Mládě hlasitě zařvalo, pustilo se kmene a zřítilo se do křoví. Jako blesk vyšplhalo druhé mládě na jeden z tenkých stromů. Ale stará medvědice se s funěním, staženýma ušima a široce otevřenou tlamou vyřítila mláděti na pomoc.

Dehart ji asi slyšel přibíhat, protože poznal, v jakém se octl nebezpečí, a prchal v divokých skocích trním a křovím směrem k pahorku. Medvědice ještě dřív, než dorazila k vyvýšenině, na níž leželo bědující a kňučící mládě, dala se za šramotem a za třeskem pušky, a především chtěla pomstít své mládě a potrestat nepřítele. Ohlušen blízkým nebezpečím – slyšel totiž vztekle podrážděnou šelmu téměř za zády – odhodil Dehart pušku, běžel přímo k Frederikovi a pro smilování ho prosil, aby střílel.

Frederik byl vším tím, co se na něho tak rychle hrnulo, překvapen. Zůstal stát a zvedl pušku, ale asi by byl zuřícímu zvířeti, které se teď proti němu vrhalo, podlehl, protože rozhodně nebyl za těchto okolností s to vypálit kulku s jistotou, kdyby se v tom okamžiku nebyli objevili na bojišti Rawlinovi tři psi. Asi patnáct kroků před lovcem se vrhli se zuřivým vztekem proti šelmě. Ta s naježenou srstí a s blýskajícími zuby srazila prvního z nich k zemi. Ale věrní psi přece jen zaměstnali medvědici nejméně na půl minuty. Této doby neopomněl střelec využít, protože právě v okamžiku, kdy k nejzazší zlosti přivedená medvědice odmrštila od sebe oba psy, roztříštila jí kulka prsní kost a prorvala se jí útrobami.

Trýzněna strašnou bolestí padla šelma na záda a sténala jako raněný člověk. Ale Frederikovi nezbyl ani čas, aby vytrhl z pochvy široký tesák, když ještě jednou se strašným vypětím sil odmrštila od sebe oba ohaře, divoce se rozhlédla a vzpřímila se, aby objevila a zničila nepřítele. Lovec stál, bledý v obličeji, ale pevný, s nožem křečovitě sevřeným v pěsti, a očekával neodvratný útok. Tu – právě když se vytřeštěné oko medvědice setkalo s jeho zrakem, když její oči v pravém slova smyslu jako by chrlily oheň, zahřměl náhle v těsné blízkosti další výstřel a zuřivá samice se s roztříštěnou lebkou zhroutila k zemi.

Thompson vystoupil z úkrytu za stromem a volal: „Hromské dílo, copak tu sedíte uprostřed samých medvědů? Vždyť se tu střílí jedna rána za druhou!“

„Poslouchejte, Thompsone,“ řekl Frederik, „tak si myslím, že jste tentokrát přišel v nejvyšší čas. Možná že bych tu bestii dorazil nožem, ale asi by mi při tom pěkně pocuchala kůži. Takové zvíře vypadá strašně, když ho doženete až k nejhoršímu!“

„Viďte,“ pochechtával se Thompson, „když člověk už nevidí uši a když se zdá, že z celého obličeje zůstaly jen zuby a dásně a nad nimi že sedí dvě žhnoucí koule?“ Stařík pak pokračoval ve svém oblíbeném námětu a rozehříval se: „Frederiku, to jste měl být s námi, když jsme ve Washitských horách třikrát postřelili starou medvědici, když jsem stál ve strži, zatímco ona s funěním a supěním –“

„Milý Thompsone, ještě nejsme zdaleka hotovi,“ přerušil ho Frederik. „To druhé mládě vězí někde na stromě.“

„To se ví, u ďasa!“ zvolal Thompson. „Ale u všech rohatých, kde zůstali Dehart a Rawlin? Nejdřív jsem přece zaslechl Dehartovu pušku.“

„Bůh ví, kde ten teď vězí,“ smál se Frederik. „Jestli vydržel utíkat tak rychle, jako sem přiběhl, tak musí být už hezky daleko. Ale to vám povím až pak. Tamhle jde Rawlin a namouvěru – Dehart taky.“

Oba jmenovaní se skutečně blížili. Rawlin však neztrácel ani slovo, zavolal psy a běžel s nimi k místu, kde by mělo být druhé mládě. To však už slezlo se stromu a dalo se na útěk. Naštěstí psi čerstvou stopu zvětřili, se štěkotem a kňučením se po ní pustili a Rawlin za nimi. Frederik chtěl vyrazit s nimi, ale Thompson ho zadržel.

„Jen ho nechte,“ řekl, „jestli je to jen takové mládě, jako to, co vidím ležet tamhle, tak ho Rawlin složí sám. Ostatně Dehartovi psi se asi připojili ke štvanici, protože slyším Brandyho.“

„Už mají medvídě na stromě,“ volal Dehart. „Znám přece starého Brandyho. Posadí se pod stromem a každé půl minuty jednou hlasitě vyštěkne.“

„Kde máte pušku, Deharte?“ ptal se Thompson udiveně. „Copak jste tu v lese na procházce?“

„Dejte mi pokoj s takovým krámem!“ odpověděl Dehart rozmrzele. „Nějaký šlahoun mi ji vytrhl z ruky, právě když jsem chtěl tuhle k Frederikovi.“

„To jste musel mít ale sakramentsky naspěch,“ smál se Thompson, „když jste ji ani neměl čas zvednout.“

Frederik se kousl do rtů a podíval se na Deharta.

„Však to není taková ostuda, brát do zaječích,“ řekl Dehart napůl s úsměvem, napůl podrážděně, „když máte v ruce prázdnou pušku a žádný tesák za opaskem. Ale řekněte, Frederiku,“ oslovil se smíchem mladého muže, „že jsem neuháněl špatně?“

„To mohu dosvědčit,“ řekl Frederik, „jen se za vámi prášilo. Běžel jste jako krocan s postřeleným křídlem!“

„Když vás žene taková bestie,“ řekl Dehart, „má to něco do sebe. Letíte jako vítr a vůbec se neunavíte.“

Vtom třeskl výstřel a vzápětí uslyšeli těžký pád těla.

„Aha!“ zvolal Thompson, „Rawlin si už také vystřelil. Když se to vezme kolem a kolem, nebyl to tak špatný lov a dneska večer si v tábořišti budem olizovat mastné prsty. Než se Rawlin vrátí, můžeme sem přitáhnout medvídě a starou stáhnout. Její maso nebude k jídlu.“

„Kýty si vezmeme,“ řekl Dehart. „Ta bestie měla takovou chuť mě sežrat, že chci rozhodně vědět, jak chutná její maso. Teď ale musím najít pušku, nemůže snad ležet daleko odtud. Moje stopy i stopy medvědice jistě budou dost zřetelné.“

Lovci zatím uposlechli Thompsonovy rady, přinesli sem mládě a starou stáhli. Mezitím se vrátil Rawlin s druhým mládětem na ramenou a se psy v patách.

„Řekněte mi, Deharte, jak jste, u všech rohatých, mohl tak nevhod vypálit tak ubohou ránu?“ zvolal, když shodil s ramenou kořist a sám se vrhl pod strom. „Kdyby stará byla zbabělá a lekla se výstřelu, v životě bychom ji už neviděli!“

„To by nebylo ještě to nejhorší,“ smál se Dehart, „moc dobře si vzpomínám na chvíli, kdy jsem si přál, aby to nabrala radši jakýmkoli jiným směrem než tím, co se hnala. Ani sám nevím, jak to všechno přišlo. Vůbec jsem nechtěl střílet, ale tu vylezlo to zatracené mrně na strom a drze se mi dívalo do tváře. Kdybych byl zůstal klidně stát, mohlo to být všechno dobré. Ale nemohl jsem to nějak‘ přenést přes srdce, na dvacet kroků před sebou mít na mušce medvěda – i když to bylo jen mládě – a nevypálit na něj. Při míření mě spletla poloha. Protože mládě viselo na stromě svisle, myslel jsem si, že srdce a plíce budou také v těle níž než obyčejně, a střelil jsem trochu nízko. Proto ten neřád tak strašně zařval.“

„Aspoň si to zapište za uši,“ řekl Rawlin. „Teď si přivedeme koně. Slyšel jsem je řehtat tam dole, co jsem zastřelil to mládě. Jestli pojedeme pořádně, můžeme být s masem ještě před setměním na starém tábořišti a tam už je všechno připraveno. Zítra přejdeme řeku a budeme lovit po proudu na druhé straně. Ale kde byli vaši psi, Deharte, když jste přišel?“

„Ti zatracení neřádi se rozběhli za jedním starým medvědem, co právě přicházel od vás k nám,“ odpověděl Dehart. „Nemohl jsem je udržet a pak mi bylo divné, že toho zase nechali.“

„Aha!“ řekl Frederik. „Tak to byl náš huňáč. A kterým směrem se dal?“

„Jestli půjdeme zítra přes řeku, tak ho snad zase najdeme,“ odpověděl Thompson. „Psi byli mokří, když se vrátili, museli tedy plavat.“

Frederik s Rawlinem pak pospíšili k místu, kde Rawlin zaslechl zvonce jejich koní. Další dva lovci zatím připravili maso k zabalení, a když se pak první dva vrátili s koňmi na vlastnoručně zhotovených opratích z papájové kůry, rychle naložili kořist, sbalili tábor a připravili se k odchodu.

Ještě několik dní se vydávali takhle po stopách zvěře až zpátky k břehům Mississippi, ale tak vydařený lov jako tenhle, kdy ulovili na Tironii celou medvědí rodinu, nezažili už nikdy.

lov v jeskyních západního pohoří

Bylo jasné, ale mrazivé únorové odpoledne. Slunce, zastřené řídkými mlhavými závoji, nemělo dost sil, aby zmírnilo ostrý vítr vanoucí sem ze severozápadních prérií. I na tekoucích vodách se tvořil u břehů silný ledový škraloup – a to je v Arkansasu opravdu neobvyklé. Po strmých svazích nad prameny Spirit Creeku šplhali tři muži. Postupovali těmi nejsráznějšími a nejneschůdnějšími místy v celém okolí. Pokud měli před sebou krátké rovinné úseky, obcházeli je a vyhledávali právě ty nejstrmější, nejdivočejší stěny, kde mezi urvanými balvany a hromadami kamení nebylo takřka možno proniknout.

Ti tři lovci – a kdo jiný než lovci by v takovém skalním bludišti něco pohledával – udržovali mezi sebou vzdálenost několika set kroků, pozorně si prohlíželi půdu pod sebou a rostliny kolem sebe a jen velmi pomalu postupovali kupředu. Náhle upoutal pozornost dvou lovců výkřik třetího, který postupoval po úpatí svahu. Byl to Indián, zatímco ti dva byli běloši. Různými posuňky dával svým druhům znamení, že něco našel a že si mají jeho objev prohlédnout.

Indián byl ještě mladý, urostlý muž, asi třicetiletý, štíhlý, ale svalnatý. Alespoň na jeho nahé paži, kterou vztyčil zpod zvlněné přikrývky, aby dal znamení přátelům, se rýsovaly neobyčejně silné šlachy a svaly. Měl kožené legginy, na nohou kožené mokasíny; loveckou košili sestehovanou z tenkého pestrobarevného kartounu a splývající mu v pruzích s ramenou přidržoval na těle vlastně jen opasek. Byl prostovlasý a dlouhé černé vlasy mu vlály kolem čela a spánků. Jeho obličej nehyzdily ty příšerné barvy, kterých obvykle užívají příslušníci jeho národa. V temné, bronzově zbarvené tváři zářil pár odvážných, jiskrných očí. Na levém rameni nesl dlouhou pušku a na opasku pod pokrývkou mu visel nůž, tomahavk a plechový pohár.

Oba jeho společníci byli oblečeni podobně, jen lovecké košile měli kožené a na zádech měli svinuté přikrývky. První, vysoký a štíhlý s plavými vlasy, které prozrazovaly seveřana, měl do čela vtisknutou huňatou čepici sestehovanou z mývali kožešiny, druhý,

ozbrojený krátkou německou karabinou, měl na hlavě tkanou vlněnou čepici.

Na neschůdnou cestu byli zvyklí, a tak lehce slézali po prudkém svahu od balvanu k balvanu a brzy doběhli až k Indiánovi. Ten, když viděl, že jeho pokynu poslechli, zahalil se do přikrývky a čekal. Když však dorazili až k němu, vztáhl ruku, ukázal na půdu kolem sebe i na okousané keříky a vysvětloval:

„Medvěd má rád sassafrasy, vystýlá si jimi pelech. Až se oteplí, povede odtud jeho stopa dolů k potoku.“

„Jen jestli mu to nepřekazíme, Tesakehu,“ usmál se štíhlý lovec a pozorně zkoumal stopy, prozrazující, že medvěd je tu někde nablízku. „Ale kde vězí ten huňáč? Někde by tady měl být vchod do doupěte, ale žádnou jeskyni tu nevidím.“

„Wah!“ řekl Indián a ukázal na nepatrný otvor vedoucí kolmo do země a právě tak široký, aby se jím protáhl silnější muž.

„Ale jak bychom se dostali dolů?“ zeptal se Němec, sklonil hlavu až těsně k otvoru a pokoušel se nahlédnout dovnitř. „Kat aby to spral, zdá se to hluboké a tma je tam jako v pytli.“ Hodil do jámy kámen a žbluňknutí prozradilo, že dopadl do vody.

„Je tam voda?“ zvolal Angličan, který se také sklonil a poslouchal. „Namouvěru, může to být dvacet stop hluboko. Tak do téhle díry vám nevlezu, ani kdyby tam ležela ta nejtučnější medvědina, co kdy sbírala žaludy v arkansaských lesích. Stejně tu žádný medvěd nebude. Tak hloupí ti huňáči nejsou, aby si vybírali takhle mokrý pelech, když tu mají kolem dokola suchých jeskyň habaděj.“

„Medvěd je chytrý,“ odpověděl Tesakeh, hodil ještě jeden kámen do jámy a poslouchal, kdy žbluňkne, „moc chytrý. Ten si umí najít bezpečné a suché místo. Ale bílý muž bloudí očima v oblacích, místo aby se podíval, po čem to šlape.“

„Namouduši!“ zvolal Redham, zvedl uschlou větvičku sassafrasu ležící na okraji jámy a pozorně si ji prohlížel. „Tu sem musel přitáhnout medvěd. Tohle je skoro jistý důkaz, že je tam dole. Jenže těžko se mu dostaneme na kůži. I kdybychom ho nakrásně složili, vytáhnout bychom ho mohli jen po kouskách. Ale nejdřív bychom se sami museli nějak dostat dolů.“

Tesakeh na to neodpověděl, jen se chvíli pozorně rozhlížel okolo sebe. Pak se vyšplhal ke štíhlému hikorovému kmeni, který rostl na kopci asi padesát metrů nad nimi. Byl to rovný, asi čtyřicet stop vysoký a jen několik palců tlustý strom. Několika údery tomahavku ho skácel a strom padl těsně vedle obou lovců. Indián osekal větve, ale až několik palců od kmene, aby na něm zůstaly opory pro nohy. S pomocí Němce, který záhy pochopil, k čemu má mladý kmen sloužit, spustil pak ten narychlo zhotovený žebřík dolů do jámy.

Protože byl kmen zbytečně dlouhý, vytáhli ho ještě jednou nahoru, odsekli asi osm stop ze spodního hladkého konce bez opěr o mohli teď začít sestupovat aspoň do téhle kolmé šachty.

„Tak co, Redhame, nechcete s námi dolů?“ zeptal se Němec. Odložil přikrývku a brašnu s náboji a řemínkem si připevnil k tělu růžek s prachem. „Bude to zábavné a opravdu by bylo škoda, kdybyste tu tak sám –“

„Tu zábavu vám tam dole rád dopřeju, Wernere, jen si to pěkně užijte!“ přerušil ho Redham a začal rozdělávat oheň. „Jen tam slezte a přineste mi do večera aspoň kousek medvědiny. Hlad mám jako vlk a poslední maso jsme dojedli včera. Budu zatím přikládat a hlídat vchod.“

I Tesakeh odhodil přikrývku a z nábojové brašny vytáhl tlustý kousek svíčky nahrubo uhnětené ze žlutého vosku lesních včel. Werner vybalil z přikrývky podobnou, jenomže o hodně delší. Indián si pak pevněji řemínkem přitáhl dlouhý tesák, ale pušku odložil k ohni, který se pod Redhamovýma obratnýma rukama zatím rozhořel.

„To si mám vzít pušku jen já?“ podivil se Werner, když viděl, že se Tesakeh chystá sestoupit bez střelné zbraně.

„Tesakehova puška je dlouhá, a když se vytáhne nabiják, je ještě o čtyři stopy delší,“ odpověděl Indián.

„No, jestli je tahle jeskyně tak úzká jako ta, co jsme v ní byli spolu minule,“ smál se Werner, „tak by byla i ta moje puška na nabíjení až moc dlouhá. Ale jdeme, Tesakehu! Ukážeme tomu dobrákovi tady nahoře, že se nebojíme ani hluboké jámy, ani té trošky vody na dně. A jestli tam medvěd je, budeme mít večer pečeni. A už ji opravdu moc potřebujeme.“

Pověsil si pušku na záda a chtěl sestoupit první. Ale Tesakeh ho zadržel, ukázal na ústí zbraně, potřásl hlavou a řekl: „Bílý muž má v ruce to, čím lov bezpečně zakončíme. Tesakeh půjde napřed, a jestli tam dole bude mít můj bratr ještě chuť, tak ať potom ukáže svou svíčku medvědovi první.“

Nečekal na odpověď, spustil se do jámy a za chvilku v ní zmizel. Werner se rychle vydal za ním. Redham měl sotva čas zavolat mu na rozloučenou:

„Dejte pozor, Wernere, dejte si zatraceně pozor! Nestřílejte, dokud si nebudete úplně jisti. V takové jeskyni kulka vyletí z hlavně náramně lehko a rychle, ale zatraceně těžko se tam nabíjí, zvlášť když při tom na vás útočí poraněná šelma.“

Werner mu ještě jednou zamával, popřál mu příjemnou zábavu a pak i on zmizel v úzké dutině. Dával při tom dobrý pozor na pušku, aby snad při neopatrném pohybu sama nespustila.

Lehce slézali oba muži po kmeni dolů a za chvíli stál Tesakeh u paty žebříku ve vodě. Nejdříve zkusil hloubku a odhadl ji nanejvýš na sedm palců.

Werner mu stál po boku, oba zdvihali své svíčky, které vrhaly kolem matnou záři, a pozorně si prohlíželi prostor, kde se octli. Bylo to jakési klenutí, asi devět stop vysoké a šestnáct až osmnáct stop dlouhé. Svažovalo se do stran a odtud odbočovaly směrem do středu kopce dvě postranní chodby. Jedna ve výši asi pěti stop nad dnem, druhá dole ve vodě.

Tesakeh se s Wernerovou pomocí vyšplhal do horního otvoru. Tam našel stopy medvěda i jiných zvířat, proto se plazil dál. Chtěl zjistit, jestli k medvědímu doupěti vede suchá, nebo vlhká chodba. Werner musil zůstat dole, protože by se s puškou bez cizí pomoci k úzké, vysoko nad dnem jámy ležící boční chodbě nedostal. A tak stál až po kotníky ve studené vodě a to jistě nebyla právě záviděníhodná situace. Trvalo dlouho a už se začínal třást chladem, než se Tesakeh konečně zas vynořil z ústí horní chodby. Ujistil Wernera, že tahle chodba se vpředu tak zužuje, že není možné, aby tudy medvěd prolezl. Starý huňáč si proto rozhodně musel vybrat mokrou cestu, chtěl-li se dostat k nějakému jinému, suchému úkrytu.

Vstup do téhle druhé předpokládané jeskyně však vypadal opravdu až příliš nevábně. I když chodba mohla být asi dvacet palců vysoká a pro člověka dobře průchodná, bylo v ní přece na pět až sedm palců vody a temný otvor vypadal opravdu hrozivě.

„Medvěd tam je,“ přerušil konečně Tesakeh mlčení, když si oba několik minut váhavě prohlíželi spodní chodbu, „medvěd tam je. Ale chce můj bratr riskovat život a napadnout zvíře v jeho dobře chráněné pevnosti? Je přece chladno, na jižním svahu téhle hory jeleni sbírají žaludy. Redham je výborný lovec, ten sežene maso ještě před polednem.“

„Máš pravdu, Tesakehu,“ řekl Werner a zamyšleně odhadoval nebezpečný, těžko přístupný vchod. „Ale jednou už jsme tady, a jak se zdá, můžeme s trochou vytrvalosti medvěda najít a složit. Půjdeš za mnou, když polezu napřed a budu hledat cestu, nebo tu chceš počkat? Říkej si co chceš, já to zkusím!“

„Můj bratr je statečný, tak ať se o to pokusí. Ať se však kde chce ohlédne, vždycky se bude dívat Jesakehovi do očí,“ odpověděl Indián. Werner tedy neztrácel už ani slovo, klekl si do vody před otvorem a posvítil do chodby. Zdálo se, že nevidí žádnou zvláštní překážku. A tak si levicí, v níž nesl svíčku, přidržoval pušku, zavěšenou na levém rameni a obrácenou hlavní kupředu, položil se na pravý loket a následován Tesakehem se pomalu soukal do úzké chodby. Tesakeh se mohl pohybovat snadněji, protože pušku nechal nahoře. Wernerovi vyčnívala z vody jen hlava a levá paže. Šňůry od růžku s prachem musel vzít do zubů, aby prach udržel v suchu. Ale směle, beze strachu postupoval nebezpečnou tmavou cestou a asi po třiceti až čtyřiceti krocích tohoto obtížného plížení dospěl – sice úplně promočený a třesoucí se zimou, ale nezraněn – k suché části jeskyně. Ta se tu klenula do výšky a rozbíhala se do tří směrů. Ve chvíli, kdy se Werner vztyčil a vstoupil do otevřeného prostoru, stál Tesakeh už po jeho boku a otřepával se jako pes, když právě vyleze z vody. Potom si opatrně posvítil svíčkou kolem sebe a velmi pozorně si prohlížel měkkou půdu, v níž se rýsovalo mnoho různých stop. S úsměvem se obrátil k svému bílému příteli, který zatím odložil opasek, svlékl si košili, vyždímal ji a pak prohlížel pušku, jestli mu snad přes všechnu opatrnost nějakým nepozorným pohybem přece jen nezvlhla.

„Vypadá to, že jiní lovci tuhle jeskyni našli už často, ovšem můj bratr ani Tesakeh tu s nimi nikdy nebyli. Rozdělali ohně jen u vchodu, až sem však nikdy nezalétla ani jiskřička. Ti muži byli jako vlk, co obchází tábor spícího lovce, větří ulovenou zvěř, ale pohledu člověka se bojí.“

„Která z těch tří chodeb může vést k doupěti?“ zeptal se Werner, oblékl si vyždímanou košili a připjal si opasek s nožem. „Vypadají jedna jako druhá a zdají se všechny stejně úzké. Čert aby to vzal!“

Tesakeh mezitím pokračoval v průzkumu. Teď ukazoval na širokou stopu vedoucí do levé chodby. Stopy směřující dovnitř byly vtlačeny do stop směřujících ven. Tesakeh si na ně důkladně posvítil a kotníky pravice odhadoval velikost protivníka.

Roztaženými prsty ukazoval rozměry stopy a řekl: „Medvěd bude velký a silný, jeho tlapy se vtiskly hluboko. Teď bude asi spát!“

Werner zatím dokončil přípravy a nasazoval novou kapsli na pánvičku, aby si byl jist, že rána neselže. „Jestli spí, Tesakehu, tak to bude hračka. Těžší než ho složit bude dostat ho nahoru.“ Zvedl se země svíčku a pokračoval: „Ale nesmíme už ztrácet čas. Redham se tam nahoře jistě už nudí a byl bych rád, kdybychom si už k večeři mohli upéct pořádný kus masa.“

„K večeři?“ řekl Tesakeh s úsměvem. „Náš bratr uvidí vycházet slunce nad horami, a pořád ještě bude ležet u ohně a čekat na nás. Chodba je úzká a pořádně se zapotíme, než dostaneme náklad nahoru.“

„To nejsou moc krásné vyhlídky,“ rozmrzele bručel Werner a mokré šaty, jichž si Tesakeh zřejmě vůbec nevšímal, se mu nepříjemně lepily na tělo. „Ale nezbývá nám nic jiného než pokračovat. Tak do toho! Čím déle budeme váhat, tím později to skončíme. Tesakehu – kupředu!“

„Nechtěl by mi můj bratr půjčit krátkou pušku a jít až za mnou?“ zeptal se Indián.

„To ne, tak jsem to nemyslel,“ odpověděl běloch, „polezu napřed a ať mě čert vezme, jestli se budu bát. To jen vyhlídka na dlouhý půst mě trochu rozladila, ale neváhal jsem ze strachu ani z opatrnosti. Dej pozor na svíčku, abychom nezůstali potmě. A teď – s pomocí boží!“

Při posledních slovech se Werner přiblížil ke vchodu do levé chodby a začal se plížit kupředu. Pušku sunul před sebou, svíčku držel v levé ruce. Tesakeh ho následoval. Viděl, jak odhodlaně Werner první vstoupil do úzkého prostoru, neřekl tedy už ani slovo, zdálo se, že je spokojen s tím, jak mladý muž dobrovolně a ochotně na sebe vzal největší nebezpečí.

Chodba byla zpočátku tak vysoká, že oba muži mohli lézt aspoň po kolenou. Ale asi po padesáti krocích se po každé stopě snižovala a její strop klesl nakonec až do výšky dvanácti palců. Werner měl silný hrudník a široká ramena, a tak se jen taktak prodíral. Ale přece se protlačil, protože v měkké půdě poznal, že i medvěd se tím úzkým průchodem protáhl. Postupoval vytrvale a za chvíli dospěl k dalšímu, a několik palců vyššímu úseku. Tady však narazili na novou překážku. Chodba sice pokračovala přímo dovnitř kopce, ale těsně před nimi byla přerušena jakousi studnovitou propastí. Průrva nebyla širší než chodba, kudy sem vnikli, ale přece jen byla asi pět stop dlouhá, a kdo ví, jak mohla být hluboká. Werner natáhl ruku se svíčkou co nejhlouběji, ale neviděl nic než hustou tmu.

„Slyší můj bratr medvěda?“ zeptal se Tesakeh tiše, když zpozoroval, že se Werner zastavil.

„To ne, ale je tu propast,“ zašeptal Němec. „Chtěl bych vědět, jak je hluboká, než se přes ni pustím. Jen nevím, jak na to. Na dno nedohlédnu a nemám tu nikde kámen, abych ho hodil dolů.“

„Ani náboje v kapse?“ připomněl lakonicky Indián.

„Vidíš, na ty jsem nevzpomněl. Pět jich tu dole stejně nevystřílím,“ odpověděl Werner, vyndal z kryté kapsy lovecké košile jednu z kulek a pustil ji do propasti. Musela být jistě nejméně třicet stop hluboká, protože to trvalo dlouho, než k nim dolehlo temné žbluňknutí, jak náboj dopadl do vody. Wernera to rozhodně příliš neuspokojilo, protože bručel: „Za moc to nestojí. I když se vzepřu na stěnách a přelezu, jak tudy, u všech čertů, přeneseme medvěda? Tak teď opravdu nevím, co mám dělat.“

„Jít dál, jestli je to jen trochu možné,“ odpověděl Tesakeh. „Těžko zvážíš medvěda, dokud ještě běhá. Až Tesakeh uvidí medvědí krev, však už si poradí, jak ho dostat nahoru.“

„Dobrá, když myslíš,“ řekl mu Werner, „jsem pro. Ale jestli se plahočíme nadarmo, máš to na svědomí.“

Pověsil si pušku kolem krku a přitiskl lokty a kolena k drsným stěnám chodby. Skoro se vznášel ve vzduchu nad propastí; kdyby povolila jediná šlacha nebo sval, zřítil by se do hlubin. Postupoval opatrně, píď po pídi, až dospěl k druhé, odtržené části chodby, nebo spíše k jejímu pokračování. Byla tak úzká, že se sotva mohl ohlédnout na ten kousek cesty, který právě urazil. Na Indiána nečekal, věřil, že ho má za sebou. Plazil se dál a sledoval stopu, která se i tady, v nepříliš tvrdé půdě, zřetelně rýsovala. Proplazil se asi sto kroků, když najednou zaslechl tiché kňučení. Takhle kňučívá medvěd, když si v zimním spánku dumlá pracky.

„Tesakehu,“ zašeptal a ohlížel se, protože chodba se zas poněkud rozšířila. „Tesakehu, myslím, že slyším medvěda.“

Jeho průvodce neodpovídal. Za Wernerem byla jen hustá tma.

„Tesakehu,“ zavolal znova a hlasitěji. Myslel si, že Indián je ještě dále vzadu. Znovu naslouchal, neuslyší-li odpověď svého druha, ale jen vzdálené vrnění spícího zvířete rušilo hrobové ticho. Mrzutě se obrátil na levý bok, aby si chvilku odpočinul a uvážil, má-li pokračovat v cestě sám a pustit se do boje, nebo se vrátit a podívat se. zda se kamarádovi něco nestalo.

Nakonec jen tiše zabručel: „Kdyby spadl do propasti, volal by o pomoc. A jestli zůstal na druhé straně a nechal to na mně, abych si to s tím černým huňáčem vyřídil sám, tak dobře. Ukážu mu, že ho k tomu nepotřebuju, když mám stisknout spoušť. Ostatně medvěd mi nemůže udělat nic horšího než mě sežrat.“

Byla to pochybná útěcha, bylo v ní však rozhodně rozumné jádro. Začal znovu postupovat kupředu a stále se blížil k onomu kňučení, které teď nabylo na zřetelnosti.

Chodba teď už sice nebyla tak úzká, ale na stěnách všude kolem viselo množství krápníků. Krápníky dokonce rostly i na dně chodby, to mu nesmírně ztěžovalo postup. Začaly ho strašně pálit odřené lokty a kolena.

V této části chodby viselo také mnoho netopýrů. Byli zavěšeni zadníma nohama na stropě a přezimovali tu. Světlo pohybující se těsně pod nimi je vyrušovalo a znepokojovalo. Dávali to najevo pronikavými syčivými hlasy. Ale odvážný lovec si jich příliš nevšímal. Právě se chystal prolézt malou zatáčkou, za níž musel bezpochyby spát medvěd, když náhle spatřil po pravé straně těsně před sebou ležet svinutého obrovského chřestýše. Kdyby se chtěl kolem něho proplazit, musel by se ho téměř dotknout. Had, vyrušen jeho blízkostí, otevřel malé blýskavé oči, ale oslepen světlem je hned zase zavřel, zaklonil hlavu, z jejíž rozevřené tlamy několikrát vyšlehl špičatý rozeklaný jazyk, zdvihl ocas a varovně zachřestil.

Werner bezděčně ucouvl a nevěděl, co počít. Hada se sice nebál, ale jeho blízkost mu nebyla dvakrát příjemná. Na výstřel nebylo ani pomyšlení, protože by se mu v tom nízkém prostoru rozhodně nepodařilo znovu nabít.

Ležel chvíli bezradně, když tu náhle ke svému obrovskému uklidnění zpozoroval, že se k němu zvolna blíží Tesakeh s rozžatou svící. Za chvíli se octl po jeho boku a ptal se, proč se zastavil. Werner mu několika slovy vysvětlil situaci.

„Ukazuje had zuby?“ šeptal Indián.

„To ne, ale hrozil.“

„Chřestýš je jako pes na medvědí stopě. Hrozí, ale sotva se nepřítel přiblíží, stáhne se zase zpátky. Jen ať se můj bratr směle pokusí proplížit se kolem. Had zavře oči a bude spát.“

Ne právě ochotně uposlechl Werner Indiánovy rady. Pomalu posunoval před sebou pušku a záhy se octl vedle hada. Ten se několikrát pokusil otevřít malé oči a chřestil stále silněji a hrozivěji. Teď ležel Werner v jeho těsné blízkosti, a i když se sebepevněji tiskl k protější stěně, bylo v chodbě tak málo místa, že se pravou paží hadova svinutého těla téměř dotýkal.

Pomalu přitáhl koleno a posunul se o kousek dopředu. Tu otevřel had znovu oči, spatřil těsně před sebou jasný plamen a zaklonil hlavu k útoku. Otevřel tlamu a v ní se objevily po obou stranách třepetajícího se jazyka bílé a lesklé jedem naplněné zuby. Oči mu blýskaly zeleným ohněm.

Zděšeně vytrhl Werner z pochvy nůž. V tom okamžiku však ucítil na stehně Tesakehovu paži. Indiánův tomahavk zasvištěl, veden jistou rukou, a vzápětí se had svíjel v krvi.

Werner sice věděl, že mu had neublíží, přece jen ho však mrazilo, když se chřestýš zmítal v posledních smrtelných křečích v tom těsném prostoru a když se studené hadí šupiny dotýkaly jeho rozpálené tváře. Rychle ho od sebe odstrčil, ale Tesakeh klidně sáhl po cukajícím se těle, opatrně odřízl chřestidla a přivázal si je k opasku.

Když bylo po všem, chtěl Werner pokračovat v cestě, náhle však ucítil, že Tesakeh ho zdržuje a šeptá:

„Pozor – už neslyším kňučení. Medvěd se probudil a otevřel oči. Jestli nás zvětří, uslyšíme ho. Ale kouř ze svíček táhne chodbou zpátky.“

„Máš pravdu, Tesakehu,“ odpověděl Werner, „ten huňáč se určitě vzbudil, a až uvidí naše světla, moc vlídně nás nepovitá. Kvůli tomu zatracenému hadovi jsem na medvěda málem zapomněl. Zrovna jsi –“

„Pst!“ sykl Indián a zvedl ruku. „Slyším medvěda, je neklidný!“

Oba muži chvíli leželi a poslouchali, ale bylo ticho jako v hrobě, ani hlásek se neozval. Werner si znovu prohlédl pušku, aby se ujistil, že kapsle správně sedí, že se muška neposunula a že se leskne. Otřel hlínu, která se nalepila na hledí, a sledován Tesakehem se tiše sunul kupředu.

Vtom mu zaznělo téměř u ucha zlověstné mručení a vzápětí nato vystoupila z husté tmy v jeskyni temná silueta medvěda. Jeho oči zářily ve světle svíček jako žhavé uhlíky. Zamručel, zavětřil a zvedl čenich, aby odhadl vetřelce. Vzduch sice proudil směrem ven z jeskyně a medvěd nemohl pach svých nepřátel dobře rozeznat, zato však byli u něho přece jen tak blízko, že je nemohl přehlédnout. S funěním se stáhl zpátky, dříve než si mohl Werner vzít jeho hlavu pořádně na mušku.

Oba lovci věděli, že přišla rozhodující chvíle. Tiše se plížili po drsné zemi za ustupující šelmou a brzy ji dohonili. Ale Werner si s obavami uvědomoval, že jsou až na samém konci jeskyně. Byla teď sice dost vysoká, aby se mohli vztyčit na kolena, ale nevedla z ní už žádná jiná cesta než právě ta, kterou oni dva zahrazovali svými těly. Rozzuřený medvěd tedy neměl kudy utéci.

„Wah,“ řekl Tesakeh a vztyčil se vedle Wernera. Ten se právě namáhal zamířit na jiskřící oko neklidného zvířete.

„Wah! Tohle je sice dobrý vigvam, ale tuze špatné bojiště.“ Pak sledoval směr Wernerovy pušky a pošeptal mu:

„Ať můj bratr nestřílí na hlavu. Jestli chybí, bude s námi zle. To zvíře chvilku klidně nepostojí. Ať střílí raději na hrudní kost. I kdyby kulka nezasáhla srdce, přece jen se smrtelně raněné zvíře zhroutí a nebude tak nebezpečné. Ale ať bílý bratr ještě chvilku počká. Tesakeh se pokusí huňáče trochu uklidnit a pak ať bílý bratr rychle zamíří a ať má dobrou mušku!“

Domluvil a začal věrně napodobovat volání koloucha. Medvěd se vzpřímil a poslouchal ten nečekaný pronikavý zvuk. Vtom zahřměla pod masivním klenutím rána z pušky. Dříve než se rozptýlil dým od ústí zbraně, jakoby zasažen elektrickým proudem vrhl se medvěd na střelce. Tomu ani nezbyl čas odhodit pušku a sáhnout po širokém noži. Odmrštěn prudkým nárazem a vahou obrovského zvířete narazil hlavou na stěnu a v bezvědomí se zhroutil k zemi.

Tesakeh, který ležel na břiše a svírál ostrý tesák, včas zpozoroval v obláčcích kouře útok raněného dravce a po znal, že medvědovi jde spíše o to, aby si proklestil cestu na svobodu, než aby se staral o své nepřátele. Přitiskl se proto k zemi, a jak se přes něho medvěd řítil ven, rozmáchl se po něm ostrou zakřivenou čepelí. Vzápětí medvěd zmizel v šeru jeskyně.

Werner byl sice úderem omráčen, ale brzy se probral. Nemohl si však v husté tmě uvědomit, kde to vlastně je. Tu zaslechl náraz nože na křesadlo a vzpamatoval se.

„Tesakehu,“ zavolal, „kde máme svíčky?“

„Jestli je medvěd nevzal s sebou, měly by ležet někde tady,“ odpověděl stroze Indián. „Tesakeh má obličej plný krve a cítí ji i v ústech. Ale jeho ruka je jistá, a tak se medvěd jistě už nepřijde podívat, jak jsme se tu v jeho doupěti usadili.“

Mezitím si utrhl kousek látky z košile, roznítil trochu hubky a za chvíli jim zase zasvítil veselý plamen. Rozhlédl se po medvědím pelechu a našli tmavé krůpěje krve, které vedly až k místu, kde Tesakeh zvíře zasáhl. Odtud byla postříkána krví celá jeskyně, i Indián jí byl celý zborcený. Werner chtěl teď znovu nabít pušku, ale Tesakeh mu v tom zabránil.

„Rána byla dobrá,“ řekl, „a jestli krev netekla hned po výstřelu, otevřel jí cestu můj nůž. Nebudeme hledat dlouho.“

„Ale proč jsi zhasil svou svíčku, Tesakehu? Zdá se ti snad, že je tu moc světla?“

„Ví můj bratr, jak dlouho budeme muset ještě zůstat v jeskyni? Jestli zůstal medvěd ležet v té úzké chodbě mezi doupětem a propastí, uvidí štíhlý muž tam nahoře u vchodu slunce nejen vycházet, ale i zapadat, než se k němu budeme moci vrátit.“

„Hrome!“ zaklel Werner, „na to jsem vůbec nepomyslel. Jestli tam medvěd uvázl, tak jsme tu zavřeni. Už teď sotva lapám po vzduchu. Pospěšme si, Tesakehu! Nebudu mít klid, dokud se nedovím, jak na tom jsme.“

Oba muži se vydali chodbou, kudy sem přišli, a dostali se až k propasti, ale na medvěda nenarazili. Stopa husté krve na cestě však ukazovala, že těžce raněné zvíře nemohlo uniknout daleko.

„To by byla ostuda,“ bručel Werner, plazící se teď za Indiánem, „kdyby ležel dole ve strži a kdyby pak celá naše námaha nebyla k ničemu. Čert by mě musel vzít, kdybych se dobrovolně spustil za ním ještě tam dolů.“

„Wah!“ zvolal Indián a chvíli svítil dolů do propasti Wernerovou svíčkou, protože tu svou, kratší, chtěl ušetřit. Díval se teď tam, odkud sem s nasazením života pronikli. „Wah!“

„Leží dole?“ ptal se Němec vzrušeně.

„Byl bych rád, kdyby tam ležel,“ bručel Indián. „Svíčky nám dohoří, budeme mít hlad a žízeň, ale na druhou stranu propasti se nedostaneme.“

„Ale proč ne, Tesakehu? Co nám brání dostat se na druhou stranu?“ ptal se Werner znepokojeně a pokoušel se proplazit vedle Indiána a podívat se, co ho tak polekalo. Tesakeh se přitiskl ke skále, přidržel svíčku nad propastí, aby paprsky dopadly až na protější stěnu, a řekl: „Tady je rokle, ale kam se poděl východ?“

Tu vykřikl zděšením i dosud klidný Němec. Uviděl totiž, že protější chodba je ucpána tělem teď už pravděpodobně mrtvého medvěda, takže neměli takřka ani špetku naděje, že se dostanou na druhou stranu a nezřítí se do propasti. Vždyť na protější stěně nebylo ani na prst pevné půdy, kde by se dalo zachytit rukou nebo nohou.

„Tesakehu,“ přerušil konečně Werner poněkud trapné mlčení, „tady nemůžeme zůstat ležet. Ani od Redhama nemůžeme žádnou pomoc čekat. Vždyť už nemá další svíčku a potmě by cestu vodou nenašel. A i kdyby ji našel, jistě by tam nevkročil, ani kdyby tím měl zachránit třeba šest životů. Ani bych mu to nemohl mít za zlé, vždyť i mně tam běhal mráz po zádech, a bylo to za světla. Tady se však naše situace každým okamžikem zhoršuje, protože svíčky nám dohořívají. S pomocí boží se pokusíme prorazit. Jestli se nevtlačím nad medvěda a spadnu do propasti, budeme tu zaživa pohřbeni. Ale když se mi to přece jen podaří, snad už nějak toho huňáče odklidím z cesty.“

Indián mlčel. Werner odložil pušku i růžek s prachem, svlékl si stále ještě mokré legginy, aby mu nic nebránilo v pohybu, a právě tak jako při cestě sem se opíral lokty a koleny o postranní stěny, vznášel se nad temnou propastí a za několik minut se dostal až na druhou stranu. Marně se však snažil pohnout těžkým bezvládným tělem zabitého medvěda a uvolnit tak průchod. Netvor tu ležel bez hnutí, ucpával celý prostor chodby a ještě po smrti naháněl svým vrahům hrůzu.

Vší silou, kterou mu propůjčila příroda a kterou strach ze smrti ještě zvětšoval, podnikl Werner ještě poslední pokus. Rozmáchl se pravicí – protože levou rukou se nesměl pustit skály, aby neztratil oporu – a vtom jeho pravá noha sklouzla po jednom z krápníků. Ztratil rovnováhu, smekl se a jistě by se byl zřítil do hlubiny, kdyby se mu ještě v posledním okamžiku nebylo podařilo zachytit se oběma rukama skály na okraji chodby.

Mnoho naděje mu ovšem nezbývalo, zdálo se, že tím jen o několik minut oddálil neodvratný pád. Jeho síly byly vyčerpány hladem a námahou a takhle to nemohl dlouho vydržet. Tesakeh však rychle odhadl, v jakém je Werner nebezpečí. Zavolal na něho, aby se aspoň ještě chvilku udržel, že se ho pokusí zachránit. Postavil svíčku na zem na okraj chodby, tak aby nezhasla a nepohřbila je do úplné tmy, a začal přelézat přes propast. Ale varován Wernerovou nehodou postupoval pozpátku. A skutečně se mu podařilo vtěsnat obě nohy do chodby po obou stranách medvědova těla. Tak byl aspoň zajištěn před zřícením a se zoufalou silou se snažil vtlačit vedle medvěda i svůj trup. Byl ovšem mnohem štíhlejší a pružnější než Němec.

Chodba byla příliš úzká a zabité zvíře příliš těžké a tlusté. Přece se mu to však po několika minutách nadlidského úsilí podařilo a brzy se prodral až za medvěda. Ale téměř stejně těžké bylo medvědem pohnout a odtáhnout ho dál do chodby. Odpočívat nesměl ani chvilku, když chtěl zachránit kamaráda. Teď mu přišly vhod vyčnívající krápníky. Opíral se o ně nohama a přitahoval těžké zvíře k sobě.

Pot z něho lil proudem, a právě když na okamžik přestal, aby nabral dechu, dolehl k němu Wernerův slábnoucí hlas. Říkal, že se takhle neudrží už ani půl minuty.

„Odvahu, jen odvahu,“ volal Tesakeh, „už jsem medvědem pohnul a můj bratr už brzy volně vydechne. Odvahu!“ A s novou silou se pokusil obludou pohnout. Trochu povolila – teď ještě trochu – znovu se jí chopil a přitáhl mrtvé tělo zabitého nepřítele asi o stopu k sobě. Jako blesk se znovu protlačil kolem medvěda a pravicí zachytil Wernera v zápěstí.

„Ať se můj bratr vytáhne nahoru – jen trochu, abych dosáhl na opasek,“ volal na něho. Werner však k tomu už neměl sílu a jen vzdychl: „Už nemůžu – musím se pustit.“

Byl u konce svých sil – a Tesakeh to viděl. Neztrácel tedy už čas slovy, pustil bělochovo zápěstí, rychle vyřízl v medvědí kůži otvor a zachytil se v něm levicí, aby získal pevnou oporu. Pak se nahnul dolů a pravicí chytil Wernera za opasek. Werner už sotva cítil ruce, zdálo se, že mu zdřevění. Ale nadlehčen silnou paží napjal šlachy k poslednímu pokusu, přitáhl se – a za okamžik spočinul horní částí trupu v chodbě.

Dále to nešlo, protože mrtvý medvěd stále ještě zahrazoval otvor. Ale v této poloze si Werner mohl aspoň trochu odpočinout a nemusel už mít strach, že se zřítí do propasti. Tesakeh se zatím znovu pokusil dotlačit medvěda do nějakého prostornějšího místa.

, Konečně se mu to podařilo a Werner se mohl úplně vyšplhat nahoru. Oba muži byli k smrti unaveni, a zvlášť Němec, vyčerpaný nejen tělesnou námahou, ale i prožitým strachem, ležel téměř bezvládně snad půl hodiny vedle Indiána.

Tesakeh si sám potřeboval aspoň krátký čas odpočinout, ale první se znovu vzchopil, povzbuzoval svého přítele a vybízel ho, aby se pocitu vyčerpanosti tolik nepoddával.

„Máme před sebou dlouhou a namáhavou cestu,“ řekl, „a můj bratr je jistě už zesláblý hladem. Nebo by snad chtěl jíst syrové maso? Před jeskyní hoří oheň a teplé tábořiště zve k odpočinku. Tady je vlhko a brzy nás obklopí tma. Svíčky nám dohořívají!“

Werner sám uznával, že se nesmějí zdržovat, nechtějí-li hledat cestu za úplné tmy. Vzmužil se, jakmile s hrůzou pomyslel na chodbu plnou vody. Spojeným úsilím posunovali oba muži těžkou bezvládnou horu masa. Werner tlačil a Tesakeh táhl, a tak dorazili až k místu, kde se chodba v krátkém úseku rozšiřovala aspoň natolik, že se tam mohli vzpřímeně posadit.

Běloch potřeboval odpočinek víc než Indián. A tak ho Tesakeh opustil, doplazil se zpátky k propasti a přinesl z druhé strany Wernerův oblek, pušku a svíčky. Wernerova už skoro dohořela, ale Tesakeh měl schovaný ještě kousek té své a ta jim měla posvítit na další cestu. Rychle se vrátil zpátky k Němci, aby společně dokončili nadlidský úkol – odtáhnout medvědovo nehybné tělo úzkou chodbou.

Werner teď sice navrhoval medvěda stáhnout, kýty a žebra zabalit do medvědí kůže a jen to odnést nahoru. Ale o tom nechtěl Tesakeh ani slyšet. Tvrdil – a bylo v tom hodně pravdy –, že stáhnout a rozčtvrtit medvěda v tak úzkém prostoru by jim trvalo přinejmenším stejně dlouho jako dotáhnout ho až k východu.

„Ale jak ho dostaneme nahoru?“ bránil se ještě Werner, „stejně nám pak nic jiného nezbude než stáhnout a rozčtvrtit ho ve vodě. Ani všem třem dohromady se nám nepodaří vytáhnout tak těžké zvíře z jámy nahoru celé.“

„Můj bílý bratr uvidí, jak snadno dopravíme kořist do bezpečí, a pak teprve řekne: Tesakeh měl pravdu,“ odpověděl Indián. A pak už neztráceli čas dohadováním, Werner si oblékl a upevnil legginy a dali se do práce.

Pomalu, tuze pomalu postupovali, ale nakonec přece jen dorazili k prostornější části chodby a beze slova dotáhli medvěda až tam, kde začínala voda. Nedalo se nic dělat. Když se chtěli dostat nahoru, museli znovu do vody.

Až sem jim ještě vydržela Indiánova voskovice. Teď však dohořela, ještě naposled vyšlehl plamínek a pak zhasl. Hustá tma obklopila lovce a drahnou chvíli nikdo z nich nepromluvil. Konečně přerušil mlčení Tesakeh: „Vlastně se tak mnoho nestalo. Stejně bychom tu museli svíčky nechat. Můj bratr přece nemá tři ruce, aby dvěma táhl medvěda a ve třetí držel svíčku. Dáme se raději do díla.“

„Aby to čert vzal, Tesakehu. Vlézt do téhle díry plné vody, a k tomu ještě v takové tmě, to opravdu není maličkost,“ lamentoval zmalomyslnělý Němec.

„Vzpomněl si můj bratr, že se musí chytit skály, když si uvědomil, že padá do strže?“ zeptal se Indián.

„Vzpomněl? To nebyl na vzpomínání čas,“ zasmál se Werner, „co jiného jsem měl dělat?“

Indián v debatě nepokračoval.

„Jeskyně je rovná,“ řekl, „a žádná chodba z ní neodbočuje. Můj bratr nemůže sejít z cesty a brzy nám zasvítí na pozdrav hřejivý oheň hubeného muže.“

Werner tedy lezl napřed, hmatem hledal cestu a s Tesakchovou pomocí táhl medvěda vodou.

Temná, jako havraní křídla černá noc obklopovala oba muže a jejich situace v úzké, sotva dvě stopy vysoké chodbě, do třetiny naplněné vodou, nebyla rozhodně záviděníhodná. Ale jejich srdce byla zakalena pobytem ve vonných lesích, ustavičným nebezpečím a strádáním. A tak bez reptání postupovali pomalu, ale jistě dlouhou chodbou.

Brodit se vodou nebylo právě příjemné, ale zato se tam mnohem snadněji dal vléci těžký náklad. Teď už to nebylo tak obtížné a asi po čtvrthodinovém úsilí k nim dolů úzkým komínem v místech, kde stál jejich provizorní žebřík, problesklo shora sluneční světlo jako odměna za statečnost a vytrvalost.

„Hallo!“ vykřikl Werner z plných plic a přidržoval si dlaně podél úst, aby se zvuk lépe nesl vzhůru. „Hej, vy tam nahoře!“

V té chvíli otvor nahoře potemněl a dolů k nim zazněl Redhamův radostný hlas:

„Ať mě čert vezme, jestli nejsem rád, že už jste konečně tady. Už jsem si myslel, že se tam dole chcete usadit.“

„Nezůstaneme tu ani o chvilku déle, než bude zapotřebí,“ zvolal Werner, mrštně jako kočka se vyšplhal po drsném kmeni vzhůru a brzy se pozdravil se sluncem. „Hallo!“ – zvolal však ještě jednou, tentokrát údivem, protože okolo mohutného ohně tábořilo pět zálesáků, backwoodsmanů. Koně zaržáli, psi se rozštěkali a muži vyskočili, aby ho přivítali.

Rychle vylezl ven z temné jámy a zhluboka se nadechoval znovu v boží volné, nádherné přírodě. Tesakeh mu byl v okamžení po boku. Ostatní je obklopili, srdečně jim potřásali rukama a vyptávali se, jaký byl lov. Vždyť Indián i Němec byli jako vykoupaní v krvi. Werner si však stoupl na špičky, zadíval se přes ramena kolemstojících k ohni, kde se opékalo několik chutných jeleních žeber a velké kusy šťavnatého krocaního masa. Odsunul stranou všechny, kdo mu stáli v cestě, posadil se k ohni, vytáhl nůž a pustil se do zábavy nejdříve s jídlem. S plnými ústy pak dával najevo, že bude mlčet jako ryba, dokud se pořádně nenají.

Se smíchem následovali ostatní jeho příkladu a teprve po celé čtvrthodině, když všechno, co se na ohni peklo, bylo snědeno a čerstvé kusy navlečené na pruty slibovaly další hostinu, rozvázal se Wernerovi jazyk. Popíjel z poháru horkou kávu, kterou uvařil Redham, a začal napjatě poslouchajícím mužům líčit prožité strasti a trampoty a vyprávět jim, jak mu Tesakeh dvakrát zachránil život. Přitom podal rudému synu divočiny, který seděl po jeho boku a klidně ohlodával krocaní stehno, pravici, a stiskl mu umaštěnou ruku. Tesakeh se totiž vůbec nenamáhal, aby si ji utřel. A Werner řekl teple a srdečně:

„Tesakehu, budu ti do smrti vděčný a snad budu mít i někdy příležitost, abych ti tuhle přátelskou službu oplatil.“

„Můj bílý bratr promluvil dobře,“ odpověděl oslovený, vytáhl ruku z Němcovy dlaně a pokračoval v jídle, „ale tohle nebyla první stopa, po které jsme se spolu pustili, a jistě to nebude ani poslední. Všude, kde se Tesakeh večer utáboří, bude přístřešek z kúry připraven chránit před deštěm vždycky dva muže. Tesakeh a jeho bílý bratr jsou jako jedno tělo.“

„A vy držely vám svíčky?“ zeptal se Redham. „Kat aby to spral, vždyť jste byli v té díře přes osmnáct hodin.“

„Dohořely, a tak jsme se museli protloukat potmě,“ odpověděl Werner. „Povídám, Redhame, tma tam dole byla tak hustá, že by se skoro dala krájet. A k tomu ještě ta cesta vodou! Brrr! Já už se zase třesu, když si pomyslím, že se tam ještě mám vrátit pro pušku.“

„Máte medvěda až tady pod vchodem?“ zeptal se jeden z lovců.

„Leží hned u toho kmene, co jsme po něm lezli dolů.“

„Tak proč se, k čertu, povalujeme a díváme se pánubohu do oken,“ zvolal jiný, „když sotva na sto kroků od nás jsou k máni báječná medvědí žebra? Give us a lift, my lads – uděláme si výtah, mládenci,“ pokračoval, vyskočil a s krku svého koně, který se klidně pásl opodál, odvázal dlouhý provaz. „Ať Werner sleze ještě jednou dolů a uváže provaz kolem medvěda. Nic mu to neudělá, stejně už je mokrý. A než si přinese pušku, vytáhneme huňáče na světlo!“

„Dobrá,“ řekl Werner, „souhlasím. Ale nemá někdo z vás ještě svíčku? Radši se tam projdu za světla. A kdo ví, jestli bych tu díru potmě vůbec našel.“

„Tady je světlo!“ zvolal jeden z cizích lovců a vybalil z přikrývky silnou svíčku, „a jestli potřebujete společnost, doprovodím vás.“

„Děkuju, jako by se stalo,“ řekl Werner, zapálil si svíčku a zamířil k jámě. „Nebude třeba, darmo byste se namočil. Není to tak daleko a vrátím se co nevidět. Jen mi tam hoďte provaz!“

Domluvil a znovu zmizel v úzké jámě. Potom dal nahoru znamení, aby zatáhli. Ale Tesakeh se přece jen bál, že by provaz takovou váhu nevydržel, a tak spustil dolů ještě jeden. Werner je podle jeho pokynů přivázal pod přední tlapy a okolo trupu zvířete. Spojenými silami a za radostného pokřiku lovců se záhy podařilo tak namáhavě získanou kořist vytáhnout. Teď ležela vedle ohně, pozdravována hlasitým kňučením a štěkáním psí smečky, která se tlačila k medvědovi a olizovala jej.

Aby dostali medvěda nahoru, museli vytáhnout žebřík. Pak ho zase spustili do jámy a brzy se po něm znovu vyšplhal Werner i se svou puškou. Pečené medvědí žebro mohl pak přijmout jako sice poněkud skromnou, ale perně zaslouženou odměnu za přestálá nebezpečí. Ale stejně jako Tesakeh byl i on přesvědčen, že by do téhle jeskyně už nevstoupil, i kdyby v ní bylo dvacet medvědů. Vždyť by to bylo – jak Indián jistě plným právem poznamenal – tak mnoho práce, a tak málo masa.

osag

Stalo se to daleko, až v nejzápadnější části Missouri, na hranici území Osagů, kam se teprve odvažují jen málokteří z průkopníků v patách za ustupujícími nebo spíše vytlačovanými Indiány. Osadníci si tu vystavěli sruby, lovili, rybařili a přitom pěstovali i trochu kukuřice, ale jen tolik, kolik jí spotřebovali na chleba. Bylo to v místech, kde ještě teď se v údolích podle řek nebo v širých, nekonečných prériích potulují losi a mohutní jeleni. V tomhle kraji kráčel jednoho rána bílý lovec s puškou na rameni a s tesákem po boku, v typických zálesáckých šatech, jen na nohou měl boty místo mokasínů a na hlavě šedou kulatou plstěnou čepici. Postupoval tiše a opatrně hustým lesem, nebe tam prosvítalo jen občas na malých mýtinách a odtamtud pak byl výhled na prérie porostlé vysokou trávou.

Bylo nádherně svěží májové ráno, sice ještě poněkud chladné, ale slunce, které už probleskovalo korunami stromů, slibovalo pěkné počasí. Vysílalo své teplé paprsky hustými větvemi listnáčů a vysoušelo rosu, visící v těžkých, velikých krůpějích na stéblech trávy.

Lovec se toulal už od ranního rozbřesku, ale ačkoli v zarosené trávě už našel stopu několika jelenů a drahnou chvíli ji sledoval, ačkoli i sám zahlédl pár nádherných jelenů s docela pěkným parožím, ještě mu žádný nepřišel do rány. Darmo napínal zrak, darmo se pátravě rozhlížel, dokonce se víc plížil, než šel po vlhkém listí, nic mu nechtělo přijít do cesty. A tak se nakonec mrzutě posadil na povalený kmen, aby si odpočinul. Pak chtěl pokračovat v lovu po cestě směrem k domovu. Tu třeskl náhle v dálce výstřel.

Dlouho pozorně poslouchal, ale už nic nezaslechl, a tak se nedbale opřel o větev stromu, na němž seděl, zadíval se na dlouhý úzký pruh prérie, který se táhl hluboko do tmavého lesa a byl vrouben květy dřínů, nad nimiž se zdvihaly štíhlé duby. Ležel tak asi deset minut a pozoroval malebnou krajinu, když vtom v místech, kde les jako by splýval s prérií a jako by ji obklopoval, vyrazil z houštiny jelen a běžel přímo k němu.

Lovec rychle vyskočil a chystal se uvítat kořist, která se k němu blížila zdánlivě bezstarostně. Ale když se jelen přiblížil, rozpoznaly lovcovy cvičené oči, že není zdráv, ale postřelen. Jakási pomalost jeho pohybů nevyplývala tedy z pocitu bezpečí, ale ze slabosti a vyčerpání.

Přesto zůstal lovec ležet se zalícenou puškou, a když se raněné zvíře přiblížilo asi na šedesát kroků, vypálil.

Jelen klopýtl, zarazil se a v příštím okamžiku padl zasažen dobře mířenou kulkou.

Lovec zůstal klidně na stanovišti, znovu nabil a pak přistoupil k padlému zvířeti, aby ho stáhl. Tu si všiml, že po prérii k němu přibíhá Indián s dalším zastřeleným jelenem na ramenou a že běží po stopě raněného zvířete. Blížil se krátkým klusem a zdálo se, že tíhu nákladu ani necítí. Když uviděl složeného jelena, shodil rychle s ramenou kořist a začal stahovat kůži. Bílému lovci nevěnoval ani pohled.

„Ale kamaráde,“ řekl potomek Evropanů, „mně se zdá, že ti je úplně jedno, kdo toho jelena zastřelil, jen když dostaneš kůži, co? Tak si myslím, že bych na ni měl taky trochu právo. Nebýt mého kousku olova, tak by ti sotva zčervenaly prsty od krve.“

„Sem se podívat!“ řekl rudý syn lesů a ukazoval na plec, kde byly zřetelně vidět čtyři malé rány od srnčích broků. Nedal se ani trochu vyrušit z práce, poklepal si střenkou tesáku na prsa a pokračoval svou lámanou angličtinou: „Já! Já první střelit, pak teprve bílá tvář. Já kůži, bílá tvář maso!“ A se záviděníhodnou rychlostí dokončil stahování, zatímco běloch stál opodál a zdálo se, že má chuť toho divocha pažbou nebo nožem naučit lepším způsobům. Ale Indián ho nepřestal sledovat aspoň koutkem oka, patrně něco takového předpokládal, a tak hlídal každý bělochův pohyb. Byl silný a urostlý a barvy jimiž byl pomalován, i ozdoba, kterou nosil, prozrazovaly, že je to bojovník. Když se mu při práci poněkud svezla vlněná přikrývka, bylo vidět, že má na prsou i na ramenou četné jizvy z bojů. Rozhodně to nebyl žádný zbabělec.

Konečně práci dokončil. Přetáhl si znovu přikrývku přes ramena, staženou kůži si hodil na záda, na ni položil toho prvního jelena, zdvihl brokovnici, zavolal na bělocha letmé good bye a rázně vykročil směrem k houštině. Za několik minut v ní zmizel a zdálo se, že své břemeno skoro ni necítí.

Napolo pobaveně a napolo zlostně se za ním běloch chvíli díval. Pak se zdálo, že v něm zlost na chvíli nabyla vrchu. Vztekle si dupl a vykročil, jako by se chtěl pustit za Indiánem ne právě s přátelskými úmysly. Ale pak si to asi rozmyslel, zastavil se, chvíli se díval k zemi na staženého jelena a nakonec se hlučně rozesmál.

„Čert ho vem,“ zvolal, vytáhl nůž z opasku a klekl si k jelenu, a větší nestydatost jsem ještě nezažil. Ta chladnokrevnost! Inu – pravý Indián. Ale ať táhne ke všem rohatým, aspoň že mi tu nechal zvěřinu. Ostatně kdo ví, jestli by mi toho jelena vůbec nechal, kdyby neměl už s tím prvním práce dost.“

Bručel si pod vousy, odřízl kýty a hřbet, potom vstal, přistoupil k mladé hikoře a odloupl si odtud pruh kůry, aby ji mohl maso svázat.

„Tak,“ pokračoval v samomluvě, přehodil si pušku přes rameno a vydal se směrem za Indiánem, „aspoň mám kus masa a nepřijdu domů s prázdnou. Strýc se mi ovšem vysměje, že nenesu kůži. Zatracený chlap! Přece jsem ho neměl tak snadno pouštět! Ale vždyť on mi ještě přijde do rány a pak mi tu kůži sakramentsky zaplatí.“ Takhle láteřil ještě dlouho a ubíral se k domu, kde bydlel jeho strýc.

To byl starý přívětivý Yankee, do St. Louisů přijel z Connecticutu asi před pěti lety a tady na Západě se usadil teprve asi před deseti měsíci. Nepřišel sem ovšem kvůli ničemu jinému, než aby tu obchodoval s Indiány a vykupoval od nich kůži co nejladněji, ale zato zboží, které Indiáni museli kupovat od něho, protože široko daleko jiný obchodník nebyl, prodával co nejdráže. Vydělal na tomhle obchodě už hromadu peněz a ubohé nezkušené Indiány skoro vždycky ošidil, ale přesto si je tak získával svým přátelským dobromyslným vzezřením (byl to docela netypický Yankee, malý tlouštík – a všichni tlouštíci bývají dobrosrdeční), že s ním rádi a ochotně obchodovali a nikdy, ani po prudkých sporech, k nimž docházelo dost často, se k němu nechovali nepřátelsky.

Jako téměř všichni obchodníci (či spíše kramáři) na indiánských hranicích provozoval i on výměnný obchod a za kůže, za uzené nebo čerstvé maso, za kožešiny a usně, za medvědí tuk a za med nabízel zboží, které Indiáni potřebují: prach a olovo, houně, železné zboží (jako tomahavky a nože), pušky, rumělku, skleněné korále a podobné věci. Ale hlavně prodával zakázanou whisky, kterou mohl Indiánům počítat proto tak draho, poněvadž věděli, že mu zákon jeho velkého náčelníka zakazuje „tekutý oheň“ Indiánům nalévat nebo prodávat. Měl proto sudy s pálenkou zahrabané za domem, i když se v tomhle odlehlém koutě nemusel příliš bát prohlídek.

Stařík seděl přede dveřmi svého malého skladiště, labužnicky pokuřoval a se zalíbením si prohlížel hejno velkých černých krocanů. Vypěstoval si je z vajíček divokých krocanů z lesa a teď tu kolem něho pobíhali a zobali roztroušené zrní a semena. Tu se na úzké stezce vedoucí z lesa přímo k jeho domu objevil náš už známý Indián a rychlým krokem se přibližoval. Vydechl a shodil své břemeno Yankeemu k nohám.

..Hallo, Tome,“ zvolal obchodník a podával Indiánovi ruKu, „to ses ale pronesl! Tak co mi neseš? Dvě kůže a kousek syrového masa. A to je celý úlovek?“

„Dobrá – dejme tomu – jít vy – vzít pušku – plazit se křovím – lézt prérií po břiše – daleko, daleko – plazit se za jelenem – dejme tomu – nestřelit nic!“ odpověděl Tom.

„To je docela možné!“ smál se starý, „taky bych se asi moc divně vyjímal, kdybych tak lezl mokrou trávou po břiše – kdepak! Ostatně, nikdy jsem nelovil a jediná vysoká, kterou jsem v životě střelil, byla kráva mého švagra u St. Louisů, když jsme tam jednou chtěli uspořádat lov s pochodněmi.“

Indián roztáhl ústa do širokého úsměvu.

„To mít váš švagr asi radost,“ pokračoval po chvíli docela vážně.

„To si myslím. Zapřísahal mě, abych už nikdy nebral do ruky pušku, dokud budou nablízku jeho krávy nebo prasata. No, já jsem proti tomu nic neměl. Ale Tome, co ode mne potřebuješ? Co chceš za ty kůže. A maso mám od tebe taky vzít?“

„Pěkný, tlustý jelen,“ řekl Tom a otáčel jelena, aby si starý všiml i širokého hřbetu. „To se ví, tak široký jako vy – to nebýt!“ pokračoval s úsměvem, „ale moc široký, moc široký.“

„No tak pojď! Odnes ho do krámu, ať ti tam hned mohu dát, co za to budeš chtít,“ odpověděl Yankee a šel napřed do malého stavení. Indián si zatím venku opřel brokovnici a s kořistí se vydal za ním.

Když přišli dovnitř, položil všechno na pult a počal se rozhlížet po vyloženém zboží, jako by si chtěl něco vybrat.

„No tak, Tome, copak si dneska vybereš?“ zeptal se konečně starý. „Tak ven s tím.“

„Trochu prachu, trochu olova, trochu nožů, trochu tabáku a moc whisky!“ řekl Tom.

„Whisky? Ale fuj, Tome,“ zdráhal se starý, „víš přece, že whisky nesmím prodávat. A ani za všechny rudé kůže, co tu pobíhají po Missouri, bych nechtěl mít kvůli takovým zakázaným obchodům nepříjemnosti. Poslouchej, Tome, že ty mě jen tak zkoušíš?“

„Já dobrý Indián!“ ujišťoval Tom a kladl si ruku na srdce, „já moc dobrý Indián – mít rád bílého muže, všechno pro bílého muže udělat, do kostela chodit, já docela dobrý Indián!“

„Ale vždyť přece víš,“ zdráhal se obchodník, „že se žádný dobrý Indián whisky ani nedotkne, že všichni dobří Indiáni jí pohrdají, že jen ti zlí, darební pijí ohnivou vodu.“

„Já žádný dobrý Indián, já zatracený darebák!“ odpověděl Tom smrtelně vážně.

„No, když je to takhle,“ rozesmál se starý hlučně, „to se s ní musím vytasit.“ Se smíchem načepoval Indiánovi plnou sklenici a Indián ji spokojeně vypil.

Sotva Tom s ulovenou zvěří vstoupil do stavení, objevil se před domem obchodníkův synovec, právě ten lovec, kterému ráno Tom tak klidně stáhl jelena. Poznal Indiána a s kletbou shodil s ramen jelení maso. Ale tu si všiml, že rudoch nechal venku stát brokovnici.

„Počkej, ty darebáku,“ bručel si pro sebe, „aspoň při příštím výstřelu chybíš, o to se postarám. A když jsem nedostal kůži já, tak aspoň s touhle dávkou prachu ani ty žádnou nezískáš.“

Přikradl se tiše k pušce, rychle vyškrábl z hlavně horní zátku a vysypal si broky do dlaně. Ale ještě s tím nebyl spokojen. Vytáhl i druhou zátku a nasadil novou, aby v hlavni nezůstal opravdu ani jediný brok, který by snad mohl zvěř usmrtit. Pak opřel pušku přesně tam, kde prve stála, a jako by byl právě přišel, vstoupil za oběma muži do krámu. .

Tom byl s nákupy hotov, všechno, co za svou kořist dostal, uložil do brašny, která mu visela na pravém rameni, sáhl po sklenici, kterou už dvakrát vypil až do dna, a vylízal i poslední kapky. Pak vyšel přede dveře, zdvihl pušku, krátce pozdravil a chystal se na cestu k domovu. Tu si všiml krocanů, kteří se seběhli k nasypanému kukuřičnému zrní, zobali v něm s hlavami v jednom chumlu a tvořili nádherný cíl.

Tom si to uvědomil, se smíchem na ně zamířil a zavolal na starého obchodníka: „Já být moc rád, jestli mít takovou příležitost v lese!“

„A já se vsadím o dolar, že netrefíš ani jednoho!“ vykřikl mladý muž a rychle využíval příležitosti, kdy se mohl Indiánovi pomstít.

„Já nemít žádný dolar,“ odpověděl Tom docela klidně. „Ale starý muž mít ode mne vydři kožešina, velká vydři kožešina. Mít cenu dolar a půl dolaru. Vsadit vy proti ní dolar a půl dolaru. Já trefit moc, moc od tamtěch!“

„Platí!“ vykřikl běloch. „Tady je ode mne půldruhého dolaru, a jestli chybíš, zaplatí mi strýc za tu tvou vydři kožešinu.“

„Dobrá,“ řekl Indián a natáhl kohoutek, aby si prohlédl prach.

Starý chtěl protestovat, protože se mu zdálo nemožné, aby Indián chybil. Bál se také, že jeho synovec bude muset výhru zaplatit. Ale ten mu dal rychle znamení, a tak se Yankee upokojil, když vytušil, jak se věci mají. Napálit Indiána považoval za docela správnou věc.

Tom se zatím přesvědčil, že prach v pánvičce je suchý a v dobrém stavu, tedy zalícil, zamířil a – vypálil! Nemohlo to být ani třicet kroků, a tak se krocani po výstřelu poplašeně rozlétli. Ale žádný z nich nepadl a ani to nevypadalo, že by byl některý z nich poraněn.

Tom zůstal stát jako zkamenělý. Hned si prohlížel pušku, hned se díval po krocanech, hned zas se ohlížel po obou mužích. Ten mladší však poskakoval a výskal, smál se a vyváděl jako blázen. Když byl konečně schopen slova, volal a div se přitom smíchy neudusil:

„Tak co, dobráku Tome, kdepak je tvůj dolar a půl dolaru za vydři kožešinu? Kdepak, dobráku Tome?“ A zase se dal do tance a do skákání. Ale Tom byl celý zkoprnělý, přitáhl si těsněji přikrývku a vysvětloval:

„Tom vypít až moc whisky – to ne dobře! Potom těžká hlava a ruka se třást. Tom už nikdy nepít whisky.“ Vydal se svou plíživou chůzí směrem k lesu a zanedlouho v něm zmizel.

Asi za čtrnáct dní po téhle příhodě, jednou odpoledne, když oba běloši, strýc a synovec, právě spolu seděli před skladištěm, přiloudal se k nim Tom stejnou cestou, jako tehdy odešel. Tentokrát nesl celý balík usušených kůží, jeleních i vydřích, a vypadal spořádaně a úctyhodně. Když však uviděl mladého muže, trochu se zamračil, asi si vzpomněl na ten nešťastný výstřel. Ale oba běloši ho srdečně pozdravili. Právě jako tenkrát opřel pušku venku u dveří a po krátkém rozhovoru odešel se starým do krámu, aby tam uzavřel nový obchod.

Zdálo se, že si krocanů, kteří zase pobíhali před obchodem, ani nevšiml. Jakmile však oba muži zmizeli za dveřmi krámu, vyskočil mladík ze židle, tiše se přikradl k pušce, právě tak jako tenkrát z ní rychle vysypal broky, klidně se pak posadil na židli a čekal, až obchodní jednání skončí a Indián se vrátí.

Ten na sebe také nenechal dlouho čekat. Dneska nepotřeboval mnoho zboží a téměř všechno si dal proplatit v hotových penězích. Ale zdálo se, že se mu moc nechce do řeči s těmi dvěma. Zdvihl pušku a utrousil jen pozdrav na rozloučenou.

„Hej, Tome!“ volal za ním mladý muž. „Nechceš si dneska zase zkusit štěstí ve střelbě?“

„Tom nemít tolik dolarů!“ odpověděl rudoch a potřásl hlavou. Ale zastavil se a díval se na něho. „Bílí muži slibovat ohnivou vodu,“ pokračoval vážně, „a to pak střílet Indián všechno, na co přijde. Velké, malé, samečky, samičky. Indiáni mít rádi ohnivou vodu. Před pěti sněhy být tady moc vydra, tuze moc, velká vydra a tučná. Teď rudý muž nalíčit třeba pět pastí, ale vydru chytit jen jednou. Kam přijít bílá tvář, vydra odcházet. Indián taky, Indián být chudý!“

„Nepovídej!“ smál se mladík, „jistě sis dneska ráno pořádně přihnul whisky a teď se bojíš, že bys chybil.“

„To ne,“ řekl Tom a položil si ruku na prsa, „ani se jí nedotknout, ani nohou ne!“

„Vždyť ještě vrávoráš,“ smál se mladík a hleděl Indiána vydráždit.

„Já vrávorat?“ řekl Tom dopáleně. „Dobrá, tedy budu střílet. Chtít bílým tvářím dokázat, že já se nepotácet.“

„Dobrá, tady je můj dolar,“ řekl běloch a položil minci na pokácený kmen.

„A tady být můj,“ řekl Tom. „To ne moc peněz, jeden dolar, ale mně to být jedno.“

„Oho! Když jsi tak při penězích, tady je pět dolarů místo jednoho. Vsadíš se?“

„Že já netrefit ani jednoho krocana?“ vyptával se Indián opatrně.

„To se ví,“ zněla odpověď. „Jestli zasáhneš třeba jen jednoho, prohrál jsem.“

„Dobrá!“ odpověděl Tom; neztrácel už ani slovo, vyndal z nábojové brašny ještě další čtyři dolary, které právě dostal za kožešiny, a položil je k ostatním penězům. Pak hrábl do korýtka s kukuřicí, které tu stálo nedaleko, nabral hrst zrní a hodil ji krocanům, poodešel asi dvacet kroků, natáhl kohoutek, zamířil a vypálil. Čtyři smrtelně poraněni krocani zatřepetali křídly, padli k zemi a za několik vteřin už tiše leželi mrtvi.

S otevřenými ústy civěli oba běloši na tu spoušť, kterou Tomova puška způsobila nejen jejich krocanům, ale i kapsám. Nejdřív se vzpamatoval starý a začal se vší vážností proti tomu úspěšnému výstřelu protestovat.

Celý se rozpálil zlostí a křičel: „Když už se některá rudá kůže chce vsázet o své krocany nebo o cokoli ze svého majetku, tak ať to spánembohem dělá. Ale kdo mi odstřelí na mém vlastním dvoře a tak říkajíc přímo před nosem drůbež, ať taky nese následky a nahradí způsobenou škodu. A to hned – a v hotovosti.“

Zdálo se, že má chuť výhru Indiánovi upřít. Ale Tom si tlouštíkova běsnění vůbec nevšímal, klidně si znovu nabil pušku, pomalu přistoupil ke starému kmenu, a teprve když se starý doopravdy zatvářil, jako by mu chtěl za stoupit cestu, otočil se k němu. Ale v jeho vážném pohledu, kterým si ho přeměřil, byla taková záplava hněvu, nenávisti a pomsty, a to byly vlastnosti, které se u Indiána dosud nikdy neprojevily, že obchodník zděšeně o krok ucouvl a nechal Osaga na pokoji.

V příští chvíli zahrál Indiánovi v očích zase ten starý známý dobromyslný úsměv. S nehybnou tváří přistoupil ke kmenu, tiše přepočítal těch deset dolarů, jeden po druhém je uložil do brašny a pak si zas hodil pušku na rameno. Ale když se chystal k odchodu, obrátil se ještě jednou k bělochům a řekl jim přátelsky:

„Dejme tomu, že vy by chtít střílet ještě jednou. Odedneška za týden já zase tady. Ale –“ pokračoval důvěrně, když se přiblížil k mladému lovci, „když já přijít k bledé tváři, já mít vždycky dvě dávky broků v pušce. Dejme tomu – bílý muž jednu vytáhnout, dobrá, zbýt jich tam ještě dost na druhou ránu. Good bye!

MŮJ ŽIVOTOPIS

k obrázku zavěšenému v jednom altánku

Milý Keile,

chcete po mně, abych napsal něco jako vlastní životopis jako doplněk k mé podobizně, ale tohle je dost nebezpečné. Mám na sebe prozradit a vlastnoručně potvrdit, že jsem byl takřka po celý lidský věk jedním z největších tuláků a že by mě už dávno byli zavřeli, kdybych byl svůj „nepořádný“ život omezil na užší okruh působnosti? Ale naštěstí jsem se ze všech sil snažil tenhle kruh roztáhnout na všechny strany.

Jistě mi namítnete, že jsem se už dost prozradil v líčení svých cest. Ale nevěřte tomu. Je dost lidí, kteří by se nejraději dozvěděli, že jsem své četné cesty vůbec nepodnikal, že jsem jen o nich psal. Herbert Konig dokonce tvrdí, že v době svého údajného cestování bydlím u jednoho pekaře v Magdeburku, ve třetím patře, v bytě s okny do dvora. Ale co na tom? Nic se nedá zapřít ani utajit, snad se jen za něco mohu omluvit.

Co mě vyhnalo do světa? Mám-li být upřímný, pak ten, kdo mi dal první popud k cestování, byl náš společný starý známý, a nebyl to nikdo jiný než Robinson Crusoe. Už jako osmiletý jsem se rozhodl, že také objevím neobydlený ostrov, a i když jsem pak už jako dospělý od téhle touhy upustil, zůstalo pro mne jako pro tisíce jiných slůvko „Amerika“ zaklínači formulí, která mi měla otevřít.vzdálené poklady na zeměkouli.

Přitom nikdy nezapomenu na jednoho pruského zemského radu, pana z P…… s jehož syny jsem kamarádil. Pan rada se totiž díval na každého, kdo chtěl do Ameriky, jako na člověka nespokojeného s tehdejšími německými poměry a o jeho úmyslech mluvil se značným opovržením. Když jsem se však nedal odradit, promluvil na mne znenadání francouzsky. Víte, francouzština, to je moje slabá stránka ještě dnes, i když jsem mezitím byl často nucen francouzsky se domlouvat. Ale náhlé francouzské oslovení mne tenkrát vyvedlo z míry; odpověděl jsem jen se zadrháváním a pan zemský rada, který byl velmi mrzutý, řekl s pohrdáním: „A vy chcete do Ameriky, a neumíte ani francouzsky?“

Ale já jsem se tam přece jen vydal, a když mě milí krajané na Východě pečlivě obrali o všechno, co jsem si přivezl, vedl jsem na Západě dost divoký a dobrodružný život. Prošel jsem pěšky nejdřív celé Spojené státy od Kanady až k Texasu, cestou jsem pracoval vždycky právě tam, kde mi došly peníze, a zůstal jsem nakonec v Arkansasu; tam jsem se živil výhradně lovem, až jsem úplně zdivočel. Ještě si docela dobře vzpomínám na ty Časy, kdy se veškeré mé prádlo skládalo z jediné bavlněné košile, kterou jsem si sám pral, a dokud neuschla, chodil jsem jen tak; jen čas od času mě touha vedla zpátky do civilizovaných krajů, ale vždycky jen na tak dlouho, dokud jsem si těžkou prací nevydělal trochu peněz, abych pak s novou výzbrojí mohl znova začít svůj starý život.

Ale přece jen to bylo bezúčelné putování, protože vydělat se lovem nedá nic. Tam, kde je zvěře hodně, tam se za ni nic neplatí, a tam, kde by se za ni platilo, je příliš namáhavé a zdlouhavé něco ulovit. Ale takhle jsem prožil šest a půl roku, až mě popadla touha po domově a já jsem se rozhodl vrátit se do vlasti. Co jsem tam chtěl? Jen uvidět maminku a sourozence a pak se zase vrátit do lesů – co jiného bych měl v Německu dělat? Pro spořádaný, a zvláště pro závislý život jsem se už nehodil, a že bych měl nebo mohl být spisovatelem, to mě ani ve snu nenapadlo.

V Americe jsem samozřejmě nepsul nic kromě dopisů matce, a abych v nich zachoval určitý pořádek, vedl jsem si něco jako deník. A když jsem si v Louisianě vydělal peníze na cestu domů, nalodil jsem se v New Orleansu na německý parník, přeplavil se do Brém a na den jsem se zastavil v Brunšviku, abych tam, kde jsem prožil většinu svých chlapeckých let, navštívil staré přátele. Tam se mě ale zeptali, jestli jsem ten Gerstácker, co píše o svých cestách v časopise Růže, který tenkrát vydával Robert Keller. S dobrým svědomím jsem to samozřejmě popřel, poněvadž jsem se vrátil z lesů a neznal jsem ani Růže, ani žádné jiné moderní německé časopisy; ale lidé, kteří ty články četli, mi začali vyprávět scény z mého vlastního života a vzbudili můj úžas; vždyť odkud to mohli znát?

Teprve v Lipsku, kde jsem se setkal se svou matkou, jsem tu hádanku rozluštil. Dala totiž můj deník Robertu Hellerovi a ten jej z valné části otiskl ve svém časopise. Tak ze mne vlastně Robert Heller udělal spisovatele a všechno to zavinil, protože v Drážďanech mě později vyzvali, abych jednotlivé črty sebral a napsal tak svou první opravdovou knihu.

Spisovatelská činnost mi dost vyhovovala, protože jsem při ní mohl žít zcela nezáviste, ale ani mě nenapadlo, že bych mohl vytvořit něco samostatného kromě vyprávění o svých zážitcích. Bylo mi tenkrát osmadvacet, dal jsem se do překládání z angličtiny a aspoň jsem si tím vydělal na živobytí. Ale při překladu některých povídek se mi vtírala myšlenka, že bych něco podobného mohl napsat sám, vždyť v mnoha nocích u táborového ohně v lese jsem podobné příběhy často slýchával a uchoval je v paměti; také jsem poznal podivuhodné lidské povahy. Ale mé první pokusy dosáhly pramalého úspěchu; musil jsem s rukopisy běhat od redakce k redakci a setkávat se znovu a znovu s pokořujícím pokrčením ramen.

Mou první povídku otisklo Brockhausovo nakladatelství v tehdejším Haléřovém magazínu, potom ode mne vzal Vídeňský časopis větší práci Stříbrné doly v Ozarských horách a povídku Lov na pantera a zaplatil mi za to honorář – pět zlatých. Jinou povídku jsem nabídl Bauerlovi do Divadelních novin, ale ten si ani nedal práci s tím, aby ji přečetl, nechtěl ji ani zadarmo; a mně tenkrát šlo hlavně c to, abych si udělal jméno. Později se mi dostalo zadostiučinění, že právě tuto povídku, která byla mezitím přeložena do angličtiny a odtud pronikla do časopisu Belgická nezávislost, převzal pan Bauerle v překladu z francouzštiny (samozřejmě bez uvedení mého jména) do svého časopisu a musel za zmrzačený text vyplatit honorář překladateli.

Roku 1845 jsem napsal svůj první román – Regulátoři v Arkansasu. Čtenáři jej přijali příznivě, ale protože jej předtím několikrát nakladatelství odmítlo (teď vyšel román dokonce i stereotypu), dostal jsem za něj jen nepatrný honorář. Rok 1848 pak ochromil téměř veškerou beletristickou tvorbu.

Mezitím jsem se oženil a cítil jsem, že za těchto okolností bych tvrdou prací sice svou malou rodinu uživil, ale víc nic. A zůstat celý život překladatelem? To bylo hrozné pomyšlení. Cítil jsem teď v sobě sílu něco vytvořit a pojal jsem úmysl – jistě riskantní, protože jsem byl bez prostředků a měl jsem ženu a dítě – využít mrtvé sezóny v Německu a podniknout cestu kolem světa. Hned jsem začal vyjednávat s nakladatelstvím Gotta, abych směl posílat zprávy pro přílohu Augsburských novin, a pánové konečně přistoupili na to, že mi vyplatí 400 tolarů zálohy. Tehdejší říšské ministerstvo mi kromě toho povolilo (a říká se, že jsem byl jediný, kdo měl z Říše nějaký užitek) pět set tolarů na to, abych navštívil německé osady v zámoří. A tak jsem se s devíti sty tolary v kapse a s dobrou náladou vydal na cestu, která trvala devětatřicet měsíců.

Mezitím jsem dokončil román Fara a škola, za nějž jsem dostal od nakladatele Jiřího Wieganda čtyři sta tolarů (ve splátkách posílaných mé ženě po dobu mé nepřítomnosti). V ostatním jsem se, jako už v životě častěji, spolehl na pomoc boží a na svůj šťastný osud, a ty mě nenechaly na holičkách. Že jsem s devíti sty tolary nemohl uskutečnit celou tu. velkou cestu, je nabíledni, ale kdykoli mi peníze došly, a to se stalo několikrát, dostal jsem, vždycky však jen „na čestné slovo“, ve všech místech od německých obchodníků potřebnou sumu na směnku znějící na nakladatelství Gotta; tam jsem pilně posílal zprávy a nakladatelství mě zbavilo starostí o rodinu. Teprve v Austrálii jsem dr.stal dalších pět set tolarů, které tam pro mne deponoval lipský kupec Schletter, a i když jsem na Jávě znovu musil požádat o další sumu, přece jen jsem měl už vyhráno.

Roku 1852 jsem se vrátil zpátky do Německa a shledal jsem se nejen s celou svou rodinou, ale našel jsem nakladatele (a to je pro mladého spisovatele velmi důležitá třída lidí) mnohem přátelštěji nakloněné než kdykoli předtím. Já sám jsem pak touto cestou získal téměř až příliš bohaté pozadí pro své novely a romány a pracoval jsem od této chvíle nepřetržitě osm let, až mě roku 1860 – ne snad z nedostatku námětů, vždyť těch jsem měl už tenkrát tolik, že by stačily na celý život, ale pro radost z cestování – přepadla touha znovu oživit poněkud blednoucí obrazy onoho cizího světa. Podnikl jsem osmnáctiměsíční cestu napříč Jižní Amerikou, kde jsem věnoval pozornost především těm osadám, které jsem předtím nenavštívil nebo které nově vznikly, hlavně v Ecuadoru, v Peru, v Chile a v Brazílii.

Roku 1861 jsem se vrátil do Evropy. Nedostával jsem z domova dlouho dopisy, moje žena onemocněla a – zemřela. Byl to smutný návrat. To mě právě vyhánělo z Německa. Už na jaře 1862 jsem odejel s vévodou Koburským do Egypta a do Habeše, v letech 1867 a 1868 jsem podnikl svou poslední cestu do Severní Ameriky, do Mexika a Venezuely a teď právě zpracovávám své vzpomínky z těchto cest.

C o jsem všechno napsat? Nechci vám tady zabírat místo výčtem svých Četných spisů. A jak jsem je psal? Z různých stran, a někdy velmi taktně, se mi vytýkalo, že jsem vyloženě člověk praxe, žádný vědec. Bože můj, však musí být i taková čeládka a já se k ní rád hlásím. Nikdy jsem se teoreticky nezabýval botanikou, mineralogií nebo zoologií, ale mé oči se vždycky nejpevněji upínaly k tomu, na co přírodovědci zpravidla nejvíce zapomínají – totiž k lidem, a to k národům, které žijí v dnešním světě. Právě tak jsem navštěvoval především ty země, do nichž se uchylují naši němečtí vystěhovalci, a že jsem to nedělal nadarmo, to mi dokázal tak mnohý přátelský stisk ruky tam venku, v cizích zemích a na těch místech, o nichž jsem nikdy nepředpokládal, že bych se tam mohl setkat se známými, a kde jsem přesto všude našel upřímné přátele.

„A nechcete se zase brzy znovu vydat na cesty?“ ptají se mě mnozí lidé, kteří mě, jak se zdá, pokládají za nějaké perpetuum mobile. – Quien sabe! – Kdož ví! Jsem ostatně, jak víte, ještě „v nejlepších letech“, přesně řečeno je mi čtyřiapadesát, nemám tedy ještě zmeškáno, ale zatím chci chvíli počkat a zpracovat nejprve látku, která mi teď nejvíc leží na srdci – a co bude potom? – To nejpošetilejší, co člověk může dělat, jsou plány na léta dopředu, když zatím ani nevíme, co přinese zítřek. Co se má stát, stane se. Mám dost času, abych si na to klidně počkal, a čas mi stejně dost rychle ubíhá, vždyť žiji dnes ve svých vzpomínkách.

Ovšem, už jsem dost zestárl, než abych chtěl prožitý život vychutnat ještě jednou od začátku, ale nevyměnil bych ho za žádný jiný na světě. Vždyť pestrý a rozmanitý byl věru dosyta. Žil jsem po léta ve velkých městech obklopen přepychem, ale také jsem se živil zvěří v hlubokých pralesích, a někdy jsem se dokonce musil spokojit jen listím sassafrasů nebo starým papouškem, byl jsem hostem panovníků, topičem na mississippském parníku nebo nádeníkem, ale byl jsem vždy svobodný a volný jako pták v povětří, byl jsem plný radosti a měl jsem rád své řemeslo, které jsem si nevybral, ale pro něž jsem vlastně vyrostl, mám plno vzpomínek a ještě dost tvůrčích sil, abych se z nich těšil, a dokonce abych se radoval z pocitu, že jsem ledacos dobrého vykonal a leckomu byl k užitku. Cítím se tady, za svým psacím stolem, právě tak dobře jako tam venku, když jsem na pádícím klusáku lovil v pumpách nebo když jsem naslouchal pod stromem na pobřeží příboji, který se tříštil o korálové útesy.

Tak tady máte, milý Keile, můj životopis. Jak jsem řekl, nejsem žádný vědec, ale ten, komu sám pánbůh milost prokazuje, cestovat dá mu v krajích vzdálených a divy své mu přitom ukazuje na horách, v lesích, v řekách, na polích. A v tomto smyslu se mohu opravdu pokládat za „spisovatele z boží milosti“ a jako takový se podepisuji.

Váš starý přítel

Friedrich Gerstácker

Brunšvik v březnu 1870

O. Henry

PRINC Z POHÁDKY

Konečně devět hodin a těžká dřina skončila. Lena se vyšplhala do své komůrky ve třetím poschodí hostince U lamače. Od svítání otročila, vykonávajíc práci dospělé ženy– v tom rušném, skličujícím prostředí hostince drhla podlahy, myla těžké kameninové talíře a šálky, stlala postele a neúnavně nosila dříví a vodu.

Utichl hřmot denní práce v lomu – hluk výbuchů a vrtaček, skřípění velkých jeřábů, výkřiky předáků, couvání a posunování plochých vozíků s těžkými kvádry vápence. Dole ve výčepu se hádali a kleli tři nebo čtyři dělníci při pozdní hře v kostky. Těžký pach dušeného masa, horkého omastku a laciné kávy visel nad domem jako skličující mlha.

Lena zapálila oharek svíčky a bezvládně dosedla na dřevěnou židli. Bylo jí jedenáct let, byla tenoučká a podvyživená. Záda, ruce a nohy měla odřené a obolavěné. Ale nejhorší byla bolest v srdci. Na její útlá ramínka, nesoucí těžké břímě, přibylo poslední stéblo. Vzali ji Grimma. Každý večer, ať byla jakkoliv unavena, obracela se ke Grimmovi pro útěchu a naději. A Grimm jí pokaždé pošeptal, že přijde princ nebo víla a osvobodí ji z krutého zakletí. Večer co večer čerpala z Grimma novou odvahu a sílu.

Ať četla kteroukoliv pohádku, našla v ní vždy nějakou podobnost s podmínkami, ve kterých sama žila. Ztracené dítě drvoštěpovo, nešťastná husopaska, týraná nevlastní dcera, malé děvčátko uvězněné v chatrči čarodějnice – to vše byla jen průhledná přestrojení Leny, přepracované služtičky v hostinci U lamače. A vždy když bylo nejhůře, přišla k záchraně dobrá víla nebo statečný princ.

I zde, v obřím zámku, se opírala Lena, zlým kouzlem zakletá v otrokyni, o Grimma a čekala toužebně na dobu, kdy síly dobra zvítězí. Ale předešlého dne našla paní Maloneyová knihu v jejím pokoji a odnesla ji, prohlašujíc ostře, že se nesluší, aby služky v noci četly; nevyspí se a druhý den řádně nepracují. Ale cožpak může človíček jen jedenáct let starý, který žije daleko od maminky a nemá nikdy čas na hraní, žít bez Grimmových pohádek? Jen to jednou zkuste a uvidíte, jak je to těžké.

Lenin domov byl v Texasu mezi nevysokými horami nad řekou Pedernales v malém městě zvaném Fredericksburg. Ve Fredericksburgu žijí samí Němci. Po večerech sedávají u malých stolků na chodníku, pijí pivo a hrají karty. Jsou to velmi šetrní lidé.

Nejšetrnějším z nich byl Peter Hildesmiiller, Lenin otec. A proto byla Lena poslána na práci do hotelu u kamenného lomu vzdáleného třicet mil. Vydělávala tam tři dolary každý týden a Peter přidával její mzdu ke svým dobře hlídaným úsporám. Peter měl jedinou ctižádost – stát se takovým boháčem jako jeho soused Hugo Heffelbauer, který kouřil dýmku z mořské pěny tři stopy dlouhou a k obědu měl každý den v týdnu wienerschnitzel nebo hasenpffeffer. A Lena už teď byla dost stará, aby mu pomáhala shromažďovat bohatství. Ale představte si, můžete-li, co to znamená, být odsouzená v jedenácti letech k odchodu z domova v útulné, malé vesničce a k tvrdé práci v obřím zámku, kde musíte létat, abyste obsloužila obry, kteří hltají celé voly a ovce a zuřivě klejí, když sdupávají bílý vápencový prach z vysokých bot. A vy pak po nich musíte zametat a drhnout slabými a obolavělými prsty. A pak – pak vám ještě vezmou Grimma!

Lena zvedla víko staré prázdné plechovky, která kdysi obsahovala konzervovanou kukuřici, a vyňala z ní list papíru a kousek tužky. Chtěla napsat dopis mamince. Tommy Ryan jí ho dá u Ballingerů na poštu. Tommymu bylo sedmnáct let, pracoval v lomu, každý večer se vracel domů k Ballingerům a nyní čekal ve stínu pod Leniným oknem, až mu hodí dopis. To byl jediný způsob, jak mohla posílat dopisy do Fredericksburgu. Paní Maloneyová neviděla ráda, když Lena psala domů.

Oharek svíčky dohoříval, a tak Lena spěšně okousala dřevo kolem tuhy své tužky a začala. Napsala tento dopis:

Nejdražší maminko – Tak ráda bych Tě viděla. A Grétu a Klause a Heinricha a malého Adolfa. Jsem tolik unavená. Chci Tě vidět. Dnes mi paní Maloneyová napohlavkovála a nedostala jsem večeři. Nemohla jsem nanosit dost dříví, protože mě bolí ruka. Včera mi sebrala knížku. Víš, Grimmovy pohádky, které mi dal strýček Leo. Přece nikomu neškodilo, že jsem si četla. Snažím se pracovat, jak nejlépe dovedu, ale je tu tolik práce! Čtu si jen chviličku každý večer. Drahá maminko, řeknu Ti, co udělám. Jestli pro mne zítra nepošleš a nevezmeš mě domů, půjdu k řece, kterou znám, a utopím se. Možná že utopit se je velký hřích, ale chtěla jsem Tě vidět a nikoho jiného nemám. Jsem moc unavená a Tommy čeká na ten dopis. Odpust mi, maminko, jestli to udělám.

Tvá milující dcera

Lena

Tommy ještě věrně čekal, až byl dopis dokončen, a když jej Lena hodila dolů, viděla, jak jej zdvihl a vykročil do příkrého vrchu. Aniž se svlékla, zhasla svíčku a svinula se do klubíčka na slamníku na zemi.

V půl jedenácté vyšel starý Ballinger z domu, jen tak v punčochách, opřel se o branku a kouřil dýmku. Díval se na širokou cestu, zbělenou v měsíčním svitu, a škrábal si kotník palcem druhé nohy. Bylo už načase, aby se po silnici přiskobrtala fredericksburská pošta.

Starý Ballinger čekal jen několik minut, když zaslechl živý klapot podkov Fritzova spřežení malých černých mezků. A velmi brzy poté stál před vraty jeho krytý poštovní vůz. Fritzovy velké brýle se zableskly v měsíčním světle a jeho mocný hlas vykřikl na pozdrav poštmistru Ballingerovi; pošťák seskočil z vozu a sňal mezkům uzdy, protože je u Ballingera vždy krmil ovsem.

Zatímco žrali z pytlů, vynesl starý Ballinger vak pošty a hodil jej do vozu.

Fritz Bergmann měl tři lásky tm. nebo přesněji čtyři, neboť pár mezků si zaslouží být uznáván individuálně. Ti mezci byli hlavním zájmem a radostí jeho života. Pak přišel německý císař a Lena Hildesmullerová.

„Poslyšte,“ povídá Fritz, když už byl připraven k odjezdu, „je v pytli dopis pro paní Hilděsmiillerovou od malé Leny z lomu? V posledním dopise psala, že je trochu nemocná, a matka teď netrpělivě čeká na další zprávu.“

„Jo,“ odpověděl starý Ballinger, „je tam opravdu dopis pro paní Helterskelterovou, nebo na nějaký takový jméno. Přines ho Tommy Ryan, když se vracel. Říkáš, že ta její malá holka tu pracuje?“

„V hospodě,“ vykřikl Fritz, srovnávaje si otěže. „Jedenáct let jí je a není větší než frankfurtskej párek! Ten držgrešle Peter Hildesmiiller! – jednou mu ten jeho dummkopf pořádným klackem natřu. Možná že v tom dopise Lena píše, že už je jí líp. To bude maminka ráda! Auf Wiedersehen, Herr Ballinger – ať v tomhle studeným vzduchu nenachladnete vod nohou.“

„Měj se dobře, Fritz,“ povídá starý Ballinger. „Máš dnes na cestu příjemnou chladnou noc.“

Malí černí mezci se vydali pravidelným klusem vzhůru po silnici a Fritz na ně čas od času zahřměl lichotku či povzbuzení.

Tihle oblíbenci zaujímali pošťákovu mysl až do hlubokého lesa, osm mil od Ballingera. Tam bylo jeho dumání přerušeno náhlým zábleskem, výstřely z pistolí, pokřikem jakoby celého indiánského kmene. Skupina cválajících kentaurů obklopila poštovní vůz. Jeden z nich se nahnut nad přední kolo, namířil na vozku revolver a poručil mu zastavit. Ostatní chytili Dondera a Blitzena za uzdu.

„Donnerwetter!“ zahřměl Fritz svým mohutným hlasem, „– was ist das? Dejte ruce pryč od těch zvířat. My jsme pošta Spojených států.“

„Pospěš si, Němčoure,“ ozval se melancholický hlas. „Cožpak nevidíš, že jsme tě přepadli? Obrat mezky a vylez z vozu!“

Vzhledem k pověsti a velkorysosti činů Hondo Billa se sluší, abychom uvedli, že přepadení fredericksburské pošty nebylo provedeno ze ziskuchtivosti. Jako lev při pronásledování kořisti přiměřené jeho velikosti může frivolně položit tlapu na králíka, který se mu náhodou připletl do cesty, tak Hondo Bill se svou tlupou čistě ze sportu napadl mírumilovný transport Meinherra Fritze.

Skutečná práee jejich nekalé noční jízdy byla již vykonána. Fritz se svými pytli polty a mezky přišel jako vítaný oddech po splnění namáhavých povinností jejich profese. Dvacet mil k jihovýchodu stál vlak se zničenou lokomotivou, hysterickými cestujícími a vyloupeným expresním a poštovním vozem. To reprezentovalo vážnou práci Honda Billa a jeho tlupy. S pěkně bohatým výtěžkem v oběživu a stříbře jeli lupiči velkou oklikou méně obydlenými kraji na západ, aby někde přebrodili Rio Grande a hledali bezpečí v Mexiku. Kořist z vlaku proměnila surové lupiče v rozmarné a veselé chlapíky.

Celý se třesa uraženou důstojností a strachem, nasadil si Fritz sražené brýle a vylezl z vozu na silnici. Banda sesedla s koní a zpívala, skákala a výskala, vyjadřujíc tak potěšení z života bujarých psanců. Chřestýš Rogers, který stál u čela spřežení, trhl poněkud prudčeji uzdou měkkohubého Dondera, který couvl a na protest bolestně a hlasitě zafrkal. Fritz se s hněvivým výkřikem vrhl na rozložitého Rogerse a začal překvapeného pistolníka neúnavně zpracovávat pěstmi.

„Ty darebák!“ křičel Fritz, „pse, mrcho! Der mezek má v hubě bolest. Urazím ti hlavu i s ramenama – lupičáku!“

„Je je jé!“ kvičel Chřestýš, který se svíjel smíchem a schovával si hlavu. „Zbavte mě někdo toho sauerkrauta!“

Jeden člen bandy popadl Fritze za šos a odtrhl ho a lesem se rozléhaly Chřestýšovy hlučné poznámky.

„Jen se podívejte na toho malýho wienerwursta,“ křičel docela vlídně, „na Němčoura není nejhorší. Zastal se svýho mazlíčka docela zčerstva, co? To mám rád, když se má chlap ke svýmu koni, i když je to jen mezek. Ale pustil se do mě, ten cvrček limburskej, co! Prrr, no tak, mezečku – já už ti neudělám na pusince bebínko.“

Možná že by už tu poštu byli nechali na pokoji, kdyby poručík Ben Moody neměl jisté znalosti, které slibovaly další kořist.

‚Jo,poslyš, kapitáne,“ povídá Hondu Billovi, „v těch poštovních pytlech by mohly být docela slušný paběrky. Dělal jsem s těmi Němci z okolí Fredericksburgu několik kšeftů s koni a znám dobře způsoby těch štěnic. Do města chodí v takovýchhle pytlech spousta peněz. Tihle Němčouři raději riskují a pošlou tisícovku dolarů zabalenou do kousku papíru, než aby zaplatili bance za to, že se jim stará o peníze.“

Než Moody skončil svou řeč, Hondo Bill, šest stop dva palce vysoký, laskavého hlasu a vždy pohotový k činu, tahal pytle zezadu z vozu. V ruce se mu leskl nůž a bylo slyšet trhavý zvuk, jak se zakousl do tuhé pytloviny. Psanci se shlukli kolem a začali trhat obálky dopisů a obaly balíčků, zpříjemňujíce si práci mírným proklínáním odesílatelů, kteří se zřejmě spikli, aby vyvrátili tvrzení Bena Moodyho. Ve fredericksburské poště nebyl nalezen ani dolar.

„Měl by ses stydět,“ povídá Hondo Bill povzneseným hlasem doručovateli pošty, „že se tu potloukáš s takovou hromadou starýho, mizernýho papíru. Co to má vlastně znamenat? Kde, vy Němčouři, schováváte svý peníze?“

Pod Hondovým nožem se Ballingerův pytel s poštou otevřel jako banán. Obsahoval jen hrstku pošty. Než se dostali k tomu pytli, Fritz přímo planul hněvem a rozčilením. Teď si vzpomněl na Lenin dopis. Oslovil vůdce bandy a požádal ho, aby tento dopis ušetřil.

„Děkuji ti, Němčoure,“ povídá Hondo rozčilenému doručovateli. „Mám dojem, že zrovna ten dopis hledáme. Máš v něm prachy, co? Tu ho máte! Posviťte, hoši.“

Hondo našel a roztrhl dopis paní Hildesmúllerové. Ostatní stáli kolem a svítili, zapalujíce zmuchlané dopisy jeden od druhého. Hondo civěl s němou výčitkou na list papíru popsaný hustým švabachem.

„S čím si nás to podfouk, Němčourku. Tomuhle říkáš cenný psaní? Takovej mizernej podvod sis vymyslel na kamarády, který se zastavili, aby ti pomohli roznést poštu?“

„To je čínský písmo,“ prohlásil Šandy Grundy, nakukuje do dopisu přes Hondovo rameno.

„Tak to si vedle,“ prohlásil jiný člen tlupy, nápadný mladík, pokrytý hedvábnými šátky a poniklovaným kováním. „To je těsnopis. Viděl jsem, jak to jednou psali u soudu.“

„Ale co vás to napadá – to je německy,“ řekl Fritz. „A nény to nyc jinýhe než psaní malý holčičky mamince. Jedny malý holčičky, která je nemocná a těžce pracuje daleko od domova. Ach, je to hanba. Váženej pane robbermanne, prosím vás, dejte mi ten dopis.“

„Zač nás, k čertu, máš, ty starej preclíku,“ řekl Hondo s náhlou a překvapující přísností. „Nechceš nás snad urážet, že by v nás, džentlasech, nebylo tolik zdvořilosti, abysme se nezajímali o zdravotní stav tý slečny, co? Tak tadyhle si to vezmi a přečti tu škrábanici nahlas zde shromážděné společnosti vzdělaných mužů v prostým úředním jazyku Spojených států.“ Hondo otáčel svým šestiranným revolverem kolem prstu a tyčil se nad drobným Němcem, který okamžitě začal číst dopis a překládat ta prostá slova do angličtiny. Banda lupičů stála kolem v naprostém tichu a soustředěně naslouchala.

„Kolik je tomu děcku let?“ zeptal se Hondo, když Fritz dočetl.

„Jedenáct,“ odpověděl Fritz.

„A kde je?“

„V těch kamenných lomech – pracuje tam. Ach mein Gott – malá Léna – říká, že se utopí. Já nevím, jestli vona to udělá, ale jestli jó, tak přísahám, že ten Petr Hildesmiiller mit revolvr sčelim.“

„Vy, Němčouři,“ povídá Hondo Bill hlasem plným spravedlivého rozhořčení, „vy byste mě dovedli namíchnout. Prodávat svý děti do práce, když by si měly hrát s panenkama v písku. Vy ste sakramentská banda lidí! Myslím, že ti na chvíli nabouráme časovej plán, ábysme ti ukázali, co si myslíme vo tom tvým povedeným národu. Hej, hoši!“

Hondo Bill se stranou krátce poradil se svou bandou, pak popadli Fritze a odvedli ho stranou cesty. Tady ho pevně přivázali dvěma lasy ke stromu. Nedaleko, k jinému stromu, uvázali jeho spřežení.

„Moc ti toho nenaděláme,“ ujistil ho Hondo. „Neuškodí ti, když budeš chvíli svázanej. Teď se bav sám, jak umíš, protože musíme odcválat. Ausgespielt– firundfertig, Němčourku. A nebuď netrpělivej.“

Fritz zaslechl silné zaskřípění sedel, jak muži nasedali na koně. A pak hlasité zavýsknutí a hlučný klapot podkov, když se tryskem hnali v neuspořádaném hloučku zpět no fredericksburské silnici.

Déle než dvě hodiny seděl Fritz opřen o strom, k němuž byl uvázán pevně, nikoliv vsak bolestivě. A pak se dostavila reakce na vzrušující dobrodružství – upadl do dřímoty. Nevěděl, jak dlouho spal, ale konečně byl probuzen hrubým zatřesením. Čísi ruce rozvazovaly provazy, jimiž byl spoután. Byl postaven na nohy, celý omámený, zmatený a vyčerpaný. Když si protřel oči, rozhlédl se a spatřil, že je zase uprostřed téže tlupy strašných banditů. Vysadili ho na kozlík a dali mu do rukou otěže.

„A teď maž domů, Němčoure,“ ozval se rozkazovačně hlas Honda Billa. „Měli jsme s tebou plno nepříjemností, že ti rádi uvidíme záda. Spiel, zwei Bier, Famós!“

Hondo se rozpřáhl a pořádně šlehl Blitzena svým bičíkem.

Malí mezci uháněli, rádi, že jsou zase v pohybu, Fritz je pobízel, sám ještě celý omámený a popletený strašným dobrodružstvím.

Podle časového plánu měl přijet do Fredericksburgu za svítání. Ale jak se situace vyvinula, projížděl dlouhou hlavní ulicí městečka až v jedenáct hodin. Na cestě k poštovnímu úřadu musel projet kolem domku Petra Hildesmiillera. Zastavil spřežení u vrat a zavolal. Ale paní Hildesmiillerová už ho vyhlížela. Z domu se vyřítila celá Hildesmutlerova rodina.

Frau Hildesmutlerova, tlusťoučká a zardělá, se zeptala, přináší-U dopis od Leny, a tu Fritz zvýšil hlas a vyprávěl o svém dobrodružství. Sdělil obsah dopisu, který ho lupič donutit přečíst, a paní Hildesmiillerová pak propukla v hlasitý pláč. Její Leny se chce utopit! Proč ji jen posílali z domu. Co teď mají dělat? I kdyby pro ni hned poslali, možná že už bude pozdě. Peter Hildesmiiller upustil svou pěnovku na chodník. Rozbila se na kusy.

„Ženská,“ zahřměl na svou ženu, „proč jsi to dítě pouštěla? Jestli se už nevrátí domů, bude to tvoje vina.“

Každý vědět, že vinu má Peter Hildesmiiller, a tak jeho slovům nikdo nevěnoval pozornost.

Vtom zaslechli, jak podivný, slabý hlásek vykřikl: „Maminko!“ Frau Hildesmiillerová nejdříve myslila, že to volá Lenin duch, pak se však vrhla k zádi Fritzova krytého vozu a s hlasitým radostným výkřikem uchopila samotnou Lenu, pokryla její bledý obličejík polibky a objímala ji, div ji neudusila. Leniny oči byly ztěžklé hlubokým spánkem z vyčerpání, ale smála se a přitiskla se k té, již tolik toužila spatřit. Dokud ji neprobudily hlasy kolem, spala mezi pytli s poštou v hnízdečku z podivných přikrývek a polštářků.

Fritz se na ni díval očima, které za brýlemi vylézaly z důlků.

„Gott im Himmel!“ vykřikl, „jak ses dostala do toho vozu? Copak sem se ještě ke všemu zbláznil, když už mě ti banditi skoro zavraždili a pověsili?“

„Vy jste nám ji přivezl, Fritzi,“ plakala Frau Hildesmiillerová. „Nikdy se vám nebudeme moci dostatečně odvděčit.“

„Řekni mamince, jak ses dostala do Fritzova vozu,“ řekla paní Hildesmiillerová.

„Nevím,“ odpověděla Lena. „Ale vím, jak jsem se dostala z hospody. Odnesl mě odtamtud princ.“

„Při císařský koruně,“ vykřikl Fritz, „copak sme se všichni zbláznili?“

„Dávno jsem věděla, že přijde,“ pokračovala Lena, usedajíc na ranec pokrývek na chodníku. „Včera večer přijel se svými rytíři a dobyl obří zámek. Rozbili nádobí a rozkopali dveře. Pana Maloneyho posadili do sudu s dešťovou vodou a paní Maloneyovou celou posypali moukou. Když rytíři začali střílet z pistolí, vyskákali dělníci z noclehárny okny ven a utekli do lesa. Probudili mě a já jsem se podívala dolů se schodů. Vystupoval po nich princ a zabalil mě do přikrývek a vynesl ven. Byl takový vysoký, silný a krásný. Měl obličej drsný jako rýžový kartáč, mluvil tak tiše a laskavě a byl cítit šnapsem. Posadil mě před sebe na koně a odjeli jsme obklopeni rytíři. Přitiskl mě k sobě a já jsem mu usnula v náručí a neprobudila jsem se až doma.“

„Nesmysl,“ křičel Fritz Bergmann. „Pohádky! Jak ses dostala z toho lomu do mýho vozu?“

„Princ mě donesl,“ prohlásila Lena přesvědčivě.

A až do dnešního dne se dobrým občanům frederickburským nepodařilo přimět ji k jinému vysvětlení.