Frederick Marryat

Piráti

KAPITOLA I

Biskajský záliv

Pěkná a dobře vybavená loď Circassian plula z New Orleansu s nákladem, jehož velkou část tvořila bavlna. Sám kapitán byl opravdu vynikající námořník a jeho posádku tvořili schopní a otužilí lodníci. Při plavbě Atlantským oceánem je přepadla bouře a zahnala je do Biskajského zálivu, a tam, jak později vysvětlíme, ztratila loď stožáry a dostala trhlinu, kterou se námořníci marně snažili zacelit. Uplynulo už pět dní, co posádka opustila loď ve dvou člunech, z nichž se jeden potopil, a celá osádka utonula. Osud druhého člunu byl povážlivý.

Řekli jsme, že posádka opustila loď, ale netvrdili jsme, že ji opustili všichni do jednoho. V kuchařově přístřešku, pevně připoutaném k palubě Circassianu a odolávajícímu krutému vlnobití, zbyli tři lidé – muž, žena a dítě. První dva pocházeli z oné méněcenné rasy, kterou běloši kdysi vyvezli z Afriky, aby dřela, aniž by sklízela ovoce své námahy. V dítěti ležícím u prsu ženy proudila evropská krev a marně se snažilo vysát aspoň kapku mléka z vysílené kojné, po jejíchž černých lících stékaly slzy, kdykoli dítě přitiskla k prsům, aby je chránila před vodní tříští, dopadající na palubu s nárazem každé vlny. Nemluvila, ne dbala ničeho, jen dávala pozor na malého svěřence, přestože se zachvívala chladem, pokaždé když se paluba prudce naklonila do moře a přes kolena se jí převalila voda. Zima a hrůza změnily její tvář, jež dostala žlutavý, takřka mosazný nádech.

Muž, její manžel, seděl naproti ní na železném sporáku, který kdysi představoval zdroj tepla a světla a teď skýtal jen studené sedadlo promočenému a zkrušenému trosečníku. Ani on už několik hodin nepromluvil slova. Strhaná tvář, tlusté rty vypoulené z vyhublého obličeje, vystouplé lícní kosti a malátně přivřené oči prozrazovaly, že trpí víc než jeho žena, která na sebe úplně zapomněla a myslela jen na děcko. Muž, ač se zdál jaksepatří zkroušený, usilovně přemýšlel.

„Dobrotivý bože,“ povzdechla po dlouhé chvíli černoška, když jí už únavou klesla hlava. Druh neodpověděl. Její hlas jej však probudil, naklonil se vpřed, pootevřel dveře a vyhlédl ven. V téže chvíli ho oslepila hustá vodní tříšť, zasténal a klesl zpět na kamna.

„Co se s náma stane?“ otázala se žena, přikryla důkladně dítě a svěsila hlavu. Odpověděl jí zoufalý mužův pohled.

Asi kolem osmě hodiny ranní se rozbouřený oceán začal rychle utišovat. K polednímu vniklo škvírami mezi prkny slunce a prosvětlilo teplými paprsky jejich útočiště. Zdálo se, jako by černoch začal pomalu ožívat. Konečně vstal a s námahou otevřel znovu dveře. Moře se už utišovalo a přes palubu se jen tu a tam převalila vlna. Coco se pevně zachytil dveří, vyšel ven a rozhlédl se po obzoru.

„Vidíš něco?“ zeptala se žena, když si všimla, že upírá zrak na jedno místo.

„Tak se mi zdá, že něco vidím, ale mám oči plný soli, takže nevidím jasně,“ odvětil Coco a stíral si s obličeje zaschlou sůl.

„A co myslíš, že to je, Coco?“

„Asi malej, bílej mrak,“ odpověděl černoch, vešel do boudy a usedl s těžkým povzdechem na kamínka.

„Dobrotivý Bože!“ vykřikla černoška, když odkryla dítě, aby se na ně podívala. I ji už opouštěly síly. „Massa Eduard, chudáček malej, vypadá hrozně špatně – mám strach, že nám co nevidět umře. Podívej se, Coco, vždyť už ani nedejchá.“

Hlava dítěte klesla zpátky na její prsa a opravdu se zdálo, že z něho život vyprchal.

„Judy, nemáš už pro mladýho pána opravdu žádný mlíko? Musí zůstat živej! Počkej, Judy, já mu strčím do pusy malík. Jestli massa Eduard není mrtvej, určitě začne cucat.“

Strčil dítěti do úst malíček a najednou ucítil lehké sání. „Judy,“ zvolal Coco, „massa Eduard není ještě mrtvej. Dělej něco! Zkus to, třeba ti zbejvá ještě trochu mlíka na druhý straně.“

Chudák Judy zavrtěla smutně hlavou a po tvářích se jí rozlily slzy jako hrachy, protože sama nejlíp věděla, jak je vyčerpaná.

„Coco,“ řekla a otřela si hřbetem ruky oči, „dala bych massa Eduardovi i krev z vlastního srdce, ale mlíko už nemám – je všechno pryč.“

Sotva Coco vyslechl tento projev lásky k malému Eduardovi, dostal nápad. Vytáhl z kapsy nůž a docela chladnokrevně si jej zabodl až na kost ukazováku. Krev, prýštící silným praménkem, začala odkapávat nemluvněti do úst.

„Vidíš, Judy? Massa Eduard saje – není mrtvej!“ zvolal Coco s radostným úsměvem nad úspěšným pokusem a v té chvíli zapomněl na jejich zoufalé postavení.

Dítě, osvěženo podivnou potravou, začalo poznenáhlu nabývat sil a za několik minut už vesele cucalo černochův prst.

„Jenom se podívej, Judy, jak massa Eduard pije,“ pokračoval Coco. „Pijte, massa Eduard, pijte. Coco má deset prstů a uteče drahnej čas, než mu je všechny vycucáte do sucha.“ Dítě se však brzy nasytilo a usnulo v náručí černé kojné.

„Coco, neměl by ses ještě jednou rozhlídnout?“ poznamenala Judy. Černoch znovu vyšel na palubu a rozhlížel se po obzoru.

„Panebože, Judy, hádám – no jo, Judy, vidím loď!“ vykřikl radostně Coco.

„Doopravdy?“ zeptala se Judy s tichou radostí v hlase, „tak massa Eduard nezemře?“

„Jestli se nemejlím, tak ne – ta loď míří rovnou k nám!“ A Coco, jemuž se náhle vracely ztracené síly a čilost, vylezl na střechu kuchařovy budovy, posadil se se zkříženýma nohama a zuřivě začal mávat žlutým kapesníkem s nadějí, že na sebe upoutá pozornost. Věděl dobře, že jejich vrak, ležící tak nízko na hladině, mohou na velké lodi snadno přehlédnout.

Velká fregata však naštěstí plula přímo k vraku, třebaže jej stráže na stěžních, bedlivě pozorující obzor, neviděly. Za necelou hodinu hrozilo naší malé společnosti nové nebezpečí – srážka s fregatou, neboť vzdálenost mezi nimi se zmenšila na pouhou míli a loď tříštila mořskou hladinu prudkou rychlostí. Coco křičel jako pominutý, až konečně na sebe upozornil několik mužů stojících na přídi, kteří tam svinovali stěhovou plachtu sušící se po bouři.

„Ostře k pravoboku!“ zařval náhle čísi hlas.

„K pravoboku!“ zazněla jako ozvěnou odpověď od kormidla, bez jediné otázky, jak je zvykem na válečných lodích, ač na těch, kteří takové rozkazy vydají, spočívá velká odpovědnost, neboť častokrát musí vzápětí svůj rozkaz zdůvodnit.

Fregata uhnula stranou tak prudce, až se všechny její plachty vyduly, a těsně minula malý vrak, potácející se teď v rozvířených vlnách pod přídí mohutné lodi, takže se Coco stačil zachytit za přeražený stožár a měl co dělat, aby se vůbec udržel na nohou. Fregata skasala hlavní plachty, spustila kotvu a záchranný člun a za několik minut Coco, Judy i dítě byli zachráněni. Sotva se Judy, vyčerpaná bojem se živly pro záchranu dítěte, octla v člunu, vložila Eduarda do náručí důstojníka, který je zachránil, a pak se skácela a upadla do bezvědomí. V tomto stavu ji přenesli na palubu válečné fregaty.

Coco se posadil na zádi člunu, chvíli se rozhlížel divoce kolem sebe a pak propukl v neustávající bezuzdný smích, jímž také odpovídal na všechny otázky, až se nakonec v bezvědomí svalil na dno člunu. Na palubě lodi ho námořníci ihned odnesli k lodnímu lékaři.

KAPITOLA II

Starý mládenec

Večer téhož dne, kdy se právě včas objevila válečná fregata a její kapitán zachránil z vraku dítě a dva nešťastné černochy, seděl pan Witherington sám ve své jídelně na Finsburském náměstí, ponořen do úvah o osudu lodi Circassian a o tom, proč nedostal zprávu o jejím příjezdu. Pan Witherington, jak jsme už řekli, byl sám. A třebaže jaro už dosti pokročilo, plápolal v krbu neustále oheň, protože pan Witherington – jak každého ujišťoval, to pokládal za příjemné. Chvíli si prohlížel strop nad svou hlavou, ačkoli tam nemohl objevit nic nového, pak si nalil druhou číšku vína, a aby měl co největší pohodlí, rozepnul si další tři knoflíky u vesty, domácí čepec posunul dále s čela a nakonec povolil všechny knoflíky na kolenou krátkých kalhot. Poté přitáhl dvě židle, na jednu si položil nohy a o druhou si opřel ruku. Proč by si pan Witherington nedopřál takové pohodlí? Vždyť zdravím jen kypěl, svědomí měl čisté a k tomu roční příjem osm tisíc liber šterlinků.

Po této úpravě usrkl pan Witherington portského vína, odložil číši a rozložil se spokojeně do lenošky s rukama sepjatýma na prsou. V této zvlášť pohodlné poloze pokračoval v úvahách, proč loď Circassian nepřijela.

Leč ponechejme pána domu jeho vlastním úvahám a podívejme se trochu do jeho života.

Otec pana Witheringtona byl mladším synem z nejstarších a nejpyšnějších rodin v yorkshirském hrabství, a tak měl na vybranou čtvero povolání přístupných mladším synům, v jejichž žilách kolovala patricijská krev: voják, námořník, advokát nebo kněz. Vojsko se mu nelíbilo, protože pochody neposkytují příliš pohodlí, říkával. Ani u námořnictva se mu nezamlouvalo, protože mořský vítr přináší jen nepříjemnosti a lodní suchary nemají žádnou chuť. O advokacii nestál, protože věděl, že by si se svědomím nelámal hlavu a to by mu způsobovalo jen nepříjemnosti. A kněžství také zamítal, protože mu nabízelo malý důchod, tuhou kázeň, ženu a jedenáct dětí, což pochopitelně příliš pohodlí neposkytne. A tak se k velké hrůze své rodiny vyhnul všem řádným povoláním a přijal nabídku starého strýce odpadlíka, jenž mu nabídl místo bance a navíc možnost stát se jeho společníkem, jestliže prokáže finanční schopnosti a zaslouží si to. Rodina se ho okamžitě zřekla a nechtěla o něm už nikdy slyšet. Stal se černou ovcí jako třeba některá dcera z lepší rodiny, která se spustila se sobě nerovným.

Nicméně si pan Witherington starší pilně hleděl svého obchodu a za několik málo let se stal strýcovým společníkem, který mu po své smrti zanechal značné jmění. Kromě toho mu každým rokem přibývaly peníze i v bance.

Zakrátko si pan Witherington koupil dům na Finsburském náměstí a usoudil, že by bylo vhodné ohlédnout se po ženě.

Jelikož v sobě cítil stále rodinnou pýchu, rozhodl se, že nesmísí vlastní krev s příslušníky obchodních vrstev, a proto si po dlouhém a uvážlivém hledání vybral dceru skotského hraběte, jenž připlul do Londýna vlastní lodí s devíti dcerami, aby je bohatě provdal. Pan Witherington je naneštěstí přišel uvítat jako první, a tak si mohl ze zdvořilosti vybrat. I zalíbilo se mu ve světlovlasé, modrooké, trochu pihovaté, velmi štíhlé, a přece docela hezké dívce, vedené v rodinných záznamech pod pořadovým číslem IV. Z tohoto sňatku vzešly panu Witheringtonovi dvě dítky: dcera Moggy – kterou vám brzy představíme jako sedmačtyřicetiletou starou pannu – a syn Anthony Alexander, který leží v pohodlné lenošce v chmurném zadumání.

Pan Witherington starší přemluvil svého syna, aby, vstoupil do jeho bankovního podniku, a ten, jako povinnosti dbalý syn, do něho pak vstupoval každý den – ale nic víc, protože učinil šťastný objev: jeho otec se narodil přece dřív, a to jinými slovy znamená, že vlastní spousty peněz, které musí nutně po sobě zanechat.

Pan Witherington starší si vždycky liboval v pohodlí a tento sklon si osvojil i jeho syn, ba dokonce jej ještě dále rozvinul. Dělil všechny věci na pohodlné a nepohodlné. Lady Mary Witheringtónová jednoho krásného dne zaplatila všechny účty v domácnosti a hned nato i vlastní účet životu – zemřela. A její manžel zaplatil účet majiteli pohřebního ústavu, což znamená, že ji dal pohřbít.

Jenže pana Witheringtona krátce poté ranila mrtvice, která ochromila jeho tělo. A smrt, bez porozumění pra modrou krev, na sebe nedala dlouho čekat. Několik dní si poležel pan Witherington v posteli, načež dostal druhý záchvat a odešel do hrobky za paní Witheringtonovou. A tak pan Witherington mladší (náš pan Witherington) uložil stranou 40 000 liber pro svou sestru a sám získal čistý roční důchod 8000 liber a k tomu ještě nádherný dům na Finsburském náměstí. Pan Witherington zjistil, že je to docela slušný příjem pro jeho pohodlí, a proto zanechal obchodu vůbec.

Za života svých rodičů prožil jednu nebo dvě rodinné scény a ty ho přiměly, aby manželství zavrhl jako věc velmi nepohodlnou. Proto se rozhodl zůstat starým mládencem.

Ani sestra Moggy se neprovdala, nevíme však, zda to zavinila její nepůvabná šilhavost, či odpor k sňatku získaný od bratra. Povahu pana Witheringtona lze vyjádřit dvěma slovy: výstřednost a dobráctví. A byl věru hodně výstřední jako většina starých mládenců. Každý muž je jen hrubý oblázek, který obrušuje teprve styk s něžným pohlavím.

Pan Witherington se konečně probral z hlubokého zamyšlení a sáhl po šňůře od zvonce. Komorník ji musel přivázat až k opěradlu pánovy lenošky, než naposledy odešel z jídelny, neboť, jak pan Witherington významně poznamenal, pokládal za velmi nepohodlné vstávat a zvonit na služebnictvo. Pan Witherington často uvažoval I o výhodách a nevýhodách dejme tomu osmileté dcerky, kdyby ji měl, a konstatoval, že by mohla zvonit na služebnictvo, třídit noviny a rozřezávat listy nového románu. Když si však uvědomil, že by v tomto žádoucím věku nezůstala věčně, dospěl k jednoznačnému závěru: pohodlí by mi nepřinesla.

Pan Witherington tedy ještě jednou zatáhl za šňůru od zvonce a opět se hluboce zadumal.

Vzápětí se objevil komorník Jonathan, a když zjistil, že pán je zaměstnán, zůstal stát u dveří jako socha se strnulou tváří, připomínající stráž u hrobky nějakého vzácného lorda. Byl to už nepsaný zákon: čím vyšší je služebníkovo postavení, tím delší je jeho obličej a lepší plat.

Jonathan měl na své postavení dosti slušné vzdělání, neboť nějaký čas pracoval jako funebrák u jednoho majitele pohřebního ústavu, a tam si osvojil při pohřbech řadu latinských modliteb a slov, která, když se mu to zdálo případné, rád citoval. Jonathan stál nehybně u dveří, když konečně pan Witherington promluvil:

„Jonathane, rád bych si ještě jednou přečetl poslední dopis z New Yorku. Najdeš ho na mém stolku v ložnici.“

Jonathan beze slova opustil pokoj a za chvíli se objevil s dopisem.

„Čekám tu loď už drahný čas, Jonathane,“ poznamenal pan Witherington a rozevřel dopis.

„Ano, pane, je to už dlouho. Tempus fugit1“ odvětil komorník tlumeným hlasem a přivřel oči.

„Nedej Bůh, aby se stalo nějaké neštěstí,“ pokračoval pan Witherington. „Ubohá sestřenka a její dvojčátka! Možná že teď, co o nich mluvím, leží už na dně oceánu!“

„Ano, pane,“ odvětil komorník, „moře už připravilo leckterého podnikatele o zisk.“

„Při krvi Witheringtonů! To bych zůstal bez dědice a musel bych se oženit, což by nebylo příliš pohodlné.“

„Velmi málo pohodlné,“ přitakal Jonathan, „má žena je mrtva. In coelo quies2.“

„Musím však doufat, jenže toto napětí k pohodlí věru nikterak nepřispívá,“ poznamenal pan Witherington, když už aspoň podvacáté nahlédl do dopisu. „Můžete odejít, Jonathane. Až zazvoním, přineste mi kávu.“ Sotva pan Witherington osaměl, upřel znovu oči ke stropu.

Sestřenice pana Witheringtona, kterou si velmi oblíbil, (pan Witherington vlastnil velké bohatství, avšak žádné potomky, a proto ho všichni příbuzní neustále obletovali) se do jisté míry zahodila, neboť se přes ostré námitky pánů rodičů zamilovala do poručíka koloniální armády, jehož rodokmen nepožíval zvláštní úcty a jehož jmění bylo ještě méně úctyhodnější – pocházelo pouze ze subalterního platu. Naštěstí jsou, však nemajetní muži lepšími milenci než bohatí, protože se nemají oč strachovat, nenafukují se vlastní důležitostí, nejsou sobečtí, a proto myslí více na svou dámu než na sebe. A zamilované mladé dámy také nikdy nepochopí, že láska prochází žaludkem, pravděpodobně asi proto, že v těchto chvílích nepociťují chuť k jídlu a žijí domněním, že je láska uživí navěky. Odvoláme-li se však k provdaným dámám, potvrdí nám, že po svatební hostině pořádané pro ně a jejich přátele, se jim brzy chuť k jídlu vrací. Stejně tak tomu bylo i s Cecílií Witheringtonovou, či lépe Cecílií Templemorovou, neboť předešlého dne změnila své jméno. A platilo to i o jejím manželovi, jemuž vždycky znamenitě chutnalo i v době námluv. A tak se stalo, že jejich účet v důstojnické jídelně, kde se stravovali, vyrostl po několika týdnech do nebezpečných rozměrů. Cecílie se rychle obrátila na svou rodinu, která jí stejně rychle a velmi sladce odpověděla, že může klidně pojit hlady. Jenže tato laskavá rada se nelíbila Cecílii ani jejímu choti, a proto napsala bratranci Anthonymu, jenž jim obratem sdělil, že je s radostí uvítá u svého stolu a že se mohou bez prodlení usídlit v jeho domě na Finsburském náměstí. Novomanželé si nic jiného nepřáli, jenže do cesty se jim postavila malá překážka. Pluk poručíka Templemora měl posádku v jednom yorkshirském městečku a v tom tkvěl problém, s nímž si nevěděli rady. Jak to zařídit, aby pan poručík mohl hodovat u stolu pana Witheringtona v šest hodin večer a každého rána už v devět se objevit při parádě v kasárnách. Vyměnili si o této svízelné věci několik dopisů, až se nakonec dohodli, že pan Templemore zanechá vojenské služby a nastěhuje se se svou hezkou ženuškou do domu pana Witheringtona. Už první den shledal, že je mnohem pohodlnější vstávat v devět hodin ráno k dobré snídani než na vojenskou parádu. Jenže v povaze páně Templemora se neztratila hrdost a touha po nezávislosti, proto těžce nesl lenošivý život a po dvou měsících v tak pohodlném prostředí bez účtu za jídlo se upřímně svěřil se svými city panu Withering – tónoví a požádal ho, aby mu pomohl zajistit nějaké ctihodné zaměstnání. Pan Witherington si na oba dva velmi zvykl a bránil se tomu; tvrdil, že zůstane zatvrzelým starým mládencem a že Cecílie je jeho vlastní sestřenkou. Pan Templemore však trval na svém, a tak pan Witherington, ač nerad, přece jen nakonec svolil. Jeden podnik s nejlepší pověstí nutně potřeboval společníka, který by dohlížel na

obchody v Americe, a tak pan Witherington složil požadovanou částku a pan Templemore i s chotí se za několik týdnů plavili do New Yorku.

Pan Templemore si vedl velmi čile a s rozvahou a jeho obchod vzkvétal. Rozhodl se získat bohatství a za několik let se vrátit do rodné země. Jenže na podzim druhého roku jejich pobytu v Americe vypukla žlutá zimnice, jíž s tisíci jiných podlehl i pan Templemore právě tři týdny poté, co mu jeho žena přinesla dvojčata. Paní Templemorová vstala z lůžka jako vdova a matka dvou hezkých chlapců. Tím se částečně vyvážila ztráta pana Templemora a pan Witherington jí v jejím žalu nabídl útočiště ve svém domě. Během tří měsíců vyřídila všechny své záležitosti, opatřila pro dvojčata černošky jako kojné – neboť jiné, které by chtěly podniknout tak nebezpečnou cestu, nenašla – a spolu s komorníkem Coco vstoupila na palubu lodi Circassian, plující do Liverpoolu.

KAPITOLA III

Bouře

Hrdá loď Circassian vystavila plachty mořskému větru a v té chvíli v přístavišti nikdo netušil, jaký ji čeká osud. A na palubě nikoho ani nenapadlo myslet na něco podobného, neboť víra je příznačným rysem všech námořníků, a ti mají šťastnou schopnost nakazit svou důvěrou všechny kolem sebe. Vyhneme se však popisu plavby a vylíčíme katastrofu lodi.

Severozápadní smršť, trvající už tři dny, zahnala loď Circassian do Biskajského zálivu a asi o půlnoci toho dne se moře uklidnilo. Kapitán, který ani na okamžik neopustil palubu, poslal dolů pro prvního kormidelníka.

„Oswalde,“ řekl mu kapitán Ingram, „bouře ustává a myslím, že do rozednění se moře uklidní docela. Na hodinku si teď zdřímnu. Kdyby se počasí změnilo, ihned mě zavolejte!“

Oswald Bareth, štíhlý, svalnatý námořník, napřed pozorně přehlédl celý obzor a pak teprve odpověděl. Upřel pohled na závětrnou stranu a řekl: „Myslím, že ne, pane. Na závětrné straně se stále převalují těžké mraky a nikde ani náznak, že by se rozptýlily. Bouře si jen trochu oddechne a pak udeří ještě silněji, věřte mi.“

„Vždyť to trvá už tři dny a letní bouře nemá nikdy delší život.“

„Ano pane,“ opáčil kormidelník, „ovšem za předpokladu, že se neobjeví černé hrady. Mně se tyhle mraky vůbec nelíbí. Vsadím se, že to chytíme ještě jednou. Vím to jistě, jako že ve Virgínii jsou hadi.“

„Budiž po vašem, Barethe,“ odvětil kapitán klidně. „Dávejte dobrý pozor a hned pro mne pošlete, kdybyste cokoli zpozoroval.“

Kapitán odešel do své kajuty a Oswald pohlédl na kompas pod silným sklem. Pak prohodil několik slov s mužem u kormidla, rýpancem pobídl lodníky, kteří pumpovali vodu z nitra lodi, strčil si do úst žvanec čerstvého tabáku a začal zkoumat oblohu. Nad obzorem se objevil temný mrak, temnější a nižší než ostatní, jenž zakrýval celou část oblohy na závětrné straně. Oswald jej pozoroval sotva několik vteřin, když z něho vyšlehl blesk následovaný dělovým zahřměním.

Tak co, kapitáne, nejhorší už máme za sebou? mručel si Oswald. Já říkám, že to nejhorší nás teprve čeká. A Oswald neodtrhl svůj zrak od oblohy.

„Jak poslouchá kormidlo, Matěji?“ zeptal se Oswald, když došel až k přídi.

„Jako hodiny.“

„Musíme strhnout vratiplachtu,“ pokračoval první kormidelník, „na příď, hoši, dejte se do toho. A dělejte opatrně, nebo se z toho divokého plácání naše dáma zblázní. Kdyby ta loď patřila mně, tak bych žádnou ženskou na palubu nevzal. Ani pytel dolarů by mě nezlákal.“

Blesk za bleskem teď už křižoval oblohu, a hned za nimi hromobití. Bouře se přihnala k lodi a zavalila ji prudkým deštěm. Vítr v přeryvech řval a duněl a promočené plachty se chvěly jako osiky.

„Matěji, držte se u kormidla!“ vykřikl Oswald právě v okamžiku, když náhlý blesk oslnil oči všech na palubě a burácející hrom zaduněl jako rána z děla. Vzápětí se přehnal prudký náraz větru, pak se rozplynul a kolem lodi se rozhostilo mrtvé ticho. Plachty na ráhnech zůstaly zplihle viset a déšť se řinul v dlouhých provázcích na palubu. Náhle tma zhoustla a loď se kymácela na vzdutých vlnách jako skořápka.

„Hej, ty tam! Utíkej rychle dolů a zavolej kapitána,“ vykřikl Oswald. „Panebože, teď to chytíme naplno. Hoši utáhněte ráhna! Ale pořádně! A ta horní plachta by měla jít dolů,“ zamručel si pro sebe první kormidelník, „jenomže já vlastně nejsem kapitán. – Přitáhnout ty lana, hoši!“ pokračoval. „Ale rychle, tohlecto není dětská hra!“

Náhlá tma a oslepující déšť znemožnil mužstvu vykonat kormidelníkův rozkaz, a než se vzpamatovala a kapitán Ingram doběhl na palubu, napadl vítr loď z druhé strany a vrhl ji proti mohutným vlnám rozbouřeného moře. Muž u kormidla se v posledním okamžiku zachytil kola, zatímco ostatní lodníky u ráhna smetl náraz i s Oswaldem a vším, co leželo volně na palubě, do postranního žlabu, odkud se zoufale snažili dostat. Prudký otřes lodi probudil mužstvo v podpalubí a námořníci si okamžitě uvědomili, že se s lodí děje něco neobvyklého. Hrnuli se na palubu jediným otevřeným otvorem jen v košilích.

Ostatní svršky se každý snažil rychle obléknout cestou.

Oswald Bareth se dostal do závětří první. Dopotácel se ke kormidlu a pevně se ho chytil. Po chvíli se probojoval ke kormidlu i kapitán Ingram s několika námořníky. Tam totiž vždycky spěchají všichni dobří a stateční námořníci ve chvílích nebezpečí. A ten okamžik právě teď nastal. Oslepující déšť a mohutné vlny převalující se přes palubu v husté tmě, provázející deštivou hrůzu jejich postavení, znemožňovaly námořníkům každý krok. Jediným přítelem v rozpoutaném zápase přírodních živlů se staly oslnivé blesky –– krutý přítel, jenž křížil své záblesky po celém obzoru a tím umožňoval námořníkům jakous takous orientaci v těchto nebezpečných chvílích. Tento krutý přítel byl lepší než tma a nejistota. Těm, kteří uvykli hrůzám námořního života, jako by ze srdce zpíval o děsivé chvíli řecký básník v krásné Ajaxově modlitbě:

Pane země i nebe,

ó králi! Ó otče! Slyš prosbu mou.

Rozptyl mraky a obnov blýskání,

dej mi zase vidět – a Ajax o víc nežádá.

Musí-li Řecko zahynout – poslechneme tě,

ale dej nám zahynout před tváří dne!

Oswald předal kormidlo dvěma mužům a nožem rychle odřízl sekery přivázané v barevných pouzdrech k druhému stěžni. Jednu si ponechal sám a další dvě podal lodnímu správci a druhému kormidelníkovi. Vítr hučel tak, že nebylo slyšet slova, avšak u kompasu stále blikala lampa, v jejíž matné záři rozpoznal kapitán Ingram kormidelníkovy posunky, a dal souhlas. Bylo třeba dostat loď do správné polohy, jenže v těchto chvílích ji už kormidlo neovládalo. Sotva lodníci přesekli poslední lano na vratiplachtě, zřítil se její stožár přes palubu do moře, aniž námořníci něco zpozorovali, kromě několika málo, jež zasáhly kusy z lana a plachty.

Oswald se svými druhy se lopotně dostal znovu ke kompasu a chvíli pozoroval střelku. Loď se ani nepohnula, jen se zdálo, jako by klesala stále níž pod hladinu. Oswald na sebe několika posunky opět upozornil kapitána a ten dal znovu souhlas. Udatný kormidelník se spolu s několika statečnými druhy vrhl k hlavnímu lanoví. Tam doslova pod dorážejícími vlnami se jali přesekávat tlustá lana. Jednoho z nich málem studená vlna smetla do moře, leč zachytil se ve strženém ráhnoví a s nadlidskou silou se znovu vyškrábal za svými druhy. Pak zasadil Oswald poslední ránu – lana prolétla kladkami a vysoký stěžeň zmizel ve zpěněném moři. Vzápětí už všichni spěchali z nebezpečného místa a připojili se ke kapitánovi, který na ně čekal u kormidla. Loď se pomalu posunula kupředu a vyrovnala se. Za chvíli ji chytil vítr a začala se hnát temnou bouří, teď už o mnoho klidnější. Námořníci odstraňovali z paluby všechny zbytky stěžňů, což nebylo snadné, ani když se rozednilo. Pak se přihnala mohutná vlna, loď se prudce naklonila a hlavní stěžeň se kácel na návětrnou stranu do moře. Tak pozbyla Circassian všechny stěžně.

KAPITOLA IV

Trhlina

Větrná vichřice sice ještě neustala, ale slunce už jasně svítilo a hřálo. Zdálo se, že všechno nebezpečí už minulo, a tak lodníci žertovali a za veselého smíchu upravovali náhradní stěžně, aby co nejrychleji dopluli do přístavu svého určení.

„Celej ten trabl by mi ani tak moc nevadil,“ řekl správce lodi, „kdyby nepad do moře hlavní stěžeň – takovéj krasavec. Na celý Mississippi nenajdete takovej krásnej kus dřeva.“

„Nač ty breky, člověče,“ opáčil Oswald, „v moři máš nadbytek dobrejch ryb, a věř tomu, že na zemi porostou krásný stromy věčně. Stejně si ale myslím, že ty ráhna draze zaplatíme, až se vrátíme do Liverpoolu. Ale co s tím ať si lámou hlavu majitelé, to je jejich starost.“

Vichr se přehoupl na jihovýchod a dul teď prudkostí uragánu. Pak přešel v trvalý silný vítr, jenže s tím si už lodníci dovedou poradit, a tak se jen spokojeně usmívali. Obloha se vyjasnila a na závětrné straně nehrozil žádný břeh. Po temné noci, plné nebezpečí a zmatku, tato změna osvěžila, a tak námořníci s novými silami napínali nové plachty, aby se loď vyrovnala a mohla plout správným směrem.

„Když napneme vratiplachtu na přídi, hádám, že kápi-tán s ní bude chtít plout,“ poznamenal muž, pracující ji jedné z kladek.

„Jistě,“ odvětil správce lodi, „zvlášť když přišel tenhle vítr. Mnoho plachet potřebovat nebudeme.“

„Teda je výhodný ztratit stěžeň – jeden se aspoň nemusí starat o lanoví.“

„To jo, Bille, jenže pak ti zase přibude starost se svazováním novejch náhradních lan.“

„Taky dobrý, aspoň se zdržíme v přístavu – a vožením se.“

„Kolikrát seš už ženatej, Bille? Co já vím, máš v každým státě Unie jednu ženu.“

„Ale v Liverpoolu nemám ještě žádnou, milej Jacku.“

„Tak si tam nějakou namluv, Bille. Tý mladý černošce nadbíhals celý tři týdny.“

„V bouři je každá zátoka dobrá, to víš, ale jako přístav, k tomu se vona nehodí. Stejně si se zmejlil, Jacku. Mně se líbí ty děti – rád je vidím pohromadě, když visej černoškám na prsech. Vždycky mi to připomene opice, jak kojej mláďata.“

„Tebe ty ženský…“

„Abych nezapomněl,“ přerušil je Oswald, jenž stál kousek opodál. Poslouchal je sice, ale zároveň bystrým okem sledoval postup prací. „Měli bychom se podívat, jestli jsme v tom divokým vlnobití nenabrali vodu. Dočista jsem na to zapomněl! Tesaři, polož širočinu a jdi se podívat.“

Tesař zanechal pilné práce a ihned vykonal rozkaz. Vzal provaz s olovem a spustil jej do hluboké studny, jíž se z lodi čerpala voda. V mžiku zjistil, že z něho vesele kape voda. Domníval se, že je to voda pouze z paluby, přesto však rychle odvázal měřidlo od provazu, vytáhl z bedny jiný a znovu jej spustil. Když vytáhl měřidlo, chvíli je pozorně prohlížel a pak celý vyjevený vykřikl: „Sakra! Sedm stop vody!“

Po této zprávě celá posádka shromážděná na palubě Circassianu ztuhla, jako by ji zasáhl blesk.

Pusťte na námořníky všechny hrůzy a nebezpečí, která je mohou ohrozit od moře: uragán, rozpoutané živly i nepřítele – postaví se jim s heroickou odvahou a budou proti nim bojovat. Dokud je mezi nimi a smrtí jediné zdravé a pevné prkno, neztratí ani špetku důvěry ve svou energii a dovednost. Stačí však pouhá škvíra, trhlina v lodním trupu a zůstanou stát jako ohromeni. Sotva poznají, že všechna námaha je k ničemu, zmalomyslní jako malé děti.

Oswald přiskočil k čerpadlům po tesařově zprávě, „Zkus to ještě jednou, Abolo –– to není možný. Usekni ten provaz a podej mi sem docela suchej.“

Oswald znovu spustil olůvko, se stejným výsledkem. „Hoši k pumpám!“ vykřikl první kormidelník a sám se snažil, aby nikdo nepoznal, že i on má strach. „Polovina tý vody se tam dostala, když si loď lehla na bok.“

Lodníci uvěřili tak obratně konstatovanému přesvědčení a pustili se okamžitě do práce, zatímco Oswald pádil za kapitánem, jenž v domnění, že nebezpečí minulo, únavou a bděním ulehl k touženému spánku.

„Co myslíte, Barethe, je to trhlina?“ zeptal se kapitán vážně. „V takový hloubce se to přece nemohlo stát.“

„To ne, pane,“ opáčil první kormidelník, „ale loď musela odolávat tak silnýmu tlaku, že se mohla v boku otevřít. Doufám však, že to není horší.“

„Jaký je váš názor?“

„Obávám se, že loď poškodily zbytky stěžňů. Jen si vzpomeňte, jak do nás bušily, než jsme se z nich vyprostili. Zvlášť hlavní stěžeň. Ten se dostal pod loď, a dobře se pamatuji, že to byla rána jako z děla.“

„Děj se tedy vůle boží. Ale teď rychle na palubu!“ Když vyšli na palubu, přiskočil tesař ke kapitánovi a klidně mu hlásil: „Sedm stop tři palce, pane!“ Čerpadla už pracovala naplno. Muži se rozdělili do dvou part a každé dvě minuty se střídali. Tak pracovali nepřetržitě celou půlhodinu.

Půlhodina napětí, v níž bylo nutno zjistit, teče-li loď pouze na bocích a nabrala-li vodu při bouři. V tom případě se mohla udržet nad vodou. Kapitán Ingram, s hodinkami v ruce, a první kormidelník stáli mlčky u čerpadel. Lodníci pracovali jako šílení. Deset minut po sedmé minula osudová půlhodina. Ustali v práci a znovu změřili vodu – sedm stop a šest palců! Vody tedy přibývalo rychleji, než stačili pumpovat.

Námořníci na sebe chvíli zírali plni zoufalství a pak začali klít, ba padla i nejedna výtka. Kapitán Ingram nepromluvil ani slovo a tvrdě sevřel rty.

„To je náš konec,“ zvolal jeden z lodníků.

„Nezoufejte, hoši, máme ještě naději,“ promluvil Oswald. „Podle mýho se boky lodi otevřely tím příšerným tlakem, takže loď teď nabírá vodu hlavně po stranách. Zkusíme ji proto pustit zase po větru a budeme dál pumpovat. Když ji obrátíme bokem proti moři, spáry se zase uzavřou.“

„Ani bych se moc nedivil, kdyby měl pan Bareth pravdu,“ přitakal tesař, „podle mýho to tak je.“

„Taky si to myslím,“ dodal kapitán Ingram. „Hlavy vzhůru, námořníci! Dokud je v hlavni ještě jedna kulka, není život ztracený. Zkusme to znovu.“ A aby dodal svým lodníkům odvahy, shodil kabát a začal čerpat vodu u první pumpy, zatímco Oswald rychle přiskočil ke kormidlu a otočil loď po větru.

Líný pohyb lodi kolébající se teď na klidnějších vlnách ukázal kolik vody už nabrala. Lodníci u čerpadel doslova dřeli celou hodinu, avšak když znovu změřili stav vody v trupu, užasli – osm stop!

Ani jeden z lodníků sice neprohlásil, že už dál vodu čerpat nebude, ale všichni dali jasně najevo své úmysly tím, že si mlčky oblékli košile a kazajky, které před započetím práce odložili.

„Co teď, Oswalde?“ prohodil kapitán Ingram, když spolu kráčeli na příď lodi. „Jak vidíte, mužstvo už nemá chuť dál čerpat vodu. A myslím si, že by to byla marná práce. Jsme odsouzeni k záhubě.“

„Přesněji loď, pane, jak se obávám,“ opáčil první kormidelník. „Neudržíme ji nad vodou ani do svítání, i kdybychom dřeli u

čerpadel jako mezci. Nezbývá než svěřit se záchranným člunům, které snad – jak doufám – bouře nepoškodila. Opustíme loď před půlnocí.“

„Pustit se na takové moře s přeplněnými čluny?“ odvětil kapitán a zavrtěl smutně hlavou.

„Je to zlé, to přiznávám, ale pořád je to lepší než se vydat samotnému moři. Nezbývá nám nic jiného než snažit se udržet mužstvo v klidu a střízlivé. Když to dokážeme, získáme tím víc, než kdybychom je zbytečně unavovali. Než se dostanou na pevnou zemi budou potřebovat ještě hodně sil – jestli se jim to vůbec podaří. Mám s nimi promluvit?“

„Udělejte to, Oswalde,“ řekl tiše kapitán, „o sebe se nebojím, ale co ta žena a – děti!“

„Námořníci,“ začal Oswald, když přistoupil k mužstvu, které zamračeně očekávalo výsledek porady, „čerpat dál vodu je zbytečné, znamenalo by to zbytečně plýtvat silami, a proto teď prohlídneme čluny: Lepší je dobrý člun než špatná loď. Rozbouřené moře je však pro naše čluny velkým nebezpečím, a tak pokud to bude možné, zůstaneme na lodi. A teď do práce, hoši! Nejdřív čluny připravíme, a pak do nich naložíme potraviny, vodu a všechno potřebné. Pak už nám nezbude nic jiného než spoléhat na svou sílu a milosrdenství boží.“

„Na tomhle moři žádnej člun nevydrží,“ prohodil jeden z mužů. „Podle mýho nám už moc života nezbejvá, a proto si aspoň ten zbytek musíme osladit. Co tomu říkáte, hoši?“ pokračoval a obrátil se k mužstvu.

Několik mužů z posádky s ním v duchu souhlasilo, ale Oswald bleskurychle vyskočil, uchopil jednu ze širočin, přistoupil k lodníkovi a pohlédl mu zpříma do očí.

„Williamsi!“ řekl tvrdě první kormidelník. „Možná že nám už skutečně mnoho života nezbývá, ale neosladíme si ho. Moc dobře chápu, co jste myslel. Ovšem v tom případě by tekla krev! Jak je Bůh nade mnou, usekl bych ruku prvnímu chlapovi, který by se odvážil sáhnout na dveře od skladiště lihovin. Jak mě znáte, nikdy nežertuji. Styďte se! To si říkáte chlapi, když pro hlt kořalky tady se chcete zbavit možnosti opít se třeba do němoty každý den, až se zase dostaneme na břeh? Všechno má svůj čas a domnívám se, že teď je čas být střízlivý.“

Většina posádky stála při Oswaldovi, a tak se zbývající menšina musela podrobit. Pustili se tedy do práce. Oba čluny na zádi byly v dobrém stavu, a proto jeden oddíl dostal úkol připravit je tak, aby se daly snadno spustit na moře. Pak znovu změřili stav vody v trupu. Devět stop! Loď se zřejmě velmi rychle potápí. To už uběhly dvě hodiny a bouře se podstatně ztišila. Moře se přestalo divoce zmítat a na hladině se objevily jednosměrné vlny. Konečně bylo vše připraveno. Lodníkům se při práci znovu vrátila odvaha a mizící bouře jim vrátila opět naději. Oba čluny byly tak prostorné, že v nich mohla najít místo celá posádka i cestující. Ale lodníci, jejichž lidsky měkké srdce ani bouře nevyrve, si mezi sebou šeptali: „Co se ale stane s těma dvěma nemluvňaty v člunech na otevřeném moři, na němž snad prožijeme několik dní a nocí?“

Kapitán Ingram sešel dolů do podpalubí k paní Templemorové, aby jí sdělil své chmurné vyhlídky. V jejím hlase zaznělo matčino srdce, které opakovalo slova lodníků: „Co se stane s mými ubohými dětmi?“

Přípravy skončily teprve po šesté hodině večerní. Kormidelník natočil loď po větru a lodníci spouštěli čluny opatrně po boku lodi na moře. Bouře už dávno ustala, jenže loď, už plná vody, čekala na okamžik, kdy se potopí.

V takových chvílích je nejvíce zapotřebí chladnokrevnosti a rozhodnosti, neboť nikdo přesně nemůže určit okamžik, kdy se loď plná vody na rozbouřeném moři potopí. Celou posádku zachvátí horečka strachu, protože každý z mužů ví, že loď může pohřbít na mořském dně i je. Proto mnoho z nich hledalo zavčas útočiště v záchranném člunu. Vše bylo připraveno. Oswald se ujal velení na jednom z člunů. Shodli se, že na větší člun se uchýlí paní Templemorová s dětmi pod ochranou kapitána Ingrama. Když se Oswaldův člun naplnil, odrazil rychle od lodi a uchýlil se na závětrnou stranu, aby čekal na kapitána Ingrama. Paní Templemorová vyšla na palubu a kapitán jí pomohl do člunu. Pak vedle ní posadil kojnou s jedním děckem. Coco přiváděl svou Judy, druhou kojnou, a ta nesla v náručí druhé dítě. Kapitán Ingram, jenž vstoupil do člunu s prvním dítětem, se právě chtěl vrátit pro Judy, když se náhle loď prudce zakymácela a její příď šla pod vodu.

„Panebože, Circassian se potápí!“ vykřikli poděšení lodníci a rychle odrazili člun od boku lodi, aby unikli zhoubnému víru.

Kapitána Igrama srazil náraz na dno člunu, a než mohl cokoli učinit, odnesla vysoká vlna člun daleko od lodi na závětrnou stranu.

„Mé dítě!“ zakvílela matka. „Mé dítě!“

„Hoši, pádlujte rychle k lodi!“ volal kapitán a ihned se uchopil kormidla.

Lodníci, vyděšení představou, že se loď potápí, najednou zjistili, že jejich Circassian stále pluje po hladině, a tak se vší silou opřeli do vesel, leč marně – vítr a prudké vlny je srážely zpátky,– stále dál od lodi, zatímco matka v šíleném rozrušení prosila, hrozila a marně rozpínala náruč. Kapitán Ingram nutil své muže k nadlidskému výkonu, avšak brzy poznal, že jakýkoli další pokus je naprosto marný.

„Mé dítě! Mé dítě!“ křičela zoufale paní Templemorová a neustále vztahovala ruce k vzdalující se lodi. Kapitán dal znamení a v tom okamžiku se příď člunu prudce otočila. Zničená matka poznala, že teď zmizela poslední naděje, a skácela se v bezvědomí na dno člunu.

KAPITOLA V

Stará panna

Jednoho rána krátce po neštěstí, které jsme právě popsali, sešel pan Witherington do jídelny mnohem dřív, než bývalo jeho zvykem, a k velkému překvapení našel svou oblíbenou zelenou lenošku obsazenou jeho vzácností panem dveřníkem Williamem, který – nohy opřené o kovovou zahrádku před krbem –– tak vášnivě studoval ranní noviny, že ani nepostřehl příchod svého pána.

„Při mých udatně bojovných předcích! Nicméně doufám, pane Williame, že k vašemu pohodlí vám už vůbec nic nechybí. Promiňte laskavě, pane, že jsem vás vyrušil.“

William, stejně drzý jako většina příslušníků jeho cechu, se trochu zarazil, ale pohotově odpověděl: „Prosím za prominutí, pane, on totiž pan Jonathan neměl kdy prohlédnout noviny.“

„Pokud vím, tak to také nikdy nikdo na něm nežádal, pane.“

„On pan Jonathan říkává, že je vždycky dobré prolítnout hlavně zprávy o úmrtí, abyste se nepolekal nějakou neočekávanou zprávou.“

„Toť vskutku velmi ohleduplné.“

„Zrovna tady čtu o jedné lodi, co ztroskotala, pane.“

„Loď ztroskotala? Kde, Williame? Bůh se mnou! Kde, Williame, kde?“

„Obávám se, že jméno té lodi je strašně podobné té, kterou očekáváte, pane – ale zapomněl jsem, jak se jmenuje, pane.“

Pan Witherington vzal noviny a očima utkvěl na článku, v němž se líčilo zachránění dvou černochů a nemluvněte ze ztroskotané lodi Circassian.

„Svatá pravda!“ zvolal pan Witherington. „Má ubohá Cecílie v záchranném člunu! A jeden z člunů se potopil – snad je mrtva – dobrotivý bože! Jednoho chlapce zachránili. Probůh, kde je Jonathan?“

„Zde, pane,“ ozval se slavnostně Jonathan, právě přinášející snídani. Stál nehybně za pánovou lenoškou jako solný sloup, neboť v tomto okamžiku se přiblížilo nebezpečí, ne-li dokonce smrt.

„Musím po snídani odjet do Portsmouthu – ne, jíst nebudu…, přešla mě všechna chuť.“

„Lidé zřídka mají chuť k jídlu v takových smutných chvílích, pane,“ odvětil Jonathan. „Pojedete ve vlastním kočáře, pane, nebo ve smutečním voze?“

„Ve smutečním voze s dvěma páry loudavých koní! Jonathane, ty ses zbláznil!“

„Přejete si, pane, aby kočí a služebnictvo mělo černé pásky na kloboucích a černé rukavice?“

„Jdi k čertu s tou umrlčí komorou! Ne! Tohle je záchranná výprava a žádný pohřeb. Ten černoch, jak se zdá, se domnívá, že se potopil jenom jeden z obou člunů.“

„Mors omnia vincit3,“ užil Jonathan latinského citátu.

„Nech si ty moudrosti pro sebe a hleď si svých povinností. – To klepe jistě listonoš – jdi rychle, a podívej se, co přinesl.“

Přišlo několik dopisů a mezi nimi i sdělení od kapitána Maxwella z válečné fregaty Eurydica, který podrobně líčil to, co jsme už slyšeli, a zároveň oznamoval panu Witheringtonovi, že posílá do jeho domu poštovním dostavníkem dva černochy s dítětem a že jeden z jeho důstojníků má stejnou cestu a doprovodí je až k němu.

Kapitán Maxwell se velmi dobře znal s panem Witheringtonem, a dokonce mnohokrát obědvával v jeho domě spolu s Templemorovými, a když z černochů vymámil celou historii, věděl, kam je má odeslat.

„Při krvi mých předků! Dnes večer budou tady!“ zvolal pan Witherington, „to znamená, že nikam nemusím jezdit. Ale co mám teď dělat? Vyřiďte Mary, ať připraví pokoje. Slyšels, Williame? Postele pro dva černochy a nemluvně!“

„Ano, pane,“ odpověděl William, „ale kam máme ty černochy dát?“

„Já to mám vědět? To není moje starost. Jeden může třeba spát s kuchařkou a druhý s Mary.“

„Dobrá, pane, vyřídím jim to,“ odpověděl William a odkvapil s netajenou radostí nad popraskem, který způsobí v kuchyni.

„Když dovolíte, pane,“ poznamenal Jonathan, „jeden z těch černochů je, myslím, muž.“

„Nu a co má být?“

„Snad jen to, že kuchařka s ním nebude chtít spát.“

„U všech předků Witheringtonů, to je pravda! Tak si ho vezmi k sobě ty, Jonathane, ty přece máš tuhle barvu rád.“

„Ovšem, pane, ale nikoli potmě,“ odvětil Jonathan. „Tak můžou spát spolu – a je to vyřešené.“

„A jsou to manželé?“ zeptal se komorník. „Spral to ďas! Copak to já můžu vědět? Přines mi snídani a pak si o tom pohovoříme.“

Pan Witherington se s největším soustředěním věnoval šunce a vejcím a jedl s chutí a rychle, aniž by si to uvědomoval. Vzrušil ho příjezd černochů a zmátl ho tak, že mu dalo hodně práce, aby se klidně soustředil a uvažoval o celé té pohromě, která jeho jako starého mládence zastihla. Sotva dopil druhý šálek čaje, uložil se do lenošky a uvažoval…

„U všech Witheringtonů! Co si já, starý mládenec, mám počít s nemluvnětem a kojnou černou jako noc, která má s sebou navíc ještě jednoho černocha? Udělám nejlíp, když je pošlu zpátky. A pomůže mi to? Vždyť je tu to dítě! Každé ráno se s křikem probudí – abych je třikrát denně políbil – to by bylo příjemné! Co se však stalo s druhým dítětem? Ubohá, nešťastná sestřenka! Kéž by ji zachránili, tu drahou duši! Pak by se vrátila a sama pečovala o své milované děti. Co však si počnu s ním já? Měl bych možná poslat pro sestru Moggy – jenomže ona je tuze nevrlá – a zrovna moc pospíchat nebude. Musím to ještě promyslet.“

Tu někdo zaklepal na dveře a přerušil pana Witheringtona v jeho myšlenkách.

„Dále,“ řekl a vstoupila kuchařka, zarudlá v tváři, a v ušmudlané zástěře, jako by právě připravovala oběd pro osmnáct lidí.

„Když dovolíte, pane,“ pravila a hluboce se uklonila, „budu vám moc povděčná, když se poohlédnete po jiné kuchařce.“

„Ó – prosím, jak chcete,“ odvětil pan Witherington, rozhněván, že ho vyrušila.

„A když dovolíte, pane, ráda bych odešla ještě dnes – a myslím to doopravdy, pane. Nezůstanu zde.“

„Jak je vám libo – jděte třeba k čertu,“ odsekl pan Witherington, „ale především jděte a zavřete za sebou dveře.“

Kuchařka odešla a pan Witherington zase osaměl.

„Čert vem tu babu – ta je nějak choulostivá. Asi se jí nechce vařit pro černochy – to bude ono.“

Náhle se znovu ozvalo zaklepání na dveře. Asi si to rozmyslela, řekl si pan Witherington a zabručel:

„Dále!“

Místo kuchařky se však objevila služka Mary. „Promiňte laskavě, pane,“ zakňourala, „ráda bych odešla z místa.“

„Panebože, to je přece hotové spiknutí. Dobrá, můžete jít.“

„A ještě dnes večer, pane, když dovolíte,“ dodala služka.

„Třeba hned, když chcete!“ vykřikl pan Witherington už jaksepatří rozhněván.

Služka odešla a panu Witheringtonovi trvalo hodnou chvíli, než se zase uklidnil.

„Všechno služebnictvo v této zemi může jít k čertu,“ řekl nahlas po malé chvíli, „takoví pyšní hlupáci – asi se jim nechce uklízet po černoších – ano, to je ono. Vem je čert všechny – černé i bílé. To dítě mi obrátilo celý dům vzhůru nohama. Ale to je věru velmi nepohodlné – co si teď počnu? Mám poslat pro sestru Moggy? Ne! Zavolám Jonathana!“ a uchopil šňůru a zazvonil. Jonathan se v okamžiku objevil ve dveřích.

„Co to má všechno znamenat, Jonathane?“ začal pan Witherington. „Kuchařka zuří – Mary pláče, obě odcházejí-u všech rohatých, co to má znamenat?“

„Inu, William jim sdělil, pane, že jste rozkázal, aby černoši spali s nimi. A hádám, že Mary řekl zvlášť, že má spát s tím černochem.“

„Aby ďas spral toho chlapa! Vždycky provede nějakou lotrovinu. Jistě dobře víš, Jonathane, že jsem to tak nemyslel.“

„Hned jsem to věděl, pane, protože to je proti všem zvyklostem,“ odvětil Jonathan.

„Tak to nějak zařiď a ať už o tom víc neslyším.“

Pak se pan Witherington začal se svým komorníkem radit a nakonec přijal všechno, co navrhoval. Společnost přijela přesně, jak bylo oznámeno, a Jonathan ji řádně ubytoval. A massa Eduarda netrýznila žádná žaludeční bolest ani nebudil pana Witheringtona v pět hodin ráno. Pan Witherington konstatoval, že to není nepohodlné. Leč nebylo vše tak, jak si to pan Witherinton představoval. Zakrátko mu nastaly nepříjemnosti v podobě ustavičných hádek a potyček mezi služebnictvem. Pak přišly stížnosti Judy, pronášené špatnou angličtinou, na kuchařku, která a je třeba popravdě to přiznat – měla předsudky proti ní a jejímu manželovi Cokovi. Do toho všeho navíc zasáhly menší choroby dítěte – a tak pan Witherington pomalu, ale jistě shledával, že jeho dům už neposkytuje příliš klidu a pohody.

Uběhly už tři týdny, ale po člunech nikde ani památky. A kapitán Maxwell, jenž přišel pana Witheringtona navštívit, pronesl rozhodný závěr, že asi v bouři ztroskotaly. Tím zhasla všechna naděje, že by paní Templemorová přišla a pečovala o vlastní dítě. Pan Witherington se konečně rozhodl napsat sestře do Bathu, vylíčit jí celý příběh a požádat ji, aby přijela a ujala se řízení jeho domácnosti. Za několik dní dostal následující odpověď:

Anthony, můj milý bratře,

předešlé středy jsem obdržela tvůj dopis a musím říci, že mě obsah ale ani trošku nepřekvapil. Nicméně jsem o něm tak hluboce neustále přemýšlela, že jsem dokonce u lady Betty Blabkinové prohrála ve whistu čtyři šilinky šest pencí. Pravíš, že máš v domě dítě, patřící tvé sestřenici, která se provdala tak nehorázným způsobem. Doufám, že vše, co píšeš je pravda. Vím však také, co starým mládencům leží na svědomí, ačkoli – jak říká Betty – je lépe o těchto nenáležitých věcech nemluvit, a ani náznakem se o nich nezmiňovat. Nechápu, proč se svobodní muži domnívají, že jsou zproštěni té čistoty, kterou panny tak úzkostlivě zachovávají. Tak to říká lady Betty, souhlasí se mnou, že je lépe celou tu záležitost ututlat.

Předpokládám, že nehodláš učinit to dítě svým dědicem, což bych považovala za velmi nenáležité. A kromě toho lady Betty tvrdí, že dědičný poplatek činí deset procent a nelze se mu vyhnout. Je však mým zvykem nikdy o těchto věcech nemluvit. A pokud se týče tvé záležitosti, abych přijela a řídila tvou domácnost, radila jsem se také s lady Betty o té věci, a ona se mnou souhlasí, že pro čest rodiny udělám nejlíp, když půjdu a zachráním dekorum. Všichni svobodně žijící muži se neustále dostávají do nesnází, protože se dají zlákat naparáděnými a svůdnými ženštinami. Ale, jak říká lady Betty, o čem se nejmíň mluví, to se nejdřív zahojí.

Proto zařídím vše potřebné, abych mohla brzy opustit svůj dům, a doufám, že do desíti dnů budu už u tebe. Dřív to nejde, protože mám ještě spoustu společenských povinností. Musela jsem vyslechnout už mnoho otázek, týkajících se této nepříjemné věci, ale na všechny mám pouze jedinou odpověď, to víte, staří mládenci zůstanou pořád starými mládenci! A to koneckonců není tak zlé, jako kdybys byl ženatý. A proto si myslím spolu s lady Betty, že každý muž se dřív nebo později dostane do nějaké šlamastyky, a čím dřív se to ututlá, tím líp. To je zatím vše od tvé milující sestry

Margarety Witheringtonové.

P. S. Lady Betty plně se mnou souhlasí, že jsi udělal moc dobře, když jsi najal dva černochy, aby přivezli dítě do tvého domu, protože sousedům se to bude zdát velmi zvláštní a nám to umožní naše tajemství uchovat.

M. W.

„‚U všech hříchů Witheringtonů! Z toho by se jeden zbláznil. Čert aby vzal tu starou podezíravou bábu! Nedovolím, aby do mého domu vůbec vstoupila. Čert aby vzal lady Betty a všechny klepny, jako je ona!“ spustil pan Witherington. Hodil rozhořčeně dopis na stůl a pak si zhluboka oddychl. „Tohle není zrovna příjemné.“

Jeho sestra Moggy přijela a usadila se v domě s obřadností a povýšeností člověka, jenž je spasitelem bratrovy pověsti a charakteru. Když jí poprvé přinesli dítě, vůbec si nevšimla, jak velmi se podobá panu Templemorovi – jako by mu z oka vypadl – načež spiklenecky pohlédla na svého bratra a zahrozila ukazováčkem:

„Anthony, Anthony! A tys mě chtěl oklamat? Ten nos – ústa – no, celý ty. Že se nestydíš.“

Neuběhl jediný den, ba ani hodina, aby pan Witherington neslyšel sestřiny výtky. Judy a Coka poslala nazpět do Ameriky a ze služebnictva – které taková léta dobře sloužilo – odcházel jeden za druhým. A noví sloužící se měnili snad každý měsíc. Vládla bratrovi a celému dómu jako despota. Ze života pana Witheringtona zmizelo postupně všechno pohodlí, až konečně začal pan Eduard chodit do školy. Tehdy si pan Witherington dodal odvahy a po několika bouřlivých měsících zahnal sestru zpátky do Bathu. Pak začal vychutnávat znovunabytého pohodlí.

Eduard přijížděl domů o každých svátcích a požíval obliby u všech. Jenže zatím se vžila domněnka, že je synem starého pána a jakékoli poznámky v tomto směru mu znepříjemňovaly život. A pak mladý Eduard, aniž by toho litoval, jednou prohlásil, že by chtěl být námořníkem.

Kapitán Maxwell vše zařídil a uvedl ho do služby. Když později následkem chatrného zdraví a vyčerpání musel kapitán Maxwell opustit na čas námořní službu, předal svého chráněnce na jinou loď.

Proto teď přeskočíme několik let, v nichž Eduard Templemore postupoval ve své kariéře, pan Witherington A stárnul a stával se stále větším podivínem, a jeho sestra klevetila s lady Betty nad oblíbeným whistem.

Za celou tu dobu se neobjevila ani jediná zprávička o osudu obou člunů, ani o paní Templemorové a jejím druhém dítěti. Všichni tudíž předpokládali, že nešťastníci zahynuli.

KAPITOLA VI

Námořní kadet

Na horní palubě královské lodi Jednorožec se procházely dvě velmi význačné osobnosti: kapitán Plumbton, velitel lodi, jenž se vyznačoval svou šířkou víc než délkou, a proto zabíral vždycky více místa, což mu vlastně náleželo, neboť byl pánem lodi. Chodil s rozepnutým šosatým kabátem, s palci zastrčenými za vestu a s hlavou vztyčenou, aby působil dojem vysokého chlapa. Sršela z něho pompéznost a dobromyslnost a vykračoval si jako herec v slavnostním průvodu.

Druhou osobnost představoval první lodní důstojník, kterého příroda obdařila právě opačnými hodnotami. Vynikal svou vysokou postavou a hlavně hubeností – čili pravý opak kapitána. Jeho dlouhé a vytáhlé nohy sahaly kapitánovi téměř až po ramena. Ke svému představenému se skláněl jako jeřáb k žoku bavlny, který je třeba vytáhnout na palubu. S rukama založenýma za zády se procházel po palubě, přičemž největší potíž mu působila snaha udržet krok s kapitánovými papouščími krůčky. Ostře řezané rysy v jeho vyhublé tváři prozrazovaly všechny známky výbušné povahy.

Stěžoval si na mužstvo, ale kapitán, jak se zdálo, se zatím nikterak nerozčiloval, neboť patřil k vyrovnaným mužům, které docela uspokojí dobrý oběd. Poručík Markitall však, svou povahou divně založený muž, by se hádal třeba i s vlastním chlebem.

„Je naprosto nemožné, pane,“ prohlásil první důstojník, „vykonávat službu bez vašeho přispění.“

Tato poznámka přiletěla jakoby z nebe a kapitán souhlasil: „To máte pravdu.“

„Tudíž doufám, pane, že nebudete nic namítat, když toho muže pošlu k raportu, abyste ho potrestal.“

„Promyslím to, pane Markitalle.“ A to u kapitána Plumbtona znamenalo tolik jako ne.

„Mladí pánové, pane kapitáne, a je mi líto, že to musím říct, velmi zlobí.“

„Hoši už takoví bývají,“ odvětil kapitán.

„Ano, pane, ale službu musí řádně vykonávat. Já se bez nich neobejdu.“

„To máte pravdu – kadeti jsou na lodi velmi užiteční.“

„Lituji, pane, ale musím vám odporovat. Například, pane, ten pan Templemore. Vůbec nic s ním nesvedu – pořád se jen směje,“

„Směje se? A směje se snad vám, pane Markitalle?“

„To nemohu říct, pane. On se totiž směje všemu. Když ho pošlu do koše na stěžni, šplhá nahoru a přitom se směje. A když ho zavolám zpátky, spustí se dolů taky se smíchem. Když mu vytknu nějakou chybu, vzápětí se dá do smíchu. Čili nedělá nic jiného, než se neustále směje. Moc bych si přál, pane, abyste s ním promluvil a pokusil se… snad zásah z vaší strany…“

„… by ho rozplakal, což? Na tomto světě je lepší se smát než plakat. A plakat jste ho neviděl nikdy, pane Markitalle?“

„Ano, pane, ale vždycky v nevhodnou chvíli. Onehdy, jestli si vzpomínáte, když jste potrestal námořníka Wilsona, a já mu přikázal drhnout palubu – plakal celou tu dobu. Asi ze vzdoru. Myslím, že to byla z jeho strany vzpoura, jako by chtěl…“

„… to proto, že do trestu se dostal jeho sluha. Mně je vždycky líto chlapíka, kterého musím trestat, pane Markitalle.“

„Nu, nezáleží mi tak na jeho pláči – ten lze snadno přehlédnout, ale pokud se týče jeho smíchu, žádám, abyste si ho všiml. Však právě přichází. Pane Templemore, kapitán si s vámi přeje mluvit.“

Kapitán sice po ničem takovém netoužil, ale když už ho k tomu první důstojník donutil, nemohl nic jiného dělat. Pan Templemore se letmo dotkl klobouku a stanul před kapitánem s dobromyslným, poťouchlým a důvěrným úsměškem a tím dokázal, že obžaloba byla na místě.

„Pane Templemore,“ řekl kapitán a napřímil se, „slyšel jsem, že se smějete prvnímu důstojníkovi.“

„Já, pane?“ odpověděl hoch a jeho úsměšek se protáhl v široký úsměv.

„Ano, pane, vy,“ vpadl do hovoru první důstojník a vypjal se v plné délce své postavy. „Vždyť se smějete i teď.“

„Uvědomujete si, Eduarde – totiž pane Templemore –“že tím projevujete neúctu k svému nadřízenému důstojníkovi?“

„Pokud se pamatuji, nikdy jsem se panu Markitallovi nesmál. Snad jednou, když klopýtl o jednoho z námořníků.“

„A proč jste se mu tehdy smál, pane?“

„To já se vždycky směju, když někdo klopýtne,“ odvětil chlapec, „neudržím se, pane.“

„Tak to byste se nepochybně smál, i kdybyste viděl mě, jak se kutálím po palubě?“ zeptal se kapitán.

„Ó,“ vyrazil ze sebe chlapec, „to bych se smál na celé kolo – stačí, když si to jen představím, pane.“

„Opravdu? Jenže to se nestane. Obávám se, mladý pane, že jste se svým přiznáním sám odsoudil.“

„Ano, pane, svým smíchem, pokud je to zločin. Ovšem v námořních předpisech o tom není ani slova.“

„To ne, pane, ale je tam řeč o neúctě k představeným. Vždyť vy se smějete, i když lezete do koše na stožáru!“

„Rozkaz však ihned vykonám, pane, nemám pravdu, pane Markitalle?“

„To ano, pane, rozkaz ihned vykonáte. Jenže svým smíchem dáváte zároveň najevo, že trest pro vás nic neznamená.“

„To taky neznamená, pane. Teď trávím polovinu svého času v koši na stožáru a už jsem si na to zvykl.“

„Ale pane Templemore, neměl byste se po takovém trestu aspoň trošku zastydět?“ zeptal se kapitán přísně.

„Ano, pane, kdybych cítil, že ten trest je zasloužený, styděl bych se. Ani bych se neusmál, kdybyste mě poslal do koše vy,“ řekl hoch a tvářil se teď už docela vážně.

„Tak vidíte, pane Markitalle, že dovede být vážný,“ poznamenal kapitán.

„Vyzkoušel jsem všechno, abych ho k tomu přiměl, pane,“ odvětil první důstojník, „ale chtěl bych se zeptat pana Templemora, co chtěl říct slovy, že ten trest je zasloužený. Chce tím snad říct, že jsem ho někdy potrestal bez příčiny?“

„Ano, pane,“ odpověděl hoch statečně. „Pětkrát ze šesti případů mě posíláte na stěžeň pro nic za nic – a proto si z toho vůbec nic nedělám.“

„Pro nic za nic, pane? A co ten váš smích?“

„Své povinnosti nezanedbávám a věnuji jim největší pozornost, pane. Vykonávám beze slova každý váš rozkaz a ze všech sil se snažím, abych se vám zavděčil – jenže vy mě pořád jen trestáte.“

„Ano, pane, pro ten váš smích. Ještě horší je, že tím ponoukáte ke smíchu i ostatní.“

„A vidíte – všichni přesto poctivě pracují. A myslím, že se jim pracuje rozhodně líp, když mají dobrou náladu.“

„Promiňte, pane, odkdy máte právo si něco myslet?“ odvětil první důstojník už vzrušeně. „Kapitáne Plumbtone, jelikož se tento mladý pán domnívá, že má právo mě urážet a podrývat kázeň mezi námořníky, prosím, abyste ho potrestal sám.“

„Pane Templemore,“ začal kapitán, „především jste příliš prostořeký a za druhé tuze máte rád smích. Ovšem všechno má svůj čas. Musíte vědět, kdy je čas k veselí a kdy je třeba být vážný. Horní paluba není zrovna vhodným místem pro smích.“

„Myslím, že jím není ani chodba,“ přerušil ho bystře hoch.

„To máte pravdu, ani chodba ne. Smát se můžete na přídi nebo dole u stolu.“

„Ne, pane, nemohu, protože pan Markitall mě vždycky pošle nahoru, když uslyší můj smích.“

„Protože se smějete v jednom kuse, pane Templemore.“

„V tom máte asi pravdu, pane, a jestli je na tom něco špatného, potom velmi lituji, že jsem vás rozzlobil. Ovšem nikterak jsem tím nechtěl vyjádřit nějakou neúctu k vaší osobě. Já se směju i ze spaní, sotva se probudím, nebo když svítí slunko – jsem prostě šťastný, cítím se šťasten v každé chvilce, jak je den dlouhý. Věřte mi však, pane Markitalle – třebaže mě pořád posíláte do koše –, kdyby vás potkalo nějaké neštěstí, smích by z mé tváře zmizel a zachvátil by mě smutek.“

„Věřím tomu, chlapče – opravdu tomu věřím, a co vy, pane Markitalle?“ tiše řekl kapitán.

„Zdá se, že pan Templemore si uvědomuje svou chybu,“ odvětil první důstojník, „a proto od své stížnosti upouštím, pane. Žádám pouze, aby se už nikdy nesmál.“

„Slyšel jste, chlapče, co říkal první důstojník? Je to rozumné, a proto vás prosím, abyste už nezadal žádnou příčinu k stížnosti. Pane Markitalle, jakmile lodníci skončí opravu přední kosatky, ohlaste mi to. Rád bych ji ještě dnes večer přemístil.“

Markitall se vzdálil, aby vykonal kapitánův rozkaz.

„Eduarde,“ řekl kapitán Plumbton, sotva se první důstojník octl z doslechu, „chtěl bych vám o celé té věci ještě hodně říct, ale teď nemám kdy. Proto přijďte se mnou poobědvat – u mého stolu je mírný smích dovolen, víte?“

Chlapec se dotkl klobouku a odcházel se šťastným a vděčným výrazem ve tváři.

Tuto příhodu jsme uvedli jen proto, aby si čtenář mohl vytvořit svůj názor o charakteru Eduarda Templemora. Jeho smích opravdu v sobě ztělesňoval dobrotu a laskavost k jiným. I k prvnímu důstojníkovi, který ho neustále jen trestal, pociťoval přátelský vztah. Netvrdíme, že hoch jednal správně, když se neustále smál, nebo že první důstojník chyboval, když tomu chtěl učinit přítrž. Eduardův smích nebyl vždycky na místě, ale to už přinášela jeho povaha. Hoch byl veselý jako májové jitro, rozjásaný a naplněný radostí nad vším a nad všemi, a proto také velice oblíbený. Jeho statečná, nespoutaná a šťastná povaha se nedala zkrušit ani úklady, ani strádáním.

Sotva vykonal zkoušky, mohl být právě pro ten svůj smích propuštěn ze služeb námořnictva, ale nakonec se zase se smíchem vrátil na moře. Stal se velitelem lodi, jež napadla francouzskou korvetu. Když vtrhl na její palubu, střetl se s maličkým francouzským kapitánem, jenž se oháněl svým rapírem tak dokonale, že poslal mnoho námořníků na věčnost. I Eduard dostal od tohoto malého gentlemana malé píchnutí, které ho poslalo na palubní prkna. Za to ho povýšili na poručíka a poslali ho k válečnému loďstvu do Západní Indie. Tam se vysmál žluté zimnici a jmenovali ho velitelem pěkného škuneru a poslali ho křižovat moře, aby získal admirálovi slávu a sobě další povýšení, vykoná-li šťastně své poslání.

KAPITOLA VII

Ospalá zátoka

Na západním pobřeží Afriky leží malá zátoka, které náhodní návštěvníci dali rozličná jména. To, které jí dal dobrodružný Portugalec, jenž se první odvážil brázdit vlny jižního Atlantiku, upadlo v zapomenutí i s jeho slavnými námořními výzkumy. Jméno, které dostala od černých domorodců, snad nikdo nikdy nezjistil. Ovšem na některých starých anglických mapách je ono místo označeno jako Ospalá zátoka.

Pevnina, obklopující tento malý zářez v pobřeží, skýtá velmi málo vábný vzhled. Na všechny strany se táhnou přerývané bíle písčiny a na nich tu a tam větší návrší, které sem navála vichřice. Suché, pusté pobřeží bez jakékoli známky vegetace. A ve vnitrozemí panují jen faty morgány se vzdálenými palmami. Voda v zátoce je klidná a lesklá jako zrcadlo. Všude jen ticho a pustina. Jen tu a tam rozřízne mořskou hladinu ploutev žraloka, převalujícího se líně v poledním žáru. Lidský život je tu stejně nemyslitelný jako v ledových polárních pustinách.

U vjezdu do zátoky spočívala na hladině loď, jejíž rozměry by vzbudily okamžitý obdiv všech, kdo se vyznají ve stavbě lodi. Její tvar, linie, ladné boky a stěžně jako by stvořil největší umělec a oceán ji přijal na své vlny snad přímo z božího příkazu.

Běda však! Tuto překrásnou loď zbudovala lidská lakota jako pomocnici ke krutostem a nespravedlnosti, jenže teď sloužila cílům ještě ničemnějším. Tato kdysi otrokářská loď se změnila v ještě obávanější a široko daleko proslulý pirátský škuner, jenž nesl jméno Mstitel.

Snad bychom nenašli jedinou válečnou loď, brázdící vlny oceánu, bez příkazů týkajících se právě tohoto škuneru. Získal si na cestě zločinu už nesmrtelnou a nezáviděníhodnou slávu. Neznám obchodní loď, jejíž posádka by se v duchu nezachvěla při pouhém vyslovení tohoto jména. Každému se ihned vybavily všechny ukrutnosti, jichž se dosud piráti dopustili. Mstitel byl všudypřítomný – zanechával za sebou stopy vražd a loupeží hned na východě, hned na západě, na severu i na jihu. Teď tu ležel jako nehybná krasavice s černě natřenými boky, přes něž se táhl úzký rudý proužek. Všude zářila čistota a pořádek. Stěžně čistě vydrhnuté a jejich vrcholky, košové kříže i kladky svítily čerstvou barvou. Napjaté plachty na zádi chránily posádku před prudkým sluncem. I lana ležela v úhledně stočených válcích. Vše nasvědčovalo tomu, že loď řídí zkušený a dobrý námořník, který dokáže udržet přísnou kázeň. Když jste pohlédli přes zábradlí do klidného, modrého moře, viděli jste čisté jasné písčité dno a kotvu, ležící pod vydutou zádí. Pod ní také spočíval na hladině člun, připoutaný k lodi silným lanem.

Zajděme však na palubu. V první řadě nás překvapí, že odhad o tonáži, který jsme si učinili na pobřeží, je naprosto klamný. Tato malá loď nemá – jak bychom se domnívali – pouze nosnost devadesát tun, nýbrž více než dvě stě tun. Zjistíme také, že rozpětí žeber je ohromné a stěžně, vyhlížející zpovzdáli tak štíhle, mají ve skutečnosti neočekávané rozměry. Palubu pokrývají úzká smrková prkna bez nejmenší škvíry či vypoukliny. Všechna lana jsou z manilského konopí a vratidlo je dokonce vykládané mahagonem. Světlíky ochraňují kovové stříšky a před hlavním stěžněm stojí seřazeny jako vojáci muškety, zatímco k hlavnímu ráhnu jsou přivázány můstky opatřené háky, které slouží k přechodu na jinou loď.

Uprostřed lodi mezi předním a hlavním stěžněm stojí velké bronzové dvaatřicetiliberní dělo připevněné na otáčivém podstavci, upevněném tak, že za nepříznivého počasí jej lze spustit pod palubu. Obě strany horní paluby vroubí osm děl menšího kalibru a dokonalé práce. Celá stavba lodi zřetelně dokazuje stavitelskou dovednost, její výzbroj pak prozíravost a bystrost. Nic tu není obětováno zájmu jiných složek, ačkoli jako celek je vše uspořádáno s největším vkusem. Pěkný vzhled navíc dokazuje, že v osobě velitele se pojí nejpřísnější kázeň s praktickými znalostmi dokonalého námořníka. Jinak by jistě nedokázala provozovat tak dlouho a úspěšně své zločinné řemeslo. Kdo by jinak dokázal shromáždit takovouto posádku zlosynů nebojících se Boha ani lidí a se svědomím zatíženým mnohonásobnými vraždami, ba dokonce ještě těžšími zločiny? To dokáže jen velitel, který předčí každého muže ve všem všudy a nenajde se nikdo, kdo by se mu v čemkoli vyrovnal. Všechny převyšoval nadáním, dokonalými znalostmi svého povolání, odvahou a především tělesnou zdatností – vypadal jako opravdový obr – a naneštěstí vynikal nade všechny i ničemností, krutostí a pohrdáním jakýmikoli zákony.

O dřívějším životě tohoto muže nikdo příliš mnoho nevěděl. Jen to, že se mu dostalo vynikajícího vzdělání a říkalo se, že pochází ze staré a vznešené rodiny usazené na březích Tweedu. Avšak jak se stal pirátem – jakým strašným osudem padl z vysokého společenského postavení až na dno lidské společnosti, proč se stal vyvrhelem lidstva – nikdo nikdy neodhalil. Jen to se vědělo, že několik let se zaměstnával obchodem s otroky, a když se zmocnil této lodi, dal se na pirátství. Posádka ho znala pod jménem Kain a toto slovo věru dobře vystihovalo celou jeho osobnost, neboť už celé tři roky stál proti všem lidem a lidé proti němu. Měřil téměř dva metry a jeho široká ramena a mohutná hruď prozrazovaly nesmírnou tělesnou sílu, jakou snad žádný z lidí dosud neměl. O jeho tváři by se dalo říci, že je hezká, kdyby jí ovšem nehyzdily jizvy, a měl kupodivu mírné, bledě modré oči, ústa pěkně vykrojená a zuby jako z perleti.. Pochopitelně, jako všichni členové posádky, měl mohutný plnovous. Nosil elegantní šaty, vždy dobře přizpůsobené jeho postavě: plátěné kalhoty, žluté kožené boty – jaké se vyrábějí v Západní Indii – a bavlněnou košili se širokými pruhy. Kolem beder byl opásaný červenou kašmírovou šálou. Dále pak zlatem vyšívanou vestu a kabátec z temného sametu s velkými zlatými knoflíky, který mu splýval – podle obyčeje středozemních námořníků – s levého ramene. Pěkně vyšívaný turecký fez, pár pistolí a dlouhý nůž za opaskem doplňovaly jeho ústroj.

Posádku tvořilo sto šedesát pět mužů skoro všech národností, je však třeba poznamenat, že všichni lodníci pověření na lodi odpovědným postavením pocházeli buď z Anglie, nebo ze Severu. Ostatní pocházeli ze Španělska a z Malty, i když se mezi nimi našli také Portugalci, Brazilci, černoši. Tuto partu rozmnožilo právě v době, o níž pojednáváme, pětadvacet mimořádných sil: Křováci – dobře známý černošský kmen obývající pobřeží u mysu Palmas. Kapitáni válečných lodí plujících po západním pobřeží je často najímají, aby vystřídali anglické námořníky u jejich těžkých povinností v nezdravém africkém podnebí. Jsou to silní muži atletických postav, dobří, veselí lodníci, spokojené povahy a na rozdíl od ostatních Afričanů ochotní pracovníci. Angličany mají rádi, a proto se velmi brzy dokáží naučit jejich řeči natolik, aby všemu rozuměli. Také se dávají rádi pokřtít, sotva přijdou na palubu. Jmen, která dostali poprvé na lodi, užívají pak po celý život, takže na západním pobřeží se setkáte s Bluchery, Wellingtony, Nelsony a jinými, kteří vykonávají nejnižší práce, aniž by tušili, že to není důstojné pro muže tak slavných jmen.

Nelze ovšem předpokládat, že by tito muži přišli na loď dobrovolně, aby se stali piráty. Pracovali na britských lodicích, které Mstitel přepadl, a když piráti povraždili všechny Evropany a loď zapálili, odvlekli je na svou loď. Pochopitelně že jim piráti slíbili odměnu, jestliže budou dobře vykonávat své povinnosti. Jenže žádný z nich se na to příliš nespoléhal, a kdo mohl, při první příležitosti z lodi uprchl.

Kapitán škuneru stál na zádi s dalekohledem v ruce a občas se zadíval k ústí zátoky, jako by očekával, že se na obzoru objeví nějaká loď. Důstojníci i námořníci odpočívali v podpalubí nebo se bez cíle loudali po lodi zmámeni vedrem a netrpělivě čekali, až se zvedne mořský vánek. I teď, v odpočinku, budily jejich větrem ošlehané a zarostlé tváře hrůzu.

V podpalubí v jedné kajutě se nacházejí dva lidé, s kterými čtenáře zvlášť seznámíme. První je veselý Křovák příjemné tváře, jehož pokřtili jménem Velký Pompey, asi kvůli jeho mohutným rozměrům. Má na sobě pouze krátké kalhoty, jinak nic. Kůže se mu leskne a pod ní se napínají svaly, které by obdivoval každý sochař. Druhý je asi osmnáctiletý mladík s hezkou a inteligentní tváří, patrně evropského původu. Jenže v jeho rysech se zračí zvláštní smutek. Je oblečen podobně jako kapitán, ale jeho štíhlému, byť svalnatému tělu sluší mnohem víc. Sedí na pohovce postavené v přední části kajuty s knihou v ruce. Občas zvedne zrak a zadívá se na Křováka, jenž čistí drahocenné předměty uložené ve skleníku.

„Massa Francisco, toto moc krásné, věru,“ řekl Pompey a zvedl krásně cizelovaný džbán, který právě leštil.

„Ano, Pompeyi,“ odvětil vážně Francisco, „máš pravdu.“

„Kde ho vzít kapitán Kain?“

Francisco jen zavrtěl hlavou a Pompey si ihned položil prst na ústa a upřel na svého společníka své moudré oči.

Muž, o němž mluvili, sestupoval právě se schodů. Pompey se pustil znovu do leštění a Francisco upřel oči do knihy.

Co vlastně k tomuto chlapci kapitána poutalo, to nikdo nevěděl. Jelikož se však od něho ani na krok nehnul a žil s ním pohromadě, předpokládalo se všeobecně, že je kapitánovým synem. A posádka mu mezi sebou spíš říkala mladý Kain než Francisco. Námořníci také velmi dobře věděli, že se ti dva mezi sebou v poslední době velmi často hádali a že Kain každý Franciskův pohyb podezřívavě sledoval.

„Promiň, že musím vaši rozmluvu přerušit,“ řekl Kain, když vstoupil do kabiny, „informace, které můžeš získat od Křováka, jsou zřejmě velmi významné.“

Francisco neodpovídal a předstíral, že je zabrán do čtení. Kain bloudil očima z jednoho na druhého a snažil se vyčíst jejich myšlenky. „Co jste to říkal, pane Pompeyi?“

„Co říkat, massa kapitán? Já říkat mladý massa, toto moc pěkná věc. Ptát se, kdy vy ji dostat – massa Francisco neříct.“

„A co ti vůbec na tom záleží, ty černý darebáku?“ vykřikl kapitán, vytrhl mu pohár a udeřil ho takovou silou, až se ubožák skácel k zemi. Když se pomalu zvedal napolo ještě omráčen po strašlivé ráně, tekla mu po tváři krev. Beze slova se vypotácel z kabiny. Hned nato se kapitán vrhl do jednoho z křesel a s trpkým úsměškem ze sebe vyrazil: „Tolik o tvých přátelích, Francisco!“

„Spíš to vypovídá o vaší krutosti a bezpráví k neškodnému člověku,“ odvětil Francisco a odložil knihu na stůl. „Jeho otázku bych pokládal za naprosto nevinnou, protože neví vůbec nic o podrobnostech spojených s dobytím tohoto džbánu.“

„A ty, jak doufám, na ně nezapomínáš? Budiž, mladý muži, ale znovu tě varuji – tak jako už mnohokrát – jedině vzpomínka na tvou matku mi zabraňuje, abych tvé tělo nehodil žralokům.“

„Nevím, jaký vliv může na vás mít památka mé matky. Já osobně jen lituji, že se s vámi vůbec kdy setkala.“

„Má na mne vliv,“ odpověděl Kain, „vliv, který musí mít každá žena na muže, když se spolu houpali dlouhá léta v jedné hamace. Ten však může rychle vyprchat. Upřímně ti říkám, že této památce nedovolím, aby na mne působila, když poznám, že pokračuješ cestou, na kterou ses dal v poslední době. Před celou posádkou jsi dal najevo, že mě příliš v lásce nemáš, pochyboval jsi o správnosti mých rozkazů – a vůbec mám všechny důvody domnívat se, že proti mně kuješ zradu.“

„Kdo by neprojevil svůj odpor,“ odvětil chladně Francisco, „když se stává svědkem činů plných hrůzy a ukrutností – chladnokrevných ukrutností, které jste páchal v poslední době? A proč mě zde vůbec držíte a vězníte? Nechci od vás nic jiného, než abyste mi dovolil opustit tuto loď. Mým otcem přece nejste. Sám jste mi to řekl.“

„Ne, to nejsem – ale – jsi synem své matky.“

„To vám ovšem na mne nedává žádné právo, i kdybyste býval s mou matkou oddán, což…“

„Oddán jsem s ní nebyl.“

„Bohudíky, protože sňatek s vámi by pro ni znamenal ještě větší hanbu.“

„Cože?“ vykřikl Kain, vztekle vyskočil, uchopil mladíka pod krkem a vyzvedl ho jako loutku, „… ne – nemohu zapomenout na tvou matku.“ Pak Franciska opět pustil a usadil se znovu do křesla.

„Jak si přejete,“ řekl Francisco, sotva se trochu vzpamatoval, „velmi málo záleží na tom, zda mi rozbijete hlavu sám nebo mě hodíte přes palubu napospas žralokům. Copak pro vás znamená jedna vražda navíc“

„Šílený hlupáku! Proč mě takhle pokoušíš?“ vyskočil opět Kain a vyběhl z kajuty.

Jejich hádku slyšeli námořníci až na palubě, neboť Pompey nechal dveře otevřené a světlík Kain odstranil kvůli větrání. Vyběhl na palubu se zrudlou tváří a spatřil svého prvního kormidelníka, jak naslouchá u malého otvoru v palubě. Stejně napjatě poslouchali všichni muži, kteří tam odpočívali.

„To nepomůže, pane,“ řekl kormidelník Hawkhurst a zavrtěl hlavou.

„Máš pravdu,“ odpověděl kapitán, „kdyby byl mým opravdovým synem, to by bylo něco jiného. Ale co mám dělat? Vždyť ten hoch nezná strach!“

Hawkhurst ukázal prstem na pevninu.

„Ptal jsem se tě na radu, tak bys mi ji měl dát,“ odsekl kapitán zamračeně.

Francisco zatím zadumaně přecházel po kajutě. Ačkoli byl mladý, vůbec mu na životě nezáleželo, neboť ho k životu nic nepoutalo. Pamatoval se sice na matku, ale na její smrt nikoli. Byla mu zatajena. Už v sedmi letech vstoupil na Kainovu loď a od té doby se plaví neustále s ním. Ještě donedávna žil v domněnce, že kapitán je jeho otcem. V letech, kdy Kain obchodoval s otroky, věnoval mnoho času jeho výchově a vzdělání. Čirou náhodou se stalo, že jediná kniha, která se na lodi nacházela v době, kdy ho Kain začal učit číst, byla bible patřící Franciskově matce. Tou začal a postupně se začítal i do jiných knih. Jistě se každému bude zdát velmi podivné, že povolání, kterému se jeho proslulý „otec“ věnoval, nenarušilo chlapcův charakter. Od dětství vídal, jak každý považuje černochy jen za odrůdu zvířat – což jen potvrzovalo ukrutenství Evropanů vůči nim.

U člověka najdete určité sklony, a dokonce povahy od přirozenosti dobré, a ty ani špatný příklad a styk se špatnými lidmi nedokážou zničit. Totéž se projevilo i u Franciska. Vyrůstal a nabýval vědomostí a čím dál víc myslel podle svého. Protivily se mu ukrutnosti páchané na nešťastných černoších, když se Kain zmocnil otrokářské lodi a změnil ji v loď pirátskou. Zpočátku nepáchal tak ohavné zločiny. Napadl sice loď, vyloupil ji, ale životy všech cestujících i životy posádky ušetřil. Jenže kdo se dostane na zločineckou dráhu, řítí se pak krkolomně rychle dolů. Každá loď, kterou oloupil, pochopitelně podala hlášení, a tak začalo pronásledování pirátského Mstitele, a dokonce několikrát příliš nechybělo a byl by býval zajat. Proto se Kain rozhodl pro vraždění a mnohdy i pro krutější zločiny.

Francisco prožil tak strašné scény, že mu často v jeho mladých žilách až tuhla krev. Několikrát se snažil zakročit, leč vždycky marně. Zošklivil si kapitána a celou posádku pro jejich krutosti a ponenáhlu začal nezakrytě pronášet své mínění nahlas, a dokonce dokázal kapitánovi odporovat, zvláště v okamžicích, kdy Kain v zápalu hádky přiznal, že není jeho otec

Kdyby kdokoli z posádky či důstojníků pronesl nahlas jen tisícinu toho, co padlo z odvážných a nebojácných Franciskových úst, draze by zaplatil za svou odvahu. V Kainově srdci však utkvěl k mladému Franciskovi hluboký cit a ten nemohl nikdo a nic potlačit – vědomí pospolitosti a zvyku. Hoch dlel v jeho společnosti už tak dlouho, že se stal vlastně zvykem a nerozlučnou součástí Kainova života. V každém z nás dřímá jeden rys, který nikdy nezmizí ani z charakteru toho největšího ničemy – potřeba někoho milovat, někoho ochraňovat a opatrovat. Schází-li mu k tomuto projevu lidskosti člověk, upoutá se třeba na psa či. na jakékoli jiné zvíře. A právě tento cit poutal Kaina k Franciskovi – právě tomuto citu vděčil Francisco za svůj život.

Francisco chvíli přecházel sem a tam, až nakonec usedl „o lenošky, z níž před chvílí povstal kapitán. V tom okamžiku nahlédla do kajuty Pompeyova hlava; černoch mu kynul prstem.

Mladík povstal, vzal z police nedopitou láhev kořalky, přikročil ke dveřím a beze slova ji podal Křovákovi. „Massa Francisco,“ šeptal Pompey, „Pompey uvažovat, my všichni Křováci říkat – kdyby my utéct – vy také? My říkat, kdyby oni vás chtít zabít –– nezabít vás, pokud jeden Křovák naživu.“ Černoch pak slušně odstrčil Franciskovu ruku s lahví, jako by ani nechtěl slyšet jeho odpověď, a rychle zmizel podpalubí.

KAPITOLA VIII

Útok

Zatím se na moři zvedl vítr a mířil ke škuneru. Kapitán vydal jednomu námořníkovi rozkaz, aby okamžitě vyšplhal do strážního koše a pozoroval, co se děje, načež se začal procházet po palubě s prvním kormidelníkem.

„Možná že vyplula o den či dva později,“ řekl kapitán, „počítal jsem s tím. Jakmile se objeví u východního průjezdu, určitě se s ní setkáme. Když se neukáže ještě dnes večer před západem slunce, vyrazíme na moře. Znám moc dobře tyhle Portugalce. Chytili jsme dobrý vítr. Ať vytáhnou vnitřní kosatku a dávají pozor, aby nevytrhla kotvu.“

Teprve pozdě odpoledne poslal kuchař oběd do kapitánovy kajuty. Ten sešel dolů a zasedl za stůl s Franciskem, který při jídle nepromluvil ani slova. Kapitána už hněv přešel a zachvátily ho znovu jeho laskavé city k Franciskovi. Pokusil se jednou nebo dvakrát navázat rozhovor, leč marně. Tu se ozval s hlavního stěžně výkřik: „Loď na obzoru!“

„U čerta, už je tady!“ zvolal kapitán a vyskočil jako blesk. Vzápětí se však ovládl a znovu usedl.

Francisco složil hlavu do dlaní a opřel si lokty o stůl.

„Velká loď, pane. Už vidíme její plachty,“ hlásil Hawkhurst, dívaje se dolů světlíkem.

Kapitán v rychlosti usrkl vína z drahocenného poháru, vrhl pohrdavý a rozhněvaný pohled na Franciska a pádil na palubu.

„Statečnost, hoši!“ zvolal kapitán, když si loď dokonale prohlédl dalekohledem. „Je to ona! Rychle zvednout kotvu na přídi! V té lodi je, mládenci, tolik stříbra, že se do vašich truhlic vůbec nevejde. A ctihodní světci v chrámech v Goi si ještě nějaký ten čas počkají na své zlaté svícny.“

Posádka byla na nohou, než bys řekl švec. Lodníci upravili palubu, vytáhli kotvu a ve dvou minutách se Mstitel otočil k pravoboku a mířil k nešťastné lodi. Vítr v té chvíli zesílil a škuner se rozlétl po hladině jako delfín za svou kořistí. Za necelou hodinu jasně rozeznávali lodní trup, jenže slunce už kleslo hluboko k obzoru, a než se mohli přesvědčit, jak je asi posádka silná, denní světlo zmizelo. Piráti ovšem sami nevěděli, zda je portugalská posádka také nespatřila. Loď však nezměnila směr, a i když hlídka škuner zpozorovala, pohlížel na něj kapitán asi s pohrdáním. Na palubě Mstitele nezaháleli. Dlouhé dělo uprostřed lodi i ostatní děla piráti ihned připravili k palbě, přinesli střely a prach. Příprava k výpadu proběhla rychle a s kázní, jaká panuje na válečných lodích. Kořist nepustili z očí, neboť kapitán ji stále sledoval nočním dalekohledem. Za další hodinu se škuner přiblížil k lodi na jednu míli a změnil směr, aby se ke kořisti mohl přiblížit z návětrné strany. Kain se postavil na podstavec děla a zvolal mohutným hlasem. Dostal portugalskou odpověď.

„Zastavte, nebo vás potopím!“ odvětil v témž jazyku.

Portugalci odpověděli salvou z malých děl a těžkých mušket. Palba z vysokého lodního boku nemohla sice zasáhnout trup škuneru, ale přesto nezůstala bez účinku: přední stěžeň se skácel, roztříštilo se hlavní vratiráhno a velká část pevného i pohyblivého lanoví spadla na palubu. Salva z mušket zapůsobila ještě víc: Portugalci zranili třináct pirátů, několik z nich těžce.

„Výtečně, ty portugalský janku,“ vykřikl zlostně Hawkhurst. „U všech čertů! Nikdy bych býval neřekl, že tě potká tolik štěstí.“

„Za které ovšem draze zaplatí!“ sykl chladně Kain a nehnul se z podstavce.

„Krev za krev, i kdybych ji třeba sám měl pít,“ prohodil druhý kormidelník a zíral na potůček krve, který mu stékal po levé paži a odkapával mezi prsty na palubu. „Ovaž mně to šátkem, Bille.“

Mezitím vydal Kain rozkaz namířit všechna děla na loď a oplatit jim salvou z boku.

„To stačí, hoši. K pravoboku! Uvolněte spodní plachtu! Dej ji obrátit, Hawkhurste – nemůžeme si dovolit ztrácet lidi.“

Škuner se otočil a plul teď za zádí svého protivníka.

Portugalci se domnívali, že útočník prchá, když narazil na neočekávaný odpor, a propukli v radostný jásot.

„To křičíte naposledy, milí hoši,“ poznamenal Kain s úšklebkem.

Za několik okamžiků urazil škuner necelou míli.

„A teď, Hawkhurste, ji otoč a na ně. Dej střílet z velkého děla a snaž se, aby ani kule neminula cíl. Ostatní ať rychle vztyčí nový stěžeň a dají do pořádku lanoví.“

Škuner se ve chvíli zase obrátil kýlem k lodi a spustil palbu z dvaatřicetiliberního děla. Kule tříštily okna kabin a celou záď. Napadená loď se marně snažila změnit směr a obrátit se ke škuneru bokem. Mstitel okamžitě snížil rychlost, aby udržoval přesnou vzdálenost, z níž palba z velkého děla působila největší zkázu. Loď byla teď vydána na milost a nemilost pirátovi, a ten neznal slitování. Celé tři hodiny trval vražedný útok a bronzové dělo se tak rozžhavilo, že se z něho už dál pálit nedalo. Dosud však nebylo jasné, zda se loď vzdala, nebo ne, protože se ponořila do temné tmy. Při dělostřelecké palbě vztyčili piráti znovu přední stěžeň a hlavní ráhno a opravili lanoví. Škuner pak pronásledoval loď až do úsvitu.

Přenesme se teď na palubu napadené lodi. Západoindická loď – jediná z mála těch, které portugalská vláda občas posílá do země, jež jí kdysi patřila celá, ale teď vlastní jen několik mil na pobřeží – plula do Goy a vezla na palubě menší vojenský oddíl, nového guvernéra, jednoho biskupa s neteří a její služebnou. Plavba s takovým nákladem představovala vzácnou událost a vědělo se o ní dávno předtím, než se uskutečnila. Kain dostal už před několika měsíci důvěrnou zprávu o nákladu i poslání této lodi, ale jak už tomu u Portugalců bývá, neustále den vyplutí odkládali, a přece Kain dostal tři týdny před jejím definitivním vyplutím přesné hlášení. Proto se takticky ukryl v zátoce na africkém pobřeží, aby ji odtamtud překvapil. Jak události ukázaly, projevil znovu svůj obdivuhodný úsudek a rozhodnost. Palba ze škuneru způsobila velké škody a mnoho mužů z posádky i z vojska utrpělo těžká zranění. Když konečně poznali, že jakákoli obrana je naprosto marná, všichni, kdo zůstali nezraněni, uchýlili se do nitra lodi, aby unikli před nebezpečnými střelami. Když konečně piráti palbu zastavili, aby dalekonosné dělo vychladlo, nezbyl na palubě nikdo, kromě portugalského kapitána a starého námořníka u kormidla. V podpalubí se shromáždil zbytek vojenského oddílu a cestující. Někteří ošetřovali zraněné, jiní zase svolávali na pomoc všechny svaté. Biskup, vysoký a vznešeně vyhlížející muž, asi šedesátiletý, klečel uprostřed skupiny prosebníků osvětlené matným svitem tří luceren. Modlil se. Vstával pouze tehdy, když musel dát rozhřešení těm raněným, kteří umírali. Vedle něho klečela jeho osiřelá neteř, dívka asi sedmnáctiletá, a smutně se rozhlížela kolem. Na druhé straně stál guvernér, don Filip de Ribeira a jeho dva synové, statní mladíci, kteří zaujímali význačná místa v královských službách. V tváři dona Ribeiry se zračila melancholie. Očekával to nejhorší a byl na to připraven. Jeho nejstarší syn se upřeně díval na krásnou tvář Terezie de Silvy, neboť předešlého večera se spolu procházeli po palubě a právě tam si vyměnili vzájemné sliby. Včera zažehli plamen své lásky a začali se těšit na společný život. Leč teď je opustíme a vrátíme se na palubu.

Kapitán portugalské lodi se odebral na záď lodi a přistoupil k starému námořníku Antoniovi, jenž stál u kormidla.

„Neustále je sleduji dalekohledem, Antonio! Už celé dvě hodiny nevystřelili ani ránu. Myslíte, že se jejich dalekonosné dělo poškodilo? V tom případě by nám zbývalo ještě trochu naděje.“

Antonio zavrtěl hlavou. „Obávám se, že nám zbývá velmi málo naděje, kapitáne. Hned po první ráně jsem poznal, že to dělo je z bronzu. Dělo takového kalibru nenajdete na žádném škuneru. Dejte na má slova – čekají pouze, až kov vychladne a objeví se úsvit. Kdybychom měli aspoň jedno nebo dvě dalekonosná těžká děla, snad bychom se zachránili a ubránili. Teď je máme v patách a mají nás v hrsti.“

„Kdo to může být? Francouzský lupič?“

„Kéž by tomu tak bylo, pak by zbývala naděje, že ještě jednou spatříme svůj domov. Mám strach, že tomu tak není. Proto jsem slíbil svatému Antonínovi stříbrný svícen, když to dobře dopadne.“

„A kdo by to tedy mohl být, Antonio?“

„Obávám se, že je to onen pirát, o němž jsme už tolik slyšeli.“

„Ochraňuj nás tedy sám Bůh! Své životy však příliš lacino neprodáme.“

„Souhlasím s vámi, kapitáne,“ odvětil Antonio a věnoval dál pozornost kormidlu.

Za rozbřesku spatřil Kain pronásledovanou loď ve stejné vzdálenosti a na její palubě nebylo ani živáčka. Kain čekal, až slunce stoupne výše nad obzor. Pak příď škuneru zahalil hustý dým a v trámoví portugalské lodi zapraštělo pod nárazem dělové kule. Pirát potom čekal, až se kolem úplně vyjasní, aby se přesvědčil, že v dohledu není žádná jiná loď. Pak se teprve vrhl na svou kořist. Portugalský kapitán rychle odběhl na záď a vztyčil vlajku. Na škuneru se však žádná neukázala. Znovu zadunělo dělo a další kule se zavrtala do nešťastné lodi. Všichni, kdo přicházeli na palubu podívat se, co se děje, urychleně hledali znovu útulek v podpalubí.

„Hlídejte kormidlo, Antonio,“ prohodil portugalský kapitán, „musím se jít poradit s guvernérem.“

„Žádný strach, kapitáne. Dokud tyto údy zůstanou pohromadě, budu konat svou povinnost,“ odvětil starý námořník, ačkoli ho dlouhé bdění a únava dokonale vyčerpaly.

Kapitán sestoupil do podpalubí, kde se shromáždila velká část posádky a cestující.

„Vážení pánové,“ oslovil guvernéra a biskupa, „škuner dosud svou vlajku neukázal, přestože my jsme ji už vztyčili. Přišel jsem,

abych se s vámi poradil a slyšel váš názor. Bránit se nebudeme a obávám se, že nás má ten pirát v hrsti.“

„Pirát?“ vykřiklo několik cestujících zděšeně.

„Uklidněte se, přátelé,“ řekl vlídně biskup. „Co bychom měli v této těžké chvíli udělat, to nevím,“ obrátil se ke kapitánovi, „nemohu vám radit, neboť jsem mužem míru a ve válečné radě se mi slovo neuděluje. Done Ribeiro, obracím se na vás a na vaše syny. Neboj se, drahá Terezo, ochraňuje nás přece sám Všemohoucí.“

„Svatá panno, smiluj se nad námi!“ zvolala Tereza.

„Pojďte, synově,“ řekl don Ribeira, „odebereme se na palubu a tam se poradíme. Všichni ostatní zůstaňte tady. Zbytečně byste vydávali v nebezpečí své životy. Bude ještě zapotřebí každé zdravé ruky.“

Don Ribeira se odebral se svými syny a kapitánem na palubu a tam zahájili poradu s Antoniem.

„Zbývá nám málo naděje,“ poznamenal stařík. „Stáhněte vlajku, jako bychom se podrobili. Potom připlují blíž a přejdou na naši loď. Tak aspoň poznáme, kdo to je. Budou-li to piráti, pak své životy prodáme jaksepatří draho. Řekněte všem, ať se připraví na zoufalý odpor.“

„Máte pravdu, Antonio,“ odvětil guvernér. „Jděte na záď, kapitáne, a stáhněte vlajku. Uvidíme, co udělají. A vy, chlapci, rychle dolů. Připravte mužstvo. Ať každý koná svou povinnost.“

Antonio předpověděl dobře. Sotva slétla vlajka dolů, přestal škuner střílet a vyplul. Když se přiblížil, vylétla na stožár děsivá černá vlajka a zároveň všechna děla vypálila na portugalskou loď. Než se dým rozplynul, přirazil škuner těsně k lodí a na její palubu se hrnuli piráti.

Posádka lodi spolu s vojenským oddílem vyrazila k obraně, i když pohled na černou vlajku každému z nich sevřel srdce. Všichni se však odhodlaně pustili do boje.

„Nože, hoši, nože!“ zařval Antonio, vyřítil se proti útočníkům a ti nejstatečnější ho vzápětí následovali.

„Krev za krev!“ vykřikl druhý kormidelník ze Mstitele a namířil na starce.

„Tu máš!“ odpověděl Antonio a vrazil pirátovi nůž do srdce.

Sám se však zároveň skácel k zemi mrtev.

Nastal krutý boj, v němž piráti zvítězili počtem a hlavně divokou zuřivostí. Kain se vrhl vpřed, následován Hawkhurstem a každého, kdo se jim postavil, tvrdě srazili k zemi. Kapitán pirátské lodi jedním rozmachem šavle rozťal Ribeirovu hlavu až k ramenům. Druhou ranou zasáhl jeho nejstaršího syna, zatímco druhého syna probodl svým mečem Hawkhurst. Po chvíli padl i portugalský kapitán a mužstvo se přestalo bránit. Pak nastalo ukrutné krveprolití. Těla zabitých házeli piráti ihned do moře. Zakrátko se paluba proměnila v mohutné tratoliště krve a nezůstal na ní jediný živý Portugalec.

KAPITOLA IX

Lup

„Vydej rozkaz, Hawkhurste, aby nikdo nechodil dolů,“ řekl Kain.

„Už se tak stalo, kapitáne. U všech vchodů stojí hlídky,“ opáčil Hawkhurst. „Ztratili jsme hodně lidí?“

„Pouze sedm, pokud vím. Ale padl i Wallace, druhý kormidelník.“

„Nějaké to povýšení nemůže uškodit,“ odvětil slibně Kain. „Vyber tucet nejlepších chlapů a prohledejte loď. Jistě ještě najdete živé bytosti. Abych nezapomněl, pošli rychle hlídku na škuner, zůstal napospas těm Křovákům a…“

„… a někomu, kdo tam už dávno neměl být,“ dodal významně Hawkhurst.

„A ty, co najdete dole…,“ chtěl pokračovat kapitán.

„Nechat naživu!“ dokončil Hawkhurst. „Protože jinak bychom měli příliš práce s hledáním právě té části nákladu, která nás zajímá nejvíc,“ vysvětloval dále a scházel do podpalubí, aby svolal mužstvo, které loupilo na spodní palubě a v kapitánově kajutě.

„Hej, Maltézane, pojď sem! Rozhlédni se, zda není v dohledu nějaká jiná loď,“ řekl kapitán a odešel na záď.

Vítr se v těch chvílích utišil a na moři zavládl klid.

A kam se poděl Francisco v té krvavé srážce? Zůstal na škuneru ve své kajutě. Kain k němu sice před útokem několikrát zašel a přemlouval ho, aby se zúčastnil přepadení portugalské lodi, ale Francisco zásadně odmítl. Na všechny pirátovy hrozby a prosby odpovídal:

„Dělejte se mnou, co chcete – já jsem se rozhodl. Vy dobře víte, že se smrti nebojím, a pokud zůstanu na této lodi, nezúčastním se žádného z vašich násilí. Jestliže skutečně ctíte mou matku, pak jejímu synu dovolte, aby si hledal poctivé a počestné povolání.“

Kain teď přecházel po palubě portugalské lodi a v uších mu zněla tato Franciskova slova. V duchu přiznával, že se mu ten hoch vyrovná v rozhodnosti a předčí ho svou duševní odvahou. Právě začal uvažovat, co by s ním měl podniknout, když se na palubě objevil Hawkhurst, následován svými lidmi. Ti vlekli šest osob, které unikly masakru. Mezi nimi biskup, jeho neteř a portugalská komorná, dále zpovědník se svým sluhou a správce lodi. Piráti je postavili do řady před kapitána a ten si je začal přísně prohlížet. Konečně se biskup a jeho neteř rozhlédli kolem sebe. Biskup hrdě odolal tvrdému Kainovu pohledu, i když cítil, že nastala jeho poslední hodina. Jeho neteř uhnula pirátovu pohledu a rozhlédla se po ostatních zajatcích, není-li mezi nimi její miláček. Nenašla však to, co hledala. Spatřila jen zarostlé pirátské tváře a krví zbrocenou palubu. Náhle si zakryla tváře rukama.

„Předveďte tamhle toho muže,“ řekl kapitán a ukázal na sluhu. „Kdo jsi?“

„Sluha svého pána. Pana biskupa.“

„A-ty?“ ukázal do řady na posledního.

„Ubohý zpovědník, pečující o blaho svého biskupa.“

„A ty?“ vykřikl na třetího.

„Správce lodi.“

„Dej ho stranou, Hawkhurste!“

„Chcete i ostatní?“ otázal se Hawkhurst významně. „Ne!“ odpověděl rázně.

Hawkhurst dal znamení několika pirátům a ti odvedli zpovědníka a sluhu. Po několika okamžicích se ozval těžký pád dvou těl do moře. Pirátský kapitán se zatím vyptával lodního správce na náklad lodi a kde je uložen, když ho náhle přerušil jeden z pirátů a vzrušeným hlasem mu oznamoval, že loď byla dělostřeleckou palbou prostřelena na čáře ponoru a teď se rychle potápí. Kain stál u řady děl se šavlí v ruce, rozmáchl se a rozsekl pirátovi hlavu.

„To máš, ty tlachale, za svou zprávu. Když tihle lidé budou mlčet, pracovali jsme nadarmo.“

Posádka plně cítila pravdu kapitánových slov, a proto nic nenamítala proti krutému potrestání jednoho z nich a hned umírajícího odtáhla.

„Můžeme očekávat slitování od těch, kteří neznají slitování ani mezi sebou?“ řekl tiše biskup a pozvedl oči k nebesům.

„Ticho tam!“ zařval Kain a pak se dál vyptával správce na obsah skladiště. Ubožák se kroutil, jak se dalo. „A co zlaté nádoby? A peníze pro vojsko – kde to je?“

„Peníze pro vojsko jsou ve skladišti lihovin, ale o zlatě nevím vůbec nic. Snad je uloženo v některé z beden pana biskupa.“

„Hawkhurste, jdi ihned do skladiště lihovin a podívej se po těch penězích. Já si, zatím promluvím s ctihodným otcem.“

„Správce už nepotřebujete?“

„Ne, může jít.“

Ubožák klesl na kolena a děkoval nebesům, že unikl smrti. Piráti ho však vzápětí odvlekli a není třeba ani poznamenávat, že za necelou minutu trhali už jeho tělo žraloci, kteří ucítili kořist a teď se jich tu hemžily kolem lodi celé spousty.

Ke skupině na palubě – aniž by ho kapitán zpozoroval, se teď přiblížil Francisco. Dověděl se totiž od Pompeye, že mezi zajatci se nacházejí dvě ženy. Proto přišel prosit za ně o milost.

„Nejctihodnější otče,“ začal Kain po krátkém zadumání, „máte ve své kajutě nějaké cenné věci?“

„Žádné,“ odvětil biskup, „kromě této nebohé dívky. To je můj nejdrahocennější poklad na světě, a věřím, že se stane brzy nebeským andělem.“

„Jenže tento svět, je-li pravda, co hlásáte ve svých kázáních, ztělesňuje vlastně očistec, kterým musí člověk projít, než se dostane do nebe. A tak si jistě dovedete představit, co by vaši neteř čekalo, když mi odmítnete říct, co chci vědět. Vezete s sebou úplný poklad zlatých a stříbrných věcí a ozdob pro vaše kostely – kde jsou!?“

„Nalézají se v zavazadlech svěřených mé péči.“

„Kolik jich celkem máte?“

„Sto. Snad i víc.“

„Mohl byste mi říct, kde najdu, co hledám?“

„Zlato a stříbro nepatří mně. Je to majetek Boha, kterému je věnovali věřící,“ odvětil biskup.

„Odpovězte, na co se vás ptám, a nevykrucujte se. Tak co, kde je najdu?“

„Nepovím ti to, ty krvavý pirátský pse. V tomto případě se zklameš. Ať raději ty zlaté a stříbrné poklady, pro něž jsi tak hluboko klesl, pohltí mořské dno. Znovu opakuji – pirátovi neřeknu ničí“

„Vezměte si tu krásnou dívku, hoši,“ zvolal Kain. „Je vaše. Dělejte si s ní, co chcete.“

„Zachraň mne! Zachraň!“ vykřikla Tereza a sevřela biskupovi roucho.

Piráti přiskočili a chopili se Terezy. Zároveň s nimi však vyskočil i Francisco a odrazil je.

„To si říkáte muži?“ zvolal, když piráti ustoupili. „Ctihodný otče, klaním se vám. K mé lítosti vás však nemohu zachránit,“ pokračoval Francisco s vážnou tváří. „Přesto se o to pokusím.“ A obrátil se na Kaina: „Na kolenou vás prosím – při lásce, kterou jste choval k mé matce – při lásce, kterou jste kdysi projevoval i mně… nedopouštějte se tohoto strašného činu.“ Pak se obrátil k pirátům a řekl: „Hoši, připojte se ke mně a proste svého kapitána i vy. Tak stateční muži přece nedopustí, aby někdo ublížil bezmocným a nevinným. Přece nedopustíte, aby se prolila krev svatého muže a této rozechvělé panny.“

Zavládlo ticho. Zdálo se, že se piráti přiklonili na Franciskovu stranu, i když se nikdo z nich neodvážil promluvit. V kapitánově tváři se zračilo vzrušení, ale bylo těžké určit jeho zdroj.

V té chvíli tragická situace vyvrcholila. Služebná Terezy klečela s hrůzou v očích na palubě a zírala na zarostlé piráty. Náhle radostně vykřikla, neboť mezi nimi poznala jednoho muže. Znala ho dobře. Onen pětadvacetiletý mladík býval v šťastnějších dobách jejím milencem. Už víc než rok ho oplakávala jako mrtvého, protože loď, na níž se plavil, beze stopy zmizela. Piráti ji přepadli – a aby zachránil život, dal se k nim.

„Filipe! Filipe!“ vykřikla dívka a vrhla se mu do náručí. „Slečno, to je můj milovaný Filip! On nás zachrání.“

Také Filip ji ihned poznal a vzpomněl si na šťastné dny. Ale to už se milenci vášnivě objali.

„Ušetřte jejich životy při památce mé matky! Nevražděte je, prosím vás o to,“ opakoval znovu Francisco a obrátil se na kapitána.

„Bůh s tebou, dobrý mladý muži!“ řekl biskup, přistoupil k Franciskovi a položil mu ruku na hlavu.

Kain mlčel, ale jeho široká hruď se dmula pohnutím. V té chvíli se přihrnul Hawkhurst.

„Pozdě, kapitáne, pozdě! O peníze jsme přišli. Je tam šest stop vody. Nezbývá než dostat stůj co stůj ten poklad.“

Tato zpráva kapitánův cit okamžitě potlačila.

„A teď jen pár slov, pane,“ řekl biskupovi, „kde je ten poklad? Nezahrávejte si se mnou, nebo…“

„Slyšel jste mou odpověď,“ řekl biskup.

Kapitán se obrátil a dal nějaký pokyn Hawkhurstovi, který rychle odkvapil do podpalubí.

„Odveďte toho hocha,“ přikázal kapitán pirátům a ukázal na Franciska. „A ty hlupáky od sebe odtrhněte,“ pokračoval se zrakem upřeným na Filipa a dívku, kteří si plakali v objetí.

„Nikdy!“ vykřikl Filip.

„Hoďte tu holku žralokům! Slyšeli jste? Tak poslechnete mě?“ zvolal Kain a zvedl šavli.

Filip se vytrhl dívce z náručí, tasil nůž a vrhl se na kapitána. Kapitán však bleskurychle zachytil jeho úder, sevřel jeho ruku, zkroutil mu ji a mrštil s ním na palubu.

„Copak jsi chtěl?“ vykřikl s trpkým úsměvem.

„Nás nerozloučíš!“ opáčil Filip a snažil se povstat.

„To taky nemám v úmyslu, chlapče,“ odvětil Kain. „Svažte je dohromady a hoďte do vody!“

Piráti okamžitě uposlechli, protože jim imponovala kapitánova chladná odvaha a také proto, že je rozhořčil útok na kapitánův život. Nepodařilo se jim svázat oba mladé lidi tělem k sobě, a tak je pevně svázali za ruce, aby se nemohli od sebe odtrhnout, a pak je hodili společně do moře.

„Ty zvíře!“ vykřikl biskup, když zaslechl pád dvou těl do moře, „tohle těžce odpykáš.“

„Přiveďte je, oba,“ zavyl Kain vzteklým hlasem.

Piráti přitáhli biskupa s neteří k lodnímu zábradlí.

„Copak tam vidíš, milý biskupe?“ zeptal se jizlivě Kain a ukázal na zarudlou hladinu, rozvířenou ploutvemi žraloků. Dychtili po dalším soustu.

„Vidím jen krvelačná zvířata,“ odvětil biskup, „která bezpochyby za chvíli roztrhají í mé tělo. Ale takovou obludu, jako jsi ty, jsem ještě neviděl. Drahá Terezo, neboj se. Bůh je spravedlivý – odměňuje, ale i trestá.“

Tereza měla oči zavřené – nemohla se na tu hrůzu dívat.

„Můžete si vybrat, ctihodný otče. Nejdřív vás dám mučit a pak hodí námořníci vaše tělo žralokům. A pokud jde o tu dívku, vydám ji napospas posádce.“

„Nikdy!“ zvolala zoufale Tereza a vrhla se přes palubu do mořských vln. Nenasytné mořské obludy se nedočkavě vrhly na další sousto.

„Okovy! Rychle! Vykroutíme z něho to tajemství!“ vykřikl kapitán pirátů na své muže, takto chlapy otrlé, ale poslední výjev jimi otřásl. „Chopte se ho!“

„Nikdo se ho ani nedotkne!“ zvolal Francisco. „Jste-li ovšem opravdoví muži!“

Kaina zachvátil zuřivý vztek. Vytrhl pistoli a namířil ji na Franciska. Biskup uhodil Kaina do ramene, a když viděl, že minul, pozvedl oči k nebesům. Zachránil Franciska. Jenže v té chvíli k němu přiskočil Hawkhurst a hodil ho přes palubu.

„Náboženský fanatik,“ mručel Kain. Pak se však vzpamatoval a zařval: „Chopte se toho chlapce a přiveďte ho ke mně!“

Několik pirátů uposlechlo, než se však stačili přiblížit k Franciskovi, objevil se na scéně Pompey s dalšími Křováky, kteří z úkrytu sledovali všechno, co se děje, obklopili Franciska a došlo k potyčce. Jenže piráti ztratili jistotu – a neměli příliš chuti zmocnit se mladíka doopravdy, a tak dovolili Křovákům, aby ho odvedli na škuner.

Zatím Hawkhurst s velkou částí posádky rozbíjel bedny, aby se zmocnil drahocenného pokladu, ale bez úspěchu. Voda zatím vystoupila až do podpalubí, a tak všechny další pokusy byly marné. Loď se rychle potápěla a nezbývalo nic jiného než ji opustit a odpoutat škuner, aby jej vír potápějící se lodi nepoškodil. Kain a Hawkhurst se zklamanou posádkou se vrátili na svou loď, a sotva se z místa činu vzdálili na jednu míli, šla nešťastná loď ke dnu i se všemi svými poklady. Vztek a rozhořčení v tváři kapitána, jenž teď rychle a vzrušeně přecházel po palubě se svým prvním kormidelníkem, i jejich divoká gestikulace všem pirátům naznačovaly, že se chystá nějaká nová hrůza. Francisco se totiž nevrátil do kabiny, nýbrž zůstal s Křováky na přídi. I když jich byla menšina, nemohl je kapitán přezírat, zvlášť při jejich nezdolném odhodlání bojovat za Franciska. Stáli připraveni a ozbrojeni na přídi a pozorovali každý kapitánův pohyb – a nejen jeho. Sledovali bystře každého z pirátů, jenže nikdo z nich jim nerozuměl, protože mluvili velmi rychle a ještě k tomu ve svém rodném nářečí. Škuner vztyčil všechny plachty a zamířil na severozápad. Když slunce zašlo, nevrátil se Francisco do kajuty, ale odebral se ‚do podpalubí s Křováky, kteří se zřejmě věnovali jeho ochraně. Jednou v noci je dal Hawkhurst vyvolat na palubu, ale neposlechli. A na výklady lodního správce vůbec neodpověděli. Mezi piráty však bylo mnoho takových, kteří v duchu stáli na straně Křováků, protože Franciska chránili. I zločinnost má své určité odstíny a v pirátské posádce pracovalo mnoho čistých a ještě nezkažených jedinců. Hanebná vražda duchovního, krutý osud krásné Terezy a kapitánovo barbarské chování k Filipovi a jeho milence otřásly i těmi nejotrlejšími muži. Tím, že Francisco prosil o milost, nespáchal přece žádný zločin, a přesto byli piráti přesvědčeni, že jeho osud je zpečetěn. Získal si oblibu všech, kromě Hawkhursta, a ti nejhorší z pirátů, i když ho nemilovali, chovali k němu alespoň úctu. Zároveň však všichni cítili, že zůstane-li Francisco na palubě, Kainova moc brzy padne. Hawkhurst mladíka nenáviděl a už po několik měsíců usiloval o to, aby ho kapitán poslal z lodi pryč. Teď naléhal na kapitána ještě víc, aby Franciska odstranil v zájmu jejich vlastní bezpečnosti. Poukazoval na chování Křováků a tvrdil, že velká část posádky je stejného názoru. Kain uznával pravdivost Hawkhurstova tvrzení, a proto se odebral do své kajuty, aby uvážil, co má dělat.

Unavený událostmi celého dne, usnul Kain neklidným spánkem teprve po půlnoci. Zdálo se mu o Franciskově matce a ta za syna horoucně prosila. Kain blábolil ze spaní. V té době se Francisco s Pompeyem tiše přikradli na záď a naslouchali, zda už kapitán spí. Chtěli odnést Franciskovy pistole i se střelivem, Pompey vklouzl do kajuty první, ale když zaslechl kapitánův hlas, zarazil se a oba zůstali stát ve dveřích jako přikovaní a naslouchali. „Ne – ne,“ mumlal Kain, „musí zemřít – leda by – ne – nepros za něho, ženo! Já vím, že jsem tě zavraždil – nepros – musí zemřít!“

V jedné stříbrné lampě hořel malý knůtek, který matně osvětloval kajutu. Když Francisco zaslechl tato slova, velel dovnitř a přistoupil k jeho lůžku. „Nepros, chlapče,“ pokračoval Kain a ztěžka oddychoval, „nepros, ženo – zítra zemře!“ Nastalo ticho, jako by spící muž čekal na odpověď. „Ano, zavraždil jsem tě – a zítra zavraždím i tvého syna.“

„Darebáku!“ zasyčel tlumeně slavnostním hlasem Francisco, „tak tys zavraždil i mou matku?“

„Zavraždil – zavraždil!“ odvětil Kain stále pohroužen v hlubokém spánku.

„A proč?“ zeptal se Francisco, který právě zjistil ohromující věci, a tak mu nezáleželo na tom, bude-li tady objeven.

„Pokoušela mě ve hněvu,“ pokračoval Kain.

„Vrahu! Přiznal ses!“ zvolal Francisco nahlas. Kapitán se naráz probudil a vyskočil z postele. Než se však dokonale probral z mátožného spánku, aby zjistil, kdo je v kabině, sfoukl Pompey duchapřítomně matný plamínek, položil Franciskovi ruku na ústa a rychle ho vyvedl z kabiny.

„Kdo je tady! Kdo je tady?“ křičel Kain. Důstojník hlídkující na palubě seběhl dolů.

„Volal jste, pane?“

„Jestli jsem volal?“ opakoval kapitán. „Zdálo se mi, že je někdo v kajutě. Chtěl jsem světlo –– to je všechno,“ pokračoval a utřel si rukou zpocené čelo, neboť se už probral úplně.

Zatím se Francisco s Pompeyem vrátili bezpečně pod ochranu Křováků. Strach mladého muže se náhle změnil v touhu po pomstě. Pokus zmocnit se svých zbraní ztroskotal, ale teď se pevně rozhodl zbavit kapitána života stůj co stůj. Ráno Křováci opět odmítli pracovat a vůbec nevyšli na palubu. Hawkhurst okamžitě všechno hlásil kapitánovi. Kormidelník si teď už osvojil jistější tón a vystupování, neboť nemluvil za většinu, ale za nejvlivnější muže na palubě, kteří – právě tak jako on – vyrostli ve škole zločinu.

„Musí se to stát, pane, nebo jinak přestanete velet této lodi. To vám říkám já.“

„Opravdu?“ odvětil Kain s úsměškem. „Snad jste si už dokonce vybrali i mého nástupce?“

Hawkhurst okamžitě poznal, že ztratil půdu pod nohama, a proto rychle své chování změnil. „Mluvím pouze za sebe. Když nebudete velet této lodi vy – opustím ji. Kdybyste ji opustil vy, opustím ji i já. Pak bychom si museli najít jinou.“

Tím Kaina usadil a už se víc o tom nemluvilo.

„Svolejte mužstvo na palubu,“ řekl konečně kapitán a za několik okamžiků stála celá posádka na zádi lodi.

„Hoši,“ začal Kain, „velmi lituji, že mě naše zákony nutí provést exemplární potrestání. Ale každá vzpoura a neposlušnost zaslouží trest. Mě i vás vážou po dobu naší společné plavby stejné zákony. Ujišťuji vás, že v tomto případě konám jen svou povinnost. Nutí mě k tomu smysl pro spravedlnost, abych vám dokázal, že jsem hoden vás vést. Francisco se mnou žil od dětství a je pro mne bolestné rozloučit se s ním. Ale od toho jsem kapitán a musím plnit naše zákony. Několikrát se provinil vzpourou a pohrdáním – musí proto zemřít!“

„Smrt! Smrt!“ vykřiklo několik pirátů. „Smrt a spravedlnost!“

„Přestaňte už s vraždami!“ ozvalo se v pozadí několik jiných hlasů.

„Kdo to promluvil?“

„Včera jsme viděli příliš mnoho vražd – už je toho dost,“ zaznělo z mnoha hrdel najednou.

„Všichni, kteří takto promluvili, ihned předstoupit!“ zvolal kapitán zamračeně, ale nikdo neuposlechl. „Jděte tedy dolů, hoši, a přiveďte Franciska.“

Celá pirátská posádka pádila do podpalubí, jenomže mnozí z nich s rozličnými úmysly. Někteří se rozhodli zmocnit se Franciska a vydat ho na smrt – jiní ho chtěli chránit. Ozývaly se zmatené povely a výkřiky. „Spoutejte ho!“ a jiní volali: „Přestaňte s vraždami!“

V té chvíli se už obě strany rozdělily. Ti, co stáli na Franciskově straně, se ihned připojili ke Křovákům, zatímco ostatní se jim ho snažili vyrvat z jejich moci. Pak došlo k potyčce. Když Francisco viděl, že se na jeho stranu postavilo hodně mužů z posádky, vyběhl na palubu a postavil se na přídi. Jeho příznivci mu dali do ruky zbraň a Francisco se náhle stal jejich vůdcem. Hawkhurst se svými lidmi rychle ustoupil na záď ke kapitánovi, který se opíral o vratidlo. Tu odhadovali poměr sil. Co do počtu mužů, byl Francisco ve výhodě. Jenže na kapitánově straně stáli starší, zkušenější a silnější členové posádky, a můžeme dodat, že také odhodlanější. Nicméně kapitán i Hawkhurst okamžitě postřehli nebezpečí vzniklé situace a uznali za vhodné zatím se podrobit a pomstít se později. Obě strany se několik minut tiše radily, načež vystoupil Kain.

„Hoši,“ řekl mužům obklopujícím Franciska, „nikdy bych netušil, že na tuto loď padne jablko sváru, aby nás rozdvojilo. Jako kapitán mám povinnost žádat, aby se zákony neobcházely. Teď mi řekněte, co si přejete. Stojím tu jen jako kapitán, abych řídil posádku. Nic proti tomu chlapci nemám. Dobře víte, jak jsem ho miloval a vážil si ho. Jenže on mě za to uštkl jako zmije. Ale proč mezi sebou bojovat? Neměli bychom se raději spojit? Proto vám chci navrhnout: vyneseme rozsudek hlasováním nebo kuličkami, chcete-li. A ať už vynesete jakýkoli rozsudek – uposlechnu a vykonám ho. Mohu chtít ještě míň?“

„Přátelé,“ začal Francisco, když kapitán domluvil, „myslím, že uděláte nejlíp, když tento návrh přijmete. Je zbytečné prolévat krev. Na mém životě málo záleží. Souhlasíte tedy s hlasováním a podrobíte se zákonům, o nichž kapitán řekl, že mají udržovat disciplínu na lodi?“

Piráti stojící kolem Franciska se rozhlédli, a když viděli, že je jich víc, s návrhem souhlasili. Tu však vystoupil Hawkhurst a poznamenal: „Křováci ovšem hlasovat nemohou, protože nepatří k posádce.“

To byla velmi nepříjemná námitka, neboť Křováků bylo pětadvacet, a kdyby odpadli, zůstali by Franciskovi přívrženci v menšině. Piráti kolem mladíka zaujali bojové postavení a dali najevo nesouhlas.

„Ještě okamžik,“ řekl rozhodně Francisco a popošel kousek kupředu. „Než o tom rozhodneme, rád bych vás upozornil na jeden váš zákon. Táži se vás, Hawkhurste všech, kteří stojíte proti mně – nemáte také zákon, který říká: krev za krev?“

„Ano, to máme!“ volali piráti.

„Ať tedy vystoupí váš kapitán a zodpoví mou obžalobu, má-li odvahu.“

Kain ohrnul pohrdavě rty, a přistoupil k Franciskovi na dva metry.

„Nuže, chlapče, tady mě máš. Co si přeješ?“

„Především se vás táži, kapitáne Kaine, když tak pečujete o provádění zákonů, považujete zákon krev za krev za spravedlivý?“

„Za nejspravedlivější! Za pomstu nemůže být nikdo volán k odpovědnosti.“

„Dobře. Tak mi teď, ty zločince, odpověz – zavraždil jsi mou matku?“

Kaina tato otázka zděsila.

„Mluv pravdu nebo lži jako zbabělec!“ A Francisco znovu opakoval: „Zavraždil jsi mou matku?“

Kapitánovi se chvěly rty a tvář se křečovitě stáhla, ale neodpověděl.

„Tak tedy – krev za krev!“ vykřikl Francisko a vypálil na Kaina z pistole. Ten se zapotácel a padl na podlahu.

Hawkhurst s několika muži přiskočili ke kapitánovi a zvedli ho.

„Ona mu to asi dnes v noci řekla,“ promluvil Kain s námahou, neboť krev se mu z rány jen řinula.

„On sám mi to řekl,“ odvětil Francisco a obrátil se k těm, kteří ho obklopovali.

Kaina odnesli do kajuty. Když ránu prohlédli, zjistili, že není sice raněn smrtelně, ale velmi vážně, a že ztratil mnoho krve. Za několik minut se Hawkhurst vrátil na palubu za mužstvem. Smýšlení celé posádky se neočekávaně obrátilo ve Franciskův prospěch. Zákon krev za krev považovali totiž za posvátný. Hawkhurst poznal, že i lidé, kteří stáli ještě před chvílí proti Franciskovi, se přidali svými sympatiemi na jeho stranu, a tak mu nezbylo nic jiného než ustoupit.

„Hawkhurste,“ řekl Francisco, „mám ještě jednu žádost. Když ji splníte, jednou provždycky tento spor ukončíte. Vysaďte mě u nejbližší pevniny na břeh. Jestliže to provedete, udělám vše, aby se mí přívrženci vrátili k poslušnosti.“

„Souhlasím,“ opáčil Hawkhurst, „a ostatní myslím taky. Co říkáte, hoši?“

„Ano, souhlasíme,“ ozvali se piráti sborem, načež odhodili zbraně a podávali si ruce, jako by se nic nestalo.

Staré přísloví praví, že mezi zloději se dbá na poctivost, což se už často prokázalo. Piráti na lodi věděli, že všichni tuto úmluvu dodrží. A Francisco se už procházel po palubě, jako by se nic nepřihodilo.

Hawkhurst si moc dobře uvědomoval, že svůj slib musí splnit, a proto okamžitě odešel do své kajuty a začal pozorně studovat mapu. Pak se vrátil a změnil směr plavby p dva stupně na sever. Asi tak k deváté hodině večerní se na závětrné straně ukázal nízký písečný ostrov. Když škuner dorazil asi na míli od ostrova, dal Hawkhurst rozkaz zastavit a spustit na zádi člun. Pak svolal posádku. „Hoši, musíme daný slib splnit. Vysadíme Franciska na první břeh, který spatříme. Tady je!“

V zločincově tváři se blýskal zlomyslný úsměv, když jim ukazoval pustou výspu, jež neslibovala nic než smrt hladem a žízní. Několik mužů nespokojeně zamručelo, ale Hawkhursta podporovala jeho strana. Kromě toho se v tichosti postaral o to, aby jeho přívrženci odňali všem odpůrcům zbraně.

„Úmluva je úmluva. Sám si to přál a my to slíbili. Pošlete pro Franciska.“

„Tu jsem, Hawkhurste! A povím vám upřímně, že zůstanu sám na tomto pustém ostrově raději, než abych dál prodléval ve vaší společnosti. Hned si přinesu svou truhlici,“

„Ne! To jsme si nesmluvili,“ zvolal Hawkhurst. „Každý má právo na svůj majetek. Odvolávám se k celé posádce.“

„Má pravdu,“ odpověděli piráti a Hawkhurst se opět octl v menšině. „Budiž tedy.“

A námořníci naložili Franciskovu truhlici do člunu.

„To je všechno?“ zeptal se Hawkhurst.

„Hoši, mám právo na potraviny a vodu?“ otázal se Francisco.

„Ne!“ vyštěkl Hawkhurst.

„Má!“ vykřikli piráti.

Hawkhurst se za této situace ani neodvážil dát hlasovat. Křováci přinesli dvě bečky vody a kus soleného vepřového masa.

„Tu máš, massa Francisco,“ řekl Pompey a vložil mu do ruky rybářské pruty.

„Děkuji ti, Pompeyi. Ale zapomněl jsem v kajutě knihu – ty dobře víš, kterou myslím.“

Pompey přikývl a odběhl do podpalubí. Trvalo to hodnou chvíli, a Pompey se nevracel. Hawkhurst začal projevovat netrpělivost. Pak spustili na vodu člun s malou plachtou a dvěma páry vesel. Když do něho naložili Franciskovu truhlici, dvě bečky s vodou a ostatní věci, nezbylo v něm už příliš prostoru.

„Nuže? Na co ještě čekáš?“ zvolal Hawkhurst. „Do člunu.“

Francisco se loučil s mnoha členy posádky a potřásal jim rukou. I nejzatvrzelejším pirátům se svíralo srdce, když viděli, jak vrhli na pustý ostrov tak mladého chlapce. Uznávali, že musí opustit loď, ale zároveň obdivovali jeho odvahu a odhodlanost. Tyto vlastnosti jsou u námořníků vždycky rozhodující.

„Kdo dopluje s tím hochem na břeh, aby přivezl člun zpátky?“ zeptal se Hawkhurst.

Nikdo se však dobrovolně nepřihlásil, zdálo se, že ve všech hárá jediná myšlenka. Vtom Francisco skočil do člunu.

„Stejně tu není pro dva místo a k břehu dokážu doveslovat sám!“ zvolal. „Sbohem, hoši, sbohem!“

„Počkat! To ne! Člun mu nesmí zůstat – mohl by z ostrova uniknout,“ křičel Hawkhurst.

„A proč by nemohl?“ volali členové posádky. „Jen mu člun nechejte!“

„Ano, nechejte mu ten člun,“ a Hawkhurst byl opět přehlasován.

Tu se na palubu přihrnul Pompey a volal: „Zde, massa Francisco – ta kniha.“

„Co je to?“ zařval Hawkhurst a vytrhl Pompeyovi knihu z ruky.

„To být jeho – bible.“

Francisco čekal na knihu.

„Odrazte!“ vykřikl Hawkhurst.

„Dejte mi tu knihu, pane Hawkhurste, je moje!“

„Nedostaneš ji!“ zařval zlomyslně a hodil knihu do moře. „Slyšel jsem, že v ní trpící nacházejí útěchu!“

Fracisco rychle odrazil člun, zavesloval pod záď lodi a plovoucí knihu vytáhl do člunu. Hned ji rozevřel, aby vyschla, a pak zamířil ke břehu. Škuner zatím napjal plachty, a než Francisco dovesloval na břeh, mizela už pirátská loď pod severním obzorem.

KAPITOLA X

Na písečné výspě

Půl hodiny seděl Francisco na břehu a pozoroval vzdalující se loď a hlavou mu vířila jedna myšlenka za druhou. Z hlubin paměti se mu vynořovala jedna scéna za druhou, scény, jichž se stal na palubě té lodi svědkem. Vzpomínal na jednotlivé námořníky a jejich povahy, a přestože tolik toužil opustit loď a kruté piráty, jejichž činy se mu hnusily – pocítil najednou, když sledoval mizející plachty, že snad na palubě pirátské lodi by bývalo přece jen líp než na tomto pustém ostrově.

„A přece ne!“ zvolal po chvíli nahlas. „Raději zde zahynu, než bych se díval na ta zvěrstva!“

Když loď zmizela úplně, posadil se do hebounkého písku a poddal se smutným myšlenkám. Teprve mírný úpal ho přiměl k činnosti. Uvědomoval si, v jaké je situaci, a proto vstal a začal uvažovat, co má v tomto svém nenadálém postavení dělat. Vytáhl člun daleko na břeh, zarazil jedno z vesel hluboko do písku a člun k němu přivázal. Pak začal zkoumat okolní pobřeží a zjistil, že za přílivu zůstává nedotčena jen docela nepatrná část. Rozhodl se proto přenést tam celý svůj majetek. Nakonec na tuto výspu odtáhl i člun.

Tato práce jej tak vyčerpala, že otevřel jeden ze soudků s vodou a dychtivě se napil. Nesnesitelné horko ho donutilo k dalšímu vypětí sil. Převrátil člun, položil ho na dva hrbolky a pak přes jeho kýl přehodil plachtu a kolíky ji připíchl k zemi. Tím získal jakýsi přístřešek proti dotěrnému slunci. Soudky s vodou i potraviny zatáhl pod člun a venku nechal jen truhlici. Pak se spokojeně natáhl a odpočíval až do večera.

Francisco nebyl na palubě, když se rozhodovalo o jeho osudu, přesto však dobře věděl, kde se nachází. Vytáhl si z truhlice mapu a studoval, jak daleko je k nejbližší pevnině. Usoudil, že se octl asi na písečném ostrůvku u Loanga, to jest asi sedm set mil od ostrova sv. Tomáše, tedy nejbližšího místa, kde by se mohl setkat s Evropany. Tušil, že větší ostrov není vzdálený víc než čtyřicet nebo padesát mil, ale může důvěřovat divochům, kteří tam žijí? Věděl totiž, jak špatně s nimi Evropané zacházejí. Každá otrokářská loď odvlekla obyvatele násilím do otroctví. Na severu je výhodně prodala. Ovšem na druhé straně by mohl při trošce štěstí potkat na pobřeží některou z obchodních lodí, které tam nakupují zlatý prach a slonovinu.

Je těžké vžít se do pocitů Franciska v jeho životní situaci. Sám, bez vyhlídky na pomoc, s potravinami jen na několik málo dní a odříznutý od světa na malém kousku pevné půdy pod nohama. Zbývá vůbec nějaká naděje? Ten malý člun by první bouře rozdrtila jako skořápku.

Francisco se však brzy ze svého zoufalství vzpamatoval. Mládí je vždycky odvážné a plné naděje, a navíc v něm vzrostla důvěra ve vlastní vynalézavost a sílu.

Zatím však Franciska zmáhalo neuvěřitelné vedro, a tak ležel celý den ve stínu člunu. Jediný závan větru nezvířil zrcadlově lesklou hladinu moře a zdálo se, jako by strašlivý klid ukolébal celou přírodu. Teprve když pustinu zahalily noční stíny, odvážil se Francisco vyjít ze svého úkrytu. Stále však bylo dusno. A když pohlédl k obloze, překvapilo ho, že nevidí hvězdy. Oblohu kryla šedivá mlha a na obzoru temno. Celý oceán jako by se pohroužil do letargického spánku.

Ještě jednou přehlédl mrtvou vodní pustinu a pak se zoufale vrhl do písku. Napolo šílený ležel tak několik hodin. Když se vzpamatoval, postavil se na nohy a zjistil, že nastává změna. Temný mrak se zvedl a odněkud zdáli zaznívalo až sem dunění, jako by nahoře zuřil vítr. Leč moře zůstávalo klidné. Něco přijde, uvědomil si opuštěný jinoch a čekal. Pak vítr zesílil, rozčeřil dosud klidnou hladinu a v dáli zaburácel hrom. Dunění mohutnělo, vzápětí rozřízl hladinu temně černý pruh ženoucí se fantastickou rychlostí a uragán se přihnal v plné síle. Vrhl se na opuštěného Franciska.

První náraz – tak mohutný a neočekávaný – ho srazil k zemi a opatrnost mu velela, aby tak zůstal ležet a ani se nehnul, neboť sypký písek vířil kolem tak prudce, že ho oslepoval. Chtěl se doplazit pod člun, ale teď nevěděl, v kterém směru se nachází. Tato trýzeň však brzy skončila, neboť uragán s sebou přinesl i příval vody a ta všechen písek opět přibila k zemi.

Na kůži promočený Francisco zvedl hlavu. Spatřil však jen temně hrůznou oblohu a zpěněné moře, jež vyvalilo bělavou pěnu daleko na písečný ostrůvek.

Náhle se otevřela obloha a déšť spolu s vodní tříští zachytil uragán a vrhl je na nešťastného jinocha, jenž stále ležel na místě, kde ho vichřice srazila k zemi. Uvědomil si, že tu nemůže zůstat ležet, neboť moře se vzdulo a zachvátilo pobřeží. Než urazil několik kroků, zasáhla ho další vlna, jako by ho chtěla varovat před nebezpečím. Teď už přímo pádil na vrcholek, kam vytáhl celý svůj majetek.

Písek a déšť ho však natolik oslepily, že nic kolem sebe neviděl. Vtom zakopl o jeden soudek, padl na zem a hlavou narazil na truhlici. Ale kde je člun? Zmizel! Prudký vítr jej asi vzal s sebou. Hrůza! Poslední naděje zmizela. Jestliže ho nepohltí zuřivé vlny, přežije snad ještě několik dní a pak zemře. Úděs nad ztrátou člunu a rána do hlavy jej zmohly a Francisco se skácel v bezvědomí k zemi.

Když se probral z mrákot, spatřil rozbouřené moře a dunící vlny. Kolem něho všude samá pěna a voda. Francisco se připravoval na svůj poslední okamžik.

Uragán však přešel, bouře se pozvolna uklidňovala a temné mraky uvolňovaly znovu místo ukrutnému slunci. Jedné smrti se sice vyhnul, druhá, snad ještě hroznější, na něho čekala. Nenašel smrt ve vlnách, které ho chtěly pohltit a zbavit ho bolesti a strádání jen proto, aby zahynul pod žhavým sluncem. Aby ho žízeň vysušila a marně volal po doušku vody. Francisco zabořil tvář do dlaní.

Voda však už začala opadávat a vichr ustal. Zpěněné vlny se pomalu vracely do moře a obloha se vyjasnila. Na obzoru se objevily první sluneční paprsky a v jejich průsvitech spatřil jinoch na rozburáceném moři černou skvrnu. Rozpoznal v ní jednostěžňovou loď, převalující se na vlnách a mířící přímo k písečnému ostrůvku, na němž se nacházel. Loď se vznášela a hned zase hroutila do rozbouřených vln, a ty ji rozdrtí jako skořápku, pomyslel si Francisco. Jak rád by jim dal znamení, kdyby jen mohl. Ztroskotá na pobřeží tohoto písečného ostrůvku. Francisco pozoroval loď a věděl, že se řítí do záhuby.

Za krátkou chvíli rozpoznával už i lidi na palubě. Mával rukou, ale nikdo ho nespatřil. Začal křičet, ale jeho hlas udusila vichřice. Těsně u ostrůvku postřehla posádka blížící se nebezpečí, ale to už bylo příliš pozdě. Náraz – a poslední stěžeň se kácí do moře. A dunící viny spěchají dokončit dílo zkázy a smrti.

KAPITOLA XI

Vysvobozen

Francisco zíral na ubohou loď, na niž moře doráželo strašlivou silou. Zdálo se mu, že na palubě se drží zuby nehty osm nebo devět lidí. Vlna za vlnou narážela na lodní boky, až vrak hodily daleko na pevninu. Kdyby to byla loď dobře stavěná – jako třeba uhelné lodi brázdící vody podél anglických břehů – snad by útok vln vydržela a posádka na její palubě by vyvázla životem. Jenže tady ztroskotala americká briga, stavěná pro rychlou plavbu v klidných podmínkách.

Francisco nemohl od zničené lodi odvrátit oči. Spatřil dva muže, kteří otevřeli palubní otvory a pak sestoupili dolů. Franciskovi bylo divné, proč za sebou muži nezavřeli příklopy, vždyť takhle pustí moře do nitra lodi spousty svých vod. Vzápětí se však celá záhada vysvětlila. Z podpalubí se začali vynořovat nejdříve po jednom, pak po dvou a nakonec po celých skupinách uloupení černoši, kteří tvořili náklad lodi. Za chvíli se jimi paluba jen hemžila. Ubožáky vysvobodili dva angličtí lodníci, aby je zachránili. Nikdo z nich se však dosud nepokusil loď opustit. Evropané i černoši se ukovali na palubě před dorážejícími vlnami.

Zakrátko se všechno změnilo. Slabá konstrukce lodi už déle nedokázala vzdorovat prudkým nárazům vln. Briga se jako hračka zlomila na dvě části a ty se zhroutily do moře. Vypukl zápas o život. Stovky lidí ve snaze zachránit si život plavalo najednou k pobřeží, k mělčině. V bílé pěně oceánu zářily hlavy černochů. Příšerný obraz zkázy! Mořské vlny mnohé z nich pohltily a poslaly na věčnost.

Jedna vlna jako by je chtěla hodit na pobřeží, když tu se objevila jiná a strhla je do mořských hlubin. Francisco s bolestí v srčící pozoroval, jak počet obětí roste. Žádný z nich se dosud nedostal na břeh. Konečně vzal lano a spěchal na mělčinu, aby nešťastníkům podle svých možností pomohl. Zdánlivě bezduchá těla, jež moře vyplivovalo na písčinu, chytal a odvlékal do bezpečí. Tak se mu podařilo zachránit patnáct černochů. Leželi tu sice v bezvědomí, ale život z nich dosud nevyprchal, a než vytáhl posledního, mnozí z nich pod slunečním žárem přišli zase k sobě.

Francisco by býval pokračoval ve svém nadlidském úsilí, jenže mohutné víny roztříštily obě půlky lodi na kusy a teď celý břeh zaplavila ráhna, prkna a ostatní trosky lodi spolu se zásobami vyrvanými z jejího lůna. Několik těžkých kusů Franciska zasáhlo, až nakonec klesl úplně vyčerpán na břeh. Stejně už bylo všechno marné. Bouře smetla posádku do moře a ti, co leželi na pobřeží, byli už mimo nebezpečí. Sotva se Francisco trochu vzpamatoval, přikročil k nim a zjistil, že dvanáct z nich už zase dýchá a kouká na svět udivenýma očima. Pak se odebral ke svému stanovišti, posadil se vedle truhlice a zíral na obraz zkázy.

Vítr se utišil docela a slunce zářilo na uklidňující se moře, jehož vlny ztratily zuřivost uragánu a převalovaly se znovu se svou obvyklou majestátností. Na břehu se povalovaly trosky lodi a jejího nákladu, mezi nimiž se tu a tam ve vlnách objevil mrtvý černoch.

Celou hodinu v trudném zamyšlení pozoroval strašné divadlo a pak se odebral k zachráněným černochům. Byli sice vyhublí, ale patřili ke kmeni, žijícímu na pobřeží, každý z nich od útlého věku žil v neustálém styku s mořem, a proto snášeli vodu mnohem lépe než ostatní otroci z vnitrozemí nebo evropská posádka. Ta zahynula.

Zatímco sluneční žár působil Franciskovi nemalé nepříjemnosti, zotavovali se černoši velmi rychle a po chvíli už mezi sebou prohodili pár slov. Mnozí z nich se vzpamatovali už docela, ale ty, kteří potřebovali nejvíce pomoci, naprosto přehlíželi. Francisco jim dal znamení, ale nerozuměli mu. Vrátil se tedy do svého tábora, nalil si do plechového hrnku ze soudku vodu a donesl jim ji. První, kterému ji nabídl, se hrnku dychtivě chopil. V otroctví je voda neznámým přepychem. Muž začal hltavě upíjet, ale Francisco mu hrnek odebral a přiložil jej k ústům jiného. Několikrát šel hrnek znovu naplnit, než všechny napojil. Pak jim přinesl hrst sucharů a odešel od nich. Soudky s vodou i zásoby potravin zahrabal do písku za zády černochů, kteří mu nevěnovali pozornost. Když s touto prací skončil, zapadlo už slunce za obzor. Francisco zatím vymyslel plán, jak vybudovat ze zbytků lodi vor, aby se za pomoci černochů dostal na pevninu. Pak ulehl, aby pod širým nebem strávil druhou noc jako trosečník.

Procitl, teprve když ho slunce začalo pálit do obličeje, neboť námaha a vzrušení předešlého dne a tragické noci ho úplně vyčerpaly. Vstal, usedl na svou truhlici a zíral na změněný obraz kolem sebe. Lehký vítr čeřil temně modrý oceán a obloha čistá, nikde ani mráčku. Břeh však skýtal strašný pohled. V písku se povalovaly kusy ztroskotaného vraku, soudky s vodou a spousta předmětů rozházených v divoké změti. Mezi tím vším se povalovala pomlácená těla nešťastníků, kteří zahynuli v divokých vlnách. Některé mrtvoly zanesla bouře daleko na písčinu, jiné se povalovaly ještě ve vlnách. Obraz zkázy a smrti.

Zachránění černoši spali hlubokým spánkem schouleni jeden k druhému, zatímco Francisco se procházel po pobřeží a zkoumal, jak by bylo možno uniknout z ostrova díky neštěstí jiných. Ke své velké radosti našel spousty sudů – některé plné vody – a bedny plné zásob, takže mohl i s černochy na tomto ostrůvku vydržet dlouhou dobu. Vykročil tedy a zavolal na ně, jenže nikdo z nich mu neodpověděl, ba ani se nepohnul. Strkal do nich, leč všechno jeho počínání bylo marné. Najednou mu zabušilo srdce, neboť se lekl, že snad umřeli vyčerpáním. Proto do jednoho z nich lehce kopl, a teprve toto násilí, které za jiných okolností tak nenáviděl, černocha probudilo z jeho letargie. Ten se posadil a unaveně se kolem sebe rozhlédl. Francisco ho oslovil křováckým nářečím, jež pochytil na Mstitelovi. K jeho velké radosti mu odpověděl podobným, ale srozumitelným jazykem. Za pomoci tohoto černocha, který se choval ke svým spolutrpitelům ještě bezohledněji, probudil ostatní a pak nastalo rozvláčné domlouvání.

Francisco jim naznačil, že by si měli vybudovat vor a na něm se vrátit do své země. Vyložil jim, že by tu brzy při nečinnosti zahynuli, neboť zásoby vody a potravin jsou omezené. Věděli, že Francisco se neplavil na lodi, která je unesla, a kroutili nad tím hlavou.

Ať už si mysleli, co chtěli, v každém případě ho považovali za vyšší bytost a hlavně za přítele, a proto ho ochotně poslouchali. Odvedl je ke svému tábořišti, nařídil, aby odhrabali písek, a nabídl jim suchary a vodu. Jejich údiv se tím ještě zvýšil. Francisco pojedl s nimi, pak vybral z truhlice několik nástrojů a naznačil jim, aby dělali všechno po něm. Posbírali všechny soudky a navršili je na jednu hromadu. Ty prázdné vyřadili zvlášť, aby z nich zhotovili vor. Vytáhli na břeh i zbytky stěžňů a vyprostili opatrně všechna lana. Několik plachet, které zůstaly na ráhnech, rozprostřeli na slunci, aby uschly. Použitelné zásoby a šatstvo odložili stranou. Černoši pracovali velmi ochotně a projevovali velkou inteligenci. Do večera zachránili všechno, co se dalo použít, a ve vlnách zůstaly jen nepotřebné trosky a bezduchá těla.

Nouze je matkou vynalézavosti a trosečníci toho museli hodně vymyslet, než si postavili vor tak velký, aby unesl nejenom je, ale i zásoby a stěžeň s plachtou. Když práce na voru skončila, nalodil se Francisco se svou černou posádkou, odrazili tyčemi vor od břehů a brzy vztyčili i plachtu. Pak zamířili rovnou k pevnině, neboť vál příhodný vítr. Teprve daleko od pobřeží je přestal obtěžovat hnilobný pach mrtvých těl. Pohřbít je, to by zabralo mnoho drahocenného času. Poslední dva dny jejich pobytu na ostrůvku byl už zápach tak nesnesitelný, že naplňoval hrůzou a odporem i černochy.

K večeru urazili už dvacet mil od písečného ostrůvku, moře se uklidnilo a tato pohoda neustala ani příštího dne. Vítr vanoucí od jihovýchodu je nesl k severu.

Tento vítr je sice odváděl od pevniny, ale proti tomu byli bezmocní. Francisco se utěšoval, že mají tak veliké zásoby potravin a vody, že nepříznivý vítr je může hnát bez nebezpečí hladu několik dní. Ale vítr neustával. Pluli Beninskou zátokou za pěkného počasí. Moře se klidně převalovalo a létavé ryby se zdvíhaly z hladiny v celých hejnech a dopadaly na vor, jenž si neustále razil cestu k severu.

Tak se Francisco se svou černou posádkou plavil celých čtrnáct dnů, aniž potkali nějaké plavidlo. Den co den se jim objevoval únavný obraz moře a oblohy, a když Francisco prohlásil, že už nemohou být daleko od země, spatřili patnáctého dne na severu dvě plachty.

Franciskovi poskočilo srdce radostí a vděčností. Neměl dalekohled, aby si je prohlédl, ale nicméně namířil přímo k lodi. K večeru, když se přiblížili, zjistil, že je to loď a k ní připoutaný škuner.

Francisco si je pozorně prohlížel a uvažoval, kdo by to mohl být. Zatím se slunce dostalo až k obzoru a tu v rudých paprscích jasně a ostře vyvstaly obrysy lodi. Ne, nemohl se mýlit. Ihned poznal pirátský škuner Mstitel a měl sto chutí změnit směr a plout dál k severu. Náhle se rozhodl docela jinak. Spustil plachtu, aby ho ze škuneru nezpozorovali, a sám sledoval pohyby obou lodí, dokud slunce nezapadlo. Ani na chvíli nezapochyboval, že piráti loď ukořistili a loupež doprovodili obvyklými krutostmi a násilím. Francisco plul ve vzdálenosti čtyř mil, a než škuner zmizel v temnotě, stačil ještě postřehnout, jak kapitán napjal plachty a zamířil k západu. Teď si byl Francisco jistý, že se s nimi nesetká, a proto dal vztyčit plachtu. Doufal, že přepadenou loď dostihne, a bude-li schopna plavby, namíří s ní k nejbližšímu přístavu. Vzápětí však ztemnělý obzor prozářily mohutné plameny. Piráti loď zapálili. Teď je všechno zbytečné, poplujeme dál, pomyslel si Francisco, ale vzápětí mu blesklo hlavou, že snad piráti nechali na palubě několik lidí, aby uhořeli. A tak pokračoval směrem k nešťastné lodi a neustále pozoroval, jak plameny stoupají a pohlcují jednu plachtu po druhé. Vanul svěží vítr a loď se pomalu přibližovala k jejich voru, z čehož Francisco nabyl přesvědčení, že na palubě se nacházejí lidé. Pak se zdálo, jako by se loď vzdalovala. Se shořelými plachtami však ztratila loď také na rychlosti, a tak netrvalo ani hodinu a Francisco doplul k jejím bokům.

Loď stála v jednom ohni od kýlu až k hlavnímu stěžni. I z trupu šlehaly dlouhé plameny a vítr odnášel daleko na moře husté mraky dýmu. Zadní část paluby ještě požár nezasáhl, a tam se uchýlili lidé, kteří na palubě zbyli, i když je tam mučila pořádná výheň. Stáli tam v zoufalství a vzteku, protože barbarská posádka ze Mstitele zničila všechny záchranné čluny a tím vzala nešťastníkům naději na útěk. Tu někteří z nich v záři ohně spatřili vor, spěchající jim na pomoc, a sotva se octl po jejich boku, jeden po druhém se na něj spouštěli po provazovém žebříku. V několika minutách opustili do jednoho brigu a Francisco odrazil od hořícího vraku. S vorem, na nějž přibylo dalších dvanáct pasažérů, zamířil Francisco znovu na sever. Zachráněné nešťastníky podělil vodou a uhasil jejich zoufalou žízeň, a přitom se dověděl vše, co potřeboval vědět. Loď plula z Cartageny v Jižní Americe do Lisabonu s donem Cumanosem, jenž vlastnil velké statky na řece svaté Magdalény. Chtěl navštívit své příbuzné v Lisabonu a pak odplout na Kanárské ostrovy, neboť i tam měl nějaký majetek. Nepříznivý vítr na této plavbě je zanesl na jih a tam je dostihl Mstitel a začal je pronásledovat. Škuneru však dalo hodně námahy, než tuto rychlou loď dostihl. Piráta ovšem čekalo velké zklamání, když shledal, že vezou pouze nábytek dona Cumanosé. To jej rozzuřilo, a proto nejdříve zničil všechny záchranné čluny, pak loď zapálil a čekal, až uvidí, že jakýkoli pokus o uhašení je naprosto marný. Tak zanechal nevinné lidi úplné zkáze.

Francisco vyslechl vyprávění dona Cumanose a pak se mu svěřil se svým osudem, jak opustil škuner a co všechno zažil. Francisco intenzívně toužil dostat se na pevninu nebo aspoň potkat nějakou loď. Vzhledem k zvýšenému počtu trosečníků a dlouhé době strávené na voru byl donucen snížit denní dávku vody. Po všem tom utrpení mu však přece jen štěstí znovu přálo. Třetího dne se na obzoru objevila loď, a ta je spatřila. Zamířila přímo k nim a ihned je vzala na palubu. Byl to škuner nakupující podél pobřeží zlatý prach a slonovinu. Velkorysá Cumanosova nabídka kapitána přiměla, aby změnil směr plavby a odvezl je napříč Atlantským oceánem do Cartageny. Franciskovi bylo celkem jedno, kam popluje, a v donu Cumanosovi našel opravdu upřímného přítele.

„Zachránil jste mi život, příteli,“ pravil Španěl, „a tak dovolte, abych vám projevil dík a splatil svůj dluh – pojďte a žijte u mne.“

Franciskovi se don Cumanos líbil stejně, a tak jeho nabídku rád přijal. Šťastně dopluli do Cartageny a odtamtud rychle pokračovali v cestě na jeho statky u řeky svaté Magdalény.

KAPITOLA XII

Námořní poručík

Eduarda Templemora jsme opustili jako poručíka admirálského mužstva v Západní Indii, v roli velitele jedné z lodí. Její jméno zní Dobrodruh. Tato loď se vyznačovala jednou zvláštností: byla jedním ze dvou škunerů postavených v Baltimore, jež oba vynikaly ladností a mnoha vynikajícími technickými vlastnostmi. Jenže je rozlišovalo jejich poslání a úděl. Obě sice majitelé budovali jako otrokářské lodi, jedna z nich však teď nesla anglickou vlajku a brázdila moře pod jménem Dobrodruh, zatímco druhá vztyčila černou vlajku a toulala se oceány jako Mstitel.

Dobrodruh, stejně jako sesterská loď, kterou jsme už popsali, nesl na palubě jedno dalekonosné dělo uprostřed paluby a menší děla po obou stranách. Jen počet posádky se podstatně lišil. Dobrodruh neměl na palubě víc než šedesát pět anglických námořníků, podléhajících admirálovi, kteří – stejně jako námořníci z ostatních dobrovolných lodí – přiváželi na admirálskou loď potraviny a zásoby, obstarávali poštu a některé jiné služby. Jinak měl Dobrodruh povinnost – stejně jako všechny ostatní lodi Jeho Veličenstva – potápět, pálit a ničit všechno, co mu přijde do cesty. Jelikož však zpravidla vozil různé depeše, o jejichž obsahu vůbec nikdo nic nevěděl, nesměl se ani o čárku vzdálit z určeného směru.

Eduard Templemore však tu a tam z přikázané trasy vybočil a právě nedávno po obratném manévrování zajal pěknou nepřátelskou loď. Pochopitelně za tento čin očekával povýšení, leč admirál usoudil, že je ještě příliš mladý, a proto uvolněné místo svěřil svému synovci, ovšem zřejmě docela náhodně, neboť admirál si neuvědomil nebo docela zapomněl, že jeho synovec je dokonce ještě mladší.

Eduard se srdečně rozesmál, když o tom po svém návratu z Port Royalu uslyšel, a admirálovi tím způsobil dokonce potěšení, neboť nabyl přesvědčení, že mladík se rozzuří. Jenže jeho postoj k celé záležitosti ho dostal do dobré nálady, a tak na místě slíbil, že Eduarda okamžitě povýší, jen co se uvolní další místo. Jenže sejde z očí sejde z mysli, jak praví přísloví. A tak se stalo, že v době, kdy se uvolnilo další místo, dlel Eduard daleko na širém moři, a admirál, pověřený velením na námořní základně v Západní Indii, byl tak zaneprázdněn služebními povinnostmi, že na svůj slib zase zapomněl.

A tak zůstal poručík Templemore velitelem Dobrodruha skoro celé dva roky, ale nestěžoval si. Jeho šťastná povaha to nepřipustila a navíc žil docela příjemným a spokojeným životem. Už také proto, že pan Witherington mu ve své laskavosti poskytoval takřka vše, co si přál. Proto Eduardovi nikdy nechyběly peníze ani pro přítele, který jich tolik potřeboval, ani na zábavy. Dokonce se beznadějně zamiloval. Na jedné z cest na Závětrné ostrovy přispěchal na pomoc španělské lodi, jež vezla na palubě nového guvernéra Portorika s celou jeho rodinou, a bezpečně je na určený ostrov dopravil. Za toto dobrodiní obdržel admirál přenádherný dopis obsahující mimo jiné skromné přání, aby „Jeho Excelence se dožila tisíce let“, a vedle toho přání, aby je Eduard navštívil, kdykoli se bude plavit kolem ostrova, což znamenalo stejně velké vyznamenání jako přání guvernérovi tisíce let života. Avšak guvernér vlastnil čirou náhodou moc hezkou dceru, pečlivě hlídanou její společnicí a zajímavým mnichem, představujícím živou pokladnici, do níž se ukládaly všechny hříchy guvernérovy domácnosti. A právě do této nádherné dcery se Eduard beznadějně zamiloval.

Vynikala opravdu nevšední krásou a jako všechny Španělky i žhavými city. Těch několik málo dní, které strávila se svým otcem na palubě škuneru, vlekoucím za sebou španělskou loď do přístavu, úplně stačilo, aby bytosti tak citlivé jako Klára ďAlfarez a Eduard Templemore k sobě zahořely vášnivou láskou. Mnicha a Klářinu společnici totiž museli zanechat na palubě děravé lodi, neboť na škuneru už nezbylo místo, a dona Felixe de Maxos de Cobas de Manilla ďAlfareze natolik zaměstnával jeho oblíbený doutník, že dceři nevěnoval vůbec pozornost.

Sotva zakotvili v přístavu, pozvali Eduarda Templemora do guvernérské rezidence, která se nenacházela přímo v městě, nýbrž v nádherné zátoce na jižní straně ostrova. Městský palác totiž sloužil výlučně, celým svým zařízením jen úředním jednáním a dvorním ceremoniím. Trvalý pobyt v tomto paláci znemožňovalo příšerné horko a guvernér se tam objevoval jen pár hodin denně.

Eduard Templemore se zdržel na ostrově jen velmi krátký čas a při odjezdu obdržel od guvernéra už zmíněný dopis pro admirála a samozřejmě i žhavé ujištění o věčné věrnosti jeho dcery. Po návratu Eduard dopis odevzdal a admirál se o jeho postupu vyjádřil s uspokojením.

Po nějakém čase dostal Eduard rozkaz vyjet znovu na moře a křižovat, jako vždycky, když nebylo co na práci, a tak admirálovi nadhodil, že by snad mohl guvernérovi doručit odpověď, kdyby se náhodou dostal do Portorika. Admirál jako starý diplomat věděl, že je důležité udržovat přátelské styky s cizími mocnostmi, ihned se dovtípil a napsal dopis, jenž měl Eduard příležitostně předat guvernérovi. Mladá dáma pochopitelně Eduarda při druhém setkání přivítala mnohem srdečněji než při jejich seznámení, což ovšem nelze tvrdit o mnichovi a její společnici. Došli totiž k názoru, že jejich svěřenkyni ohrožují bludařské názory.

Proto museli milenci zvýšit opatrnost. A jelikož tajemství zvyšuje kouzlo lásky, dostala Klára od Eduarda dlouhatánský dopis a dalekohled. V dopise jí pak sděloval, že kdykoli to bude možné, objeví se se škunerem u jižní části ostrova a tam vyčká na znamení z přesně označeného okna, že poznala jeho loď. Pak v noci připluje v člunu k břehu a na určeném místě se sejdou. Romantika tajného spiknutí jim působila oběma rozkoš, a tak se stalo, že se Eduard za poslední rok asi pětkrát tajně sešel s milovanou Klárou a znovu obnovili starý slib. Nakonec se domluvili, že ze Západní Indie uprchnou, Klára že opustí svého otce i domov a celé své životní štěstí vloží do rukou kacířskému Angličanovi.

Leckomu by se zdálo tuze divné, že admirál nepostřehl časté návštěvy Dobrodruha v Portoriku, když Eduard musel o každé cestě předložit písemné hlášení. Jenže ctihodného admirála Eduardovo počínání těšilo a navíc mu přicházela vhod jeho touha křižovat moře, když nebylo do čeho píchnout. Svá hlášení, pečlivě svinutá a opatřená pečetí přinášel Eduard admirálovu sekretáři. Ten je okamžitě odložil stranou a už na ně víc nemyslel. Eduard zřejmě neuměl napsat hlášení, které by si vynutilo pozornost nadřízených. Když ovšem zasedí s admirálem k obědu, měl vždycky po ruce zajímavou historku.

Pak vyslal admirál Dobrodruha do Antiguy a Eduard to pokládal za skvělou příležitost navštívit Kláru ďAlfarez. Při návratu zamířil k touženém ostrovu a záhy spatřil v určeném okně vlnící se záclonu.

„Je tam!“ zvolal jeden z lodních kadetů stojících opodál, neboť takřka celá posádka Dobrodruha už o Eduardových záletech věděla. Kotvil u tohoto ostrova velmi často. „Rozevlála svou vlajku míru.“

„Vlajku důvtipného mozku, pane Warrene!“ vpadl do jeho řeči Eduard s upřímným smíchem. „Jak je vůbec možné, že o tom něco víte?“

„Přemýšlím, pane, a každá příčina má svůj důsledek.

A proto je mi docela jasné, že dnes v noci se musím odebrat na břeh a tam na vás čekat.“

„To je možné, ale nejdřív stáhněte přední plachtu, musíme se dostat za tamhleten výběžek.“

A mladík tušil dobře, neboť toho večera, sotva se zešeřilo, doprovodil svého velitele na břeh, zatímco Dobrodruh se spokojeně kolébal v zátoce se zářící lucernou na stožáru.

„Konečně jsem zase u tebe, Kláro!“ zašeptal horce Eduard, když odhrnul záclonu a sevřel ji v náručí.

„Konečně! Eduarde – a obávám se, že také naposledy, protože moje komorná Inéz byla těžce nemocná, a tak se páteru Ricardovi vyzpovídala ze všeho. Zachvátil ji strach ze smrti, a proto mu asi řekla všechno. Dnes už se jí daří líp.“

„A čeho se bojíš, Kláro?“

„Bože, to ti nedojde? Inéz je vyděšený hlupák – a potom – naše náboženství není jako vaše.“

„To není, moje milá, dám ti mnohem lepší náboženství.“

„Mlč, Eduarde, neříkej to. Svatá panno! Kdyby nás tak slyšel páter Ricardo! Inéz mu asi všechno řekla, protože teď se mi ani pořádně nepodívá do očí. Páter mě včera dokonce napomínal, že jsem se už dlouho nezpovídala.“

„Klidně mu řekni, ať si hledí svého.“

„Jenže on na to má právo, a tak jsem se musela včera večer vyzpovídat. Řekla jsem mu hodně věcí, ale on se mě zeptal, jestli jsem mu řekla všechno. Úplně mě probodával očima. Až jsem se třásla, když jsem lhala, že ano.“

„Já se zpovídám, Kláro, jen Nejvyššímu. A ze své lásky se zpovídám jenom tobě. Dělej to tak jako já.“

„Poslechnu tě napůl, Eduarde. Řeknu mu, že tě miluji.“

„A jelikož jsi žádné hříchy nespáchala, Kláro, poslechni mě docela.“

„Mlč, Eduarde, mlč – neříkej to. Všichni hřešíme a láska k tobě je velký hřích, protože jsi kacíř. Panno Maria, odpusť mi. Nemohu si však pomoci.“

„Jestliže je tohle tvůj největší hřích, mohu ti snadno dát rozhřešení.“

„Eduarde, zanech žertů a poslouchej mě. Jestliže to Inéz ve své zpovědi vyzradila, jistě mě hlídají – a nesmíme se už scházet… aspoň ne zde! Jistě znáš tu malou zátoku za skaliskem, není to daleko – a tam je malá jeskyně. Tam se můžeme scházet. Příště tě budu čekat tam.“

„Přijdu, má nejdražší. Ale není to blízko pobřeží?, Vždyť tě může někdo spatřit z moře!“

„Vždyť nemusíme zůstat na pobřeží – zajdeme dál. Víš, mám strach z Ricarda a dony Marie. Bože můj! Kdyby se to dozvěděl můj otec, pak jsme ztracení a navždy odloučeni.“ A Klára se rozplakala a položila hlavu na Eduardovo rameno.

„Neboj se, Kláro. Tiše! Zaslechl jsem nějaký šelest tam v tom křoví. Slyšíš?“

„Ano!“ zašeptala Klára. „Někdo tam je. Rychle pryč, Eduarde! Odejdi rychle!“

Klára se rozběhla zahradou k domu a Eduard pádil po úzké stezce na pobřeží do svého člunu. Pak se Dobrodruh vrátil do mateřského přístavu a Eduard se hlásil u admirála.

„Mám pro vás další práci, pane Templemore,“ prohlásil admirál. „Připravte se ihned na cestu. Našli jsme totiž vaši sesterskou loď.“

„Doufám, že se s ní brzy setkám, admirále,“ odvětil poručík.

„Taktéž doufám i já, a navíc doufám, že přinesete dobré zprávy. A ty pro vás znamenají povýšení. Pirátský škuner, který už dlouhý čas ohrožuje plavbu Atlantským oceánem, byl spatřen a pronásledován škunerem Amélií. Zdá se však, že v celé eskadře není rychlejší lodi než – Dobrodruh. Nedávno ti piráti přepadli a vyloupili dvě lodi ze Západní Indie. Pak škuner spatřili, jak pluje směrem k pobřeží Guayany. Dostanete ještě dalších třicet námořníků a vyrazíte!“

„Děkuji, pane,“ odpověděl Eduard s rozzářeným obličejem.

„Kdy vyrazíte?“ zeptal se admirál. „Zítra ráno, pane!“

„Výtečně! Vyřiďte panu Hadleyovi, aby mi přinesl rozkaz pro mužstvo a příkaz k plavbě. Ihned to podepíšu. Parnatujte však, pane Templemore, že vás čeká setkání s těžkým soupeřem. Buďte opatrný. O vaší statečnosti nepochybuji.“

Eduard mlčky přikývl a druhého dne brázdil už Dobrodruh širé moře se všemi plachtami nastavenými větru.

KAPITOLA XIII

Na souši

Statky dona Cumanose se rozprostíraly takřka po celém toku řeky svaté Magdalény. Všude kolem žírná půda a na ní rozsáhlé louky s nepřehlednými stády dobytka. Nedaleko řeky stál nádherný dům a za přilehlými budovami protékala dosti hluboká, ale malá říčka. Don Cumanos vlastnil navíc také zlatý důl u městečka Jambrano, asi osm mil od řeky, a ten v poslední době přinášel velké výnosy. Rudu svážel po řece a rýžoval ji také na zmíněné říčce.

Musíme také poznamenat, že vznešený Španěl vládl asi stu zaměstnanců v přilehlé tavírně zlata a ve své domácnosti.

Francisco tu žil šťastně a spokojeně. Stal se důvěrníkem dona Cumanose a vedl i jeho dům. Osvědčil se tak dokonale, že jej všichni považovali za člena rodiny.

Jednoho rána přišel Francisco jako vždycky k rýžovně otevřít poklopy člunů přivážejících zlatou rudu z Jambrana a předák ve službě mu sdělil, že minulého večera zakotvila před ústím řeky loď a brzy ráno zase zvedla kotvy a odplula na moře. Tam zůstala stát.

„Asi z Cartageny,“ odvětil Francisco.

„To nevím, pane,“ odvětil Diego. „Sám bych si toho nevšiml, jenže Giacomo a Pedro si vyrazili včera navečer zarybařit a už se nevrátili. Chtěli se vrátit před půlnocí.“

„Opravdu? To je zajímavé a zároveň podivné. Zdrželi se už někdy tak dlouho na moři?“

„Nikdy, pane. A loví spolu už sedm let.“

Francisco dal otevřít poklopy a klíč opět uschoval.

„Tamhle je!“ zvolal muž. Za nedalekým výběžkem u pobřeží trčely stožáry a svítily bíle plachty. Francisco chvíli loď pozoroval a pak se beze slova vrátil do domu.

„Nu, milý Francisco,“ vítal ho don Cumanos, zatímco míchal čokoládu, „co je nového v tomto nádherném ránu?“

„Připluly lodi Nostra Seňora del Carmen a Augilla. Právě jsem otevřel poklopy. Ovšem u malého výběžku kotví loď hodná pozornosti, a proto jsem si přišel pro dalekohled.“

„A proč je hodná pozornosti, Francisco?“

„Protože Giacomo a Pedro včera večer vyrazili lovit ryby a dosud se nevrátili.

„To je skutečně podivné! A co to má společného s tou lodí?“

„To vám řeknu, až si ji důkladně prohlédnu,“ odvětil Francisco. Uchopil dalekohled a roztáhl ho. Pak dalekohled opřel o okenní rám a dlouhou chvíli loď pozoroval.

„Přece mám pravdu! Je to Mstitel!“ zvolal Francisco a dalekohled odložil.

„Cože?“ vykřikl don Cumanos.

„Ano. Pirátská loď Mstitel – vsadím na to svůj život. Done Cumanosi, připravte se! Chystal se sem už dávno, to vím, protože tady tuší pořádnou kořist. A kromě toho má na palubě lidi, kteří toto pobřeží znají jako své boty. A zmizení dvou vašich rybářů mně dokazuje, že sem dnes v noci poslali výzkumné čluny, prozkoumali terén a ty dva rybáře zajali. Mučením z nich vymáčknou, co potřebují vědět. Ani na chvíli nepochybuji, že nás přepadnou, jen co se doví, kolik zlata je ve vašem domě.“

„Snad máte pravdu,“ odpověděl don Cumanos zamyšleně. „A máte skutečně jistotu, že je to ona pirátská loď?“

„Jistotu, done Cumanosi! Vždyť na té lodi znám každý trám a plachtu. Každé lano jsem držel nesčíslněkrát v ruce. Takovým dalekohledem ji musím poznat, i kdyby plula daleko na širém moři. Nemohu si ji splést s jinou lodí, to odpřísáhnu,“ řekl Francisco, uchopil znovu dalekohled a zadíval se na okraj zátoky.

„Podniknou útok, Francisco?“

„Musíme se bránit! Věřím, že je odrazíme. Jistě sem dorazí v noci na člunech. Za bílého dne by nám zbývalo málo naděje. Naštěstí nikdo z nich netuší, že jsem tady já a že jsme je poznali. Útok můžeme očekávat ještě dnes v noci.“

„Co tedy navrhujete, Francisco?“

„Všechny ženy poslat k donu Teodorovi – je to pouhých pět mil odtud – a svolat neprodleně všechny muže. Máme dostatek sil zahnat je – a můžeme se v domě zabarikádovat. Víc než sto mužů nevylodí, některé námořníky musí nechat na palubě. A my můžeme vyzbrojit stejný počet mužů. Slíbíme jim odměnu, když svou povinnost vykonají dobře.“

„Souhlasím. Ale co uděláme se zlatem, které máme zde v domě?“

„Necháme je tady. Odvézt je by znamenalo ztrátu času – a co víc, každá síla je teď dobrá. Vedlejší budovy ovšem musíme rychle vyklidit a všechno cenné z nich odstranit. Určitě je zapálí. V každém případě máme dostatek času, abychom se připravili.“

„V tom případě vás, Francisco, jmenuji vrchním velitelem a ponechávám všechno vašemu rozhodnutí. Já zatím půjdu promluvit s donou Isidorou. Svolejte mužstvo a vydejte rozkazy. Slibte jim tučnou odměnu, jako byste tu byl pánem vy sám.“

„Věřím, že vaši důvěru nezklamu, pane,“ odvětil Francisco.

„I já vám věřím,“ prohlásil nadšeně starý pán a odcházel z pokoje. „Je velké štěstí, že vás zde máme. Jinak by nás býval ten pirát povraždil jako štěňata.“

Francisco dal zavolat předáky a řekl jim, co je očekává. Nakonec jim vysvětlil své záměry. Pak svolal všechny muže a vyložil Jim, že nemohou čekat od pirátů žádné ohledy, a proto musejí bojovat ze všech sil. Nakonec jim oznámil, že don Cumanos slíbil každému odměnu, když vykonají svou povinnost.

Španělé jsou udatní chlapíci a povzbuzeni Franciskerri prohlásili, že majetek dona Cumanose ochrání, i kdyby měli padnout.

Dům dona Cumanose stál na velmi výhodném místě, a proto mohl odolat útoku, zvlášť když se tu mohlo střílet pouze z mušket. Podlouhlý obdélník vybudovaný z kamene a s dřevěnou verandou v prvním patře. Víc pater dům neměl. V prvním patře zářila celá řada oken, zatímco v přízemí se nacházela jen dvě okna a jediné dveře. Typický maurskošpanělský styl. Fakt, že obránci mohli zamezit vstupu do domu, znamenal pro útočníky velkou nevýhodu. Do oken navalili mohutné balvany, hotové pyramidy pnoucí se až do stropu, a všechny dveře zabarikádovali. Na verandě připravili žebříky a podél zábradlí navršili kamennou hráz, aby kulky nemohly proniknout dovnitř. Donu Isidoru a vůbec všechny ženy odstěhovali na statek dona Teodora. Francisco, spolu s Isidorou donutili i dona Cumanose, aby odešel s ženami. Don proto svolal své lidi a oznámil jim, že předává Franciskovi velení, a prohlásil, že očekává, že se statečně postaví nepříteli. Potom stiskl Franciskovi ruku a v doprovodu své kavalkády zmizel v lese za řekou.

Obráncům však chyběly muškety a střelivo. Proto celý den lili kule a jiní zase zkoušeli zbraně, které tak dlouhou dobu ležely ladem. K večeru všechny přípravy skončily. Každý, z mužů obdržel střelivo a zbraň. I křesadla stačili odvážní chlapíci vyzkoušet. Francisco zatím v klidu bedlivě sledoval pirátskou loď, která se přes den vzdálila na mořskou pláň, ale neodplula. Půl hodiny před západem slunce se škuner obrátil a zamířil k ústí řeky.

„Útok podniknou dnes v noci,“ řekl Francisco, „dám za to svou hlavu. Všiml jsem si, že už mají připravený člun – jen ho spustit na vodu.“

„Jen ať přijdou, seňore! Připravíme jim vřelé přivítání,“ odvětil předák Diego.

Brzy se setmělo, a tak obránci už nemohli škuner pozorovat. Francisco a Diego nařídili všem mužům – kromě pětičlenné skupiny, aby se stáhli do domu. Tam zabarikádovali dveře velkými balvany. Pět vybraných mužů rozestavil Francisco jako stráže na břehu řeky. Ti podají hlášení, hned jak zpozorují pirátské čluny. Asi v deset hodin vyšel Francisco s Diegem stráže zkontrolovat.

„Seňore,“ řekl Diego, když stáli na břehu řeky, „kdy ti darebáci podniknou útok – co myslíte?“

„Těžko říct. Jestli na té lodi vládne týž kapitán, kterého jsem tam zažil, rozhodně se to nestane, dřív než zajde měsíc. A to bude až po půlnoci. Jestliže ovšem velí pirátům jiný kapitán, rozhodně nebudou tak obezřetní.“

„Mariapanno! Seňore, vy jste na té lodi žil?“

„Ano, Diego. A velmi dlouho – jenže ne z vlastní vůle. Ale teď je dobře, že mi ta paluba není cizí.“

„Máte pravdu, seňore. Děkujme Bohu, že jste býval taky pirátem.“

„Pevně doufám, že jsem jím nikdy nebyl, Diego,“ odvětil zamyšleně Francisco a tiše se usmál, „i když jsem se stal svědkem příšerných scén na té palubě. Ještě dnes mí tuhne krev v žilách, když si na to vzpomenu.“

Aby jim ušel čas, vyprávěl Francisco Diegovi o všech hrůzách prožitých na palubě Mstitele. Do jeho slov se náhle ozval výstřel z muškety.

„K zemi, Diego!“

Vzápětí zarachotily i muškety ze stanovišť ostatních hlídek, což znamenalo, že se blíží pirátské čluny. Po několika minutách se všechny hlídky stáhly na určené místo a oznámily, že k břehu plují tři čluny nacházející se právě asi čtvrt míle od přístaviště.

„Diego,“ řekl Francisco, „doprovoďte hlídky k domu a ‚dohlédněte, aby všechno bylo připraveno. Já tu ježte chvíli počkám. Nedávejte však povel ke střelbě, dokud se nevrátím.“

Diego s muži odešel a Francisco osaměl.

Po chvíli zaslechl šplouchání vesel a nějaký hlas. Ano, přemýšlel, přišli jste vraždit a loupit, jenže já vám připravím zklamání. Sotva se čluny přiblížily k břehům, rozpoznal naprosto jasně Hawkhurstův hlas. Vtom zaduněly výstřely z mušket a pirátům oznámily, že jejich záměr je prozrazen a že musejí počítat s odporem.

„Veslujte rychleji, hoši!“ křičel Hawkhurst.

Po chvíli dorazil první a druhý člun ke břehu. Šplouchání vesel ustalo. Francisco stál nedaleko od místa přistání a zřetelně slyšel tlumené hlasy.

„To je ta říčka, pane,“ hlásil Hawkhurst, „a vede k těm budovám. Snad bychom se měli vylodit až u nich, protože nám mohou poskytnout ochranu. Jestli ovšem nejsou obsazené. Kdoví, zda tu nebudeme tvrdě bojovat.“

„Máš pravdu, Hawkhurste,“ ozval se hlas a Francisco ihned poznal, že patří Kainovi.

Tak ještě žije ten darebák, pomyslel si Francisco, a jeho krev se na mých rukách dosud neobjevila.

„Hoši, kupředu!“ vykřikl Hawkhurst.

Čluny vyrazily proti proudu a Francisco se ihned rozběhl k domu.

Rychle vyšplhal po žebříku na verandu a tiše začal vydávat rozkazy. „Teď musíte, chlapci, projevit svou odvahu a statečnost, protože před vámi stojí nepřítel zoufale nebezpečný a odvážný. Máte co dělat se skutečnými piráty Slyšel jsem hlas jejich kapitána Kaina a jeho prvního důstojníka. Vedou čluny proti proudu a chtějí přistát u našich budov. Všechny žebříky vytáhněte na verandu a nestřílejte nazdařbůh. Ticho! – Slyšíte? Už jsou tady!“

Spatřili temné řady pirátů plížících se podél přilehlých budov. Z této strany mohlo hlavní budovu bránit nanejvýše osm nebo deset mužů. Proto vydal Francisco ihned rozkaz, aby se muži v oknech střídali. Jedni budou pálit – druzí nabíjet. Prostě střídat se u „střílen“.

Sotva se piráti objevili na volném prostranství před domem, dal Francisco rozkaz k palbě. Salva za salvou duněla nocí a do ní zazníval křik pirátů vedených Kainem a Hawkhurstem, kteří proti Španělům vypálili zatím jenom jedenkrát. Španělé pálili pokaždé jen z deseti mušket, a proto se piráti domnívali, že počet domorodců je daleko menší než ve skutečnosti byl. V půlkruhu obklíčili verandu a zahájili nepřetržitou palbu. Celých patnáct minut jim odpovídala jedna četa pod přímým Franciskovým velením. V těchto chvílích střílely už všechny muškety statečných obránců, a tak piráti ihned poznali, že před nimi stojí nebezpečný nepřítel – což zprvu nečekali.

Tma zahalila celý kraj a kolem člověk nezahlédl nic než ohnivé záblesky šlehající z pušek. Kain a Hawkhurst nařídili svým pirátům, aby pokračovali v palbě a tím kryli jejich plížení. Chtěli se dostat k domu a zaujmout postavení přímo pod verandou. Dveře i okna – jak poznali – jim přístup neumožní. Tam si vstup nevynutí. Jenže jim hned došlo, že pod verandou by jejich lidi byli chráněni před palbou a kulemi a že by mohli střílet skrz dřevěnou podlahu na neočekávané obránce. Hawkhurst rychle odchvátal pro polovinu mužů. Ti další měli za úkol udržovat palbu. Tento manévr záhy odhalil karty. Střely z pirátských mušket zakrátko pronikly dřevěnými prkny a dokonce zranily několik Španělů, takže Francisco konečně nařídil ústup do domu a začali pálit z oken.

Jenže ani tu obránci dlouho nevydrželi. Sloupy, na nichž stála veranda, byly z vyschlého dřeva, a tak je piráti zapálili. Plameny za chvíli začaly olizovat samotný dům a veranda zářila v plném ohni. To ovšem znamenalo výhodu pro útočníky, neboť tak dokonale viděli na obránce, a přitom zůstávali kryti tmou. Mnoho Španělů padlo, mnoho bylo raněno. Kouř a sálavé plameny brzy donutily Franciska stáhnout své bojovníky do přízemí.

„Co teď budeme dělat?“ zeptal se Diego s vážnou tváří.

„Co bychom dělali – spálili pouze verandu, to je vše. Dům nechytne, protože je z kamene. Jen střecha je ze dřeva. Tady nás nedostanou. Jakmile veranda dohoří, vrátíme se opět nahoru a zahájíme palbu z oken.“

„Pozor, pane! Chtějí vypáčit dveře.“

„Přišli pozdě. To měli udělat, dokud stála veranda v plamenech. Začneme je ostřelovat z prvního patra. Jdu nahoru a obhlídnu situaci.“

„Nechoďte tam ještě, seňore, zbytečně byste se vydával v nebezpečí. Plameny stále vydávají dostatečnou zář, aby vás piráti mohli spatřit.“

„Musím, Diego, abych zjistil, chtějí-li vypáčit dveře. Raněné uložte do severní komnaty. Je tam větší bezpečí a nebudou tam překážet.“

Když Francisco vstoupil do prvního patra, neviděl pro kouř ani na krok. Zato kolem uší mu hvízdaly kulky. Doplížil se tedy k oknu a skryl se u stěny.

Plameny už tak nesálaly. Vzápětí se ozvalo prudké zapraskání lámajících se prken a dřevěných sloupů, což znamenalo, že veranda se zřítila. Rychle nakoukl z okna. Hořící trámy se řítily podél domu a útočníky na chvíli za hnaly. Z verandy nezbylo nic než pár trčících ohořelých trámů ve zdi a pahýly sloupů.

Po chvíli se dým rozptýlil a několik výstřelů Franciskovi prozradilo, že ho piráti zpozorovali.

Střecha je zachráněna, pomyslel si a ustoupil od okna. Snad by nám zničená veranda mohla pomoci.

Nikdo ovšem nedovedl odhadnout, co teď piráti asi podniknou. Palba na chvíli ustala a Francisco se vrátil k svým druhům. Kouř se pomalu rozplýval, a tak mohli Španělé opět zaujmout svá obranná postavení u oken v prvním patře. Jelikož však piráti přestali střílet, nemohli sami nic dělat, neboť záblesky z mušket jim prozrazovaly, kde se piráti nacházejí. O dveře ani spodní okna se už nepokoušeli a Francisco si marně lámal hlavu, co mají piráti vlastně za lubem.

Minula půlhodina plná napětí. Někteří Španělé se začali domnívat, že piráti zmizeli v člunech a odpluli. Jenže Francisco je znal jako své boty. A tak jim nezbývalo než zůstat u oken a pečlivě střežit, co se kolem děje. Nahoře zůstal pouze Diego s dvěma muži a Francisco, ostatní se odebrali do přízemí, aby se nevydávali zbytečnému nebezpečí.

„U všech svatých! Tohle je ale noc. Strašlivá, seňore. Kolik hodin zbývá ještě do úsvitu?“ povzdechl si Diego.

„Přinejmenším dvě, hádám,“ odvětil Francisco, „ale rozhodnutí přijde dřív.“

„Pohleďte, seňore-tamhle přicházejí!“

Francisco vyhlédl do tmy a podél vedlejší budovy spatřil, jak se plíží celá tlupa mužů. Po chvíli je už rozeznával naprosto jasně.

„Máš pravdu, Diego. A nesou žebříky. Rozhodli se vniknout do domu okny. Povolejte naše mužstvo. Teď nastane opravdový boj.“

V okamžiku naplnili Španělé horní komnatu a shlukli se kolem tří oken vedoucích k řece.

„Začneme střílet, seňore?“

„Ne! Nestřílejte, dokud se nedostanou až k římsám. Stejně více než dva k oknům naráz nevylezou. Hoši, musíte bojovat ze všech sil a prokázat chlapskou statečnost, protože piráti by váš život nešetřili. Ti neznají žádných ohledů a slitování.“

Vtom se v oknech ukázaly konce hrubých žebříků. Zřejmě si je vyrobili narychlo pro danou situaci. Byly stejně široké jako okna. Sotva žebříky zaklesli za okenní rámy, ozval se mohutný a nadšený pokřik.

Francisco stál právě u prostředního okna, když se v něm náhle objevil Hawkhurst se šavlí v ruce. Zručně odrazil mušketu, kterou na něj jeden z obránců namířil, kulka mu hvízdla kolem ucha a zmizela v řece, Stačil ještě krok a byl by býval stál v místnosti, jenže Francisco duchapřítomně vypálil z pistole, útočník ztratil rovnováhu a padl k zemi s kulí v rameni. Než se mohl postavit, srazil ho jeden ze Španělů mušketou opět zpátky. Hawkhurst vypadl z okna a vzal s sebou další dva piráty.

Francisco tušil, že útok u tohoto okna na chvíli poleví, a proto přiskočil k oknu po levé straně a tam zaslechl Kaina, jak své mužstvo povzbuzuje k útoku. Stál už také na prkně, ale Diego a několik odvážných mužů mu zabránilo v dalším postupu. Kapitán měl za opaskem několik pistolí, z nichž zranil pár mužů – i Diega. Ostatní vyděsila jeho obrovitá postava. Francisco se na něho vrhl, jenže co zmůže mladík proti Kainově obří síle? Přesto však už Francisco sahal pirátovi levou rukou po hrdle, když záblesk z pistole jiného piráta ozářil Franciskovu tvář a on vykřikl; „Krev za krev!“ To stačilo. Kapitán zařval hrůzou, jako by spatřil pekelný děs, a spadl se žebříku na rozpálené dohořívající trámy.

Pád obou vůdců a nečekaný odpor Španělů zlomily útočnost pirátů. Zaváhali a dali se na ústup, odnášejíce s sebou i raněné. Španělé zajásali a pod vedením Franciska rychle slezli dolů a sami se změnili v útočníky. Ústup pirátů však probíhal v naprostém pořádku a beze zmatku: ustavičně stříleli a ustupovali jen krok za krokem. Udržovali Španěly v úctyhodné vzdálenosti, až se dostali k člunům. V té chvíli obránci zaútočili a nastal zuřivý boj na život a na smrt. Piráti ztratili už hezkou řádku mužů a bez svého vůdce postrádali pověstnou odvahu. Hawkhurst stál však stále na nohou a udílel chladnokrevně rozkazy. Sotva uzřel Franciska, vrhl se na něho, chytil ho za límec a táhl ho mezi piráty. „Zmocněte se ho za každou cenu!“ křičel Hawkhurst. Piráti Franciska přemohli, vtáhli ho do jednoho z člunů a za chvíli už veslovali ze všech sil, aby unikli španělským kulkám.

KAPITOLA XIV

Setkání

Piráti se vrátili na loď jaksepatří sklíčení. A muže, které ponechali na palubě, čekalo pořádné zklamání: místo beden zlata přinesli pouze raněné a spousta kamarádů v boji padla. Kapitán stál zkroušený a zachmuřený. I Hawkhursta přivezli s těžkým zraněním a museli ho ihned odnést do jeho kajuty. Jedinou kořist představoval bývalý člen posádky Francisco, kterého podle Hawkhurstova rozkazu uvrhli ihned do želez. Pak nehlučně vytáhlí na palubu čluny a propadli všeobecnému smutku. Přesto však škuner v několika minutách napjal všechny plachty, a když se nad obzorem objevilo slunce, spatřili Španělé loď daleko na mořské hladině.

Po škuneru se brzy roznesla zpráva, že jejich porážku způsobil Francisco. Domysleli si, že Španělé by rozhodně sami svůj dům neubránili, kdyby Francisco pirátskou loď nepoznal. A tak ho začali všichni nenávidět a těšili se na jeho popravu, které – podle jejich vlastního přesvědčení – nemohl ujít.

„Tiše! Massa Francisco,“ ozval se šepot vedle Franciska sedícího na truhle. Francisco se ohlédl a spatřil svého starého přítele – Křováka Pompeye.

„Pompeyi! Vy jste ještě všichni na lodi?“ zaradoval se Francisco.

„Všichni ne,“ odvětil černoch a zavrtěl hlavou. „Někteří už umřít – jiní utéct – tu zůstat jenom čtyři Křováci. Massa Francisco, jak se sem dostat? Každý myslet – vy už mrtvý. Já říkat ne – ne mrtev – mít s sebou kouzlo – tu knihu.“

„Jestli je mým kouzlem a přinese mi štěstí – pak ji mám u sebe,“ řekl Francisco a vytáhl z vesty bibli. Francisco podléhal poněkud pověrčivosti, zvlášť pokud se týče této knihy, a proto si ji před útokem vsunul do kapsy.

„To moc dobré – massa Francisco. Pak být úplně bezpečen. Tam přicházet Johnson – on velmi zlý člověk, já rychle odejít.“

Kain se zatím odebral do své kajuty s pocity, které by asi šly těžko analyzovat. Ohromilo ho to. Přes zranění, které utrpěl od Franciska, by býval nikdy nedopustil, aby ho Hawkhurst vylodil na pustém ostrově, kde ho čekala jistá smrt. Odboj mladého muže ho rozlítil, ale přece jen ho miloval – víc, než si sám představoval. Když se pak po ráně dostatečně zotavil a dozvěděl se, kam Franciska vylodili, neustále se s Hawkhurstem hádal a nevybíravými trpkými slovy mu jeho čin vyčítal. Na to nemohl Hawkhurst nikdy zapomenout. Kainovo svědomí pronásledovala představa hladovějícího jinocha a kazila mu náladu. Jeho láska k němu, o které se domníval, že ji jednou provždy zapudil, se znovu rozjitřila a neustále rostla. Od té doby nikdo nespatřil na Kainově tváři úsměv. Stal se zasmušilejším a krvelačnějším než předtím a muži z posádky se třásli, kdykoli se kapitán objevil na palubě.

To, že se Francisco objevil po tak dlouhé době a v tak odlehlé mořské pustině, Kaina zdrtilo. Když ho piráti položili do člunu, nevěděl vůbec, co se s ním děje, a teprve těsně u škuneru poznal, že mladík sedí vedle něho. Zachvátila ho chuť Franciska obejmout a zlíbat, neboť v té chvíli se mu stal drahocennější kořistí než všechno bohatství Indie. V Kainově hrudi tento jediný čistý ciť stále plápolal, i když si ruce potřísnil všemi nejukrutnějšími zločiny a znepřátelil si celý svět. Ten cit už nikdo nemohl uhasit. Snad mohl představovat jiskru, která by ho dovedla zpátky na dobrou cestu.

Jenže kapitánovou myslí táhly i jiné city. Znal Franciskovu pevnost a rozhodnost. Nepochopitelným způsobem se Francisco dověděl o smrti své matky a nařkl ho z vraždy. Neprohnala jeho lásku k mladíkovi také nenávist a vzdor? Nepochyboval o tom. A tak upadal zase do chmurných nálad a začal uvažovat, jak pomstít útok na svůj život. Užasl nad novým vstupem Franciska do svého života a při každém pohledu na tohoto mladíka se zachvěl, jako by ho pronásledoval strašlivý děs. Dlouho ve svém nitru sváděl velký boj, až nakonec dal Franciska zavolat.

Snědý a zamračený muž, kterého Francisco za svého pobytu na palubě nikdy nespatřil, mu přišel odemknout pouta, a pak ho odvedl ke kapitánovi. Kapitán vstal a zavřel dveře.

„Nikdy bych si nepomyslil, Francisco, že tě zde ještě jednou uvidím,“ začal Kain.

„Tomu věřím,“ odvětil Francisco nebojácně, „ale teď jsem ve vaší moci a můžete se dokonale pomstít.“

„Netoužím po žádné pomstě, Francisco. A také bych nikdy nepřipustil, aby tě vylodili na pustém ostrově, kdybych o tom býval věděl. Ba ani v této chvíli, kdy naše výprava ztroskotala právě tvou vinou, necítím proti tobě žádnou zášť, i když vím, že bude těžké uchránit tě před hněvem ostatních. Jsem šťasten, že žiješ“ a Kain mu podával ruku.

Francisco si založil ruce a mlčel.

„Nesmíříš se tedy?“ pravil kapitán. „Víš však dobře, že mluvím pravdu.“

„Vím, že mluvíte pravdu, kapitáne Kaine. Při vaší odvaze nedokážete lhát. A pokud se týká mne, jistě vám mohu plně odpustit – ale vaší ruky se nedotknu. Vždyť naše účty nejsou ještě vyrovnány.“

„A co bys ještě chtěl? Copak se nemůžeme zase stát přáteli? Netrvám na tom, abys zůstal na mé lodi. Odejdi, kam se ti líbí. Tak, Francisco, podej mi ruku a zapomeňme na minulost.“

„Dotknout se snad ruky, která je potřísněna krví mé matky?“ zvolal Francisco. „Ne! Nikdy!“

„Nikdy!“ zvolal Kain. „U všech rohatých, vždyť to bylo všechno jinak. Uhodil jsem tvou matku v rozrušení, to přiznávám. Ale nechtěl jsem jí ublížit. Přesto zemřela. Věř mi – nelžu ani slovo. – Co jsem se pro ni naplakal, Francisco, o tom nemáš ani tušení – miloval jsem ji stejně jako tebe. Unáhlená rána,“ pokračoval Kain už v samomluvě. Položil si ruku na čelo a docela zapomněl, že vedle něho stojí Francisco. „Proto jsem se pak vrhl na to, co dělám teď. Od té chvíle neznám lítosti… Francisco,“ zvedl opět hlavu a uvědomil si, že mluví s Franciskem, „snad ve mně tkvělo něco špatného, ale nebyl jsem pirátem, když jsem tvou matku poznal. Jako by mě omámila nějaká kletba, že jednám nejhůř s těmi, které miluju. Tvoje matka pro mne znamenala celý svět, a přece ode mne vytrpěla tolik bezpráví – a nakonec jsem ji zabil. Nadosmrti ji budu ctít a milovat. Zjevuje se mi každé noci a při vzpomínce na ni jsem miloval a miluji i tebe, Francisco – a ty máš, stejně jako ona, andělskou trpělivost. A vidíš, i s tebou jsem zacházel tak špatně. Ty ses proti mně postavil, protože jsi věděl, že máš pravdu. A to mě uvádělo v šílenství. Tvé prosby ve dne – a v noci… sny o tvé matce.“

Franciskovi zjihlo srdce. Snad nepocítil ani lítost, spíš ho zachvátil smutek. „Opravdu vás lituji,“ řekl tiše Francisco.

„Udělej pro mě víc, Francisco – staň se mi znovu přítelem.“ řekl Kain a vztáhl k němu znovu ruku.

„Ne – tu ruku nemohu stisknout, je příliš zborcená krví,“ odvětil Francisco.

„Tak by promluvila i tvá matka. Poslyš mě však, něco ti řeknu, Francisco,“ řekl Kain a ztlumil hlas do úplného šepotu, aby ho nikdo nezvaný neslyšel „Jsem už tímto životem unaven – možná i lituji všeho, co jsem napáchal – ale chci tohoto života zanechat. Mám ukryto velké bohatství, o kterém nikdo neví. Opustíme oba tuto loď, Francisco. Chceš? A začneme spolu nový život, v němž už nikdy nespáchám bezpráví. Dostaneš z toho bohatství plnou polovinu. Spokojen?“

„Rád slyším a jsem spokojen, že zanecháte zločinného života, kapitáne Kaine, ale dělit se s vámi o vaše bohatství? To nemohu, protože vím, odkud a z čeho pochází.“

„Vím – nemohu je už vrátit těm, kterým patří, Francisco. Ale mohu jím učinit mnoho dobrých skutků. A také je učiním, Francisco – opravdu. Napravím se,“ a opět vztáhl ruku. Francisco váhal.

„Změním se, Francisco. Napravím se – k tomu mi dopomáhej Bůh!“ dokončil kapitán pirátů jako v modlitbě.

„A já, jako pravý křesťan vám všechno odpouštím,“ odvětil Francisco a přijal podanou ruku. „Kéž vám odpustí i Bůh!“

„Děkuju!“ pronesl slavnostně pirát a zakryl si tvář rukama.

Dlouhou chvíli prodlel s hlavou v dlaních a Francisco ho po celou tu dobu pozoroval. Když si Kain opět odkryl tvář, Francisco oněměl úžasem. Z jeho velkých očí se do chlapských vousů hrnuly slzy jako hrachy. Francisco už na nic nečekal. Přistoupil k němu a znovu mu upřímně a vřele stiskl ruku.

Francisco se vrátil na palubu s lehkým srdcem naplněným vděčností. Z výrazu v jeho tváři všichni poznali, že ho kapitán neodsoudil, a tak mnozí z těch, kteří se na něho zpočátku neodvážili ani podívat, jej sami zdravili. Jen muž, jenž ho zbavil pout, po něm nevraživě koulel očima. Patřil totiž k Hawkhurstovým nohsledům a teď nevěděl, jak se má chovat. Sotva si ho Francisco všiml, poslal ho mávnutím ruky do podpalubí. Všichni jasně poznali, že Francisco znovu získal autoritu a jako první důkaz se před ním objevil nový kormidelník a hlásil mu:

„Na přídi plachetnice!“

Francisco vzal do ruky dalekohled a pozorně si ji prohlédl. Před nimi plul pod plnými plachtami velký škuner. Nechtěl, aby někdo vstoupil v těchto chvílích do kapitánovy kajuty, a proto seběhl dolů, zaklepal a ohlásil loď.

„Děkuji ti, Francisco. Převezmeš zatím Hawkhurstovy povinnosti – ne nadlouho. Neboj se. Další loď už nepřepadnu. Přísahám ti to, Francisco. Jenže já vím dobře, co je to za škuner. Už dlouho nás hledá. Před týdnem jsem ještě toužil setkat se s ním a prolít další krev. Teď však udělám všechno, abych se mu vyhnul a unikl mu. Víc dělat nemohu, Francisco. Nesmím se dát chytit.“

„Nedivím se vám. A vím také, že uniknete velmi snadno. Mstitel předhoní každou loď.“

„Kromě Dobrodruha ovšem, což je jeho sesterská loď. Podstoupím poctivý zápas,“ pokračoval Kain, Jehož bojechtivost se na okamžik vrátila. „Snad si řeknou – zbabělec, když odmítnu boj. Žádný strach, Francisco, svůj slib dodržím.“

Potom se Kain odebral na palubu a pozoroval loď dalekohledem.

„Ano, Dobrodruh,“ řekl nahlas, aby ho piráti slyšeli. „Admirál ho za námi poslal a dal mu své nejlepší námořníky. Škoda že je nás tak málo!“

„Je nás dost, pane,“ poznamenal lodní správce.

„Ano,“ opáčil kapitán, „kdyby šlo jen o to, dostat několik pořádných ran. Jenže já musím lidmi šetřit. Připravte se!“ zvolal a odešel na záď lodi.

Loď, která je pronásledovala, nesla skutečně jméno Dobrodruh. Plavila se asi ve vzdálenosti pěti mil a mířila přímo na Mstitele. Sotva Mstitel zvýšil rychlost, vylétla na Dobrodruhu nejvyšší závětrná plachta, a ta ihned nabrala silný vítr. Tím se Dobrodruh dostal na návětrnou stranu Mstitele, který už také plul pod všemi plachtami. I piráti se nasytili bojů, a když je teď nepovzbuzovala Hawkhurstova přítomnost ani kapitánovy rozkazy, toužili uniknout, stejně tak, jako kdysi toužili po krvavé řeži.

Po prvním souboji plachet na obou škunerech nikdo nezjistil nějakou změnu. Oba pluly asi půl hodiny po větru, a když Eduard Templemore podruhé zkoušel sextant, zjistil, že se k Mstiteli nepřiblížil ani o píď.

„Otočit o půl stupně,“ nařídil Eduard druhému důstojníkovi. „Můžeme si to dovolit, a Mstitel zůstane stále na návětrné straně.“

Druhý důstojník rozkaz provedl. Dobrodruh zvýšil rychlost. Přiblížil se k Mstitelovi o čtvrt míle.

„Dohánějí nás,“ poznamenal Francisco, „musíme o stupeň uhnout.“

Mstitel uhnul, aby získal ztracenou vzdálenost, ale totéž učinil i Dobrodruh.

Oba škunery dlouhou chvíli manévrovaly, až nakonec oba stáhly spodní i vrchní závětrnou plachtu a postavení se změnilo. Dobrodruh se octl na pravoboku místo na levoboku za Mstitelem. Vzdálenost mezi nimi se však nezměnila. Na Dobrodruha čekala perná práce – dlouhá a úmorná honba. Zatím znovu o stupeň uhnul, aby se Mstiteli přiblížil.

Necelou hodinu před západem slunce se přímo před Mstitelem vyhoupla z moře další plachta a za chvíli se ukázala fregata. Piráti se vyděsili, neboť nikdo nepochyboval, že je to britská válečná loď. A i kdyby ne, s největší pravděpodobností by je polapila. Zřejmě spatřila oba škunery a napjala všechny plachty, i když každou čtvrthodinu zastavovala, aby si udržela stále stejnou vzdálenost. Fregatu zpozorovali i na Dobrodruhu, a jelikož chtěli upoutat její pozornost, začali pálit z dalekonosného děla, ač Mstitel se plavil mimo dostřel. „To je nepříjemné,“ poznamenal Kain. „Za hodinu se setmí,“ prohodil Francisco, „a to je naše jediná naděje.“ Kain chvíli uvažoval.

„Hoši, připravte velké dělo! Vypálíme a vztyčíme americkou vlajku. Tím uvedeme fregatu v nejistotu – a ostatní už dokoná noc.“ Dlouhé dělo na palubě Mstitele stálo připraveno. „Já bych z děla nestřílel,“ poznamenal Francisco „jen tím prozradíme, jakou máme výzbroj, a ještě jim naznačíme, kdo jsme. Radím pálit jen z malých děl. Rozdíl v palbě by je přesvědčil, že patříme pod americkou vlajku.“

„Docela správně,“ poznamenal na to Kain, „a protože Amerika právě dlí v údobí míru s celým světem, octne se náš protivník v roli piráta. Zatáhněte dalekonosné dělo a vztyčte vlajku. A udělejte to tak, aby ji bylo moc dobře vidět.“

Škuner občas vypálil z malého děla, ale jeho rány na palubě fregaty sotva zaslechli. Dělové rány z paluby Dobrodruha se však nesly daleko na moře a vítr je zanášel ž k fregatě na závětrné straně.

Taková byla situace všech tří lodí, když slunce kleslo a obzor a temnota znemožnila jakýkoli rozhled. Teď se pozorovali kapitáni už jenom nočními dalekohledy.

„Co teď navrhujete, kapitáne Kaine?“ zeptal se Francisco.

„Odvážný čin. Zamířím K fregatě jakoby o pomoc a kapitánovi řeknu, že druhý škuner patří pirátům. Pak je požádám o pomoc. Načež musíme uniknout. Měsíc vyjde až k jedné hodině.“

„Věru, odvážný kousek. Ale co když se dostanete pod její děla a kapitán pojme podezření?“

„Pak jí ukážu paty. Z jejích děl bych si nedělal žádný strach – kdyby opodál nestál škuner.“

Za hodinu po soumraku se Mstitel octl těsně u fregaty. Pomalu spouštěl plachty, jako by na palubě sloužilo jen málo lodníků. Kapitán Kain většinu mužstva skryl a pak zamířil pod záď lodi. „Škuner, ahoj! Jaký je to škuner?“

„Eliza z Baltimore! Plujeme z Cartageny!“ opáčil Kain, připlul na závětrnou stranu lodi a pokračoval: „Loď, která nás pronásleduje, je pirátská. Mám poslat na palubu člun?“

„Ne! Držte se nás!“

„Ano, pane,“ dodal Kain.

„Mužstvo na palubu!“ ozvalo se spolu s píšťalou na palubě fregaty a ta ihned uhnula z původního směru. Mstitel ji následoval.

Eduard Templemore s mužstvem na palubě Dobrodruha, blížícího se pomalu k oběma lodím, pozoroval celý manévr a upadl do rozpaků. Napřed se domnívali, že došlo k mýlce a že to není pirátská loď, ale vzápětí je napadlo, že se snad posádka vzbouřila a fregatě se vzdala. Proto Eduard zamířil přímo k nim, aby se přesvědčil.o skutečnosti. í kapitána fregaty, jenž nespustil druhý škuner z očí, zachvátil údiv nad odvahou domnělého piráta.

„Snad nás nechce ten darebák napadnout?“ řekl prvnímu důstojníkovi.

„Těžko říct, pane, když nevíte, o koho jde. Někdo tu tvrdil, že má na palubě tři sta mužů, což tvoří počet mužstva obou našich lodí. A nebo nám chce uniknout na návětrné straně, vypálit salvu a zmizet.“

„V každém případě připravte všechna děla,“ prohlásil kapitán. „Odkrýt děla na pravoboku! Připravte doutnáky. Hlídka na pravoboku ať se přemístí na záď!“

Dobrodruh se k fregatě blížil z návětrné strany, neboť ji chtěl obeplout k zádi a nabrat stejný směr.

„Plachty ještě nezkracují, pane!“ hlásil první důstojník, když škuner zamířil k fregatě,

„Ale je tam spousta lodníků,“ poznamenal kormidelník, jenž celou situaci obhlížel nočním dalekohledem.

„Vypalte na ně z děla!“ rozkázal kapitán.

Zaduněla dělová rána, A když se dým rozplynul, ležel přední stěžeň na palubě škuneru. Dobrodruh byl na určitý čas neschopen další plavby.

„Škuner, ahoj! Jaký je to škuner?“

„Škuner Jeho Veličenstva – Dobrodruh!“

„Pošlete ihned člun!“

„Ano, pane!“

„Mužstvo na palubu! Zkrátit plachty!“ Fregata stáhla vrchní plachty a vítr nabrala jen hlavní plachta.

„Hlídka! Kde jé teď ten druhý škuner?“

„Na zádi, pane,“ hlásil falešně pozorovatel, zaujatý jako všichni na palubě Dobrodruhem. Manévrům domnělého Američana nevěnoval totiž vůbec pozornost, a proto teď rychle odběhl, aby se po něm rozhlédl. Neviděl však nic. Kain totiž sledoval pozorně počínání obou lodí, a sotva na druhou loď dopadly dělové koule, odbočil a nastavil větru všechny plachty. Spatřili ho však nočním dalekohledem půl míle za zádí a ihned úskok postřehli. Fregata napjala všechny plachty, nechala Eduarda v člunu na širém moři, nabrala vítr a pronásledovala škuner. Mstitel nicméně brzy zmizel z dohledu a ráno po něm nebylo nikde ani vidu ani slechu.

Eduard Templemore rychle upravil přední plachtu a začal fregatu pronásledovat, roztrpčen kapitánovým jednáním. Přísahal, že ho požene před námořní válečný soud. K poledni se však fregata k němu vrátila a všechno se vysvětlilo. Oba kapitány zachvátil vztek, že piráta nezajali, ale přece jen se jednomyslně shodli, že si za svou odvahu a chladnokrevnost zaslouží svobodu. Zjistili totiž, že přední stěžeň na Dobrodruhu lze lehce opravit a škuner může pokračovat v plavbě. Přišli na pomoc i tesaři z fregaty, a tak za dva dny loď znovu připravili k plavbě. A Eduard Templemore začal Mstitele znovu stíhat.

KAPITOLA XV

Omyl

Mstitel plul pod plnými plachtami na sever. Své pronásledovatele zanechal daleko na moři. Francisco spal té noci v kapitánově kajutě, a když ráno vyšel na palubu, spatřil čistý obzor. Po lodích nikde ani potuchy. Francisco odmítal zúčastnit se jakýmkoli způsobem na řízení lodi. Pokládal se za cestujícího či zajatce na čestné slovo. Stál na palubě sotva několik minut, když si všiml, že na přídi spolu rozmlouvají dva španělští rybáři z Cumanosova statku. Docela na ně zapomněl, a proto ihned odešel na příď, aby si s nimi promluvil. S překvapením ho přivítali na lodi, ale Francisco jim hned pověděl, co se přihodilo. Pak mu vyprávěli své zážitky zase oni a ukázali zmrzačené palce. Piráti jim je sevřeli do šroubů, aby je donutili mluvit. Francisco se v duchu zachvěl, ale ihned je uklidnil slibem, že se v brzku octnou na svobodě a vrátí se opět k svému pánovi.

Francisco se vracel z přídě a tu se střetl s Hawkhurstem. V jeho očích se zablýsklo nepřátelství. Hawkhurst, bledý ztrátou krve, zřejmě hodně trpěl. Jeho nohsledi mu však už donesli zprávu o smíření Franciska s kapitánem, a tak neměl na lůžku ani špetku klidu. Také mu donesli, že se kapitán vyhnul boji s Dobrodruhem. Napadlo ho, že se tu něco děje. Přestože ho mučily příšerné bolesti, rozhodl se všechno sledovat vlastníma očima a zblízka. Kaina i Franciska na smrt nenáviděl a čekal jen na vhodnou příležitost, aby se jim mohl pomstít. Ti však drželi moc pevně ve svých rukou.

Francisco prošel kolem Hawkhursta bez jediného slova.

„Jak vidím, užíváte zase svobody,“ poznamenal Hawkhurst s úšklebkem.

„Vám za to ovšem rozhodně nevděčím,“ odpověděl s důstojným klidem Francisco, „ani za svůj život.“

„To tedy ne! Ale věřím, že já dlužím vám za tu kulku v rameni,“ opáčil kormidelník.

„To ano,“ řekl chladně Francisco.

„Spolehněte se dluh splatím i s úroky!“

„O tom nepochybuji – bude-li to ve vaší moci. Nicméně se vás nebojím.“

Vtom se na palubě objevil kapitán. Hawkhurst se rychle odvrátil a spěchal na příď.

„Ten chlapík kuje nějakou lotrovinu, Francisco,“ prohodil tlumeným hlasem kapitán, „nevím, komu teď mohu důvěřovat, ale na tohohle chlapa je nutno dávat jaksepatří pozor. Podlézá a láká mužstvo na svou stranu, tak jak to konečně dělal vždycky. Jeho klid však ještě nic neznamená. Snad jednou převezme velení na této lodi – ale kdyby se o to pokusil příliš brzy – přisámbůh…“

„Mám zde lidi, kterým lze důvěřovat,“ odvětil Francisco, „pojďme dolů.“

Francisco poslal pro Křováka Pompeye a před kapitánem mu vydal své rozkazy. Jenže té noci k všeobecnému překvapení držel stráž sám Hawkhurst, a přes jeho únavu se zdálo, že se každým dnem ze svého zranění zotavuje.

Několik dní vládl na palubě Mstitele naprostý klid a škuner pokračoval v cestě na sever. Kromě Franciska nikdo na palubě neznal kapitánovy úmysly.

„Ubývá nám vody, pane,“ hlásil jednoho jitra Hawkhurst, „vystačíme až tam, kam máte namířeno?“

„Na kolik dní máme ještě plné dávky?“

„Nejvýš tak na dvanáct.“

„V tom případě snižte dávky na polovinu,“ odpověděl Kain.

„Mužstvo ovšem chce vědět, kam vůbec plujeme, pane.“

„Poslali tě za mnou – s touhle otázkou?“

„To zrovna ne, pane – ale sám bych to rád věděl, opáčil s drzým pohledem Hawkhurst.

„Svolej tedy mužstvo na palubu,“ řekl klidně Kain, „jako příslušník mužstva pod mým velením obdržíš spolu s ostatními informaci, kterou žádáš.“

Piráti se shromáždili na zádi lodi.

„Hoši,“ začal Kain, „první kormidelník mi sdělil, že byste rádi věděli, kam plujeme. Jistě víte, že máme na palubě spoustu raněných a také obrovskou kořist, a proto se hodlám skrýt v této končině – mám namířeno na Caicos. Chce se ještě někdo na něco zeptat?“

„Ano,“ ozval se Hawkhurst, „moc rádi bychom věděli, co hodláte podniknout s tímto mladíkem. Ztratili jsme velkou kořist, třináct zraněných mužů leží na lůžku a devět mrtvých zůstalo na břehu. I já dostal kulku. A to všechno zavinil on. Žádáme spravedlnost!“

„Prosím! Žádáte spravedlnost – dostane se vám jí,“ odpověděl Kain. „Všichni toho chlapce známe velmi dobře. Vychovával jsem ho od dětství. On ovšem nikdy neschvaloval náš způsob života a často mě žádal, abych pirátství zanechal. Nepořídil. Pak mě vyzval k boji podle našeho nejvyššího zákona krev za krev! Zranil mě. Právo k výzvě k boji stálo na jeho straně, a proto jsem se mu nepomstil. Kdybych jen tušil, že má být vysazen na pustém ostrově, aby tam zemřel, nikdy bych to nepřipustil! Dopustil se nějakého zločinu? Ne! Nebo snad tím, že mě v souboji zranil? Někdo odsoudil k smrti nevinného a vy sami jste s tím nesouhlasili. Mluvím pravdu?“

„Ano! Ano!“ zazněla odpověď drtivé většiny pirátů.

„Unikl smrti čirým zázrakem a bohatý muž ho učinil správcem svého majetku. Nakonec jste ho zajali – a teď žádáte spravedlnost. Dostane se vám jí. Soudili jste a vydali ho smrti za jeho opovážlivost. A vydali nespravedlivě. A proto právě spravedlnost káže, abyste mu tentokrát život vrátili. Žádám vás o to, hoši, ne pro jeho právo, ale jako laskavost prokázanou vašemu kapitánovi.“

„Ano, souhlasíme – je to spravedlivé,“ zvolala většina pirátů.

„Děkuji vám, hoši,“ odpověděl kapitán, „a za to, že jste tak moudří, až přijedem na ostrovy Caicos, rozdělíte si mezi sebou celý můj podíl na kořisti.“

V tom okamžiku si kapitán získal přízeň všeho mužstva, dokonce se přidali i ti, kteří dosud stranili Hawkhurstovi. Prvnímu kormidelníkovi šlehaly z očí blesky jako démonovi, náhle zasyčel:

„Ať si vezme peníze ten, kdo se dá koupit,“ spustil jedovatě, „ale já ne. Chci krev za krev. Proto vám dávám výstrahu. Život toho chlapce je mou záležitostí – a já ho dostanu! Zkuste tomu někdo zabránit! Můžete-li!“ zařval Hawkhurst, zdvihl zaťatou pěst a hrozil kapitánovi takřka před očima.

Kainova tvář zrudla. Vztyčil se v plné své síle a statnosti, uchopil sochor ležící na palubě a jedinou ranou srazil Hawkhursta k zemi.

„To máš za svou vzpouru!“ vykřikl Kain a stoupl Hawkhurstovi nohou na krk. „Hoši! Dovolávám se vašeho soudu! Je tento muž hoden zastávat místo prvního kormidelníka? Má dále žít?“

„Ne! Ne!“ volali piráti jeden přes druhého. „Ať zemře!“

Tu se náhle na scéně objevil Francisco. „Přátelé! Svému kapitánovi jste prokázali laskavost. Druhou laskavost prokažte mně! Dejte tomuto muži život! Vzpomeňte si, kolikrát vás vedl do boje, statečný a věrný. Uvědomte si, že je podrážděný – byl postřelen. Velet vám už ovšem nemůže, protože ztratil kapitánovu důvěru. Nechte ho žít a dovolte mu, aby tuto loď opustil.“

„Jestli souhlasíte – budiž,“ vpadl do děje Kain a zíral na mužstvo, „nestojím o jeho život!“

Piráti svolili. Poté Hawkhurst vstal a dal se odvést do kajuty. Druhý kormidelník v tom okamžiku povýšil na prvního a mužstvo mělo rozhodnout, kdo se stane druhým kormidelníkem.

Tři dny pokračoval život na pirátské palubě v naprostém klidu a pořádku. Kain si zatím promyslel své plány a svěřil se s nimi Franciskovi. To, že chtěl dát posádce celý svůj podíl na kořisti, přesvědčilo mladíka o upřímnosti jeho záměrů. A tak mezi nimi vznikl zvláštní pocit srdečnosti, který mezi nimi nikdy neexistoval. Avšak o Franciskově matce a o svém dřívějším pirátském životě už Kain nikdy nemluvil. Francisco nejednou zavedl řeč na tuto otázku, ale pokaždé dostal stejnou odpověď: „Jednou ti všechno povím, Francisco, ale teď ještě ne. Příliš bys mě nenáviděl.“

Mstitel se dostal do nepříjemné blízkosti anglických ostrovů, a proto zamířil k ostrovu Portoriko. K večeru téhož dne uvízl škuner v bezvětří asi tři míle od pevniny a nový první kormidelník navrhl, aby několik mužů zajelo s člunem k vodopádu, který spatřil na ostrově. Zásoby vody už docházely, a tak Kain svolil. Námořníci naložili do člunu prázdné soudky a odpluli.

Čirou náhodou Mstitel zakotvil před venkovským sídlem dona ďAlfareze, guvernéra na tomto ostrově. Klára samozřejmě škuner spatřila a jako obvykle vysunula z okna záclonu – domluvené znamení, že poznala svého milého. Na tu vzdálenost by ani zkušený námořník nerozeznal Dobrodruha od Mstitele. I rozběhla se na břeh a ukryla se v jeskyni, kde očekávala Eduarda Templemora. Pirátský člun přistál přesně na místě jejich dostaveníčka. Sotva první kormidelník vyskočil na břeh, vyběhla mu Klára naproti v domnění, že je to Eduard, a než svůj omyl poznala, držel ji pirát v náručí.

„Svatá panno! Kdo jste?“ vykřikla a snažila se mu vyprostit.

„Ten, kdo má rád hezký děvčata,“ odpověděl pirát a stále ji držel.

„Pusťte mě, darebáku!“ křičela Klára. „Víte, s kým mluvíte?“

„To tedy ne, a taky mě to vůbec nezajímá,“ odvětil pirát.

„Ono vás to začne moc brzy zajímat, až poznáte, že jsem guvernérova dcera,“ vykřikla Klára a snažila se mu vytrhnout z objetí.

„U čerta! O to víc teď o vás stojím. Za guvernérovu dceru musíme dostat jaksepatří pěkné výkupné. Hoši, pojďte mi pomoct, ta holka má sílu jako lev. Naházejte soudky zpátky do člunu a rychle na loď. Tahle kořist stojí za to.“

Klára se dala do křiku. Nacpali jí do pusy kapesník, položili do člunu a ihned zamířili ke škuneru.

Piráti na palubě zajásali, neboť věděli, že je čeká tučná odměna. Kain proti tomu nemohl nic namítat, protože by tím dal najevo, že podezření, které jim naočkoval Hawkhurst, je oprávněné. Kain se snažil za každou cenu tuto domněnku potlačit. Nařídil, aby dívku odvedli do kajuty, dal vytáhnout člun a pak rychle zvedl plachty a plul dál.

Francisco zatím utěšoval nešťastnou Kláru. Ujišťoval ji, že jí nikdo neublíží, a sliboval svou i kapitánovu ochranu.

Dívčin pláč však nebyl k utišení, a teprve Když přišel kapitán a potvrdil Franciskova slova, přestala plakat, neboť setkat se na pirátské lodi, kde lze očekávat jen brutální násilí, s dobrými a slušnými lidmi, je nečekaně příjemné překvapení a Klára si oddechla.

Druhého dne se už Klára uklidnila úplně a svěřila se Franciskovi, proč šla na břeh. Zmínila se o tom, že lodi jsou si podobné, a tak jí Kain s Franciskem slíbili, že výkupné za ni zaplatí sami a nebudou čekat, až o ní otec uslyší. Francisco se snažil Kláru nějak zabavit, a tak hodně hovořil o Eduardu Templemorovi, o němž dívka dokázala mluvit celý den. Už první den se Francisco dověděl o jejich lásce i nejmenší podrobnosti.

Jenže Mstitel se nedostal do svého úkrytu, jak očekával. Severně od Portorika se na něj vrhla anglická fregata, a tak nezbývalo než znovu prchat. Plavba proti větru je pro škuner nejhorší. Hon trval tři dny, než se opět zvedl jižní vítr. To však už minuli Bahamské souostroví.

Piráti teď už citelně postrádali vodu, protože kapitán musel snížit denní dávky na minimum. Fregatu sice měli stále na očích, ale nechali ji daleko za svou zádí, načež vítr slábl, až se utišil docela. Klid trval celé dva dny. Druhý den večer spustila fregata na vodu čluny, aby napadly škuner vzdálený asi pět mil. Tu se zvedl opět severní vítr a škuner nepřátelské lodi unikl. Dalšího dne se už Kain odvážil připlout k malému ostrůvku pro vodu. Po dlouhém hledání piráti konečně našli pramen a tam naplnili prázdné soudky. Pak Kain zamířil k souostroví Caicos. Škuner však jako z udělání pronásledovaly nepříznivé větry a mořské proudy, takže teprve tři týdny po odjezdu z Portorika spatřili pobřeží hledaného ostrova.

Než vraťme se teď za Eduardem na palubu Dobrodruha, kterého jsme opustili u břehů Jižní Ameriky na výpravě za Mstitelem, jenž mu tak záhadně proklouzl mezi prsty.

Eduard prohledat celé pobřeží, pak obeplul ostrov Trinidad, načež se vydal k Závětrným ostrovům. Zastavoval každou loď, kterou potkal, vyptával se, ale od nikoho se nedověděl jedinou zprávu. Konečně se zase objevil u Portorika.

Na Kláru teď měl málo času, ale jelikož ostrov stál na cestě, neodolal a zakotvil. Zíral do tmavého okna, ale žádné znamení, že ho jeho láska poznala, se neobjevovalo. Čekal až do soumraku a pak vyplul na moře, zklamaný a zdrcený, neboť se obával, že guvernér všechno objevil Jenže Eduard se tu objevil právě dva dny po násilném únosu krásné Kláry. Proto se vydal znovu za piráty, bezúspěšně prohledával zátoky i úkryty na ostrove St. Domingo, a když došla zásoba potravin a vody, vrátil se v pokleslé náladě do Port Royalu.

Klářino zmizení pochopitelně vzrušilo celé Portoriko a hlavně guvernérovu rodinu. Když pak Klářin otec s mnichem a s její společnicí uhodili na Klářinu komornou, prozradila o lásce své velitelky všechno. Když se zakrátko nato objevil u břehu Dobrodruh, všichni se utvrdili v přesvědčení, že Kláru unesl anglický důstojník, a proto don ďAlfarez vyslal ihned do Jamajky rychlou loď s poslem, jenž vezl list plný rozhořčení, a žádal vydání své dcery.

Loď připlula do Port Royalu několik dní před Dobrodruhem. Admirál strnul úžasem. Ihned sedl a napsal velmi zdvořilou odpověď, v níž donu d’Alfarezovi sliboval, že celou věc přísně prošetří, jen co se škuner vrátí do přístavu. Zvláštní lodí pak pošle zprávu o výsledku vyšetřování.

„To je nadělení,“ řekl admirál svému sekretáři, „ten mladý blázen! Já ho pošlu za pirátem a on si pluje za guvernérovou dcerou. Čert aby tě vzal! Tohle si spolu vyrovnáme, pane Templemore!“

„Tomu se mi nechce věřit, pane,“ odpověděl sekretář, „i když to vypadá podezřele. Ovšem po tak krátké známosti…“

„Kdo to může vědět, pane Hadleyi? Pošlete pro jeho hlášení a prohlédneme si je. Možná že tu známost udržoval už delší dobu.“

Prostudovali všechna hlášení z Dobrodruha a ve všech se opakovala osudná slova: Portoriko. A to i při delších plavbách, a dokonce i při plavbách se zvláštními depešemi.

„To je jasné,“ pravil admirál. „Zatracený větroplach! Dělá to tak pitomě, že do toho zaplete i mne! To, že miluje hezké děvče není mou věcí, ale v každém případě ho potrestám pro neplnění rozkazů. U čerta! Postavím ho před válečný soud!“

Sekretář neříkal nic, jen pokyvoval hlavou, protože dobře věděl, že to admirál neudělá.

„Za úsvitu zakotvil v přístavu Dobrodruh, pane,“ hlásil sekretář, sotva admirál zasedl ke snídani.

„A kde je pan Templemore?“

„Venku na verandě. Už mu řekli, co se mu klade za vinu a on se zapřísahal, že to není pravda. A já mu docela, věřím, neboť jsem na vlastní oči viděl, že ho ta zpráva uvedla v šílenství.“

„Počkejte okamžik. Prohlédl jste jeho hlášení?“

„Ano, pane. Podle hlášení zakotvil před Portorikem devatenáctého. Ale španělský guvernér ve svém dopise psal, že tam zastavil sedmnáctého a pak znovu devatenáctého. Zmínil jsem se o tom před panem Templemorem a on na své čestné slovo prohlásil, že se tam zastavil pouze devatenáctého, jak uvedl ve svém hlášení.“

„Nuže pozvěte ho. Ať nám to poví sám.“

Eduard vešel velmi rozrušen.

„Vážený pane Templemore, jak se zdá, pácháte pěkné lotroviny. Co to má všechno znamenat, pane? A kde vůbec ta dívka je, pane. Guvernérova dcera!“

„Kde se teď nachází, to vám nepovím, protože to nevím. Ale jsem přesvědčen, že ji unesli piráti.“

„Piráti? Ubohá dívka – to ji lituji. A vás taky, Eduarde. Pojďte, posaďte se a všechno, co se vám přihodilo, mi vyprávějte od začátku až do konce.“

Eduard znal admirálův charakter beze zbytku, a tak mu pověděl všechno, co se odehrálo mezi ním a Klárou. Pak líčil, jak mu unikl Mstitel pod rukama, jak oklamal fregatu, i o tom, jak se s Klárou smluvili, že se budou scházet na pobřeží. Proto se domnívá, že jej pirátský škuner – tolik podobný Dobrodruhovi – předešel, dostal se k Portoriku dřív a zlatý poklad jeho tužeb unesl.

Admirál mohl Eduarda přísně potrestat, ale celý příběh ho tak dojal, že mu jeho výjezdy k Portoriku vůbec ani nevytkl. Když dosnídali, dal admirál rozkaz, aby se jedna korveta připravila k plavbě a na Dobrodruha aby doplnili všechny zásoby.

„Tak, Eduarde. Teď se vydáte se svým škunerem a korvetou Comus za ničemným pirátem a doufám, že mi co nejdříve podáte příznivé zprávy, stejně tak jako o guvernérově dceři. Pospěšte si však. Piráti se jistě pokusí vymámit napřed velké výkupné, než jí nějak ublíží.“

Dobrodruh a Comus vyrazily ještě téhož večera na nebezpečnou výpravu. Objely Portoriko, odevzdaly guvernérovi admirálův dopis a pak namířily k severu. Druhého dne zakotvily obě lodi u ostrova Caicos, právě v okamžiku, když Mstitel objel skalnaté útesy a mířil do úzkého vjezdu.

„Tamhle je!“ vykřikl radostně Eduard. „U všech čertů, je to on!“ a ihned podal hlášení na Comuse. Pochopili.

KAPITOLA XVI

Souostroví Caicos

Malá skupina ostrovů zvaná Caicos nebo také Cayques leží asi dva stupně na sever od ostrova St. Domingo, nejsevernějšího cípu ostrovního řetězu táhnoucího se k Bahamám. Většina těchto ostrovů je neobydlena, ale kdysi bývaly útočištěm pirátských lodí. Úskalí a mělčiny, které je ze všech stran obklopují, skýtaly ochranu před velkými pronásledovateli. A navíc průchody mezi jednotlivými úskalími znali pouze piráti, a proto tam nacházeli bezpečí. Největší ostrov z této skupiny – Caicos – má tvar podkovy otevřené k jihu a v jeho nitru se nachází bezpečná a ze všech stran chráněná zátoka. Než se však loď do ní dostane, musí proplout asi čtyřicet mil mezi děsivými útesy, do nichž by se žádná normální loď nepokusila vplout. Hawkhurst tuto cestu znal dokonale, co se liž tudy navodil lodí? Kain je tak dobře neznal, a proto proplouval s největší opatrností, neboť povolat do služby Hawkhursta bylo nemyslitelné. Ostrov oplýval mnohými jeskyněmi, jež se dobře hodily jako skrýš pro kořist.

V poslední kapitole jsme řekli, že právě když Mstitel vjížděl mezi skalisky do zátoky, vynořily se za skalním útesem Comus a Dobrodruh a oba kapitáni ho spatřili. Popišme si však napřed postavení lodí. Mstitel vjížděl jižním průchodem a pod jižním větrem a asi čtyři míle opatrně zkoumal cestu.

Dobrodruh a Comus pátraly kolem Turkova ostrova na východ od Caicos a pak namířily na sever. Mohly tudíž Mstitele překvapit, než by se dostal na kotviště, kdyby se jim nepostavilo do cesty úskalí, které jim v tom zabránilo. A tak se anglické lodi obrátily na jih, aby se dostaly k vjezdu do zátoky, a tam našel Dobrodruh dostatečnou hloubku, aby mohl Mstitele pronásledovat. Začal jižní vítr, Dobrodruh i Comus napjaly plachty a křižovaly před úskalím.

Na palubě Mstitele všichni zřetelně nepřítele poznali a věděli, že Kain je v nepříjemné situaci. Ani na chvíli nepochyboval, že na něho podniknou útok. Jindy by mu touha zničit protivníky způsobila neskonalou radost. Jenže tentokrát uvažoval zcela jinak: obětoval by všechno, jen kdyby unikl srážce a mohl se klidně ztratit od svých bývalých společníků bez dalšího krveprolití. Francisco byl z tohoto setkání také nešťastný. Dokud však stáli na palubě, nepromluvil s kapitánem ani slovo.

K deváté hodině se šťastně dostali až do poloviny průjezdu. Kain dal rozkaz spustit malou kotvu a poslal mužstvo dolů k snídani. Francisco odešel do kajuty a všechno Kláře vyprávěl. Tu vstoupil Kain. Vrhl se do lenošky a chmurně se zadumal.

„Co hodláte udělat?“ zeptal se Francisco.

„Nevím. Sám nerozhodnu, Francisco,“ řekl tiše Kain. „Kdybych měl jednat podle svého, nechal bych škuner stát tady, protože mohou zaútočit pouze v člunech. A v tom případě bych se nebál. Proplujeme-li až do zátoky, uvolníme cestu druhému a tím neubráníme vjezd. V hluboké vodě zátoky nás hladce napadnou a dostanou nás na lopatky, protože je jich mnohem víc než nás. Svolám mužstvo. Ať hoši rozhodnou sami. Bůh ví, že kdy bych mohl rozhodovat podle svého – vůbec bych nebojoval.“

„A jiného úniku není?“ pokračoval Francisco.

„Ano – je. Opustit škuner a v noci pak na člunech projet průlivem mezi tímto a tím severnějším ostrovem. To se však neodvážím navrhnout. Chlapi by stejně nesouhlasili. A pak – pochybuji, že by nám nepřítel dopřál času. Už dnes ráno, ještě než jsme spatřili ty lidi, jsem věděl, že se můj osud rozhodne, než zapadne slunce.“

„Co tím chcete říct?“

„Tohle, Francisco,“ odpověděl kapitán. „Tvá matka se mi zjevila ve snu vždycky, když se mělo něco přihodit. A dnes v noci se mi zjevila zase. Na její tváři se zračil smutek a lítost, a když mi kynula rukou, jako by mě volala a naznačovala, abych ji následoval. Bohudík se na mne už nedívala tak jako dřív. Po celá léta.“

Francisco neodpovídal a Kain se opět hluboce zadumal.

Po chvíli kapitán vstal, vytáhl z jedné zásuvky malý balíček a vložil ho do Franciskovy ruky.

„Schovej si to,“ řekl kapitán pirátů, „kdyby se mi něco přihodilo, dovíš se tam, kdo byla tvá matka. Najdeš tam také údaje o miste, kam jsem ukryl svůj poklad. Všechno je tvoje, Francisco. Nezískal jsem to poctivě, vím, ale ty na tom vinu nemáš. A komu jinému bych poklad odevzdal? Teď mi neodpovídej a neříkej nic. Snad najdeš dobré přátele, až já tu už nebudu, kteří se mnou budou souhlasit. Ještě jednou ti říkám – opatruj ten balíček jako oko v hlavě!“

„Nevidím důvod, proč by mi měl nějak prospět,“ odpověděl Francisco. „i když nakrásně zůstanu naživu, stejně mě budou považovat za piráta.“

„Ne! Dokážeš jim opak.“

„Silně o tom pochybuji. Staň se však vůle boží.“

„Ano, staň se vůle boží!“ opáčil Kain zasmušile. „Před měsícem bych se to neodvážil říct.“ A kapitán vyšel na palubu následován Franciskem.

Svolal posádku Mstitele na záď a otázal se pirátů, co navrhují podniknout. Rozhodli se zvednout kotvu a veplout do zátoky, kde se podle jejich úsudku mohli škuneru bránit úspěšněji než zde. Pirátský škuner tedy zvedl kotvu a pokračoval v nebezpečné cestě. Zavanul silný vítr, který čeřil a kalil vodu, takže piráti nerozeznávali nebezpečná skaliska pod vodou. Korveta a Dobrodruh stále křižovaly před vjezdem.

K poledni už vítr hladinu doslova rozbouřil a mohutné vlny se tříštily o skály. Mstitel stáhl další plachty, ale jeho nesnáze vzrostly.

Napjali tedy bouřkovou kosatku a ostatní plachty stáhli, ale loď se hnala jako vítr. Kain stál na zádi a dával kormidelníkovi pokyny. Najednou narazili na skalisko, avšak hned se octli zase na hladině. Na zádi stáhli i ráhna a dělali všechno možné, aby prudký let lodi zastavili či zmírnili.

Chyběl citelně lodivod.

„Proč nevede loď Hawkhurst, který tak dobře tenhle zatracený průplav zná?“ řekl lodní správce těm, co stáli kolem něho.

„Ovšem! Zavolejte ho!“ ozvalo se několik hlasů a někteří z mužů se pro něho rozběhli do kajuty.

Za chvíli se s ním objevili na palubě a vedli ho na příď. Nikterak se nevzpíral, zvlášť když ho někteří z posádky vyzvali, aby loď vedl.

„A co když to neudělám?“ odpověděl Hawkhurst klidně.

„Pak neprojedete ani vy, to je vše,“ opáčil lodní správce, „nemám pravdu, hoši?“ pokračoval ve své řeči k posádce.

„Ano, buď loď bezpečně dostanete do zátoky, nebo – vás hodíme přes palubu,“ ozvalo se několik mužů.

„Nemyslel jsem to vážně, hoši,“ odpověděl Hawkhurst, „vždyť mě všichni znáte jako dobrého a poctivého chlapa, a proto vás ani v této šlamastyce neopustím. Když vás nedovede zachránit váš kapitán, musím to udělat sám. Ale copak to?“ zvolal náhle a rozhlížel se kolem sebe. „Co tohle znamená? Loď se dostala z průlivu. Nevím, jak jí –znovu do něho dostanu.“

„Ne! Nevybočili jsme – a ty to moc dobře víš,“ řekl Kain.

„Váš kapitán to ví líp, tak ať s lodí propluje sám,“ opáčil Hawkhurst.

Posádka však sdílela jiný názor a naléhala, aby se velení ujal Hawkhurst. Ten jediný znal průplav dokonale. Kain se uchýlil na záď a Hawkhurst se postavil na přídi.

„Udělám, co je v mé moci, hoši,“ prohlásil Hawkhurst, „ale pamatujte si – jestliže při hledání průjezdu narazíme, neobviňujte z toho mne! Trochu vpravo – tak a teď kupředu – vidíte? Tamhle je pravý průplav, hoši!“ křičel a ukazoval na pás tiché mořské hladiny za bouřlivými vlnami. „Teď trochu doleva – ano – vpřed!“

Jenže Hawkhurst dobře věděl, že při první příležitosti jej kapitán vysadí na břeh, a proto se rozhodl škuner zničit, i kdyby ho to mělo stát život. Teď ho právě řídil přímo na skalnaté útesy. Po chvíli lodí otřásly dva prudké nárazy. Když narazila potřetí, obrátila se bokem po větru a naklonila se. Korálové skalisko prorazilo její celkem slabý trup a hned se do útrob Mstitele začala řinout voda.

Posádka strnula – krve by se v člověku nedořezal. Nastalo mrtvolné ticho.

„Kamarádi,“ řekl klidně Hawkhurst, „dělal jsem, co se dalo. Můžete mě hodit přes palubu, když je vám libo. Ovšem, má vina to nebyla, ale – jeho,“ a ukázal na kapitána.

„Kdo to zavinil, na tom teď nezáleží, Hawkhurste,“ odvětil kapitán, „to si vyřídíme později. Zatím nás čeká velká práce. Čluny, hoši! Rychle! A každý si vezměte zbraně a střelivo. Zachovejte klid. Škuner pevně sedí, nepotopíme se. Postupně všechno zachráníme.“

Piráti jeho rozkaz ihned uposlechli a vzápětí spustili tři záchranné čluny. Do prvního uložili raněné a Kláru ďAlfarez, jíž pomáhal Francisco. Mužstvo si zatím opatřilo zbraně a odrazili. Francisco se rozhodl pečovat o Kláru a chránit ji.

Posádky obou válečných lodí se zájmem pozorovaly tvrdý osud pirátského Mstitele, jeho ztroskotání a přípravy k vylodění. Ihned zakotvily a spustily na vodu vlastní čluny. Námořníci doufali, že se jim podaří zadržet piráty na moři a nepustit je na břeh. Tam by se totiž mohli připravit k boji. I piráti však zpozorovali nebezpečí, a proto veslovali ze všech sil. Po chvíli odrazil od lodi druhý člun, do něhož v poslední chvíli skočil i Hawkhurst. Kain zůstal na palubě a šel se podívat dolů, zda tam nezůstal některý z raněných. Potom opustil škuner a v posledním člunu zamířil k břehu. Člun s Hawkhurstem se nacházel asi čtvrt míle před ním.

V okamžiku, když Kain opouštěl škuner, mohl těžko odhadnout, zda se anglickým člunům podaří zamezit přístup na břeh. Na obou stranách nezahálel ani jeden sval. A když první člun s Klárou a Franciskem dorazil konečně na pevninu, nacházel se vojenský člun necelé půl míle od nich. Mělčina, znesnadňující plavbu, prospěla více pirátům. Poté dosáhl břehu i Hawkhurst se svým člunem a vtom člun z Comusu vypálil ze svého osmiliberního děla. Nový výstřel z dalšího člunu zasáhl Kainův člun a ten se ve chvíli potopil.

„Jde ke dnu!“ vykřikl Francisco, který právě vedl

Kláru do jeskyně. „Potopili jeho člun, ale on plave a bude na břehu dřív než anglické čluny!“

Kain plaval k malé jeskyni, která se nacházela nejblíž, ale od Klářiny jeskyně ji odděloval skalnatý hřeben. Francisco se strachoval o jeho život, a proto rychle vylezl na skalisko a pozoroval Kaina, jak plave. Když se přiblížil na několik metrů od břehu, zazněl výstřel z muškety. Kapitánovo tělo se křečovitě vzepřelo nad hladinu, zapotácelo se a potopilo. Čiře modrá voda zrudla a Kain se už neukázal.

Francisco kousek poodběhl a tu spatřil Hawkhursta stojícího opodál pod ním. Právě znovu nabíjel mušketu.

„Darebáku!“ zařval Francisco, „za tohle se budeš odpovídat!“

Hawkhurst nabil mušketu a zavřel pánvičku.

„Ale ne tobě,“ opáčil Hawkhurst a namířil na Franciska.

Kulka zasáhla Franciska do prsou. Zapotácel se, klopýtl a po písčině se sklouzl dolů, rovnou ke Klářiným nohám.

„Pane Bože! Vy jste zraněn! Kdo mě teď ochrání?“

„To nevím,“ odpověděl Francisco a za chvíli dodal, „žádnou bolest necítím. Už je mi lépe.“ Francisco si sáhl na srdce.

Klára mu rozepnula vestu a zjistila, že právě balíček, který Francisco dostal od Kaina, mu zachránil život, neboť zachytil kulku, i když se mu na prsou objevila modřina. Francisco po ráně omdlel a hlava mu klesla Kláře na prsa.

Vraťme se však za Eduardem Templemorem na Dobrodruha. Viděl a pozoroval všechno. Srdce se mu sevřelo úzkostí, když na potápějící se lodi spatřil bílé ženské šaty. Viděl ji, jak sestupuje do člunu a vztahuje ruce k těm, co jí pomáhali. Je to vůbec Klára? Nebrání se, neodporuje. Déle se už nerozmýšlel. Odhodil dalekohled, uchopil meč a skočil do velitelského člunu, v němž už čekalo jeho mužstvo na povel k odplutí. To, co Eduard prožíval cestou na břeh, se nedá popsat. Svírala ho úzkost a hlavou mu vířil celý kolotoč myšlenek. S bledou tváří a chvějícími se rty sevřel meč a toužil po pomstě. Když se přiblížili k malé zátoce, věděl už bezpečně, že tam stojí jeho milovaná Klára. Užuž chtěl zavolat její jméno, ale vtom se ozvaly dva výstřely z Hawkhurstovy muškety. Sledoval Franciskův pád se skály, ovšem to, co se před jeho očima odehrálo v následujících vteřinách, mu vzalo dech. Klára – jeho Klára – běží k mladíkovi a pokládá si jeho hlavu do klína a tiskne ji k ňadrům.

Ovládl ho pocit, že to všechno je krutý sen. Jenže vzápětí si uvědomil, že je to skutečnost. Ano, drží v náručí hezkého mladého muže – a k tomu dokonce piráta –, dokonce mu vkládá ruku za vestu. Eduard to už déle nevydržel. Žárlivost ho přivedla až k šílenství, proto hromovým hlasem zařval:;

„Kupředu, hoši! Kupředu!“

Klára nic nevěděla a netušila. Právě brala do ruky balíček listin, když se za balvany dělícími obě písčiny vynořil Hawkhurst. Francisco se zatím vzpamatoval, spatřil Hawkhursta, vyskočil a sáhl po mušketě. Hawkhurst však byl rychlejší, vrhl se na Franciska a začal urputný souboj, v němž mladíka čekala jistá smrt. Hawkhurst si přitiskl protivníka kolenem k zemi a začal ho škrtit. Klára křičela jako pominutá a snažila se piráta od Franciska odtrhnout. Francisco už modral ve tváři a dívka volala o slitování, ve své šílenosti nabývala na síle, když tu se na písčinu vyhoupl člun a Eduard jediným skokem jako rozzuřený tygr se vrhl na Hawkhursta. Povalil ho na záda a sekl ho šavlí přes prsty. Pirát Franciska ihned pustil a začal se sám bránit.

„Chopte se ho, hoši!“ zvolal Eduard a ukázal levou rukou na Hawkhursta. Pak švihl mečem směrem k Franciskovi a dodal: „Tohle je moje kořist!“ Jeho úmysly, ať už byly jakékoli, překazila Klára, která ho ihned poznala a vykřikla:

„Eduarde! Drahý Eduarde!“ pak se mu vrhla do náručí a omdlela.

Námořníci už Hawkhursta zajali a teď s údivem sledovali tento výjev. Eduard netrpělivě čekal, až se Klára opět vzpamatuje. Toužil, aby ho sama ujistila o své lásce a věrnosti, aby mu řekla, že se mýlí, nicméně neustále vrhal zlověstné pohledy směrem k Franciskovi, který už nabýval zase vědomí. Námořníci Hawkhursta spoutali a donutili ho, aby si sedl.

„Můj Eduarde!“ vydechla Klára, když se opět vzpamatovala, a přitiskla se vášnivě k svému milému. „Tys mě vysvobodil, můj nejdražší!“

Eduard cítil vřelá slova lásky, přece jen však v něm hlodal osten žárlivosti. „Kdo je to, Kláro?“ zeptal se přísně.

„To je Francisco. Pirát to není, ale můj ochránce.“

„Chá, chá!“ rozchechtal se Hawkhurst. „Vždyť je to kapitánův syn! Pirátův syn! Ženy by přísahaly na všechno, jen aby zachránili svého milovaného!“

„Když je to kapitánův syn, proč jste se tedy na něho vrhl?“

„Protože jsem před chvílí sprovodil ze světa jeho darebáckého otce.“

„Eduarde,“ řekla Klára slavnostně, „teď není čas na vysvětlování. To, co jsem řekla, je pravda. Tomu darebákovi nevěř!“

„Věřte mu však,“ ozval se Francisco už zase při plných smyslech, „když říká, že zastřelil kapitána. To je pravda. Ale toužíte-li mít klidnou mysl, nevěřte ani slova o tomu co říká o citech této mladé dámy.“

„Nevím, čemu mám vlastně věřit,“ drmolil zmateny Eduard, „ale pravdu má tato dáma – teď není čas na vysvětlování. S vaším dovolením, slečno,“ obrátil se ke Kláře, „můj lodní správce vás bezpečně dopraví na palubu škuneru nebo na druhou loď, jak si budete přát. Povinnost mi nedovoluje, abych vás mohl doprovodit.“

Klára vrhla na Eduarda vyčítavý, ale přesto tak zamilovaný pohled, a pak odešla. Mužstvo z Dobrodruha se zdrželo, neboť muselo napřed předat Hawkhursta a Franciska jiným mužům, a potom teprve veslovalo s Klárou ke škuneru. Eduard svým lidem nařídil, aby Hawkhursta a Franciska pečlivě zavřeli a hlídali. Pak se s ostatními vydal pronásledovat piráty.

Zatímco se tohle všechno odehrávalo, přistáli už všechny vojenské čluny a posádka Mstitele, zbavena svých vůdců, se rozptýlila na všechny strany. Za dvě hodiny pochytali zbylé piráty a zajali. Jelikož jich bylo hodně, nařídil Eduard, aby je uvěznili v podpalubí Comuse. Bylo jich šedesát; ranění už z boje se Španěly se vzdali dobrovolně. Patnáct pirátů bylo při pronásledování a v soubojích zabito. Přestože piráti tvrdili, že je námořníci pochytali takřka všechny, přece jen se Eduard domníval, že se někteří skryli v jeskyních.

Kapitán Comuse měl rozkaz vrátit se co nejdřív, a proto vyplul se zajatci rovnou do Port Royalu. Dobrodruh měl za úkol zajmout ještě i ostatní piráty, a navíc zachránit cenný poklad ze Mstitele. Potom škuner potopit.

Za půl hodiny zvedl Comus kotvy a zanechal Dobrodruha na korálovém ostrově, aby vykonal svou povinnost Klára zůstala na lodi s Eduardem, aby rozptýlila podezřeni n žárlivost, jež se usadila v srdci jejího milence.

KAPITOLA XVII

Soud

Za týden doplul Comus do Port Royalu a kapitán se ihned odebral na velitelství k admirálovi ohlásit úspěšný výsledek celé výpravy.

„Bohudík,“ řekl admirál, „konečně jsme ty darebáky chytili! Neuškodí, když jich pár pověsíme. A kapitán, říkáte, se utopil?“

„Podle hlášení, které jsem dostal – ano,“ odpověděl kapitán Manly. „Plavil se v posledním člunu, jenž opustil škuner, a když naši člun potopili, začal plavat. Pak ho zasáhla rána z muškety a on šel pod vodu. Utopil se.“

„To je mi líto – smrt pro něho byla příliš lacinou odplatou. Ostatní však musíme exemplárně potrestat. Postavíme je před admirálský soud, tomu přísluší rozhodovat o zločinech spáchaných na širém moři. Pošlete je na břeh.“

„Ano, pane. Ale domnívám se, že na ostrově ještě nějací piráti zůstali. Dobrodruh po nich pátrá.“

„Abych nezapomněl – našel Templemore tu svou dámu?“ dodal admirál.

„Ano, pane. A domnívám se, že je všechno v nejlepším pořádku, i když nezbyl čas, abychom o tom hovořili.“

„Báječné!“ zajásal admirál. „To rád slyším. Dobrá. A teď, Manly, pošlete piráty na břeh, a předáme je příslušným úřadům. Najde-li Templemore ještě další, pověsíme je dodatečně.“

Asi za tři týdny po této rozmluvě hlásil sekretář admirálovi, že na moři zakotvil Dobrodruh a musí čekat, až se moře uklidní. Snad až do večera.

„To je ovšem škoda,“ odvětil admirál, „protože soud s piráty se koná dnes dopoledne. A Templemore má možná ještě nějaké na palubě.“

„Máte sice pravdu, pane, jenže soud asi sotva skončí. Znáte to –soudce se dostaví až tak v jednu hodinu.“

„Stejně na tom příliš nezáleží, protože těch darebáků je tolik, že je budou muset věšet po částech. V každém případě však Templemorovi signalizujte: Soud s piráty právě začal. Když bude chtít, může přijet na břeh ve svém člunu.“

V poledne pak odváděli piráty – mezi nimi i Franciska – silné stráže k soudu. Soudní sál se naplnil k prasknutí, neboť proces vzbudil všeobecný zájem.

Korunními svědky se stali dva z nejmladších obžalovaných. Pracovali na palubě Mstitele jen několik měsíců, alt jejich svědectví o povraždění tří lodí v Západní Indii a o útoku na dům Cumanose stačila k odsouzení ostatních.

Mnoho času zabraly soudní formality, hlavně zjišťování pravých jmen jednotlivých pirátů a zápis podrobného svědectví zmíněných dvou mužů. Až v pozdních hodinách přečetli pirátům obžalobu a soud položil otázku, zda mohou uvést něco na svou obhajobu. Soudce tuto otázku opakoval ještě jednou. První se měl hájit Hawkhurst. Sám nemohl doufat, že by se zachránil, a proto se aspoň snažil znemožnit Franciskovi obhajobu.

Hawkhurst prohlásil, že na palubě prožil nějaký čas, ale že ho přitáhli násilím a musel sloužit proti své vůli, což jistě může dokázat kapitánův syn (a tu ukázal na Franciska), který ho znal od samého začátku jeho zločinecké kariéry. Může také dokázat, že kapitánovi vždycky a ve všem odporoval, jenže ten se s ním nechtěl rozloučit, protože byl jediným mužem na palubě, který dokázal škuner odborně řídit a vést. Dále také může dokázat, že on – Hawkhurst –– se chtěl proti kapitánovi vzbouřit a zmocnit se lodi, k čemuž sám vybízel i celou posádku. Kapitánův syn a všichni obžalovaní jistě dosvědčí, že ho Kain uvrhl do vězení pro pokus o vzpouru, když škuner vjížděl do zátoky na souostroví Caicos. A že ho propustil jen proto, že znal tamější vody a nebezpečný průliv. Jistě dosvědčí, že ho chtěl dát hodit přes palubu, jestliže neuposlechne. Žádal také, aby mu obžalovaní dosvědčili, že s nasazením vlastního života najel s lodí úmyslně na úskalí. Uvědomoval si, že by ho za to Kain zabil, a tak mu nezbývalo než kapitána zastřelit, když plaval ku břehu, jak může dokázat kapitánův syn. Kain mu tím totiž vyhrožoval, už se na něho vrhl, ale posádka je od sebe odtrhla. Pochopitelně vůbec neočekával, že by Francisco vypovídal pravdu, aby ho zachránil, protože patřil k jeho úhlavním nepřátelům, a proto také při přepadení statku na řece sv. Magdalény – a to bylo už dlouho připravováno, protože Franciska poslal na břeh pod záminkou, že je trosečníkem, ale ten se měl ve skutečnosti přesvědčit, jak velká kořist je čeká a měl pak pirátům při útoku pomáhat, využil příležitosti a zranil ho těžce na rameni, na což se všichni piráti moc dobře pamatují, a Francisco se to jistě neodváží zapřít. Vyjádřil přesvědčení, že soud dá Franciska mučit, aby z něho vymáčkl pravdu. Ale ať zatím mluví sám.

Hawkhurst dokončil svou řeč před soudním tribunálem a nastalo hrobové ticho. Den se už chýlil ke konci a kouty rozlehlé soudní síně zahalovaly temné stíny, jen na kruté tváře obžalovaných dopadaly paprsky zapadajícího slunce.

Hawkhurst mluvil plynně a energicky a z jeho drsného a hlubokého hlasu by člověk málem získal dojem, že tu stojí naprosto poctivý chlap. Dokonce i kletby, jimiž svou řeč okrašloval, ale kterých si nikdo nevšímal, působily spíš jako upřímnost než rouhačství a zdůrazňovaly jeho obhajobu.

V hlubokém tichu a houstnoucím večerním šeru přítomní poprvé pocítili příšernou významnost dramatu, které se před nimi rozvíjelo. Životy všech obžalovaných se chvěly nad propastí smrti, do níž je může poslat jediné slovo – vinen. Napjaté, nervy drásající ticho naráz přeťal ženský vzlykot. V temném šeru však nikdo tuto osobu nemohl dobře rozeznat. Bylo to neočekávané, neboť která z žen by mohla lkát nad osudem takových zlosynů?, Zasáhl však srdce posluchačů a jako by zasel símě soucitného a lidského vztahu mezi všechny, kteří zatím cítili k obviňovaným jen opovržení.

Soudce, advokát i porota si uvědomili, že nenadálý vzlykot hluboce zasáhl do celého jednání. Zmírnil i špatný dojem z Hawkhurstova vystoupení proti mladému Franciskovi. Oči všech se najednou obrátily k jinochovi dvakrát obžalovanému: veřejným žalobcem a navíc kumpánem ve zločinech. Sympatie se přiklonily na jeho stranu. Chápali, že jeho osobní vlastností mohou vzbudit ženinu lásku právě svou hrdostí a jeho provinění naopak neutěšitelný žal. Trs zlatých paprsků pronikl v té chvíli oknem a ozářil jeho postavu, zatímco ostatní vězni tonuli v těžkém šeru. Na první pohled každý pochopil, že jeho společníci snad vynikají také odvahou, ale patří jen mezi obyčejné a nízké zločince, tedy mezi muže, kterým dodával odvahy pouze železný zvyk, fyzická síla a vliv okolí. Pouzí řezníci lidského masa, kteří v klidu – když se jejich povolání obrátilo proti jejich vlastním životům – a s lhostejností hledí vstříc oprátce. Tu už o statečnosti nelze mluvit vůbec. I Hawkhurst, odlišující se od ostatních jen fyzickou silou, drzostí a vzdorem, tu stál jako prachsprostý darebák. Nikdo z nich totiž – až na Franciska – nedbal na svůj zevnějšek. Piráti tu stáli zarostlí, s podmračenými tvářemi a roztrhaní, v čemž se jevila jejich krvelačnost a vražedné sklony.

Francisco působil nejenom jako výjimka, nýbrž vytvářel dokonalý kontrast. Jeho půvabnou osobnost zvyšoval ještě elegantní, byť ne příliš bohatý šat.

Přerývaný vzlykot neustával a jako by Franciskovi naznačoval, že v probíhající tragédii má sehrát důležitou úlohu. V měsíčně bledé tváři se zračil klid a zároveň posmutnělá hrdost. Své jasné oči neupíral k soudní porotě, visely kdesi v temně zarudlé dálce zapadajícího slunce.

Konečně zazněl Franciskův hlas. Proťal přerývané ticho hlubokým, jako večerní zvon melodickým tónem. Celý sál, obhájce, soudní dvůr, všechno upoutalo své zraky k mladému vězni a soudce zdvihl ukazovák, jako by si chtěl vyžádat naprosté ticho.

„Slavný soude, slovutná poroto,“ začal Francisco. „V okamžiku, kdy mi osud přiřkl toto ponižující postavení, mi něco říkalo, abych nepronesl na svou obhajobu ani slovo. Ten muž, který mne právě obvinil, doporučoval, abyste mě mučili. Jenže jeho přání se splnilo, ještě dříve než je vyslovil. Neboť jaká muka mohou být ještě větší než postavení, ve kterém jsem se octl? Ve svém krátkém a strastiplném životě mě už potkalo tolik muk, že jsem si kolikrát říkal: Každá zkáza kromě sebevraždy pro mne může znamenat pouze vykoupení. V těchto chvílích však poznávám, že pořád cítím se svými bližními. Pro smrt mi zatím chybí předpoklady. Mé mládí je důkazem mé nepřipravenosti zemřít, vždyť kdo by odcházel z tohoto světa rád, když má nad hlavou modrou oblohu, již miluje a obdivuje, a když navíc žije žena, která ho ve svém nitru považuje za nevinného a projevila hrůzu nad jeho neštěstím? Ano, pánové, slitování a soucit ještě na této zemi nevymřely. A mé mládí mi napovídá, abych neumíral. Bůh mi odpusť, ale už jsem se domníval, že ony city vyhynuly, neboť u těch, s kterými mě neblahý osud spojil, jsem je nikdy nenašel a nespatřil. A proto jsem tak často toužil zemřít. Kéž mi Bůh pomůže dokázat, že si nezasloužím potupný trest.

Slavný soude! Nevyznám se ve spletitostech zákonů ani v uskocích žalobců a obhájců. Především mi však dovolte, abych vás ujistil, že mé ruce nikdy neloupily – spíš naopak, oloupené jsem utěšoval. Mé ruce nikdy nevraždily, ale stál jsem mezi vrahy a jejich oběťmi. Proto mě mí společníci na lodi nenáviděli a proto je teď můj život ohrožen zákony, které jsem nikdy neporušil. Muž, který mluvil přede mnou, vám řekl, že kapitán pirátů byl mým otcem. To ovšem tvrdí nenapravitelný a nelítostně krutý zločinec, největší ze všech, kteří tu teď před vámi stojí a čekají na svůj odsudek. To tvrdí člověk, jehož největší rozkoší a jediným cílem je – prolévat krev.

Slavný soude! Z vlastních kapitánových úst – ještě předtím, než ho ten muž zavraždil – jsem slyšel slova: Ty nejsi můj syn. Jeho syn! Bohudíky, že tomu tak není. Žil jsem s ním a měl mě ve své moci, ačkoli nikdy nepochopím proč. Krátce před smrtí mi předal balíček listin, které obsahovaly důkazy o tom. kdo jsem. Ztratil jsem je a hluboce té ztráty želím. Jedinou věc mi sdělil ten, jehož chtějí nazývat mým otcem, že totiž vlastní rukou zabil, ano, zabil – mou matku.“

Náhle Franciskovu. řeč přeťal hluboký vzdech plný úzkosti a posluchače to vyděsilo. Už se docela setmělo, a tak soudce nařídil, aby lokajové rozsvítili světla, a zároveň na tu dobu líčení přerušil. Sotva se sál rozzářil mnoha světly, zaznělo soudcovo přísné „Ticho!“ a šum a vzrušený hovor v okamžiku ustal. Pak Franciska vybídl, aby pokračoval.

Francisko začal líčit vzpomínky na své mládí. Mluvil a mluvil, jeho hlas zněl energicky a bledý, skromný jinoch se najednou měnil v rozvážného a schopného řečníka. Líčil stručně, ale výstižně, jasně a působivě všechny neuvěřitelné příhody svého neuvěřitelného života. V tónu jeho hlasu zněla přesvědčivá pravda a z ušlechtilé tváře čišela nevinnost.

Všichni v sále mu věřili. Sotva skončil, porota netrpělivě povstala a chtěla vyřknout rozsudek o jeho nevinnosti. Soudce však pány porotce předešel. Obrátil se k nim a prohlásil, že pokládá za svou povinnost, byť v tomto případě trapnou, upozornit porotu, že dosud všichni slyšeli jenom samé krásné a přesvědčivé ujišťování, jenže chybí to nejdůležitější důkaz.

„Bože můj,“ vzdechl Francisco, „jaký důkaz mohu předložit, kromě svědectví spoluobžalovaných – a ty soud nepustí ke slovu. Copak mám tu moc, abych vyvolal mrtvé z hrobu? Mohu snad očekávat, že zavraždění povstanou z mrtvých a dokáží mou nevinu? Mohu očekávat, že se tu najednou objeví až z dalekého zámoří don Cumanos a vypoví pravdu na mou obhajobu? On ovšem netuší, v jakém jsem postavení, jinak by už dávno přijel a pomohl mi. Ne! Nemohu také očekávat, že se tu zčistajasna objeví krásná mladá Španělka, poslední z těch, kterým jsem poskytl ochranu, aby mě před stovkami zraků obhájila.“

„Ta dívka je zde!“ ozval se mužný hlas. Dav se okamžitě rozestoupil a k svědecké lavici přistoupila Klára, doprovázená Eduardem Templemorem v uniformě. Vstup krásné dívky na scénu způsobil vzruch a senzaci. Polekaně se rozhlížela kolem sebe, a teprve když se uklidnila, vzal ji soud do přísahy. Nato svědčila o Franciskově chování na palubě Mstitele, v době, kdy tam sama

prodlévala. Pak ukázala balíček, jenž Franciskovi zachránil život, a potvrdila velkou část jeho obhajoby. Mluvila o jeho laskavosti a šlechetnosti, a sotva skončila, každý z přítomných si kladl otázku: Tenhle mladý muž pirát a vrah? Nemožné!

„Slavný soude,“ začal Eduard Templemore, „dovolte mi, abych položil obžalovanému jednu otázku. Na palubě vraku Mstitele jsem našel tuto knížku, plovoucí v kapitánově kajutě. Rád bych se obžalovaného otázal, zda patří jemu, jak mě ujišťovala tato mladá dáma.“ Eduard vytáhl z kapsy bibli. „Ano. Je moje,“ odvětil Francisco. „Smím se vás otázat, jak se stala vaším majetkem?“

„Je to jediná památka po ženě, která už není mezi živými. Kniha skýtala útěchu po celý život mé zavražděné matce. Od její smrti je mým majetkem. Dejte mi ji, pane. Možná že mi ještě mnohokrát pomůže v těžkých situacích.“

„Vy říkáte, že vaši matku někdo zavraždil?“ zvolal Eduard Templemore, celý rozrušený.

„Ano, byla zavražděna.“

Vtom povstal soudce a opakoval porotě obžalobu. Ač s Franciskem sympatizoval, povinnost ho nutila upozornit porotu, že svědectví mladé dámy sice přineslo mnohé, co může obžalovanému posloužit jako polehčující okolnost a v případě odsouzení získat milost Jeho Veličenstva, leč mnohé činy, do nichž je obžalovaný zapleten, jeho život stále ohrožují a dosud nikdo nepředložil jediné svědectví, které by dokazovalo, že se kdysi nepodílel na zločinech pirátů, a později se dal na dobrou cestu. Podotkl také, aby porota pokládala svědectví kormidelníka Hawkhursta za bezpředmětné a aby se oprostila od všech nepříjemných dojmů, které v nich snad vzhledem k Franciskovi zanechalo. Zároveň bylo jeho nepříjemnou povinností poukázat na svědectví španělské dámy a označit je za škodlivé, neboť prokázalo dobré vztahy mezi mladým mužem a kapitánem pirátské lodi. S velkou účastí a pochopením sleduje osud mladého muže, ale velmi nerad upozorňuje porotu, že celkové svědectví dosud nestačí aby obžalovaného zbavilo viny. Proto pokládá za povinnost poroty odsoudit všechny obžalované.

„Slavný soude!“ ujal se znovu slova Eduard Templemore, sotva soudce usedl. „Nemohl by snad obsah tohoto balíčku, jehož pečeti jsem se neodvážil porušit, přinést nějaké svědectví ve prospěch obžalovaného? Nenamítali byste nic proti tomu, aby jej obžalovaný otevřel, než porota vynese svůj výrok?“

„Nikoli,“ odvětil soudce, „ale co má obsahovat?“

„Slavný soude,“ řekl Francisco, „obsahuje dopisy pirátského kapitána. Dal mi tento balíček v okamžiku, kdy jsme opouštěli potápějící se škuner, a prohlásil, že se z něho dovím, kolo byli mí rodiče. Slavný soude! V této nepříjemné chvíli mého života žádám, aby mi ta dáma balíček předala, ovšem odmítám, aby se jeho obsah četl před soudem. Mám-li už zemřít tak potupnou smrtí, pak se alespoň příbuzní nebudou muset stydět za mé hříchy a tajemství mých rodičů zemře se mnou.“

„Ne! Ne! Nežádejte to a dovolte, abych vás vedl,“ vpadl mu do řeči už s neskrývaným pohnutím Eduard Templemore. „Je přece docela možné, že je tam písemně potvrzeno všechno, co jste dnes před soudem vypovídal. A to pak může porota pokládat za výsostné svědectví. Mýlím se, slavný soude?“

„Dokáže-li se pravost rukopisů, možná že ano,“ odvětil soudce, „zvláště když ona dáma na vlastní oči viděla, jak kapitán zmíněný balíček předával obžalovanému, a slyšela kapitánovo prohlášení. Dovolíte, mladý muži, aby obhájce použil balíčku jako svědectví?“

„Nikoli, slavný soude!“ trval na svém Francisco. „Jedině v případě, že mi dovolíte, abych do něho nahlédl nejdřív sám. Nechci prozradit jeho obsah, dokud nebudu mít jistotu, že mě porota zprostí žaloby. Nechť napřed vynese porota rozsudek.“

Porota se odebrala k poradě. Eduard Templemore s Klárou přistoupili k Franciskovi a snažili se ho přimět k svolení. Francisco se však jejich přemlouváním nedal ovlivnit. Trval na svém. Vtom vstoupila porota.

V soudní síni zavládlo slavnostně příšerné ticho. Celý sál čekal s napětím rozsudek.

„Slavný soude,“ začal hlavní porotce, „výrok poroty zni…

„Zadržte, pane,“ zvolal Eduard Templemore, objal jednou rukou užaslého Franciska a druhou vztáhl k hlavnímu porotci. „Zadržte, pane! Neubližujte mu… Je to můj bratr!“

„A můj zachránce!“ zvolala rozechvěle Klára. Pak poklekla vedle Franciska a vztáhla prosebně k porotci ruce.

Jejich slova prolétla sálem jako omračující blesk. Hlavní porotce klesl do svého křesla a soudce s celým soudním dvorem strnuli v němém údivu. Po chvíli nastal šum, který se soudce marně snažil utišit.

Eduard Templemore, Klára a Francisco tvořili stálé samostatnou skupinku před soudním tribunálem. Skupinu impozantní. Teprve teď si všichni uvědomili úžasnou podobnost obou mladých mužů.

Jen Franciskova tvář byla tmavší než Eduardova, protože od mládí žil pod tropickým sluncem.

Po dlouhé chvíli se soudci podařilo obnovit v sále klid, ale pak tonul v rozpacích, jak pokračovat v přelíčení.

Eduard a Francisco spolu vyměnili několik slov a dál stáli klidně vedle sebe.

„Slavný soude,“ začal Eduard Templemore, „obžalovaný souhlasí, aby se balíček otevřel.“

„Ano, souhlasím,“ řekl smutným hlasem Francisco, „i když příliš naděje do jeho obsahu nevkládám. Bože! Teď když mi znovu zazářila hvězda života a měl bych proč žít, najednou se mi zdá, jako by všechna naděje zmizela. O zázracích čteme jen v bibli. Ale žádný zázrak nedokáže, aby kapitán vstal z mrtvých a dokázal mou nevinu.“

„Vstal z mrtvých, aby dokázal, že jsi nevinen, Francisco!“ zazněl sálem hluboký, pevný hlas, jenž vyděsil nejen soudní dvůr, ale hlavně a nejvíc Hawkhursta a ostatní obžalované piráty. Jejich tváře zkřivila hrůza a strach. K svědecké lavici se potácela obrovská postava kapitána Kaina.

Jak se změnil! Už to nebyl ten statný muž opálené tváře a mohutných vousů. Přišel před soudce s oholenou, bledou tváří, vyčerpaný, skleslý. Vpadlé oči i tváře a ostrý kašel, přerušující jeho řeč, svědčily o posledních dnech jeho života.

„Vážený pane,“ oslovil Kain soudce, „jmenuji se Kain a jsem pirát a bývalý kapitán škuneru zvaného Mstitel! Jak vidíte, žiji na svobodě! Přišel jsem dobrovolně, abych potvrdil nevinnost tohoto mladého muže! Mé ruce a nohy dosud nikdy nepoutaly okovy. Nepřivádějí mě z vězení a nejsem ani obžalován, a proto mé svědectví má svou váhu. Nikdo mě zde nezná, kromě obžalovaných, jejichž svědectví je bezcenné. Chci zachránit toho hocha. Proto a jen proto prohlašuji, že chci přísahat, abych mohl svědčit.“ Stalo se tak s mimořádnou obřadností,

„Slavný soude a poroto,“ začal po přísaze, „dlím zde v sále od samého začátku přelíčení a prohlašuji, že každé slovo, které Francisco pronesl na svou obhajobu, je pravdivé. Je naprosto nevinen. Nespáchal žádný zločin, neúčastnil se žádné pirátské akce, nikdy nikoho nezavraždil. Ten balíček by všechno prokázal. V těch listech se však nacházejí určitá tajemství, a záleží mi hodně na tom, aby je nepoznal nikdo kromě Franciska. Nedovolím, aby jej nechal otevřít na tomto místě. To je jediný důvod, proč jsem předstoupil před soud sám. Jak tento mladý důstojník objevil, že Francisco je jeho bratr, to nevím. Jestliže však to je syn Cecílie Templemorové… pak je to pravda. Obsah balíčku vysvětlí vše.

Vydal jsem své svědectví, slavný soude, a v mém nitru zavládla spokojenost. Učinil jsem dobrý skutek před svou smrtí. Nyní se odevzdávám spravedlnosti jako pirát a vrah. Můj život končí díky tomu zlosynovi, smrt přijmu, zasluhuji si jí. Odčiním tím své vlastní zločiny.“

Kain se obrátil k Hawkhurstovi, jenž stál blízko něho, ale první kormidelník stál jako strnulá skála. Ještě se nevzpamatoval z hrůzy, která ho přepadla jako blesk z čistého nebe a nevěděl, zda to není sen nebo zjevení.

„Darebáku!“ vykřikl Kain a naklonil se k jeho uchu. „Prokletý darebáku. Zemřeš jako pes a už se nepomstíš. Ten hoch je zachráněn – a já, jak vidíš, žiji!“

„Skutečně žiješ?“ řekl Hawkhurst, jenž se už vzpamatoval z šokujícího úděsu.

„Ano, žiji. Jen se podívej na tuto ruku, kterou jsi už tolikrát pocítil na vlastní kůži,“ pokračoval Kain sarkasticky. „Slavný soude, domluvil jsem. Francisco, buď zdráv! Miloval jsem tě jako vlastního syna a svou lásku jsem ti dokázal. Neproklínej mě a odpusť mi – ano, odpusť mi, až odejdu z tohoto světa.“ dokončil Kain a zvedl oči ke stropu soudní síně. „Tamhle je, Francisco! Tamhle! Podívej se,“ zvolal a vztáhl obě ruce k nebesům. „Usmívá se na mne, Francisco, tvá svatá matka se usmívá a odpouští…“

Větu však nedokončil, neboť Hawkhurst bleskurychle tasil nůž a vrazil jej kapitánovi do těla.

Kain dopadl těžce na podlahu a v soudní síni nastal nový zmatek. Dozorci se okamžitě vrhli na Hawkhursta a spoutali ho. Ostatní zvedli Kaina.

„Děkuji ti, Hawkhurste!“ pronesl Kain slabým hlasem. „Teď se musíš zodpovídat za další vraždu. Avšak mě jsi zachránil před potupou, ne proto, že bych visel na šibenici, ale proto, že bych tam visel s tebou. Francisco, milovaný Francisco, sbohem!“ Poté se mu vydral z hrdla těžký Vzdech a Kain zemřel.

Tak zhynul proslulý pirát – kapitán Kain.

Když jeho tělo vynesli, zbývalo už jen, aby porota vynesla rozsudek. Všechny obžalované shledala vinnými kromě Franciska. Ten už opouštěl soudní budovu v doprovodu nalezeného bratra. Kdo jen mohl, protlačil se k němu a tiskl mu ruku.

KAPITOLA XVIII

Vysvětlení

Teď vám musíme především povědět, jak Eduard Templemore došel k přesvědčení, že Francisco, kterého považoval za svého soka, je jeho bratrem. Samozřejmě také i to, jak se mohl pirát Kain objevit před soudním tribunálem.

Eduard podle rozkazu prohledal důkladně vrak. Zatímco jeho mužstvo vynášelo drahocenné poklady, sestoupil do kapitánovy kajuty zaplněné už do poloviny vodou. Tam vylovil knihu a zjistil, že je to bible.

Překvapilo ho, že na pirátské lodi se nalézá podobná kniha, a proto ji vzal s sebou. Sotva se vrátil na Dobrodruha, ukázal ji Kláře, a ta ihned poznala, že patří Franciskovi. Kniha už byla jaksepatří promáčená. Eduard v ní začal listovat a pak ho napadlo, aby se podíval na titulní stranu, není-li tam vlastníkovo jméno. Nenašel je tam. Ale tu si všiml, že první volný list je vodou přilepen k přední desce. Opatrně list odtáhl a ke svému velkému překvapení četl jméno – Cecílie Templemórová – jméno své matky. Znal už beze zbytku příběh o svém zachránění a věděl, že jeho matka zahynula i s bratrem. Lze si snadno představit, že se snažil zjistit, jak Francisco k této knize přišel. Že by Francisco mohl být jeho bratrem, to ho ani nenapadlo, vždyť jeho osud byl tak úzce spjat s kapitánovým životem, kterého pokládal za piráta, že to vylučoval. V duši mu však hrála pochybnost. Přestože se chtěl na ostrově zdržet ještě několik dní, vyhověl Klářině prosbě, která se tak zázračným způsobem octla na palubě, rychle dal zapálit vrak a potom zamířil k Port Royalu.

Jak víme, připlul naštěstí právě v den přelíčení. Jakmile odeslal admirálovi zprávu, sedl do člunu a Kláru vzal s sebou, protože věděl, že jejího svědectví je zapotřebí jako soli. Do soudní síně se dostavili asi v polovině přelíčení.

Víme, že Hawkhurst vystřelil na kapitána, když Kain plaval ke břehu. Kulka zasáhla kapitána do prsou a pronikla plícemi. Franciskův zápas s Hawkhurstem se odehrál za malým úskalím u malé jeskyně. Francisco spatřil kapitána, jak zmizel pod vodou, a proto předpokládal, že je mrtev. Mýlil se však. Kapitán přece jen doplaval po chvíli ke břehu, odplížil se do nedaleké jeskyně a tam očekával smrt. Jenže v té jeskyni se skrývali též dva smrtelně ranění piráti a čtyři Křováci, kteří tam odtáhli i člun a ukryli se. Odmítli účastnit se boje. Čekali, až se setmí, a pak chtěli ve člunu uniknout a zachránit si životy.

Kain se doplazil do jeskyně a vyčerpáním klesl na zem. Křovák Pompey, když viděl, v jakém je stavu, rychle přispěchal kapitánovi na pomoc. Obvázal mu ránu a krvácení po chvíli ustalo. Kapitán se brzy ze mdlob probral, další dva piráti našli v jeskyni svou smrt. Templemorovi námořníci prohledali důkladně celý ostrov, ale tato jeskyně unikla jejich pozornosti, a tak odpluli, aniž by objevili skrýš s kapitánem a Křováky. Jen co se setmělo, seznámil Kain Křováky se svými úmysly, Křováci by ho sice s chutí ponechali jeho osudu, ovšem potřebovali jeho vědomosti. Potřebovali se dostat a některý z blízkých obydlených ostrovů. Proto ho posadili také do člunu a vyrazili na moře. Kapitánovy příkazy a pokyny jim umožnily dostat se ze skalnatého průlivu, a než se rozednilo, plavili, se už na širém moři, daleko mimo nebezpečí, že by je někdo zajal.

Kain se už poněkud zotavil a poznal, že se nacházejí právě na trase malých obchodních lodí. Kain je ve chvilce přiměl k tomu, aby nikomu nepovídali, že se plavili na pirátské lodi, i když oni sami s nimi neměli nic společné ho, protože by je okamžitě přísně potrestali. Řekl jim, aby se vydávali za posádku malé pobřežní lodi, která ztroskotala. Pak si za Pompeyovy asistence nožem uřezal plnovous a upravil si svůj šat tak, aby vypadal jakžtakž po evropsku. V člunu neměli ani vodu, ani zásoby potravin a navíc do nich pražilo tropické slunce. Naštěstí je už druhého dne vzala na palubu americká loď plující do Antiguy.

Kain vyprávěl vymyšlený příběh o záhubě své lodi, ale o svém zranění se nezmínil. Vůbec si rány nevšímal a zanedbal ji tak, že by byl tak jako tak několik dní po rozsudku stejně zemřel – kdyby ho býval Hawkhurst nezavraždil.

Šíleně toužil dostat se co nejdříve do Port Royalu, neboť mu nezáleželo na životě – chtěl jen zachránit Franciska. A štěstí mu přálo. Potkali malý škuner, obchodující po okolních ostrovech, a ten je vzal do Port Royalu. Vzali ho na palubu i s Křováky a tak se stalo, že se objevil v přístavu už tři dny před zahájením přelíčení, a tam se skrýval až do dne, kdy se sešel námořní soud.

Kain nechtěl, aby Francisco před soudem otevřel jeho balíček, neboť se v něm vedle listin týkajících se Franciskova původu nacházely také údaje o ukrytém pokladu, který toužil předat Franciskovi.

Každý z nás se jistě snadno vcítí do srdcí Eduarda a Franciska v okamžiku, kdy zjistili, že jsou bratři. Podíváme se raději do balíčku, který teď dvojčata otevřela v přítomnosti Kláry. Dověděli se, jak se Kain – pravým jménem Charles Osborne – plavil v pěkném škuneru z Bilbaa na africké pobřeží, aby převzal jako náklad otroky. Plavil se právě čtyřiadvacet hodin, když posádka uzřela člun zdánlivé prázdný asi míli před nimi. Moře prožívalo klidné hodiny a loď plula pomalu. Pak spustili vlastní člun s několika námořníky, aby neznámé plavidlo prozkoumali.

Záhy se vraceli s objeveným člunem v závěsu. Na jeho dně leželo několik vyhublých a na smrt raněných mužů. Na zádi seděla s nemluvnětem u prsu černoška a vedle ní běloška očekávající smrt.

Osborne, ještě mladý a lehkomyslný muž, nepatřil tehdy ještě k pirátským zločincům a vrahům. Tím se stal až později. Byl velmi vášnivý a citlivý. Vzal trosečníky na palubu. Někteří se vzpamatovali –. jiní zemřeli. Mezi uzdravené patřila i Cecílie Templemórová s nemluvnětem, které zprvu považovala za mrtvé. Černoška, vysílená strádáním a kojením, zemřela, sotva ji vytáhli na palubu. Její povinnosti převzala pak koza, kterou naštěstí trosečníci zachránili a kapitán ji vzal také na palubu. A než Osborne zakotvil ha pobřeží, vrátila se dítěti síla a zdraví a jeho matce neobyčejná krása.

Teď však velkou část Kainových záznamů přeskočíme. Už jsme řekli, že Osborna ovládaly prudké vášně a Cecílie se stala jejich obětí. Cecíliiny výčitky svědomí upokojil tím, že se s ní dal v Brazílii naoko oddat. Připlul tam s nákladem živého masa. Tím však její utrpení nezmenšil.

Žena vychovaná v nádheře a s největší péčí se najednou stala vyvrhelem společnosti a nemohla se vrátit tam, odkud vyšla. Zůstávala s tím, kterého se bála a jímž opovrhovala. Proplakala celé dny a noci. A Osborne s ní navíc začal zacházet surově, a tak jí nakonec jedinou útěchou zůstalo dítě. Nebýt této jedinké naděje, byla by snad zemřela žalem. Žila pouze pro své dítě a přitom se snažila Osborna odvrátit od zločinecké dráhy. Snášela hrdě i tvrdé rány. A potom se Osborne zvrhl úplně – stal se pirátem a vláčel s sebou Cecílií i její dítě.

To dovršilo její bědy. Chřadla den ode dne stále víc a víc, a snad by zemřela žalem, kdyby Kain neukončil její život svou krutostí. Vyčítala mu totiž jeho hnusný život a naznačovala, jak asi skončí, načež ji udeřil tak prudce, že klesla k zemi a posléze zemřela. Vydechla s modlitbou na rtech, aby její dítě nikdy na podobnou cestu nevstoupilo. Sotva jí Kain slíbil, co nikdy nesplnil, požehnala i jemu a zemřela.

To tedy byl obsah Kainova sdělení k oběma bratrům, kteří seděli mlčky a drželi se za ruce. Eduard však se začal po chvíli vyptávat svého bratra na všechno, co si pamatuje o nešťastné matce, a tak se dal Francisco do vyprávění.

„A pokud jde o ten poklad, Eduarde,“ prohlásil Francisco, „nemohu jej přijmout.“

„A taky nepřijmeš,“ odtušil Eduard. „Náleží těm, co ho najdou. Ať se o něj rozdělí. Ty si z něho nevezmeš ani měďák. Ovšem doufám, že já sám z něho ukořistím největší část… Tyto listiny si nech u sebe. Jsou adresovány tobě.“

Admirál dostal o celém případu podrobné zprávy a ihned Eduardovi vzkázal, aby se i s bratrem – jakmile se jim to bude hodit – zastavili v jeho sídle a stejně rád že uvítá i guvernérovu dceru, kterou bere pod svou ochranu po dobu jejího pobytu v Port Royalu. Klára přijala pozvání s největší radostí a už druhého dne po přelíčení se všichni tři odebrali do admirálova sídla.

Admirálovi představili Kláru i Franciska a ten jim dal ihned připravit pokoje.

„Templemore, obávám se, že vás budu muset poslat do Portorika, abyste guvernéra ujistil, že jeho dcera je v naprostém bezpečí.“

„Snad by bylo výhodnější, pane, kdybyste tam poslal někoho jiného a já bych se zatím postaral o její štěstí.“

„Vy byste si ji chtěl vzít? Vy se nějak cítíte. Jen mějte strpení a počkejte, až budete kapitánem.“

„Doufám, že už dlouho čekat nebudu, pane,“ odvětil Eduard smutně.

„Abych nezapomněl,“ řekl admirál, „neříkal jste, že máte záznam o tom pokladu ukrytém na ostrově?“

„To má můj bratr.“

„Rozjedeme se pro něj. A myslím, že pošlu vás a váš bratr vás může doprovodit.“

„S radostí, pane,“ odvětil Francisco a usmíval se. „Ale snad radši počkám, až se Eduard stane kapitánem. Měl by dostat ženu a bohatství najednou. Myslím, že mu své papíry odevzdám až v den svatby.“

„Na mou věru,“ vmísil se do hovoru kapitán Manly, „sám bych si to přál, abyste už byl povýšen, Templemore, už proto, že na tom závisí štěstí té mladé dámy, můj podíl na pokladu a nakonec i admirálova osmina. Myslím si, admirále, že je to v zájmu všech. A pak si myslím, že si to Eduard zaslouží.“

„Plně s vámi souhlasím,“ odvětil admirál, „a na důkaz toho, že to myslím doopravdy, přichází už pan Hadley. Chybí jen nějaké maličkosti…“

„Ano, váš podpis, admirále,“ vpadl mu do řeči kapitán Manly, namočil pero do inkoustu a podal je admirálovi.

„Uhádl jste,“ odpověděl admirál a jmenovací listinu pocisco, „ale za to vám dám malou informaci – jež pro vás hodně zdaru.“

Eduard se hluboce uklonil a tváře se mu zarděly uspokojením.

„Já povýšení udělovat nemohu, admirále,“ pravil Francisco, „ale za to vám dám malou informaci – jež pro vás jistě nebude bezvýznamná. Zdá se totiž, že poklad je skutečně obrovský.“

„Bůh se mnou! Manly, zítra ráno se vydáte hned na cestu!“ zvolal admirál. „To bude náklad právě pro vaši korvetu. Jen si to přečtěte! Já vám zatím napíši rozkaz!“

„Mělo to být mé věno,“ řekl s vážným úsměvem Francisco, „ale já se ho ani nedotknu,“

„Správně, chlapče – máš krásné zásady. Ale my nejsme tak zásadoví,“ řekl admirál. „A kam se poděla ta mladá dáma? Ohlaste jí, že oběd je na stole.“

Za čtrnáct dní po této rozmluvě se kapitán Manly vrátil i s pokladem. Zároveň se vrátil z Portorika i Dobrodruh, řízený jiným důstojníkem, a přivezl guvernérovu odpověď. Obsahoval srdečné díky a pozdravy admirálovi a také mnoho poklon Eduardovi. Nejdůležitější však bylo, že obsahoval svolení k sňatku Eduarda s Klárou. Zároveň poslal tucet beden plných zlaťáků.

Necelých šest týdnů po těchto událostech pročítal pan Witherington balík dopisů a najednou zazvonil tak vehementně na zvonec, že se Jonathan domníval, že jeho pán ztratil rozum. To však nikterak Jonathanův krok nezrychlilo. Objevil se ve dveřích a zůstal stát jako socha.

„Kde ten chlapík, u všech čertů, je?“

„Zde, pane,“ pronesl Jonathan slavnostně.

„K čertu, chodíš jako duch, a ne jako komorník. Hádej, kdo k nám přijede!“

„To nemohu vědět, pane.“

„Ale ano – důstojný starochu – přijede Eduard.“

„Uložíme ho v jeho bývalém pokoji?“ zeptal se nevzrušeně komorník.

„Ne, dáš mu ten nejlepší pokoj. Představ si, Jonathane, že ho admirál povýšil na kapitána a navíc se náš Eduard oženil. Kapitán Templemore!“

„Ano, pane.“

„Představ si Jonathane, že také našel svého bratra – druhé dvojče!“

„Ano, pane.“

„Totiž bratra Franciska, o němž jsme se domnívali, že je dávno mrtev! Ale to je dlouhá historie, Jonathane. A tuze podivná. Jejich matka je však mrtvá.“

„In coelo quies,“ pravil Jonathan a obrátil oči vzhůru.

„Ale jeho bratr se zase objevil.“

„Resurgas4,“ pravil komorník.

„Budou zde za deset dní – tak ať je všechno připraveno, Jonathane. Bůh se mnou,“ pokračoval starý pán. „Nevím ani, čí jsem. A ta dáma je Španělka, Jonathane!“

„Kdo to, pane?“

„Kdo to, pane! No přece manželka kapitána Templemora! A byl souzen jako pirát!“

„Kdo, pane?“

„Kdo, pane!!! Přece Francisco, jeho bratr, Jonathane, ty jsi natvrdlý jako ořech.“

„Máte ještě nějaké příkazy, pane?“

„Ne – to je vše – můžeš jít!“

Za tři týdny po této rozmluvě se do domu nastěhoval kapitán Templemore se svou ženou a bratrem Franciskem k veliké radosti pana Witheringtona. Vždyť opuštěnost a samota jej už trápila dost dlouho.

A tak se mu oba bratři stali na stáří radostí a útěchou; po jeho smrti se rozdělili o jeho požehnání i velké jmění. A tu končí vyprávění o pirátech.

KONEC

Zbytečné dějiny

SMUTNÝ POČÁTEK

Můžeme věřit historikovi, který prohlašuje, že námořní obchod a námořní lupičství jsou stejně staré jako řecké dějiny. Můžeme dokonce úspěšně pochybovat, že by tyto blahodárné obory lidského konání postihly svět teprve s úsvitem řeckých dějin. Protože člověk se patrně naučil dřív krást a loupit než psát, a počátek kradení a loupení tedy klidně předpokládejme hluboko v době předhistorické, v době bez škol, účtů, úředních výnosů, úředně povolených poprav a filosofických traktátů o lásce k bližnímu.

Živnostenské oprávnění piráta a každého lupiče je odvozeno z právního řádu některých živočišných druhů, například vlků, tygrů, kohoutů a jiných šelem. Základem jejich pořádku je právo užít násilí na slabším.

V dobách, jež vysoko vyspěly nad původní stav, se násilí již organizovalo ve vyšší formu, ve válku. A právo silnějšího v politiku. Původní stav byl zdokonalen, proorganizován. Vznikl složitý systém násilníků v civilních šatech, důstojnických uniformách a ubohých raubířů ve zválených zablácených mundúrech. Vedle toho stále ještě působila nepočetná, leč významná třída soukromě hospodařících lupičů. Politici a vojáci se občas dostávali do situací, kdy se bez pomoci soukromého sektoru nemohli obejít. I vydávali koncese, opravňující soukromníka loupit a vraždit jejich jménem. Tím se vlastně zasloužili, protože na samém prahu novověku pomohli odhalit lupičský charakter, svých válek a své politiky. Nicméně nám, současníkům kosmických letů, to příliš nepomohlo.

PIRATICA

Tak tohle je přesný latinský termín pro námořní lupičství. Patří mezi odrůdy specializovaných řemesel, kde místní podmínky vtiskují provozované činnosti naprosto osobitý charakter. Máme lupiče lesní, bankovní, vlakové či dostavníkové, lupiče pouštní – a taky lupiče námořní. Moře odjakživa hnalo až nadbytek vody na lupičské mlýny; kde najít vhodnější kořist než takovou osaměle plující loď. naditou až po vrch paluby zlatem a vybraným zbožím. Kde najít příjemnější prostředí k provedení loupeže než na širém oceáně, kde nohu nepotkáš, leda rybu němou jak tvé vlastní svědomí. Kde snáze s úctou, pohřbít své oběti než v mořských vlnách, kde lépe a výhodněji zpeněžit kořist než v nespočetných přístavech volného moře…

Dějiny civilizací jsou nerozlučně spjaty s rozvojem obchodní plavby. A od samého počátku také s bojem proti Pirátům na ochranu námořních cest, zboží, lodí a jejich posádek. Máme o tom svědectví mnoha starověkých dějepisců. Ale každá obchodní loď musela spoléhat především sama na sebe. Proto se také dlouho obchodní lodi jen málo lišily od lodí válečných. Posádky byly po zuby ozbrojeny, na žádné lodi nechyběla děla, prachárna a rum. Po staletí se na mořských pláních vedla nevypovězená válka mezi piráty a kapitány obchodní plavby. Obchodní lodi pronásledovaly a potápěly pirátská plavidla se stejnou krutostí, s jakou byly samy posílány ke dnu.

Černé vlajky pirátských korábů jsou ověnčeny svatozáří legend. V některých případech se opravdu těžko dá rozeznat, jaký vítr hnal plachty těchto plavidel. Jestli to byl bouřlivý vichr odboje proti mocným, nebo studený, vypočítavý vítr chladnokrevného kořistnictví. Legenda změnila mnoho sprostých lupičů v ušlechtilé zbojníky a stejně tak mnoho pirátských hrdlořezů v hrdé svobodné plavce. Lze bádat v dějinách od starých Vikingů až po dnešek, od čínských moří až k anglickému pobřeží, lze činy odvážných a krutých mořeplavců odsuzovat nebo omlouvat –ale krev tekla vždycky a dálo se bezpráví, které nelze ospravedlnit.

Co může budit jisté sympatie k tak nepěknému řemeslu, jako je pirátství? Z jakých motivů asi vznikly všechny ty oslavné legendy?

Pirát stál mimo zákon. Nebyla to nelidská podoba zákonů, která vyvolávala pochopení pro ty, kteří zákon přestoupili? Na lodích vládly například poměry, které připouštěly bičování námořníků, samovolné soudy kapitánů a otroctví. Vzpoura proti tomuto pořádku končila zpravidla vyvěšením černé vlajky a divokou plavbou po světových mořích až k smutnému konci v hlubinách, na šibenici neboj v nejlepším případě na galejích. A nelíčili mnozí spisovatelé piráty jako hrdiny proto, že je ohromila zběsilá odvaha starých mořských vlků? Piráti byli odvážní bojovníci, dokázali neuvěřitelné skutky – neměli totiž jiného východiska, jen zvítězit nebo zemřít. Přijímali boj třeba s jedním procentem naděje na vítězství. A dovedli ho vyhrát.

Dovedli ovšem provádět taky ošklivé věci, že by si je žádný romanopisec netroufal připsat svému hrdinovi.

FREEBOOTÉR A ZKOMOLENINY

Jak už to bývá, život i tady dokázal zkomolit jména právě tak jako skutky. Námořní lupič se jmenoval piráta v řeči latinské. Česky je to pirát, přestože český námořní lupič je představa trochu nesmyslná. Nelze ovšem vyloučit, že se někdy nějaký Čech stal pirátem, třeba se na to přijde, ale chlubit se tím raději nebudeme.

Společenské postavení pirátů bylo dost nejisté, kdokoli je mohl pověsit, zastřelit nebo hodit žralokům, dokonce hajný kteréhokoli státu je mohl na houbách odprásknout jako veverku. Piráti byli škodná, nebyli hájeni na žádném území, v žádných vodách ani v žádný roční čas. Proto se ti chytřejší dávali na politiku a hledali alespoň částečnou ochranu pod její zástěrou. Nalezli pochopenu Vesele provozovali dál své řemeslo, ale měli už v kapse úřední povolení. Sloužili vyšším zájmům a neříkalo se jim už piráti, nýbrž korzáři. Dali se do služeb některé mocnosti, stali se jejími válečnými spojenci a za příslušný desátek odváděný úřadům měli volnou ruku k vylupování všech lodí s výjimkou lodí svého ochránce.

Ale dočtete se také o flibustýrech. Ať vás to tedy nemýlí, anglické slovo freebooter sice doslovně přeloženo znamená svobodný plavec, což by znělo docela slušně i v jiných jazycích, kdyby to nebylo přesně v duchu anglického národního pokrytectví vytvořené označení pro prachsprostého piráta. Jak jsme se dostali k flibustýru, nevím. Ale divte se, když se to slůvko dostalo do úst Francouzům a Španělům a po nich snad Němcům a nakonec do v pera Čechům. Představte si na oplátku, jak zajímavě by asi zněla v dokonalé anglické výslovnosti česká lichotka rošťák.

Ještě jedno jméno se vás pokusí uvést do zmatku – bukanýr. Tak to je francouzský boucanier, patřičně počeštěný, nic divného by na tom nebylo, kdyby boucanier znamenalo francouzsky námořní loupežník, lupič pirát nebo alespoň mořská panna. Ale to by bylo příliš prosté, nic takového, boucanier je prosím lovec, přesněji řečeno člověk, který vyrábí boucan čili indiánské uzené maso. Oni totiž bukanýři chodili původně pěšky po pevné zemi, lovili zvířata, udili je a prodávali zájemcům. Že tak činili na nynějším ostrově Haiti a že mezi zájemce patřili v neposlední řadě také piráti přilehlých oblastí, to je vlastně náhoda. Že se bukanýři k pirátům přidali, to už náhoda není, zájem byl oboustranný. Bukanýři si uvědomili, že se dá střílet do výnosnějších cílů a piráti zas mezi sebou rádi přivítali tak znamenité střelce.

Jak vidíte, pojmy se tu trochu matou. Však také vznikaly v pěkně zmatené době, nikdo jim nemá co vyčítat.

VŠECHNO MÁ SVŮJ ČAS

Když se to tak vezme, naši předci v řemesle jen paběrkovali. Staletí se plácali v pobřežních vodách, zbytečně riskovali krk a díru do světa nikdy neudělali. To teprve my, svobodní plavci první poloviny sedmnáctého století, něco znamenáme. Teprve nám se otevřel svět, starý i nový. Kolumbus začal ten zmatek, Španělsko, Anglie a Francie se vrhly na zámořské země plné pokladli. A teď se dostali krásně do křížku mezi sebou. Španělé přišli první, Angličané a Francouzi jim mají co závidět. Potřebují nás, abychom jim pomohli proti španělským državám.

A my rádi pomůžeme – své kapse k tučné kořisti. Naše bratrstvo je velmoc, s kterou vyjednávají vznešení vyslanci, generálové a guvernéři. Máme své vojevůdce, naše flotily nahánějí hrůzu španělským osadám i pevnostem. Už nejsme zbrklí dobrodruzi, jsme síla, která vstupuje do dějin.

Máme své velitele, své přístavy, svůj řád. Na vše je pamatováno, i na odškodné pro každého, kdo utrpí v boji vážnější zranění. Za ztrátu pravé ruky platíme šest set piastrů nebo šest otroků. Za ztrátu levé ruky pět set piastrů nebo pět otroků. Kdo přijde o oko, dostane stovku nebo jednoho otroka, stejně tolik za každý prst na ruce. Ruka, která po zranění zchromne, se platí jako ztracená a každá těžká rána, v které se musí nosit rourka, se rovněž účtuje za pět stovek nebo pět otroků.

Dobré účty dělají dobré piráty. Naše účetnictví klape podle přesných pravidel. Každý ví, jaký podíl z kořisti připadne kapitánovi, co dostanou tesař, lovci a felčar. Na ukořistěné lodi nesmí nikdo plenit na svou pěst. Všechno zlato, klenoty a drahokamy i kupecké zboží se rozdělí mezi posádku. Aby nikdo nebyl ošizen, musí před dělením kořisti každý z nás přísahat, že si pro sebe předem nevzal, ani co by se za nehet vešlo. A kdyby snad někdo chtěl podvádět a křivě přísahat, nesmí se už mezi námi objevit.

(Milí čtenáři, všimli jste si, že v sazebníku odměn za zranění chybí sazba za ztrátu hlavy? Máme si to vysvětlovat tak, že američtí piráti byli bezhlaví? Nebo si hlavy necenili, pokládajíce ji za postrádatelnou?)

PETR VELIKÝ, PRACH A KOULE

Takže historie zaznamenává první pozoruhodné jméno, první pirátskou postavu velitele těch krajů a té doby. Je to Petr zvaný Veliký, ne ovšem Pjotr Velikij, ale Pierre Le Grand, čistokrevný Francouz z normandského města Dieppe. Poprvé se do historie zapsal smělým útokem na španělskou viceadmirálskou loď při západním pobřeží Espaňoly, dnešní Haiti. K čemuž mu stačilo pouhých osmadvacet mužů – a nafoukaná blbost protivníkova.

Očitý svědek vylíčil později událost asi takto: Petr již dlouhou dobu bloudil po moři bez jakéhokoli kloudného výsledku. Nenaskytla se kořist. Posádce i Petrovi kručelo dnem i nocí v útrobách, hrozila jim smrt hlady. A tehdy objevili velikou loď, která se nerozvážně oddělila od ostatního loďstva. Ačkoli viděli, že koráb je mnohem silnější než oni, rozhodli se zaútočit, protože hlad je nejlepší kuchař a učiní lákavým soustem i válečnou obludu naježenou kanóny. Petr vzal své hrdlořezy do přísahy, že při útoku necouvnou. Pro jistotu pověřil felčara, aby do jejich kocábky navrtal potřebný počet ďourek. Takže se pirátům ve chvíli útoku začala vlastní loď potápět pod nohama a jejich statečnost proto neznala mezí.

Nakonec to šlo snáz, než doufali. Kapitán zrovna hrál s přáteli karty. Když mu nasadili pistoli na prsa, byl velmi udiven. Vzdal se. Ale spisovatel uvádí tuto zajímavost:

„Kapitán byl právě toho dne námořníky varován, že plavidlo, které vidí před sebou, je pirátské a že jim může způsobit nepříjemnosti. On však dal na to zpupnou odpověď. Nebojí se prý nikoho sobě rovného, tím méně pak této mizerné bárky. A tak přišel svou nedbalostí ke škodě a ztratil svou loď, (t dodává autor

A my už nedodáme nic, leda maličkost, že Veliký Pierre nepokoušel dál štěstí a pod plnými plachtami si to sypal do Francie se vším bohatstvím, které na lodi bylo. Tam spokojeně žil a lebedil si až do konce svých dnů. Z toho vidíme, jak historie snadno nazve velikánem někoho, kdo si šikovně nakrade a nedá se chytit.

Odvaha Petrových mládenců zaslouží uznání, prosím. Ve chvíli, kdy se zahákovali do válečné lodi, byl každý z nich ozbrojen jenom šavlí a pistolí. Teprve když si probili cestu do zbrojnice, mohli si opatřit další nářadí. Jinak bývali piráti ozbrojeni znamenitě. Na prachu a koulích se, nešetřilo. Svědectví přímého účastníka jejich slávy:

„Mají dobré zbraně, zvláště ručnice a pistole. Jejich ručnice jsou čtyři a půl stopy dlouhé a střílí se z nich kulkami, jichž je šestnáct do libry. V sumkách nosí po třiceti nábojích, takže nikdy nejsou nepřipraveni..

PŘÍKLADY TÁHNOU

Kdesi jsem četl, že každý dobrý skutek má hned dvojí hodnotu. Jednak sám pro dobro, které někomu přinese, jednak jako příklad pro konání ostatních lidí.

Takže se nemůžeme divit, když čin Petra Velikého nacházel stále více napodobitelů. Na ostrově Tortuze se obyvatelstvo do té doby dělilo na plantážníky a lovce. Postupně ubývalo obojích, všichni se stávali piráty. Vidina rychlého a snadného zbohatnutí probouzela jejich lepší já, po nocích brousili nože a dumali, jak si pomoci k lodi. Ušetřit si na ni ještě nestačili a postavit ji neuměli. Vlastnili ale drobné bárčičky a kánoe. I vyjeli na kánoích porozhlédnout se po nějakém solidnějším plavidle. Číhali na cestách, kudy jezdívaly malé španělské lodi se zbožím do Havany, pár jich vyčíhali, odvlekli, zboží prodali, nakoupili prach a koule – zase vyjeli porozhlédnout se po nějakém reprezentativnějším plavidle. Ani ne do měsíce dobyli někde u Carcasu dvě veliké lodi naložené stříbrem, stříbro prodali, nakoupili prach a koule a hurá na moře. Tak to šlo dokola, až zanedlouho měli flotilu o dvaceti lodích. Léta ubíhala, živnosti se dařilo.

Někteří vynikli nad ostatní. Někteří měli smůlu a zem se po nich slehla. A někteří zároveň vynikli i špatně skončili.

Jiný Pierre, zvaný Franc, se uchoval v paměti lidí odvážným kouskem při ústí řeky Rachá, kde původně zamýšlel napadnout bárky lovců perel. V té době však již vládl strach z pirátů, a „perlové loďstvo“ se drželo pohromadě kolem ozbrojené velitelské lodi. Navíc mělo k ochran ně ještě válečnou loď. Pierre mazaně stáhl plachty a vesloval podél pobřeží, jako by tudy jen projížděl za kšeftem na cestě z Maracaiba. Nečekaně se přitočil k velitelské lodi a směle ji vyzval, aby se vzdala. Španělé vystřelili, měli osm děl a šedesát ozbrojených mužů. Zkrátka, Španělé si bouchli jenom jednou, než stačili znova nabít, strefili se do nich piráti tak dobře, že byl konec. Piráti na palubě a Španělé prosí o milost.

Pierrovi hned bleskne hlavou další plán. Potopí svou starou kocábku, na dobyté lodi nechá španělskou vlajku. Posádka válečné lodi usoudí, že pirát šel ke dnu, Pierre se k nim bez rizika přiblíží a překvapí je náhlým útokem stejně jako svou první oběť. Všechno šlo jak na drátku, válečná loď na lest skutečně naletěla, a dokonce pozdravila vítězství velitelské lodi nad pirátem čestnou salvou. Pierre přeťal kotevní lana, napjal plachty a vyjel na volné moře, kde asi půl míle od břehu válečná loď kotvila. Jenomže v té chvíli kapitán pojal podezření, sice naprosto falešné, ale pro Pierra osudné. Kapitána napadlo, že snad námořníci na velitelské lodi zvedli kotvy, aby pláchli s celým drahocenným nákladem. Rozjel se za nimi. Piráti hned poznali, že se situace změnila, a vzdali se svého plánu, bylo po překvapení. Honem vytáhli kdejakou plachtu a snažili se uniknout.

Jenomže to trochu přehnali a foukl trochu prudší vítr a hlavní stožár se poroučel a už měli protivníka na krku. Postavili se sice na odpor, ale bylo to všechno marné. Nakonec byli rádi, že přišli jen o loď, o náklad perel v hodnotě asi sto tisíc piastrů a o svobodu, že alespoň zachránili na nějakou dobu holý život, když se vzdali.

Ale vynořují se další a další jména. Bartoloměj Portugalec, muž, jehož příběh se zdá neuvěřitelný. L třiceti muži napadl loď o dvaceti dělech a sedmdesáti mužích. Poprvé byl odražen, podruhé zvítězil, ztratil deset lidí. Ale prosím, už jste si na pirátskou kuráž zvykli, tak dále. U mysu sv. Antonína Bartoloměj narazil na tři lodi a podlehl. Přišel o náklad kakaa a 70 000 piastrů. A octl se pod zámkem na jedné z lodí. Ale přišla bouře zlá, lodi rozehnala. Ta se zajatými piráty vplula do Campeche. Tady lidé poznali v zajatém náčelníku pirátů pověstného Bartoloměje Portugalce, ani si ho netroufli převézt do města, aby jim cestou neutekl, a hned se jali stavět šibeničku, aby proslulého mordýře vysvobodili z pozemského trápení. Jenomže Bartoloměj nebyl hloupý, uměl španělsky a o všem, co se chystá, se dozvěděl z tlachání námořníků. Nečekal na ráno, odřekl si spánek, zabil strážného a s pomocí dvou prázdných džbánů, které předtím pečlivě zazátkoval, doplaval na břeh. Ukryl se v buši, klidně pozoroval z dutého stromu vojáky, kteří se ho marně snažili najít. Pak se odebral do městečka vzdáleného asi třicet mil. Byl to pěkný výlet. Aby nepadl Španělům do rukou, pochodoval čtyři dny v korunách stromů. Cestou málem umřel hlady, bídně se živil měkkýši a vodou. Měl potíže při přechodu řek, neboť jak se ukázalo, neuměl plavat. Džbány s sebou nenesl, a tak si pomáhal všelijak. Z vyplavené fošny vytahal hřebíky, z hřebíků si udělal nůž, nožem nařezal proutí a houžve a z nich si udělal malý vor. A plul a šel a ploužil se celých čtrnáct dní, až potkal dobré kamarády, sehnali kánoe a dvacet mužů, vrátili se pod ochranou tmavé noci do Campeche a – Bartoloměj dobyl loď, z níž před nedávnem zoufale prchal. To přece musilo být zadostiučinění!

Vyplul a na jižním pobřeží Kuby ho stihla bouře zlá a zas se ocitl na suchu a zase se plavil v kánoi a tak to šlo až do konce.

MOŘE JSOU JIM MALÁ

A máme tady Rocka. Jaké bylo jeho pravé jméno, to nikdo nevěděl. Jen se mu tak říkalo – Rock z Brazílie „Napřed to byl znamenitý a statečný námořník, pak se udělal pro sebe a s partou kumpánů uloupil první loď s velkou zásilkou peněz. Pak už to byl statečný Rock a naháněl hrůzu celé Jamajce. Občas ho totiž posedal ďábel pýchy, opil se a vyrazil do ulic. Když potkal někoho, kdo se mu zrovna nelíbil, usekl mu bez řečí ruku. Nebo nohu. Zajaté Španěly také zahrnoval pozorností. Napichoval je na kůly, zaživa opékal mezi dvěma ohni, byl vynalézavý.

I jemu se jednou stalo, že ztroskotal a ocitl se na suchu. Zachránili jen holé životy, ručnice a trochu střeliva. A vlekli se o žízni a hladu celé čtyři dny, už sotva motali nohama – a najednou se před nimi objevilo snad sto španělských dragounů. Nebylo východisko, Rock a jeho třicet zmořených mužů museli přijmout boj. A ukázalo se, že piráti umějí stejně dobře bojovat na zemi jako na vodě. Po hodinovém boji vzal zbytek Španělů nohy na ramena. Pak piráti ukradli kánoe, pak loď a zas to šlo nahoru dolů…

Časem to už ale chodilo spíš dolů než nahoru. Pirátu začínalo být trochu moc, dokonce víc než lodí, které by olupovali. Španělé totiž vzdali boj, nevěděli si rady. A tak volil jedinou možnou obranu –– omezovali plavbu na nejmenší míru. Ale nevědomky tím přivolali novou pohromu.

Piráti dali hlavy dohromady, snad si vzpomněli i na Rockův vítězný souboj s dragouny a rozhodli se pro nový způsob podnikání. Pro výpady na španělskou pevninu, a španělské osady. Tady začíná nová kapitola pirátské historie, kapitola oslnivá a krvavější než kterákoli jiná.

První pirátský pohlavár, který se specializoval na pozemní operace, byl Ludvík Skot. Jeho první útok si vyhlédl za oběť už zmíněný přístav Campeche. Napřed jej vyloupil, pak si ještě vynutil velké výkupné a vítězoslavně odtáhl s nebývalou kořistí. Následovali ho mnozí, proslavil se Mansveldt, zanechal za sebou vypleněný ostrov Santa Catalina, pronikl do nové Granady, mimo jiné tam vyloudi město Cartago. Jan Davis zase přistál v ústí řeky Nicaraguy, proti proudu řeky postoupil do vnitrozemí, loupit vraždil, vydíral výkupné a vrátil se na svou základnu na Jamajce se čtyřiceti tisíci piastrů v penězích a padesáti tisíci ve stříbře a klenotech. Později se odvážil až na Floridu a zkrušil tam svou návštěvou městečko St. Augustin de la Florida. Prý si vysloužil dokonce titul pirátského admirála.

A byli jiní. Menší i větší. Všichni byli stejně bezohledný ale někteří byli darebáci, kdežto jiní lotrové.

CESTY KE KARIÉŘE

Základní pravidlo zní: Zalíbit se představeným. Jinak si kariéru neuděláš, ať se snažíš, jak se snažíš. Francois Lolonois, jak jméno napovídá, rodem Francouz, měl štěstí, že se zalíbil. Na Karibské ostrovy přijel už v útlém věku, a ne dobrovolně. Byl tam prodán jako sluha, jak to dovolovalo tehdejší právo, a musil si nejprv odsloužit příslušná léta, než získal ztracenou svobodu. Pak v hleděl využít.

Uchytil se nejprve jako lovec na Espaňole (Haitij a odtud se obvyklou cestou dostal k pirátům. Nejprve se dal najmout k loupežným výpravám jako obyčejný námořník. Při výpravách si vedl dobře a osvědčil některé vlastnosti, které později narostly do nelidské podoby. Neušel pozornosti pana guvernéra na ostrově Tortuze, slovutného pana de la Pláce, který usoudil, že by v právě probíhající válce Francie se Španělskem bylo hříchem nevyužít schopností Lolonoisových. Dal mu loď, jmenoval ho kapitánem a poslal ho – vraždit, loupit a rabovat.

Novopečený kapitán projevil snaživost. Loupil a brodil se krví, až jeho jméno získalo skvělý zvuk široko daleko. Nikdo se mu nevyrovnal v krutosti, sklízel úspěchy a bohatství. Ale ani on neunikl neúprosnému osudu dobrodruhů, jednou jsou nahoře, podruhé dole. Bouře ho jednoho dne zahnala na pobřeží, musil opustit loď na pobřeží obsazeném Španěly. Hned ho poznali a došlo k masakru, v němž zahynuli skoro všichni jeho lidé. On však byl mazaný lišák – takhle to bylo: Pomazal se krví a lehl si mezi mrtvoly. Napodobil hmyz, stavěl se mrtvým. Když nebezpečí pominulo, uprchl z bojiště, vyhojil se ze svých ran a za nějaký čas se už zase bavil oblíbeným způsobem. Vypravil se s hrstkou lidí k Villa de los Cayos a dělal si zálusk na bárky dopravující zboží do Havany. Místní rybáři se však o jeho chystaném podniku dozvěděli včas a prosili havanského guvernéra o pomoc. Deset děl a devadesát mužů měla loď, kterou guvernér proti pirátovi poslal. Když loď dorazila na místo, zdálo se, že Lolonois dostal strach. Vojáci zakotvili na řece Estere. Za úsvitu se však na palubu přes všechen odpor posádky vedrali piráti, útočící z obou stran. V tvrdém boji zahnali posádku do podpalubí. Když se vzdala, nařídil Lolonois, aby po jednom vystupovali na palubu. Jak vystrkovali hlavu padacími dveřmi, dal jim ji vždy useknout. Jen jediného muže nechal na živu, aby ho mohl poslat se zpupným dopisem zpátky ke guvernérovi. Psalo se tam mimo jiné, že Lolonois doufá v příležitost, která mu dovolí udělat s guvernérem přesně to, co on mínil udělat jemu.

Měl dobrou loď, ale málo jídla a kořist žádnou. Vypravil se tedy drze do maracaibského přístavu, přepadl obchodní loď a pomohl si. Po návratu na Tortugu začal snít o velkorysejším podniku, než byly všechny dosavadní. Na pevnině větřil mnohem větší kořist.

LOLONOIS GENERÁLEM

Nevím, jak to s tím jeho generálstvím bylo, sám si asi taky zpočátku nevěřil. Lze tak soudit alespoň z toho, že si opatřil pomoc a spolupráci řádného majora a jmenoval ho vrchním velitelem pozemních sil. Svou armádu verboval mezi piráty širokého okolí. Když vyrazil, velel šesti stům šedesáti mužům na osmi lodích. Cestou ještě nějakou loď ukořistil a v dobré mysli dorazil do Venezuelské zátoky k městu Maracaibu, tentokrát se zlověstnějším záměrem. Vylodil se.

U zálivu musel nejprve překonat tvrz El Puerto de la Barra, ovládající úžinu asi šest mil před vlastním městem. Podařilo se mu to po tříhodinovém boji, při němž „piráti jako obvykle prokázali svou zběsilou odvahu, jak poznamenává jeden z přímých účastníků. Jen málo Španělů se zachránilo útěkem, ale stačili varovat obyvatele Maracaiba, a kdo mohl, sebral všechen cennější majetek a prchal do městečka Gibraltaru.

Když piráti druhého dne připluli před Maracaibo a pod ochranou děl provedli parádní výsadek, dožili se velkého zklamání. Město bylo liduprázdné. Zato našli hojnost proviantu a pití, a tím se trochu utěšili. Hned nazítří podnikli velké lovy po okolí, aby vyslídili uprchlíky. Pár desítek jich pochytali, ale k velké kořisti si nepomohli. Proto Lolonois sáhl k osvědčeným prostředkům. Natahovali zajatce na mučidla a nelidským týráním je nutili, aby vyzradili, kde je ukryt jejich majetek. Ale ani to nepomohlo, a tu se generál rozzuřil a na místě rozsekal jednoho Španěla na kusy. Hrozby a mučení nakonec přiměly alespoň jednoho ze zajatců, aby vyzradil úkryt skupiny spoluobčanů. Poklady zůstaly zakopány na neznámých místech a uprchlíci nečekali na své katy.

Lolonois začal být nervózní a rozhodl se vytáhnout proti Gibraltaru. Tam už chystali pirátům překvapení. Stálo proti nim osm set dobře vyzbrojených mužů v čele s meridským guvernérem, zkušeným vojákem. Lolonois měl k dispozici oddíl ani ne o čtyřech stech mužích. Lolonois necouvl, nemluvme však o vojácké cti a odvaze, byla to jako vždycky jen šílená odvaha vlků, když cítí kořist. Vrhli se proti zásekům, barikádám a bateriím, odraženi znovu útočili, trochu Španěly obelstili a nakonec na hlavu porazili.

Vyloupili Gibraltar i Maracaibo, za zajatce získali výkupné, za obě města veliké výpalné, umučili spoustu lidí a po dvou měsících konečně opustili kraj. Na Espaňole, kam se vítězoslavně vrátili, spočítali, že celková kořist obnáší na penězích, stříbře a klenotech asi 260 000 piastrů, na ostatním zboží dalších 100 000 piastrů.

JAK PIRÁTI PŘESVĚDČUJÍ

Potoky krve získané bohatství pirátům nikdy dlouho nevydrželo. Se stejným furiantstvím, s jakým bojovali, dovedli i utrácet. Pilo se a hýřilo až do toho smutného raná, kdy kapsa byla beznadějně prázdná. Pirátům zas začalo kručet v břiše hladem, musili se zase starat o živobytu Také Lolonois se chystal na novou výpravu. Zamýšlel poctít svou návštěvou místa v okolí jezera Nicaraguy. Orgnizace výpravy byla obvyklá. Naverbování věčně hladového a chtivého pirátského bratrstva a vybavení vojska loděmi, potravinami a zbraněmi. To všechno se muselo opatřit vlastním přičiněním, tedy nakrást a naloupit. V blízkém, okolí nebo cestou k hlavnímu cíli.

Jenomže náhle přestal foukat vítr do plachet; s takovou banálností vojevůdci nepočítají. A lodi stály a stály na širém moři, čas utíkal a jen pomalý mořský proud unášel loďstvo k Honduraskému zálivu. A došly zásoby a přišel hlad. Piráti musili na břeh hledat si potravu. Vyloupili indiánské vesnice, a když bylo nejhůř, stříleli i opice. Pak už vítr byl, ale obrácený, než potřebovali, nepustil je na moře. Tak zvolna postupovali podél pobřeží a zanechávali za sebou spoust. Někde ukradli loď, jinde vyrabovali skladiště, zapalovali, mučili.

Lolonois se dostával do stále lepší formy. Když někdo zůstal na mučidlech němý, rozsekal ho mečem na cimprcampr, ještě jazyk mu vyřízl, a přitom se dával slyšet, že zrovna tohle by rád udělal poslednímu Španělovi, který zůstane na světě. Lolonois nebral zajatce.

Při pochodu na španělskou osadu San Pedro narazil na zálohu. Rozehnal ji, raněné Španěly vlastnoručně pobil a jal se vyslýchat několik zajatců, zda nevědí o nějaké jiné cestě, kde nečekají zálohy. Prohlašovali, že o jiné cestě nevědí. Loloniosovi to přišlo nějak líto – a dál vám to raději přečtu, já tam nebyl, ale ten, kdo to psal, ano.

„Tu zachvátila Lolonoise ďábelská zloba. Otevřel tesákem zaživa prsa jednoho ze zajatců, vyřízl mu srdce, kousl do něho jako vzteklý vlk a mrštil jím jednomu z ostatních zajatců do obličeje…“

Chce se vám ještě dále poslouchat o slavných udatenstvích generála Lolonoise? Dost bych se divil, je toho už právě dost. Byl to Francouz, příslušník velice kulturního národa. Ale to není vůbec žádná útěcha.

‚Alespoň bídně skončil. Padl do rukou nekulturním Indiánům. Ti ho napřed zaživa roztrhali na kousky a pak ty kousky spálili. Obávám se, že ani tohle nás neutěší.

Ale jsou tu ještě jiné národy, třeba Angličané.

ANGLIČAN JINDŘICH MORGAN

Byl to vlastně Velšan ze svobodného selského rodu. Ale zlákalo ho moře. Dal se najmout na loď směřující na Barbados. Hned jak tam dorazili, prodali ho do otroctví – to byl takový zvyk. Když si odsloužil, co musil, rozhodl se zkusit štěstí na Jamajce. Bylo to místo, které se jen hemžilo piráty. Morgan se k nim přidal.

Po několika úspěšných plavbách si něco nahospodařil a s několika kamarády si koupili loď. Stal se na ní kapitánem. Takže vlastně začínal krást docela poctivě. A kradl úspěšně, vrátil se s bohatou kořistí, získal jméno. A důvěru starého piráta Mansveldta, jednoho z těch, kterým bylo moře malé a nespokojovali se otupováním lodí. Jmenoval Morgana viceadmirálem své flotily a vyrazili na moře spolu.

Slavně dobyli ostrov Santa Catalina. Zničili všechna tamější španělská opevnění až na jednu tvrz, kterou výborně vyzbrojili a zanechali na ní posádku. Odtud se přesunuli na pobřeží Kostariky, sledovali je až k řece Cela. Tam se chystali vyplenit široké okolí. Jenomže se jim to jaksi nepovedlo. Vznikl poplach, vytáhl proti nim guvernér z Panamy s vojskem. Rozvážný admirál i s viceadmirálem a celou bandou spěšně ustoupili a vrátili se na Santa Stalinu. Tam si Mansveldt usmyslil, že vytvoří z ostrova bezpečnou základnu pro piráty, a jel hledat podporu a pomoc u jamajského guvernéra. „Nepochodil a chtěl to zkusit u guvernéra na Tortuze. Jenomže najednou nečekaně umřel.

Přece jenom jeden guvernér měl o Santa Stalinu zájem. Ke škodě pirátským záměrům to byl guvernér z Kostariky, který nelenil získat ostrov zpátky španělské koruně. Vypravil tam vojsko a předem osobním dopisem vyzval velitele ke kapitulaci. Pirátská posádka uznala svou beznadějnou situaci a po malé symbolické kanonádě se vzdala.

Tahle událost velmi mrzela Morgana, který přijal Mansveldtův plán a chtěl ho uskutečnit. Viděl však, že příležitost je propasena, a jeho nepokojný duch už kul jiné plány. Měly být ještě velkolepější, Morgan byl formát, což dokázal svými dalšími skutky.

Hned začal svolávat piráty na ostrůvky při jižním pobřeží Kuby. Do dvou měsíců se tam sešlo na dvanáct lodí se sedmi sty mužů. Rozhodovalo se dost dlouho o tom, kam vyrazit na lov. Lákala Havana, ale bylo to zatím příliš velké sousto. Volba padla na jiné město ostrova, El Puerto dél Principe. Cestou jim však uprchl jeden zajatý Španěl a varoval občany před piráty. Měli ještě čas ukrýt majetek a zorganizovat obranu. Nastavěli záseky, rozdělili zálohy a s hlavní silou vojska čekali na piráty před městem. Jenomže piráti obešli záseky lesem a vyrazili proti vojsku v plné síle a naprostém pořádku. Po tuhém boji Španěly pobili a rozprášili, vtrhli do města. Tam ještě došlo k bojům se zbytkem vojska, někteří občané se zabarikádovali v domech a stříleli do pirátů. Nakonec se vzdali, když piráti pohrozili, že město vypálí a pobijí ženy a děti.

Plenilo se město i okolí, mučilo se, zabíjelo, ale kořist nebyla valná. Jednalo se také o výpalné, jednání se protahovalo, Španělé se vymlouvali, že nemohou částku sehnat. Žádali lhůtu čtrnácti dní. Morgan však zachytil posly s dopisy, z nichž vysvítalo, že ho Španělé zdržují úmyslně, domluveni s guvernérem ze Santiaga, který je již na cestě se značnými silami.

Dal tedy Španělům ostré ultimátum, rychle se nalodil a zdvihl kotvy. Když pak dělili kořist, byli z toho smutní. Nestačilo to prý ani na zaplacení dluhů. Morgan navrhoval okamžitě další výpravu, na které by se zahojili, ale armádička se mu rozpadla. Angličané a Francouzi se v ní dostali do jakéhosi sporu. Francouzi nakonec Morgana opustili. Jeho flotila se zmenšila téměř na polovinu.

JE-LI NÁŠ POČET MALÝ

Morgan dal s bídou dohromady loďstvo devíti větších bárek se čtyřmi sty šedesáti muži. Vyrazili na moře, aniž by komu řekl, kde je cíl, patrně byl teď po předchozím nezdaru opatrnější. Teprve na pobřeží Kostariky oznámil, že hodlá přepadnout město Puerto Belo. Na námitky, že je to příliš nebezpečné, odpověděl: „Je-li náš počet malý, je naše odvaha velká. A čím méně nás je, tím větší potom budou podíly na kořisti!‘“ To bylo od něho jistě chytré, věděl, čím povzbudit odvahu mužstva.

Město bylo dobře opevněné. Dobýt se dalo jedině s využitím překvapení. Podařilo se. Piráti se přiblížili k městu v noci, tiše zlikvidovali stráže a naprosto nečekáni stanuli před redutou, střežící vstup do města. Posádka sice neuposlechla výzvy a nevzdala se, ale nevydržela dlouho a Morgan vyhodil redutu i se zbylými vojáky do povětří. V té chvíli se město teprve probouzelo, klidné a bezstarostné, nikoho ani ve snu nenapadlo, ze by si na ně troufli piráti. Guvernér neměl čas zorganizovat obranu, jen se stačil stáhnout s částí posádky do jedné pevnosti a zahájil palbu. Piráti útočili, byli krvavě odraženi, zhotovili si žebříky a donutili mnichy a jeptišky, aby je donesli k hradbám. Španělům nezbylo než střílet i do nich. Stejně se neubránili, několikrát opakovaný nápor nemohli vydržet, prosili o milost, ale guvernér se nevzdával a střílel už i vlastní lidi… Nu, nakonec se taky dočkal kulky a město padlo. A bylo zplundrováno, občané buď vydali svůj majetek, nebo zemřeli v hrozných mukách. Přispěchal na pomoc panamský guvernér, ale dostal výprask a doporučil Puerťanům, aby zaplatili výpalné.

Morganovi pak vzkázal, že by rád viděl zbraň, s kterou on dobyl tak neuvěřitelného vítězství. Morgan mu poslal obyčejnou pirátskou ručnici s uctivým pozdravením a oznámením, že si pro ni přijde za rok nebo za dva do Panamy.

K VRCHOLŮM

Nezdá se, že by guvernér vzal tehdy Morganova slova vážně a očekával vzácnou návštěvu. Však k ní taky nedošlo hned. Morgan si ještě nějaký čas brousil zuby na jiných kostech. Páchal kruťárny, vyletěl do povětří, obtížil svou nesmrtelnou duši všemi smrtelnými hříchy. Jeho obětí se stala zase ta nešťastná města Maracaibo a Gibraltar. Vydírání obyvatel trvalo celé týdny. „Jeden byl zmrskán a zmlácen, s druhým bylo jednáno stejně jako se svatým Ondřejem, neboť ho pálili hořícími lunty mezi prsty a na chodidlech; jinému zas bylo staženo lano tak pevně okolo hlavy, že mu oči vylezly z důlků jako slepičí vejce.. Morgan málem uvízl v pasti, velké španělské síly mu uzavřely zpáteční cestu. Porazil je však v téměř, pravidelné námořní bitvě a vrátil se s ohromnou slávou na Jamajku.

Jeho sebevědomí stouplo do té míry, že se začal připravovat na vodník, který skutečně vešel do dějin. Dal dohromady nevídanou sílu. Sedmatřicet velkých lodí a další malá plavidla nesla na svých palubách kromě lodních posádek ještě dva tisíce dobře vyzbrojených mužů. Teď už musil rozdělit své síly do dvou eskader, jmenovat důstojníky, viceadmirály a kontraadmirály. Už se to podobalo řádné armádě, chystající se na velké tažení. O konečném cíli bylo rozhodnuto: Panama. Morgan si šel pro svou ručnici.

V soulade se závažností podniku byly také předem uzavřenou smlouvou zvýšeny taxy na odškodné. Loďstvo nevyplulo přímo k Panamě. Piráti si potřebovali opatřit spolehlivé průvodce do krajů tak vzdálených, že je nikdo z nich bezpečně neznal. Lstivě se zmocnili ostrova Santa Cataliny, získali průvodce a chytře je vyslali jen se čtyřmi sty mužů dobýt pevnůstku San Lorenzo de Chagre, a zřídit předmostí pro útok na Panamu. Podařilo se jim do poslední chvíle utajit svou skutečnou sílu. Osmnáctého ledna 1671 vyrazil Morgan z předmostí s dvanácti sty mužů na pěti malých plavidlech s děly a na dvaatřiceti kánoích. Zbytek lidí nechal s loďstvem v Chagre. Pomalu pluli proti proudu. V dalších dnech je opatrnost donutila postupovat s částí mužstva i po souši, aby měli krytý bok. Ale místo nepřátel je začal sužovat hlad. Španělé před nimi utíkali a nenechali jim nikde ani sousto jídla. V jednom místě našli sto padesát kožených pytlů od španělského chleba a masa. Ve vzteku snědli alespoň pytle. Sem tam chytli nějakého psa nebo kočku. Teprve devátého dne krajně vyčerpáni, přiblížili se k Panamě, ale především k stádu dobytka. Nacpali se, div nepraskli. A navečer spatřili věže města. Pohodlně se uložili, městská kanonáda jim nemohla ublížit, sbírali síly na zítřejší boj.

Boj byl divoký, stála proti nim přesila vojska a navíc dva tisíce býků, které obránci proti nim vypustili. Za dvě hodiny byla španělská jízda rozprášena. Další dvě hodiny trval boj uvnitř města, v němž sice piráti ztratili spoustu lidí, ale zvítězili.

Pak už šlo všechno svým pořádkem. Plundrování, loupení, vypálení města. Dvacátého čtvrtého února opustil Morgan místa, kde stávala Panama. Devátého března dorazil k Chagre. Došlo k dělení kořisti, při němž Morgan porušil pirátská pravidla. Rozdělil tak malé podíly, že to vzbudilo odpor a reptání mužstva. Podezírali ho, že si nechal většinu kořisti pro sebe. Když ráno Morgan se svou lodí uprchl, nebylo-o tom pochyb. Pokusili se ho pronásledovat, unikl.

A tady máte opravdový vrchol kariéry Jindřicha Morgana. Vrátil se do rodné Anglie s bohatstvím, odhadovaným na milión liber. Za dva tisíce si koupil odpuštění hříchů i šlechtický titul. Škody, které způsobil ubohým španělským osadníkům, se náhle proměnily v hrdinské činy vlastence.

A vrchol ironie: Král ho pověřuje úřadem guvernéra na Jamajce s velkým posláním – vyhubit piráty, kteří se náhle vzhledem k nově vzniklé mezinárodní situaci stali pro Anglii nepohodlnými.

Morgan úřad přijme. Guvernér sir Jindřich Morgan z Port Royalu se tím postará, aby nikdo nemusel pochybovat o podlé povaze světa.

ZÁVĚR

Zdá se, že je úplně zbytečný.

Jaroslav Dewetter,

F. A. ELSTNER část II

Za laní a za jelenem

Myslivec myslí… Čte stopy, uvažuje a teprve potom se rozhovoří; možná že byste mu nerozuměli, kdyby spustil po svém. Řekl by vám, že se rokule vylomila, zanechala ložní stopu, přetínala paseku, přenáhlila se, paprčkovala a předla osnovu.

Takové odborné výrazy mají lovci pro všechny druhy zvěře.

Vyjdou a pátrají, kde se jelen motá, hledají znamení stop a určí z nich sílu, stáří a pohlaví kusu. Z neklamných stop ustanoví lišku, srnce, jezevce, sysla nebo drobnou lasičku. Neukvapí se.

Staří pravodatní myslivci znali na sedmdesát znamení pro ustanovení jelena. Rozpoznali jelena laň, usoudili, jaká je velikost jejich „kroku“, odhadovali vyspělost kusu.

Rozkrok stopy odliší laň od jelena, tak jako trus nebo rez, moč; jelen ji přece vypouští uprostřed svých stop, a laň ji ždímá mezi stopy zadní. Rozkrok je větší u zavalitých kusů, užší u hubených, a šířka nad pětasedmdesát centimetrů hlásí chovného jelena, nejméně desateráka.

Svědomitý lovec všechny stopy kreslí.

Jelení spáry jsou tupější, nátisk laně je zahrocený, rokule, laň, má špičatější stopu než laň stařena. Když jelen vykročuje tak, že stopy zadního běhu jdou téměř stopy běhu předního, křižuje svoje stopy. Těžký a tučný zanechává přístopy: otisk zadního spáru je vedle spáru předního. Také laně ovšem někdy kladou zadní spáry do předních.

Často se hovoří o zástopě: zadní spáry jsou asi o pět až šest centimetrů za přední stopou. V přetínání, v rychlém úprku, bijí jeleni i laně před stopu předního běhu, takže jsou znát otisky paspárků. Proto se říká o slabých jelenech, že se přenáhlí a paprčkují.

Stará laň má paspárky zahrocené, jelen tupé.

Lovecké čtení stop jde tak daleko, že se hledají výboly a hrádky, malé oblé hrboly uprostřed otisků, nebo svírky, trochu země, kterou jelení spár zdvihl. Úzká, podélná a vyklenutá vyvýšenina mezi oběma spáry paznehtu je proužek, a dobře znatelnému proužku se řekne kotouček a částečnému nůsek.

Zřetelně vytlačené stopy všech běhů jsou šlápoty. V trávě zbudou jenom výšlapky a na holé půdě někdy najdeme úšlapky, odkrojky trávy nebo rostlin zde vytroušené. Někdy se nalepuje vysoké zvěři na paznehty sníh, někdy vazká půda, takže odhazují pečetě.

Rozkopnutý mech nebo vřes, to je pro myslivce převrhlina, vytlačení okraje spáru je věnčení. Ložní stopa vznikne, když se zvěř vylomí z lože, a mámivka, to je zdánlivá stopa, způsobená vpadnutím zadního běhu do předního.

Myslivecký slovník má zvláštní výrazy skoro pro každý nepatrný úkaz. Zastaralé otisky jsou zkřehlé, v měkké půdě zbudou zárypy, a když na útěku zvěř kličkuje, chce lovce zmámit.

Jelen, král našich lesů, nemá hlavu, ale palici. Nos je větrník, tlama je svirák nebo morda, jazyk se jmenuje lizák, krev je barva, oči jsou světla, hřbet je prut, ocas pírko nebo kelka a laní zadeček, to je zrcadlo.

Nedivte se proto, že pravodatný myslivec pokračuje v řeči druhým trochu nesrozumitelné: na čekané napjatě pozoruje, jak vysoká bystří (hledí), pátrá (naslouchá), jistí (ohlíží se), sbírá vítr (něco zaslechla), napomíná (varuje koloucha), beká (když je překvapena) a pak rychle střídá (zajde jinam).

Jak si zaznamenáme různé stopy:

1. kuna skalní (levá přední)

2. kuna skalní (levá zadní)

3. srnec (přední)

4. srnec (zadní)

5. jezevec (přední v blátě)

6. jezevec (zadní)

7. liška (levá přední)

8. liška (levá zadní)

9. tchoř (levá přední)

10. tchoř (levá zadní)

11. divoká kočka

12. kočka

13. pes

14. bažant

15. kočka

16. liška čáruje

17. liška křižuje

18. liška kluše

19.liška běží

Příprava stopařské výpravy

Určete si nejdřív cíl a účel pátrání po člověku nebo zvěři.

Buď chcete pouze zjistit, kdo kam šel a kdo to byl, nebo ho chcete dostihnout; buď hledáte výběhy a směry zvěře, nebo ji budete lovit, puškou nebo kamerou.

Jednejte rychle – stopy stárnou! Může se změnit počasí, vítr je zanese prachem, pískem, listím, napadne nový sníh, setmí se. Jen tehdy čekáme, když není stopa ještě „zralá“, když sledovaný ještě nevykonal to, co zamýšlel: nedošel tam, kam chtěl, zvěř nedoběhla k potoku nebo do doupěte. Vyjde jednotlivec nebo skupina stopařů; jednotlivec způsobí méně rozruchu a lépe se soustředí, protože nespoléhá na druhé; slavní zvědové, lovci a detektivové vycházeli na lov nejraději sami. Když sleduje stopy výprava, vede ji muž, který je jejím okem Zajišťuje bezpečný postup. Práce se někdy rozdělí: přední zvěd pozoruje krajinu a včas varuje tichým znamením svoje druhy. Za ním postupuje hledač stop, okolí si nevšímá, jen čte záznamy v půdě. Třetí stopař sleduje ve stopách nápadné změny a čtvrtý upozorňuje na zvláštní jevy a známky v blízkosti sledovaného směru; někdy také zahlazuje stopy výpravy. Střídají se. Postupují pokud možno rychle, protože sledovaný uniká. Nikdo zbytečně nepromluví, dohadují se pokyny, očima nebo tichým napodobením zvířecích hlasů. Z tvaru a z polohy nátisků, z délky kroků, z „rozsazení“ stop nebo z jejich hloubky a stáří zjišťují rychlost sledované kořisti. Kdo zanechal čerstvou stopu, není daleko. Člověka, který nedávno prchal, nebudeme sledovat po starých stopách a po někom, kdo prošel včera, nepátráme na čerstvé stopě. Rozhoduje také odhad půdy. V měkkém terénu stárnou otisky rychle, v tvrdém pomaleji, záleží na vlhkosti vzduchu a na počasí.

Jasným důkazem starších otisků je napadané jehličí nebo listí, navátý prach a písek.

Když se zatiskne nová stopa do starší, křižuje ji. Otisky pneumatik křižují jiné otisky kol. Snadno poznáme, kolo projel první a kdo poslední, motorka, kolo nebo auto.

Nemusíte číst detektivní romány, píší je stopy!

Pozoruješ otisk; v jeho okolí jsou dolíčky po nedávném dešti a ve stope ne. Kdy pršelo? Před chvilkou! Sledovaný je těsně před tebou: zamačkal dolíčky po dešti, který zkropil zemi!

Stopařské umění je velmi dobrou školou přesného pozorování, paměti a správného myšlení. Staří stopaři se skloní nad otiskem jako vědec nad mikroskopem. Soustředí se, usuzují, dotknou se stěn výtlačku prstem, odhadují jejich vlhkost. Propadnou nezadržitelné vášni, když poznají pravdu.

Kořist je blízko, velmi blízko! Spodek stopy je suchý, ale stěny ještě nevyschly! Nátisky vznikly nedávno, ještě „voní“ zvěří nebo člověkem! Prolomená půda je ještě živá! Stopař to cítí, má stopařský čich a bohaté zkušenosti. Prošel muž; nedávno. Pak trochu sprchlo. Jde za ním stopař, uvažuje. Kapky v otisku ani nevyschly, a otisky jsou z nedávné suché doby před deštěm; nemohou být starší, protože stíhaný byl spatřen před hodinou daleko od těchto míst! Rychle za ním!

Zvěd se zarazil: ještě pochybnost… Neběžel ten člověk právě v dešti? Další otisk přináší rozluštění: do stopy se nalepilo jehličí. Je to v pořádku! Prchal v dešti, měl mokré podpatky a podrážky, nalepovalo se mu na ně jehličí… Pozor! Nenapadalo tam se stromů samo?, To není možné: jehlice jsou přece zatisknuty vahou těla do stopy! Znovu se stopař zastavil: možné by to bylo. Jehlice možná ležela na povrchu země, pak stíhaný došel a zatiskl ji do stopy.

Lovec se rozhlíží, proklel by sám sebe: jak může takhle hloupě uvažovat! Jehličí tu bylo vytroušeno z podrážky už proto, že je kolem dubový les. Borovým lesem přece prošel sledovaný krátce předtím…

Sledujeme lidské stopy

Je to nejlepší a nejpohodlnější začátek stopařského výcviku.

Lidské otisky najdeme všude ve svém okolí, na cestě v blátě, na prašné silnici, na gumové podlaze, na mokré dlažbě. Můžeme si je také našlapat sami, do měkké půdy nebo do sněhu.

Každou stopu, lidskou i zvířecí, musíme nejdřív odpozorovat. Nejde jen q to, abychom někoho sledovali. Musíme ho ze stop určit: jeho výšku, váhu, přibližné stáří, povolání, účel cesty, rychlost chůze, tíhu zavazadla, stupeň únavy a dobu, kdy prošel. Podle toho také uvažujeme, jak v dané situaci jednal, představujeme si, co bychom my dělali, kdyby nás někdo pronásledoval.

Vyslaný zvěd podává po návratu obsažnou zprávu:

„Vyšel jsem po stopách staršího muže. Měl lehkou obuv, byl to člověk z města. Nesl těžké zavazadlo, opíral se o hůl, byl unaven a spěchal. Silně kouří! Našel jsem pět nedopalků cigaret na dvou kilometrech cesty. Několikrát klesl do sněhu na kolena a ztěžka se dostával ze závějí. Má krátký, kožený kabát; odpočíval na zavátém, plochém balvanu a otisk jeho kabátu je zcela hladký a sahá jen do prostředka stehen. Odevzdávám nákres a míry jeho stop, vyznačil jsem na mapě, kudy se ubíral. Otisky mi zmizely ve Vlčím dole, v náhlé vánici…“

Vyjdou další, budou hledat ztracený sled. Najdou nové šlépěje. Přeměří je: rozměr i tvar souhlasí!

Pronásledování pokračuje…

Jak stopy měříme a odléváme

Rychlé proměření: délka a šířka

Na lidské stopě se především změří její osa, délka od konce paty ke špičce palce; přesnou míru zapíšeme do nákresu.

Potom se změří největší šířka podešve a výška podpatku, pokud je ovšem nátisk „plný“, vytlačený v dosti měkké půdě.

Právě tak zaznamenáme rozměry stopy bosých nohou, od okraje palce ke konci paty, největší šířku chodidla změříme šikmo.

Přírodní stopaři měří stopy rovným proutkem, který uschovají, aby mohli další stopy přeměřit. Někdy je to nutné; stopa se mísí s množstvím jiných, můžeme zachytit otisky falešné.

Policejní detektiv je přesnější, „odpíchne si“ míry na milimetr.

Po změření stopy nakreslíme její přesný tvar ve skutečné velikosti a zaznamenáme si polohu otisků obou nohou v chůzi nebo v běhu. U zvířecích stop zakreslíme celý vzorek, protože kladení nohou je pro druh a chování zvěře stejně směrodatné jako tvar stopy jednotlivé.

Začněme shromažďovat sbírku stop, stopařský archív, nákresy nebo fotografie doplníme popisy a sádrovými odlitky.

Do sochařské nebo kamnářské hlíny otiskneme nejdřív svoje vlastní chodidlo, obuté nebo bosé, přiměřeně zatížené. Když lihna zatvrdne, vylijeme otisk dobře rozmíchanou sádrou, takže vynikne odlitek chodidla; ten polepíme tenkým papírem nebo natřeme schnoucí barvou a zhotovíme model původní stopy. Pak malou nízkou bedničku naplníme měkkou sádrou a počkáme, až začne tuhnout; pak zatlačíme model chodidla. Hotovou stopu označíme pořadovým číslem a zařadíme ji do sbírky.

Co prozradila chodidla?

Dobrý zvěd a stopař se nejdřív zamyslí nad první stopou, kterou najde; snaží se, aby z ní. vyčetl co nejvíc.

Hloubka nátisku by měla prozradit velikost a váhu sledovaného člověka, ale to není spolehlivé. Zkušený myslivec sice ze stop pozná, jak byl jelen vyspělý, statný a tučný, ale lidé nejsou jeleni; jsou mezi nimi příliš velké rozdíly. Jeden je maličký, tlustý jako soudek, váží metrák. Druhý má sice dlouhé nohy a boty pětačtyřicítky, ale je to jen stožár na člověka. Potřeboval by obalit masem a tukem, příroda mu dala tak velká chodidla zbytečně. Plocha podrážek rozhoduje pouze u běžných lidí, přiměřeně těžkých k výšce.

Svůj způsob chůze mají přírodní lidé.

Lovci a stopaři „myslí nohama“. Střeží a sledují každý krok, pozorují, jak je kladen a kam.