Milan Ferko

Pirátská dobrodružství

MEČ A HVĚZDA BALTU

Chceš žít?

Vydej se na moře!

Heslo hanzy

POBŘEŽNÍ PRÁVO

Od moře se hnal blonke Hans, studený slaný vichr. Vyl nad zaplavenými písečnými maršemi a dunami, lízal je mrazivým jazykem, vrhal se nečekaně sem a tam, vířil kupy písku na pahorcích, vytrhával stromy a s bláznivým chechtotem odnášel slaměné střechy samot, vzdálených od sebe v nedohlednu. Lidé se ztráceli v tmavých dřevěnicích, dobytek zavrtával do slámy zježenou srst. Psi se krčili ve zbabělých klubkách. Srdce zvonů se chvěla v praskotu zvonic.

Proti větru se hnal jezdec. Přitisknutý těsně k hřivnaté šíji kopal patami do slabin zpěněného koně, pobízel bičíkem a lomcoval uzdou.

Na návrší na okamžik pohlédl zpět. Ačkoli na planinách nebylo ani živé duše, pobídl koně ještě úporněji.

Občas si zaclonil dlaní oči, hledaje v soumračné dálce nějaké útočiště.

Kůň už mlel z posledního. Pěna mu stříkala z vyceněných zubů, oči se mu kalily prachem a tmou, šlachy na nohou hrozily prasknutím. Náhle spatřil jezdec rozbouřené zrcadlo zálivu. Na břehu jako by zablýskalo světlo. Prudce k němu strhl koně.

A znovu ostruhy a opět bičík. A zase pískové pařáty větru, zuřivě ošlehávající jezdce i koně. Světlo v zálivu zmizelo, ukázalo se stavení. Vichr strhával po chuchvalcích dým z komínů. Rychleji, rychleji! Kůň se však náhle zarazil, vzepřel, kvílivě zaržál a padl. Těžké koňské břicho uvěznilo jezdcovu levou nohu. Namáhavě ji vysvobodil a vstal. Nerozhodně rozpřáhl ruce nad dodýchávajícím klusákem. Vrávoravým krokem zamířil k jedinému osvětlenému domku.

Hospoda. Šindelová střecha hvízdala jako varhany. V houstnoucí tmě nebylo možno rozeznat, jakým znakem se pyšní hospodský štít. Muž vší silou kopl do dveří. Zevnitř vyrážel ryk a venku se zmítal, hartusil a skučel vichr. Až na třetí panovačné a zuřivé bouchnutí se dveře otevřely.

– Koho to sem čerti nesou? bručel zavalitý, statný hostinský.

– Ohluchl jsi, židáku? odsekl návštěvník. Uprostřed nadávání vyplivoval písek a vytíral si jej z očí. – Nalej teplé pivo a přichystej mi koně nebo člun.

– Člun nedám, koně nemám a pivo nedostaneš, dokud nezaplatíš!

Host sáhl za opasek a opovržlivě hodil krčmáři stříbrnou minci. Je pravá, přesvědčil se krčmář, když ji podezřívavě vyzkoušel zuby.

– Janto, přines vznešenému pánu nejkrásnější džbán!

– Džbán? Dones jich rovnou pět!

Mladý světlovlasý služebník s dlouhou širokou jizvou na pravé tváři nerozhodně potěžkával v ruce několik dlouhých rožňů. Vzápětí se však rozhodl a odhazoval je tak, že se zabodávaly do hrubého trámu nad výčepem. Host pochvalně zamlaskal. Ostatní přítomní nejevili žádný zájem o vrhačské umění mladého pomocníka. Jistě je už znali. Janto se přitočil s pěti ohřátými džbány. Nedočkavý návštěvník uchopil nejbližší, hlasitě jej vyprázdnil a po mokré desce dubového stolu přišoupl k pomocníkovi. Mrkl na něho, sáhl po druhém džbánu a lačně jej vyzunkl. Hostinský vytřeštil oči. Při čtvrtém džbánu krčma ztichla. Po pátém se strhl jásot. Starý plešatý rybář vykřikl na krčmáře:

– Rosenfeldt, to ani ty nedokážeš!

Žíznivý host předešel krčmářovu odpověď.

– Kdyby bylo pivo lepší, stačil bych jich vypít i šest!

– Lepší? Lepší pivo nedostaneš ani v Hamburku.

– Nalej znovu! Ale nevařené, ať poznám, co je zač!

Janto pivo ochotně přinesl. Host trochu ukápl na dubovou lavici, oprášil si vzadu jelenicové kalhoty a posadil se na kaluž.

– Aha, pán si hraje na kvočnu! Co bys chtěl vysedět z toho piva? Jedině tak pukavec. Nebo chceš vyzkoušet kalhoty? Ale pít umíš, to uznávám, jsi dobrý pijan, hotový převraceč džbánů… no, ostatně uvidíme…

Host seděl nehybně a při posledních krčmářových slovech se usmál. Převraceč džbánů… Störtebeker… docela zvučné jméno. Hej, židáčku, víš, co se odehrává před tvým úlisným zrakem? Umírá Klaas, svobodný pán z Alkunu, majitel celé bohaté Ringsharde, a rodí se Klaas Störtebeker, svobodný pán z Nemanic…

– Jestli je tvé pivo dobré, obrátil se na hostinského,– nebudu se moci postavit, kalhoty se od lavice neodlepí. Když ne…

Hospoda ztichla. Klaas přikrčil natažené nohy a začal se zdvíhat. Kalhoty se napínaly, kůže šustila a praskala, až se konečně odlepil.

Pivo máš mizerné, ale zato mi můžeš dát člun.

– Nedám. Do takové nepohody nedám, zatvrdil se uražený krčmář. – Počkej do zítřka, dokud se blonke Hans neuklidní.

Do kvílení vichru zabubnovalo prudké bušení na dveře.

– Potřebuju ho teď!

Nedočkavý host zarazil do stolu dýku.

Počkej, otevřu hostům a pak si popovídáme!

– Neotvírej, chytil Klaas krčmáře za halenu. – Koně nebo člun! A ukaž, kudy se dá zmizet!

– Tudy, mávl krčmář dozadu, do kuchyně, odkud se do místnosti dral vonný dým z pečeně. Ale sotva se Störtebeker obrátil, krčmář ho prudce setřásl a odjistil dveře. Störtebeker uklouzl po rozlitém pivu a upadl. Do krčmy vrazilo několik ozbrojenců a mladý velmož. Störtebeker se vztyčil a téměř po čtyřech se hnal k zadnímu východu. Ale i tam se zaježily píky a meče.

Konečně jsi v pasti, svobodný pane z Alkunu, ozval se posměšně mladý velmož.

Janto, snímající z ohně dlouhý rožeň s nabodnutými kusy pečeně, se prudce obrátil. Ten hlas je mu nějak povědomý, ten hlas by měl znát, ten hlas by měl patřit… panu Waldemarovi!

– Vzdej se! pokračoval velmož nenávistným, zlověstným hlasem. – Ty prašivý tchoři, dotírající na každou bělmu! Ty belzebube v lidské podobě! Neujdeš spravedlivému soudu!

– Hned jsem věděl, přidával se krčmář Rosenfeldt, – že to bude nějaký pěkný ptáček, když tupil mé pivo!

Rybáři nenápadně vstávali a shlukli se blízko dveří. Jantovi se rozpálily tváře. Blýskavýma očima se vpíjel do Waldemarova obličeje.

– Počkejte! otočil se Störtebeker se zdviženou paží k blížícím se ozbrojencům. – Nejdříve vyrovnám účet s tímto pohostinným chlapíkem.

Janto nespouštěl zrak z Waldemarovy tváře a poslepu stahoval kusy upečeného masa z rožně.

– Zdá se, že jsem ti za pivo ještě dost nezaplatil, vykročil Störtebeker ke krčmáři. – Jestli ti je jeden stříbrňák málo, tady máš druhý! mrštil po krčmáři těžkou dýku. Krčmář si chtěl chránit hruď, ale jeho prsty zachytily už jenom rukojeť, vykládanou stříbrem. Stačil sice ještě dýku vytrhnout z prsou, ale z rány se mu vyvalila krev a on padl naznak na stejné místo, na němž před chvílí ležel Störtebeker.

– Nakonec se neštítíš ani sprosté vraždy, vykročil kupředu pan Waldemar, – ty zuřivý kanče!

A co jsi ty? ozval se nečekaně Janto přiškrceným hlasem. Chvěla se mu kolena, srdce se v něm zmítalo. Sebral všechnu odvahu a rychlým pohybem shodil z rožně poslední kus masa. – Ty nejsi vrah? Kdo dal oběsit mého děda, mého otce a mou matku? Ty! A ničím se před tebou ani před světem neprovinili. Ty jsi je dal oběsit jenom proto, že vyznávali víru svých předků, že se klaněli Svantovítovi a svým bohům. A kdo zneuctil mou sestru a kdo ji potom dal jako čarodějku upálit? Ty, Waldemare, svobodný pane z Keldenu!

– A co má být?

Pan Waldemar si založil ruce v bok a posměšně se zahleděl na mladého nevolníka. – Jestli se mi zachce, dám oběsit i tebe. A řekl bych, že to udělám.

– Mě? To můžeš, ale předtím přijmi pozdrav od Peruna!

Zakouřenou krčmou se mihl dlouhý rožeň, zasáhl pana Waldemara do břicha a vynořil se z něho vzadu na celou píď.

– To jsem neudělal já, to byl blesk z nebe!

Čeleď přiskočila na pomoc klesajícímu pánu a zbrojnoši s píkami vyrazili z kuchyňských dveří proti Jantovi. Zastavila je lavice, kterou po nich hodil Störtebeker. Janto skočil k břevnu, vytrhl zabodnuté rožně a zpoza výčepu je vrhal proti ozbrojencům. Störtebeker se oháněl dubovou lavicí. Píky se lámaly, meče odlétávaly, brnění řinčelo. Čeleď odnášela umírajícího pána. Za chvíli nebyl v krčmě ani jediný zbrojnoš. Vzápětí se ozvalo ržání koní a skupina odcválala.

Störtebeker hleděl na Janta, Janto na Störtebekera, oba si čistili krvácející rány. I vítr se utišil. Do ticha se ozval chlapecký hlas.

– Hamburčan, Hamburčan, vběhl chlapec do dveří a hned se hnal dál.

Postávající rybáři se rázem probrali. Jako na povel se vytratili do tmy.

Do šenku bojácně nahlédla krčmářova žena. Sotva spatřila mrtvolu, skočila k šedivé hlavě svého muže a kvílivě naříkala:

– Ojoj, Adonai, bůh Abrahámův a Izákův! Mužíčku můj drahý, duše pokorná a bohabojná! Můj chlebe každodenní, sloupe mého života, o koho se teď mohu opřít? Ojoj, Adonai…

Nářek přivábil z kuchyně děti a služky. Störtebeker vytáhl zpod opasku měšec a hodil jej na mrtvolu.

– Dostal, co si zasloužil!

Z kupy dětí se oddělil čtrnácti patnáctiletý chlapec s velkým mateřským znaménkem na horním rtu a pěstmi se vrhl na Störtebekra.

– Prokletý vrahu! Bezbožníku! Zabiju tě! Zabiju! Mlátil do Störtebekrových prsou, protože výš nedosáhl. Störtebeker ho nechal chvíli zuřit, potom ho náhle uchopil za hrdlo a mrštil do kupy zkamenělých dětí.

– Janto, proč stojíš a nebráníš nás? úpěla žena. – Ojoj, Adonai, co bude s mými dětmi, co bude se mnou, Adonai!

Janto stál se skloněnou hlavou, držel si zkrvavené zápěstí levé ruky. Po vlasech mu stékal pramínek krve na obočí a přes oči až k ústům. Zdálo se, jako by plakal krvavými slzami. Störtebeker ho uchopil za loket poraněné ruky:– Pojď.

Janto se zadíval do Störtebekrových modrých očí. Pak mu padl zrak na stříbrnou sponu, která pod krkem zapínala kabátec. Byl na ní vyrytý erb, podobající se Svantovítovu rohu hojnosti. Poslechl spíš výzvu tohoto znaku než stisk mocné pravice a vykročil za Störtebekrem do nejisté noci.

Mladý Rosenfeldt si klekl vedle matky k otcově mrtvole. Teprve nyní spatřil v sevřených prstech těžkou dýku. Uchopil ji, políbil otcovu krev a vyskočil. Ale matka ho zadržela:

– Jehova se pomstí, on uslyší můj nářek a mé volání po odvetě za nevinně prolitou krev.

Chlapec sklonil hlavu a jeho zrak padl na měšec. Uchopil jej a rozehnal se do otevřených dveří.

– Nedělej to, zastavila mu matka ruku. – Vrah svou vinu nevykoupí, ani neodčiní smrt, ale nám bude teď dobrý každý šilink. Peníze jsou příčinou hříchu mezi lidmi, ale samy hříchem nejsou

Janto kráčel mlčky vedle Störtebekra po pobřeží. Co se vlastně stalo? Co jsem to udělal? Zabil jsem pana Waldemara… To ne ty, to ne ty, ozývalo se v jeho rozpálené hlavě, to byl blesk z nebe, Perunův ortel. Moře burácelo a mladíkovi se zdálo, že slyší hlas rodičů. Duch jeho děda se vznáší nad vodami a blýská okem nebeské blaženosti.

– Hamburčan? ukázal Störtebeker na malé blikavé světlo ve vlnách.

– Ano.

– Jak to víš?

– Tak.

Na pobřeží se zablikotaly ohně.

– Co to znamená?

– Pasti.

– Co?

– Pasti. Hamburčan bude myslet, že jsou to pobřežní signály před Rostockem a zamíří k nim.

– A když zjistí svůj omyl?

– Bude pozdě.

– Jak to?

– Najede na mělčiny, do kterých ho vlákají zapálené ohně, a než se vzpamatuje, skočí mu na krk zákeřně hladoví vlci.

Hladoví vlci přikládali na ohně, chvílemi je zastírali a odkrývali. Jiní přinášeli z návrší ohákované žerdě, provazové žebříky, balvany upoutané lany, sekery, píky a meče.

– Hej, vy dva, obořil se zhurta na Störtebekra a Janta starý plešatý rybář, – co tu stojíte jako sloupy? Pomozte nám, nebo si ani nepřičichnete! Pojď, převraceči džbánů, skvěle ses oháněl duhovou lavicí, tady máš klacek!

Störtebeker potěžkal hrubý dubový, na konci zboulovatělý kyj.

– Není špatný, ale meč by byl lepší!

– Tumáš, hodil mu plešatý rybář těžký obouruční meč se znakem řádu německých rytířů na rukojeti.

– A ty, Janto, nekoukej jako výr! Nebo chceš umřít hladem?

Janto si vybral z hromady zbraní několik kratších pík a za opasek zasunul široký nůž.

Z napjatých plachet Hamburčana bylo cítit nedočkavost posádky. Těší se, že vyvázli z vichřice a blíží se k útočišti. Příboj opadával, vítr vál pravidelněji, šedé plachty se rychle blížily. Plešatý rybář pojednou vykřikl, chlapi zanechali ohně a naskákali do připravených člunů. Hamburská koga opatrně zkrátila plachty. Pozdě! Prudký závan větru vrhl koráb ku břehu, kde najel na mělčinu a uvízl, mírně nakloněný na pravý bok. Nečekaný náraz svrhl několik námořníků do vln, další shodil z ráhen a lanoví na galerii.

– Na ně! Na ně! drápal se plešatý rybář po nakloněném boku kogy.

– Do zbraně! Piráti! vřeštěl hamburský konšel, velitel lodi, bezradně pobíhající po zadní palubě.

Janto vyšplhal na loď jako lasička. Kryt stožárem, zasahoval přesně vrhanými píkami měšťany, sbíhající se kolem konšela. Störtebeker se oháněl kyjem, až to svištělo. Příď byla za chvilku prázdná.

– Vzdejte se!

– Ušetříte naše životy?

– Jestli za ně dáte tolik, na kolik si jich ceníte! odsekl plešatý rybář.

– Složte zbraně! zavelel konšel. Těžce vzdychl a pokřižoval se. – Bože, před mořskou vichřicí jsi nás zachránil, ale před lidskou vichřicí nikoli.

Hladoví vlci odebrali posádce zbraně a nahnali ji na přední palubu. Vzápětí se poztráceli v útrobách lodi.

– Když nám svůj náklad tak moc nutíte, předstoupil plešatý rybář před konšela, – tak si ho vezmeme. Ale loď ne. A co nám nabídnete za svoje životy?

Konšel měl ruce zasunuté do širokých rukávů. Nenávistnýma očima si měřil vyzývavého soka se zkrvavenou sekerou za pasem. Z podpalubí se ozývaly výkřiky nadšení, údivu a radosti. Hladoví vlci se rvali o kořist.

No, co vám dáme, vykročil konšel k plešatému rybáři s křečovitým úsměvem, – všechno, co máme! Vytrhl z rukávu nůž a vrazil ho pirátovi do břicha.

– Bijte je! Hamburčané! Hanzovní bratři! Bijte hladové vlky!

Odzbrojená posádka se vrhla holýma rukama na své nepozorné strážce a řítila se ke zbraním.

– Je zle. Na ně! zaryčel Störtebeker, mrštil kyjem do klubka námořníků a uchopil meč. Rozptýlení, překvapení hladoví vlci se stávali snadnou kořistí lidí z hanzy. Plešatý rybář chroptěl na prknech:

– Dostali mě, proklatci, dostali!

Janto se shýbal za rozházenými píkami. Vrhal je rychle a přesně. Störtebeker si prorážel cestu ke konšelovi.

Hladoví vlci se vzpamatovali. Když se meč začal blýskat kolem konšelovy hlavy, ten zaúpěl:

– Vzdávám se! Odhoďte zbraně!

Posádka lodi opět odhodila zbraně. Bezmocně zařinčely do nářku raněných a chrapotu umírajících.

– Všechny spoutejte, nařídil Störtebeker. Potom hrotem meče přitiskl konšela ke kormidlu. Janto ho tvrdě a nemilosrdně spoutal.

– To je hanba, to je potupa, tak zacházet s hamburským radním pánem!

– Kousni se do jazyka a stoupni si na krk, je-li ti život milý!

– Zabiju… probodnu… uškrtím…, chroptěl plešatý rybář a plazil se ke kormidlu. Přivlekl se až ke konšelovým bezmocným nohám, zavěsil se do jeho pláště, ale vtom ho přepadly smrtelné mrákoty a skutálel se k zábradlí.

Hladoví vlci si ho nevšímali. S radostným jásotem vynášeli svazky drahocenných hranostajích, sobolích, liščích, bobřích a medvědích kožešin a házeli je do člunů.

– Stůjte! zastavil je Störtebeker hromovým hlasem.

– Co chcete dělat? Hledat na pobřeží kupce až do chvíle, kdy si pro vás přijedou hamburští kapitáni a odvedou vás na svatbu se slečnou šibenicí? Nechte všechno tak, jak to je. Musíme dostat loď na vodu a půjdeme celý náklad prodat tam, kde nám za něj dají mnohem víc.

– A co naše ženy? Ty zde necháme?

– Tak se jim schovej pod sukně, když se bojíš vystrčit nos na moře! Hladoví vlci se šklebili.

– Störtebekre! volal Janto ze schodů v podpalubí.

– Pojď se podívat, s jakým zbožím Hamburčané obchodují!

V podpalubí čpěl pot, hnis a zaschlá krev. Ve svitu loučí bylo vidět nahé a polonahé muže, spoutané zády k sobě. Těla měli zohavená ranami, špínou, výkaly a vředy.

– Kdo jste?

– Představ si místo těchto hnusných provazů, kterými nás ozdobili, nejjemnější maurské hedvábí a brabantské krajky a zjistíš, že jsme svobodní páni Baltu, ozval se slavnostním hlasem hubený, suchý chlapík s proužkem zaschlé krve pod přivřeným okem. – Vítr je naším otcem, moře matkou a ty jsi naším spasitelem, domine spectabile!

– Co jste provedli?

– Nihil, jenom Hamburčané mají proti nám velkou zášť. Ale proč hledíš tak nečinně, domine illustrissime? Jsi náš Alexandr Veliký, rozetni tento gordický uzel! Chlapík sebou trhl a mrkl zdravým okem na své spoutané ruce vzadu.

Störtebeker kývl a Janto rozřezal zajatcům pouta. S kletbami, vzdechy a steny se zvedali. Vyvedli je na příď a Störtebeker se na ně obořil:

– Tak, a teď vysypte pravdu, nebo…

– Jsem magistr svobodných umění Johann Wigbold, odchovanec anglické královské univerzity v Oxfordu, uklonil se chlapík s vyraženým okem. – Dva roky jsem byl poslušným a věrným písařem hamburské městské rady. Za posměšnou básničku na burgmajstra mě dali veřejně zbičovat a zavřít do klece hanby. Tak jsem se stal synem moře… jako i ostatní pod vedením našeho kapitána, ukázal na ryšavého, zavalitého siláka. – Godeke Michelsen, velitel naší dobré plachetnice, dokud nám ji Hamburčané neposlali ke dnu, ať jí pán bůh odpustí všechny díry tam, kde leží. A my… komu máme čest poděkovat za osvobození?

– Jsem svob…, Störtebeker se kousl do rtů. Už chtěl říci: svobodný pán z Alkunu. Ale ten je vlastně mrtvý. Měl-li totiž předtím ještě jakous takous naději vrátit se někdy do tvrze na své Ringsharde teď, po Waldemarově smrti, jsou mu všechny cesty zpátky zatarasené. Jak dokáže, že ho nezabil on, jeho sok a nepřítel? Kdo mu uvěří, že si Janta nenajal, že to všechno byl jenom shluk náhod? Moře bude mou tvrzí… Náhle se rozveselil:

– Jsem služebník svobody a voják volnosti – jako vy, lancknecht lásky a rytíř rozkoší, hvězda, vycházející nad Baltem!

– Vivat, neznámý zlatoústý, zdáš se být skvělý nejen v meči, ale i v řeči!

– Když člověku hrozí smrt, i latinsky se naučí.

– Teď dej v naší řeči povel, abychom dostali loď zpátky na vodu! zavrčel netrpělivě Godeke Michelsen.

Störtebeker se omluvně usmál:

– Já jsem jenom hvězda. Lodi, které se budou podle mne řídit, musejí vést jiní, že, Godeke Michelsene? zahleděl se povzbudivě na zachmuřeného: ryšavce. Mávl na Janta: – Dej jim nějaké oblečení!

Když se jakžtakž oblékli, přinesl Janto několik džbánů piva: Muži je naráz vypili, mlaskli jazyky, koukli se na sebe, usmáli se.

– A teď – viribus unitis, ukázal magistr Wigbold Jantovi na stožár. – Budeme se plavit anglickými a španělskými vodami, vyhneme se moři, které klokotá jako vřící olej, a vyhledáme tajuplné ostrovy Blaženosti.

– Ano, mnul si Godeke zkřehlé prsty, – ale nejdřív si zašij kalhoty, protože s dírou na zadku tě na ostrovy nepustí.

Janto se vyšplhal na stožár jako veverka. Pod vrcholkem se uvelebil do koše a rozhlédl se.

Začínalo svítat. Na moři i v Jantově hlavě.

CO JE MOJE – TO JE TVOJE

Koga se jmenovala Sunte Mareiken a byla očividně rychlejší i obratnější než jiné kogy. Zamířili přímo do Kodaně. Godeke Michelsen stál u kormidla a mračil se stále víc. Nakonec procedil skrze vykotlané zuby: – Rovnou vlčici do chřtánu!

– Markéta Dánská není vlčice, ale krásná černá kočka, odporoval Störtebeker. – Rád bych poslouchal, jak jemně přede. Uvidíš, jak se bude o nás otírat a vemlouvavě vrnět.

– O Semiramis severu, zajásal magistr Wigbojd, – stella matutina, strhni mě do víru své náruče a pohlť mě v něm!

– Staneme se jejími jedinými spojenci.

– No…

– Každý, kdo se zmocňuje hanzovních lodí, je jejím spojencem. Ach, Černá Magret nás přijme jako své, uvidíš!

– No…

– Ať se na místě propadnu, ať mě moře pohltí, jestli si tu černou kobylku neosedlám!

– Nejdřív kočka, potom kobylka, a nakonec – čarodějka, ne? protíral si magistr Wigbold zkrvavené oko. – A kobylka vyhodí zadkem, jezdec bude v tu chvíli na zemi a my všichni, obrátil se k námořníkům, – chichichi, chachacha!

Posádka se smála jako ozvěna. Tak nakažlivě, že ani moře neodolalo.

Z dálky zvědavě vykouklo pobřeží Rujany. Janto vstal a třikrát se uklonil směrem k ostrovu.

– Už dávno tam nestojí socha boha s rohem hojnosti, věcně poznamenal magistr Wigbold.

Janto neodpověděl. Rozdával oběd. Hrachovou kaši s opékanou slaninou.

Posádce bylo veselo. První den urazili patnáct mořských uzlů, druhý den zase, třetí rovněž – co nejdříve se objeví Kodaň.

Sunte Mareiken zakotvila v bezpečné vzdálenosti od přístavu. Od kogy se oddělil rychlý člun.

Magistr Wigbold byl bledší než obvykle a bál se, že si toho Störtebeker a Godeke všimnou. V paměti lovil latinské citáty, vhodné pro toto poslání: ubi bene, ibi patria… kde je mi dobře, tam je moje vlast…

Člun se vrátil neobvykle brzy.

– Odehnali je jako prašivé psy, prorokoval Godeke.

– Neodehnali! Podívej se, vezou purkmistra.

Nebyl to purkmistr, nýbrž přístavní fojt. Sotva překulil své pivní břicho přes palubu, uctivě spustil:

– Dronning Margareta je svobodnou královnou dánskou, norskou a švédskou a nikdo jí nemůže bránit v tom, aby její přístavy svobodně přijímaly všechny lodi.

– Vezeme náklad vzácných kožešin, vosku, medu, loje a jantaru.

– Kodaň je vám otevřena. Naši obchodníci se budou předhánět, aby si co nejdřív s vámi plácli.

– A co mýto, skladné a ostatní přístavní poplatky? zahlaholil magistr Wigbold. – Jsme plaší jako holubi, i celníkovy pantofle nás polekají.

Přístavní fojt se podíval na hlavní stožár, přeměřil si červenou vlajku s průčelím pevnosti se třemi věžemi a dvěma hvězdami, odhadl přední i zadní palubu, hodil uznalým okem po dřevěné soše Panny Marie, trůnící na přídi, a věděl, na čem je: to je hamburská práce, kogu ukradli Hamburčanům.

– Napoprvé se clo ani ostatní poplatky neplatí. Zvláště když…

– Co?

– Jestliže loď zamíří k ostrovu Schonen.

– Co je tam?

– Bohaté hanzovní sklady.

– Střelný prach, zachrchlal Godeke.

– Kodaňští kupci právě snížili jeho cenu.

– Bez dobrého palubního deníku to půjde těžko, utrousil magistr Wigbold.

Fojt vytáhl z vnitřní kapsy pláště svazek pergamenů a podal je Wigboldovi.

– To je náhoda, že mám s sebou popis a nákres cesty na Schonen, do Bergenu a do ostatních hanzovních skladů. Že ano?

– Nemáme už pivo ani slaninu, osmělil se Janto.

– To ne…

– Plné plachty, skočil Störtebeker fojtovi do řeči a Godeke rázně obrátil kormidlem.

Sunte Mareiken doplula do přístavu bez hamburské červené vlajky. Sotva spustili na molo lávku a na zábradlí lodi vyložili svazky kožešin, kupci se hrnuli jako kobylky. Jak dávno už neměli v rukou drahocenné ruské kožešiny, jak dlouho už neviděli zboží z novgorodských trhů! Kožešiny šustily a loď se plnila koženými měchy a střelným prachem a olověnými kulkami, kušemi, koženým brněním, dížemi solené slaniny, ryb, pytli prosa, sucharů, soudky piva a cinkotem stříbra.

Posádka lačně hleděla zejména na hromádku stříbra. Magistr Wigbold črtal olůvkem číslice na břidlicovou tabulku a věčně zachmuřený Godeke si mnul čelo. Störtebeker se tvářil, že si ničeho nevšímá, ale všechno si už promyslil a byl připraven. Jistě všichni myslí jenom na dělení. A to bude záviset na jeho rozhodnutí. On je šlechtic, oni – obyčejná chamraď… kromě magistra. No, takový pisálek! Jenomže… čím bych byl bez nich, bez Janta a ostatních? Zapomenutou potravou červů nebo ryb. Podaří-li se mi něčeho dosáhnout, bude to jenom s jejich pomocí. Jako Kristus… rovný mezi rovnými. – A co dělení? rozkašlal se shrbený, šedivý chlap.

– Moře nám dalo, moře nás podělí, Störtebeker bouchl pěstí do zábradlí a upřel oči na schůdky do podpalubí. Lezl po nich jakýsi opožděný kupec s plavou bradkou. Rozhlížel se kolem jako honící pes. Předstíral, že míří k lávce, ale náhle seběhl na molo. Po pár krocích se obezřetně ohlédl. Když se přesvědčil, že ho nikdo nepozoruje, rychlým kolébavým krokem zamířil do města.

– Janto, vidíš tamtoho chlapíka v červeném klobouku a v modré haleně, lemované černým sametem?

– Vidím.

– Za ním! Krok co krok. Vyzvěď, kdo je to a kam jde.

Janto skočil jako střela do změti ranců, dřeváků, koňského trusu, prodavačů, potulných zpěváků, pochybných žen, usmolených dětí, preclíků, buchet, ryb a ponurých ulic. Kupec nejdříve mířil na náměstí. U první postranní uličky však zahnul, potom ještě jednou a opět se ocitl na nábřeží. Když se zastavil před těžkou a silně okovanou bránou jednopatrového domu, trhl nalevo napravo svou špičatou bradkou, zabouchal na klepadlo a nedočkavě se ztratil v bráně.

– Čí je to dům? otázal se Janto preclíkářky a hodil jí do zástěry měďák.

– Díky ti, árchanděli Gabrieli, že se zajímáš o hanzovní kancelář, ale zajímej se také o mé preclíčky, jsou křehounké, lahodné.

Mezitím se Sunte Mareiken ozývala veselým zpěvem. Störtebeker pleskal kartami a naléval se jako duha. Když zahlédl Janta, vyskočil a odvlekl ho stranou.

– No?

– Hanzovní kancelář, kontora.

Störtebeker vrhl nedopitý džbán do moře a zařval:

– Džbány dnem vzhůru! Prázdné ruce – plné plachty!

Na otevřeném moři, sotva se začalo rozednívat, nařídil Störtebeker skasat plachty a shromáždil kolem sebe posádku.

– Pomodlíme se a poděkujeme bohu za kořist, kterou nám věnoval. Bez jeho milosti bychom neulovili ani smradlavou tresku.

Magistr Wigbold začal potom číst z velké, zlatem okované knihy:

– A řekl Pán boháčovi: jdi a rozdej vše, co máš, chudým… A ještě pravil: věru, věru, pravím vám, dříve projde velbloud uchem jehly nežli boháč do království nebeského… Konáme službu bohu, konáme svatou věc, když zbavujeme boháče tíhy, která jim brání ve vstupu do nebe! rozohnil se magistr Wigbold a sklapl knihu. – Neboť oni zapomněli na příkaz Pána a nechtějí rozdávat z vlastní vůle.

– Budeme jim tedy brát! zahučel Godeke.

– Správně, brát!

– Oni mají svou hanzu, své spolky, budeme je tedy mít i my! Störtebeker rozpřáhl ruce, jako by objímal celé moře. – A ukážeme jim, že dokážeme být rovni nejenom před bohem, ale i před lidmi, tedy i sami před sebou!

– Správně, rovni!

Gocleke Michelsene, přiznej podle pravdy, jak jste se dělívali?

– Jak kdy.

– Já tedy říkám: všichni jsme si rovni! Co je moje, ta je tvoje!

– Týká se to i žen? ozval se šedivý shrbený muž. Vtom ho však kdosi praštil po zátylku.

– Moře je svobodné a ubohá je každá námořnická duše, ať je to Dán, Balt, hanzovník či Angličan!

– Budeme se všichni dělit stejně! V bohatství i v utrpení!

– Budeme hledat řád rovnosti a svobody! Budeme božím mečem a jeho ostří bude sekat prudce a neúprosně!

– Budeme bratry a nikdo nebude mít práva prvorozenství!

– Bratři volnosti!

– Bratři Šalmy!

– Likedealeři! Podílníci!

– Podílníci! ozvalo se moře a vítr hvízdal na flétnu.

– Poklekněme a vzdejme bohu chválu za to, že nás osvítil a prosme ho, aby nás chránil před protivenstvími našich nepřátel!

Muži se vrhli na kolena, pouze Janto zůstal stát jako sloup.

– Janto, ty nechceš být likedealerem?

– Chci!

– Proč se tedy nemodlíš s námi? Proč nepoklekneš?

– Já mám jiného boha než vy… modlím se k němu vstoje…

– Jak se jmenuje ten tvůj bůh?

– Svantovít.

– Beati pauperes spiritu!

– Co to blábolíš?

– Každý máme svého boha, povstal magistr Wigbold. – a ty jsi svému tak věrný, že tě pokřtíme jeho jménem… Svanto!

– Hej, vyvalte ty dva soudky, které nám darovali páni kodaňští radní! Pokřtíme našeho malého pohana nejkřesťanštějším vínem z Burgundska.

Störtebeker podal mladíkovi velký pohár: – Pij, Svanto, pij!

Janto hleděl zkoumavě po všech tvářích – neposmívají se mu? Ve Störtebekrových očích spatřil dík za záchranu života a v jediném, a to ještě krvavém, oku magistra Wigbolda porozumění. Zvedl tedy číš, vypil ji jedním douškem a zahleděl se do vycházejícího slunce: – Jsem Svanto. Chci být Svanto.

Sklady hanzy na ostrově Schonen byly přeplněné. Právě se vrátily dvě lodi, kogy, z plavby do Anglie s nákladem šarlatového, smaragdového a zlatého lutyšského sukna, flanderské vlny, brabantských krajek a drahocenného orientálního koření. Šunte Mareiken vyrazila, když se obě kogy vzdálily. Nechala zmizet jejich plachty za obzorem a pak, vyzývavě mávajíc červenou hamburskou vlajkou, zamířila do hanzovní zátoky. Přístavní pevnost se ozvala hrubým, přívětivým hlasem rohu a vyvěšením hanzovní vlajky: koga může veplout. Strážci hanzovních skladů se zvědavě shlukli v přístavišti. Z pevnosti přiběhl mladý kapitán s nakroucenými, napomádovanými kníry.

– Kde je konšel Wilhelm? Doufám, že jako jindy řídí Sunte Mareiken on.

– Je nemocen, nahnul se Störtebeker přes zábradlí. – Blouzní v horečce a často na vás vzpomíná.

– Copak se mu, proboha, stalo? vyběhl kapitán zneklidněn na palubu a kráčel k zadní palubě.

– Asi ho v Kodani uřkla nějaká babizna.

Störtebeker nechal kapitána vkročit mezi veřeje, a pak mu zezadu sevřel hrdlo. Kapitán kopal, zatínal prsty do Störtebekrových rukou, ale jeho rdousící stisk nepovolil. Godeke povstal z lůžka a beze slova udeřil kapitána hranou dlaně po čele.

– Michelsene, obleč si jeho blůzu, vezmi dvacet chlapů a jdi do pevnosti.

Hanzovní strážci zvědavě okukovali kogu.

– Co čumíte? Pomáhejte vykládat! Pohostíme vás pravým burgundským vínem.

– Chlapi se nenechali dvakrát pobízet. Vyběhli po lávce – a tam je přivítaly pravé fríské dýky a polské obuchy. Srážely je jako ořechy. Störtebeker kývl palcem a chlapi se rozběhli ke skladům.

Právě se ukázala večernice, když v pevnosti zablikotala pochodeň. Strážci skladu divoce vyvolávali – Zrada! Zrada! – ale vzápětí umlkli. Místní rybáři zvědavě vybíhali z domků. Většina se už nevrátila. Nechali se nalákat nebo přinutit, aby odpřísáhli věrnost s dlaní na stožáru Slinte Mareiken.

Dvě noci a dva dny se na Schonenu rabovalo, pilo a bavilo. Dvě noci a dva dny nebyla pánem Schonenu hanza, ale podílníci. Třetí noc zapálili dřevěné, do poslední nitky a posledního chlupu vyrabované skladiště. Ještě za úsvitu vyplazovalo hladové ohnivě jazyky za unikající Sunte Mareiken.

Kupci z Kodaně přijali kogu jako milovaného syna a odkoupili všechno naloupené zboží.

Šunte Mareiken se dlouho nezdržela. Znovu vyrazila k modrým obzorům.

V ustavičné honbě uplynul rok jako den.

A další ještě rychleji.

Dva týdny před Martinem se objevili likedealeri v bergenském fjordu a zopakovali svůj kousek ze Schonenu. Tentokrát se to však neobešlo bez dlouhé, celonoční krvavé rvačky. Bratrstvo Šalmy se za tuto noc zmenšilo skoro o polovinu. O tolik však narostly podíly zbývajících. Mužstvu se chtělo žít na vysoké noze.

Störtebeker se rozhodl přezimovat v Kodani.

Ale řetěz, spuštěný nízko nad vchodem do kodaňského přístavu, se před Sunte Mareiken neuvolnil.

Kupci vycházeli na nábřeží a smutně si mnuli ruce. Co dělat, když královna Markéta zakázala obchodovat s piráty? Hanza ji přitlačila ke zdi, hanza jí zajímá lodi, hanza jí maří obchod s Angličany. Co se dá dělat, hanza je drak o sedmdesáti sedmi hlavách. Usekneš jednu hlavu – naroste deset nových.

Störtebeker se snažil dovést nenápadně kogu blíž k přístavní strážní věži, ale odtamtud zazněl výstražný hrom. Koule pleskla necelých dvacet loktů před nos Sunte Mareiken.

Zamířili do Elseneuru. Potom do Aarhusu a nakonec do Esbjergu. Všude je přijali stejně. Stěží rozprodali zboží v anglických a flanderských přístavech. Museli přezimovat v pustých zátokách a na nevlídných ostrůvcích.

Při první jarní plavbě se setkali s novou dánskou lodí, hulkem.

– Hohó, Balt není dánský nočník! štěkl Störtebeker a zahrozil Dánovi pěstí. – Na ně! Na ně!

– Michelsene, bočním útokem! Bočním útokem na ně! Ať vidí, že jsem v Oxfordu nežral plesnivý sýr nadarmo! Poškrábeme je po hřbetě!

Šunte Mareiken se obratně dostala za záď dánské lodi a vzala jí vítr z plachet. Zahákovat, přeběhnout po lávkách, strhnout vlajku a vyřídit obránce – to všechno bylo spíš dílem zášti než rozumu nebo velení.

– Myslíte, že si zachráníte životy? blýskal Störtebeker širokým mečem. – Jenom ten, kdo se k nám přidá, se zachrání!

Někteří námořníci – stydlivě klopíce oči – přešli mezi podílníky.

– A co vy ostatní?

– Nebudeme lupiči jako ty, bránil se dánský kapitán.

– Protože nejsi tak dobrý chlap jako já.

– Třeba jsem lepší.

– Tak tedy ukaž, jestli zvedneš ten soudek, ukázal Störtebeker na bečku a poklepal na ni, je-li plná.

Kapitán se nerozhodně rozhlédl. Potom se rozkročil, sklonil se nad soudek a vzepřel se. Bečka se zvedla jenom na píď od paluby. Zkusil to ještě jednou. Ani na třetí pokus se nepodařilo zvednout bečku výš než ke kolenům.

– Dělá se to tak, Störtebeker se ohnul a jediným prudkým trhnutím zvedl soudek a posadil si ho na ramena. Vzápětí ho shodil a obrátil se ke Svantovi:

– Najednou. Třeba je silný v pití, když je slabý v kolenou.

Svanto šikovně narazil soudek a načepoval Dánovi do džbánu.

– Pij stejně jako já, nebo běda ti! vyzval Störtebeker kapitána a zvědi korbel. Potřetí ho kapitán vypil jenom zpolovice, ale i tu polykal namáhavě a ztěžka přitom oddychoval.

– Lotře, ani pít neumíš! Ale třeba ti anglické pivo nechutná! Teprve skončila zima, svoje vlastní nemáme, můžeme ti nabídnout jenom mořskou vodu! vykřikl Störtebeker a vrazil kapitánovi pěst do krku. Jeho šedivá hlava se zvrátila, tělo naklonilo dozadu, nešťastný velitel se překlonil přes zábradlí a padl do vody ztěžka jako pytel.

– Magistře Wigbolde, udělej jim kázání o bratřích Šalmy! A ten, koho neosvítí Duch svatý, ať skočí z prodlouženého ráhna!

– Neboť je psáno, vykročil Wigbold s vážnou tváří, – že čistí a pobožní neklesnou do vln, archanděl Gabriel vzlétne, vezme je pod svá ochranná křídla a odnese… rovnou do horoucích pekel, vy holobrádci, huby lojové s kravskými ocasy místo brad! Víte, kdo před vámi stojí? Magistr Wigbold, který strávil celé učení Oxfordu, moji drazí tupci, a má víc rozumu v zadku než vaše hvězda, královna Markéta, pod svou trojitou korunou! Chceme z vás udělat lidi, tak nám v tom nebraňte, nebo vás zamáčkneme jako štěnice, vy…

Magistr Wigbold kázal, až mu sliny od úst odletovaly. Dáni na něho hleděli s otevřenými ústy, páchnoucími česnekem – rozuměli sotva každému pátému slovu.

Moře se posměšně převalovalo z boku na bok. Vál jarní vítr a hnal podílnickou kogu i ukořistěný hulk.

Čtyři zimy a čtyři léta se bratři Šalmy potloukali po Baltu a po Severním moři. Chytali všechny lodi bez rozdílu – a všech lodí se báli. A všech přístavů. Nebylo místa na zemi ani na moři, nebylo útočiště. Co dělat? Co si počít? Na koho se obrátit?

Störtebeker čekal netrpělivě na návrat magistra Wigbolda a na Svanta, kteří šli na zvědy do Kielu v přestrojení za františkánské mnichy. Vyrazili za úplňku a vrátili se až za novu.

– Albrecht Švédský se chtěl spojit s Černou Mágret, zvěstoval magistr Wigbold, – ale ona ho, troubu, zajala a teď její vojsko obléhá Stockholm.

– Kvůli tomu jsem tě poslal do Kielu? Proč mi to říkáš?

– Proto, že Albrechtův bratranec Johann Meklenburský chce pro svého strýce zachránit aspoň Stockholm.

– Přestaň s tím blábolením! Co je nám po Johannovi Meklenburském?

Störtebeker zatajil příčinu svého hněvu. Johann Meklenburský… dobře se na něho pamatuje. Střetl se s ním jako se soupeřem na turnaji v době letnicových slavností ve Vismaru. Tehdy jsem vyhrál, pomyslel si trpce, ale skutečným vítězem je on. On teď hraje o královské koruny a já si musím krvavě dobývat každý groš.

– Proč se nafukuješ jako leklá ryba? Pokračuj!

– Vím jenom o samých pletkách.

Svanto zahlédl fialové ohníčky v očích obou mužů a zasáhl, aby předešel rvačce:

– Johann se dohodl s Rostockem a Vismarem, že jejich lodi budou dovážet Stockholmu potraviny, a dal rozhlásit, že dobře zaplatí každé lodi a každé posádce, která se ujme nabídky vozit obleženému Stockholmu potraviny.

– A to jste nedokázali říct hned?

Godeke Michelsen se široce rozkročil u kormidla.

– Co je?, obořil se na něho Störtebeker. – Kam se ženeš?

– Do Rostocku, odplivl si Godeke.

Wigbold na něho mrkl a se zbožnou tváří dodal:

– Kde najde Johann lepší dodavatele, lepší zásobovatele, než jsme my?,

NEPŘÁTELÉ SVĚTA

Do rostockého zálivu vpluly podílnické lodi pod vlajkou, kterou vymyslil a namaloval na rub maurského hedvábí magistr Wigbold.

– Co chcete dělat v Rostocku? ptal se přístavní fojt.

– Přicházíme do služeb Johanna Meklenburského.

– A co vaše vlajka? Takovou jsem ještě neviděl.

– Málo jsi dosud viděl, synku, málo. Störtebeker poklepal otcovsky po rameni fojta, jemuž bylo už dobrých padesát let a mohl mu být skoro otcem. – Modré pole je čistě hanzovní barva a ten drak na něm – Černá Magret. Černé pole je náš tvrdý život s hvězdou – božím okem, a ten meč mezi nimi – to jsme my.

– Pravda, magistr Wigbold vysvětloval podílníkům vlajku jinak: drak v modrém poli je hanza a ostatní zvlčilý svět, a hvězda v černém poli je bratrstvo Šalmy, které chtějí podílníci rozšířit mečem po celém světě.

Godekemu na vlajkách nezáleželo. Vždycky uznával tu, pod níž se dalo plavit.

Přístavní fojt poslal Störtebekra v doprovodu svého sluhy na radnici. Tam se ho ujal radniční sluha. Beze slova kráčeli po úzkých kamenných schodech. V nevelké komnatě přijal náčelníka podílníků vysoký šedovlasý šlechtic velice vybraných způsobů.

– Jsem Markward Preen von Dawermoor. Koho mi posílá bůh v tento krásný jarní den? Jistě muže, jehož síla se rovná jeho cti.

– Jsem Klaas, svobodný pán ze Šalmy. Nevraživost sousedů a závist přátel mě zbavila majetku a vyhnala na moře.

– Ach, tak mladý a už takový osud! Jak vám mohu pomoci, příteli?

– Chci vstoupit do služeb Johanna Meklenburského.

– Mám zplnomocnění jednati jeho jménem. Jaké služby mu chcete nabídnout?

– Jednu kogu, jeden hulk, a k tomu spolehlivou posádku, schopnou třeba hned se vydat na stockholmskou plavbu.

– Ach, to je nádherné! Myslel jsem, že nabízíte pouze svůj meč a své srdce! A vy hned celou flotilu!

Pan Dawermoor zatleskal. Vstoupil písař.

– Vypiš dvojmo obvyklé pověření na jméno Klaase, svobodného pána ze…

–… ze Šalmy. To je naše dědičná usedlost v Livonsku.

– Chápu, chápu…

Když písař přinesl hotové listiny, pan Markward je opatřil pečetí s erbovním znakem Johanna Meklenburského, stočil, převázal stužkou a s úklonou podal Störtebekrovi.

– Glejt vás opravňuje zajmout každou dánskou nebo norskou loď ve všech mořích a převzít jejich zboží do svého opatrování.

– Vaše slova jsou jemná jako krajky na rukávech.

– Ach, ani nejhorší doba v nás nesmí zničit ohleduplnost a jemnost. Tedy – převzít zboží a prodávat nebo uskladňovat ho v Rostocku nebo ve Vismaru, podle vlastního uvážení. Obě hanzovní města se slavnostně zavazují, že toto zboží budou kupovat, nebo doporučovat svým obchodním partnerům.

Uhlazený šlechtic nakonec pozval Störtebekra na slavnostní oběd.

– Pořádá ho městská rada na počest kapitánů našich odvážných… zásobovačů. Nepromeškejte příležitost seznámit se s podobně udatnými pány, jako jste vy.

Störtebeker poděkoval za pozvání a slíbil, že se na oběd dostaví, ačkoli věděl, že tu skvělou příležitost určitě promešká…

– Musím se stýkat s piráty! utíral si pan z Dawermooru štítivě prsty navoněným ubrouskem. – S podvodníky, kteří vědí jen to, že je třeba vymyslit si falešné jméno… Šalma, Šalma, co je to? Kde to je?

Po celý rok, od Matěje do Martina, vozily lodi s hvězdou a mečem na modročerném poli potraviny desítkám tisíců hladovějících obyvatel Stockholmu. Pokaždé, když se jim podařilo přivézt zásoby obleženému městu, Svanto jásal.

Tolik lidí zachraňujeme od smrti hladem! Tolik lidí!

Celý rok pochytávali dánská a norská plavidla. A potom, od Martina do Matěje, přezimovali, kde se dalo. S příchodem jara udeřil Störtebeker do stolu tak prudce, až ho přerazil:

– Dost!

Svanto zůstal stát s pečínkou na rožni. Čekal, co se bude dít. Störtebeker se opíjí už třetí den… Dřív, než začal pít, dostal zprávu od magistra Wigbolda. Přečetl ji, nikomu nic neřekl a nechal si na záď lodi přivléci soudek burgundského. Co za ty tři dny udělal ze své kajuty! Strhl hedvábná nebesa nad postelí, rozštípal strop se vzácnými maurskými intarziemi, vylámal skla z olověných rámů a ze zlatých svícnů shazoval a roztloukal drahé voskové svíce.

– Dost! Všechno je hloupost, nic nemá cenu. Bůh se vzdaluje a Tamerlán se blíží, černý mor se válí po národech, Černá Magret na trůně, peklo je na zemi a zem se propadá do předpeklí. Rostock se ponoří do vln jako Vineta a po Rostocku celé Pomořany, na každé lodi čtyři kompasy, a přece nevíme kudy kam. A vlaštovky to vědí i bez kompasů…

– Třesk! Zlatým svícnem. A plesk! krásný anglický kompas ve vlnách.

– Přestaň! Godeke jím tvrdě mrštil o lavici. – Jen se podívej, jak už se chlapi trhají z uzdy!

– Ty mě budeš poučovat? Störtebeker se namáhavě vztyčil a přeměřil si Godekeho zamženýma krhavýma očima. Náhle sklonil hlavu a vrazil ji ryšavému kormidelníkovi do prsou. Paluba zaduněla. Godeke se vzepřel na loktech a spouštěl pravici k opasku. Störtebeker opile šmátral po nějakém tvrdém předmětu.

Tu máš, pij, chtěl jsi víno! Svanto se postavil mezi oba muže a lil Störtebekrovi víno do opilých úst.

Störtebeker! Postrach Baltu! Slepené, špinavé vlasy po čele, v očích, oděv páchnoucí zaschlým pivem, uzeninou a potem. Chlupy na prsou potřísněné tukem. Hlava se kymácí sem a tam. Náhle se sklonila trochu víc a Störtebeker se svalil vedle lavice.

Svanto se plaše rozhlédl. Co bude teď, když náčelník leží bezvládně a bezmocně na podlaze? Stačí bodnout… On sám se silou nevyrovná ani tomu zachmuřenému ryšavci. Ale Godeke stál zády k němu a dýkou si vyškraboval špínu zpod hrubých nehtů.

Nazítří připlul na malé plachetnici posel od Markwarda Preena z Dawermooru. Vznešený pán chce mluvit s velitelem. Störtebeker se máchal ve studené jarní vodě. Odfrkával, prskal a cítil, jak mu stydne krev. Ale přemáhal se znovu a znovu a opět funěl a vyplivoval – odpornou chuť po opilství i odpor vůči sobě samému…

Posel trpělivě čekal, dokud se velitel lodi neosušil, neoblékl a nenapil horkého odvaru z léčivých Svantových bylinek. Až potom nastoupil do člunu. Ale do svého.

Svobodná hanzovní města Vismar a Rostock, jakož i Johann Meklenburský, dosáhli urovnání sporu s Markétou Dánskou, která konečně propustila Albrechta Švédského i jeho syna Ericha, za což jí oni milostivě přenechali Stockholm a švédskou korunu. Proto glejt, který jste dostal mým prostřednictvím od Vismaru a Rostocku, jakož i od pana Johanna Meklenburského, až nyní si pan Markward vydechl –, ten glejt už neráčíte potřebovat, a proto prosím, abyste mi jej vrátil.

– Krásný jarní den, že ano?

– Vážený pane Klaasi ze… Šalmy, doufám, že jste mi rozuměl, pan Markward na zdůraznění svých slov luskl prsty a ke Störtebekrovi přiskočili dva ozbrojenci. Mladšímu hořely oči – zabít, co nejdřív zabít! Tak netrpělivě čekal na tento rozkaz, že se mu až roztřásl horní ret s velkým mateřským znaménkem.

– Jestli se mě jenom dotknete, mé lodi udělají z vaší kocábky třísky a z vás potravu pro tresky.

Pan Markward sáhl k hrudi, vyňal ze záňadří plochou stříbrnou píšťalku a z plných plic zahvízdal.

– Svobodný pán ze Šalmy! Pah! Podvodníku! Myslíš, že Rostock, Vismar, Johann Meklenburský a já jsme se nedozvěděli, kdo jsi? Jsi Störtebeker a stejně jako jsi předtím raboval hanzovní lodi, tak jsi je raboval i v době stockholmských výprav! Takový jsi dodavatel! Hanza má oči a uší všude, i mezi tvými kamarády máme špehy! Podívej, už se blíží naše lodi, už se tě zbavíme, ty satanský zmetku!

– Ani ta nejhorší doba v nás nesmí zničit ohleduplnost a jemnost, vznešeně zadeklamoval Störtebeker a uklonil se.

Pan Markward kývl malíčkem. Ozbrojenec s mateřským znaménkem na horním rtu vyrazil s píkou proti Störtebekrovi. Náčelník vyskočil, chytil se lana nad hlavou a botou zasáhl nedočkavého ozbrojence do prsou. Mladík klesl do náručí druhého ozbrojence. Když se vzpamatovali, Störtebeker se vymrštil obloukem přes zábradlí a skočil do vody vedle svého člunu.

– Veslujte, zařval na muže, kteří mu podávali ruce.

Neujdeš mi! křičel mladý ozbrojenec a napjal kuši. Störtebeker řval na veslaře a ručkoval po okraji člunu na opačnou stranu.

– Jsem Rosenfeldtův syn a pomstím svého otce, zhyň!

Tětiva zadrnčela a šíp se zabodl do stěny člunu – mezi Störtebekrovy křečí sevřené dlaně.

Šunte Mareiken i dalším dvěma podílnickým lodím se podařilo uniknout jenom o vlas. Zachránila je noc. Celý den museli pálit z „fujary“ – svého jediného děla. Na hulku měli jen vrhače střel. Hanza nedovolila nakupovat ve svých přístavech žádné střelné zbraně. Ani střelný, prach. Hanza byla moudrá, hanza byla opatrná.

Nálada na všech lodích byla pod psa. Čeho dosáhli?. Co získali? Celou dobu honili oni jiné a teď jiní honí je. Sám velký Klaas musel skočit do moře a utíkat jako krysa. Chlapům se do práce nechtělo, na lovu dbali víc o vlastní kůži než o společné vítězství. Rok byl planý, a kořist slabá, chatrná.

Na podzim dohnali u Olandu hulk, který na ně – kupodivu – počkal. Vyslal jim dokonce vstříc člun. Do Störtebekrovy kajuty vstoupil Hans Manteufel, známý kapitán pirátů. Byl oblečen draze a vybraně jako kníže.

– Tuším, že i vám vyprášil kožich pan z Dawermooru.

– Nedá se věřit nikomu.

– Ani sobě?

– Ani sobě.

– No dobře. Tak mi pověz, pane bratře, kde přezimujete?

Störtebeker si hryzal konce svých dlouhých vousů. Už dávno nebyl tak bezradný.

My plujeme na Gotland.

– A kam myslíš, že my? zachraňoval si Störtebeker autoritu a sebevědomí.

Tak se k vám přidáme, co říkáš? Vpředu je Michels Moltke, i on se s námi spojí.

– A bratrstvo Šalmy se znovu rozroste, začal horlit Svanto, když viděl opilou tvář magistra Wigbolda a sevřená, zachmuřená ústa Godekeho. – Z Gotlandu zazáříme jako slunce a jako slunce opanujeme všechny přístavy a celou zem!

– Dobře, dloubl ho ukazovákem Godeke do prsou, – ale nejdřív jdi odehnat potkany od sucharů.

Přístav Wisby na Gotlandu neměl pána. Švédové ho už opustili a křižáci ještě nestačili zabrat. Podílníci tam přišli jako domů. Sotva zakotvili, rozešli se chlapi po dřevěných chalupách, ale Störtebeker je dal znovu sehnat dohromady.

– Usadíme se tu natrvalo! Postavíme opevnění, domy, skladiště!

Přístav byl před vlnobitím chráněn výběžkem pevniny v podobě kosy. Mezi jeho hrotem a protějším břehem nebyla větší vzdálenost než padesát sáhů. Na tomto místě postavili tři věže: kamenné na souši a dřevěnou uprostřed ve vodě. Podílníci přinutili všechny obyvatele Gotlandu, aby pro ně pracovali. Sehnali zedníky a tesaře, – tu za peníze, tam násilím – na kalmarském pobřeží, na Olandu i v Livonsku. Věže byly široké a mohutné. Spojovaly je těžké řetězy, visící nízko nad vodou. Dokud nebyly zdviženy pomocí rumpálů, nemohla se do přístavu dostat žádná loď.

Jestliže Störtebeker lidi do práce nutil, Godeke je přímo honil. Magistr Wigbold byl bledý od nedospaných nocí. Měl na starosti všechny plány, výpočty a měření, Manteufel a Moltke lovili v. okolních vodách a občas přiváželi nové řemeslníky. Svanto jako hlavní zásobovatel se popotahoval za mladé vousy a zoufale lomil rukama: jak nakrmit tolik lidí? jak dát najíst takovému množství! Když přístav obehnali vysokým obranným valem i od pevniny a dokončili suchozemskou bránu, likedealeři si vydechli. Jenomže Störtebeker jim nedopřál narovnat hřbety nadlouho. Polovinu mužů rozeslal ve skupinkách po ostrově, aby na každém vhodném místě postavili strážní věž. Kromě toho pod trestem smrti přikázali místním rybářům, aby ohlašovali kouřovými a ohňovými signály každé blížící se větší plavidlo. Druhou polovinu mužstva ponechal ve Wisby, aby stavěli dřevěnice, skladiště a sklepy. Hlavní ulici dal Störtebeker vyložit kamennou dlažbou. Rozšířil starý dřevěný kostelík. Přistavěl k němu zvonici a do ní zavěsil zvon, ukradený kdesi v Polsku. Ženy musely tkát, šít plachty a plést provazy. Ani děti nesměly zahálet. Kopaly na mělčinách rašelinu, sušily ji, pálily a staré rybářky z ní potom vyplavovaly a čistily sůl. Celou zimu vládl na Gotlandu ruch a pořádek.

Na Matěje byla velká, nevídaná pobožnost. Všichni podílníci se museli den postit, zpovídat a přijímat tělo Páně. Jenom Svanto v kostele nebyl. Stál na přístavní věži a modlil se ke svému bohu.

Příštího dne vyplulo na moře každé prkno a každá ruka. Pirátské kogy, hůlky, šnigy i obyčejné rybářské plachetnice se rozestavěly mezi Gdaňském a Stockholmem jako hustá síť. Zátahy byly bohaté. Jestliže za uplynulou zimu jenom dřeli, příští se jenom bavili. Bratři ze Šalmy se věnovali obžerství. Jako plamen trávili dortmundské salámy, westfálské šunky, solenou divočinu (tu novinku vymyslil Svanto), placky plněné borůvkami a česnekovým medem, štiky na francouzském oleji, rosol se španělskými mandlemi. Plnili si žaludky šafránovými polévkami a skořicovou smetanou. Do pecnů chleba dávali zapékat hrozinky a fíky. Čerstvé skopové (ach, jak vzdychali Gotlanďané, jak proklínali zloděje!) a lososí řízky, červené jako anglické sukno, zalévali rozmarýnovým a pravým burgundským vínem, lutyšským a hamburským pivem. Štědře nalévali i místním obyvatelům – co je moje, to je tvoje a vzápětí dotírali na jejich ženy, dcery a služebné – co je moje, to je tvoje.

Svanto se dlouhou dobu zdržoval pitek a hýření. Sedával u magistra Wigbolda, utíral mu knot na svíčkách, podával kružidla a olůvka. S pootevřenými ústy naslouchal jeho blouznění o tajemných krajích – Antilii, Cipangu. Jednou ho magistr poslal ke kramáři koupit tucet pergamenů na nové mapy. V krámě se Svanto setkal jenom s kupcovou dcerou. Pohlédla na něho s úsměvem. Svanta zalila červeň.

A magistr Wigbold čekal na Svanta marně.

Jaro našlo podílníky ztloustlé, otupělé, malátné. Železné a drátěné kazajky jim byly úzké, opasky a řemeny od přilbic krátké. Všechno se jim přejedlo – jídlo, pití i rvačky, které vyvolávali jenom tak, pro nic za nic. Řemeslníci, kteří si s sebou přivedli i ženy a děti, se tiše po skupinkách ztráceli. Po dlouhé zimě se nikomu nechtělo do opravy lodí, do hlídkové služby, do stavby člunů.

Máme pořád co jíst, blábolili chlapi, stále nachmelení.

Störtebeker křičel na Svanta, aby mu našel nějaký karabáč. Ale Svanto byl tentam. Störtebeker uchopil čerstvě odříznutý volský chvost. Pustil se od domu k domu a hlava nehlava mlátil chlapy – tu za pecí, tu u nějaké sukně nebo u vrhcábů.

– Všichni jsme si rovni. Proč nás mlátíš?

– Co je tvoje, to je moje! Dej mi tedy svůj karabáč a já budu zase chvilku natírat záda tobě!

– Jsme bratři Šalmy, nebuď jako vlk!

Störtebeker mlátil a klel dál. Godeke dělal totéž, ale mlčky.

Tři týdny trvalo, než na Gotlandu zavládl jakýstakýs pořádek.

– Žádné pivo, žádné ženské! Volné ruce, plné plachty!

První lov byl bohatý jenom na zlé zprávy.

– Vestfálská, saská, vendská a pruská hanzovní společnost se dohodly na svém zasedání v Lübecku, že budou lodi vysílat jenom v konvojích o deseti plavidlech a posílené posádkami obrněných zbrojnošů.

– Velmistr řádu německých rytířů Konrád von Jungingen dává na vědomí, že jakmile piráti zajmou jejich první loď, vydá se proti nim s celou svou silou.

– Černá Magret vyhlásila trest smrti za kupování nebo ukrývání ukořistěného zboží.

– Anglický král pohrozil hanze, nezaručí-li bezpečnou plavbu na Baltu, že zničí za každou ztracenou anglickou loď dvě hanzovní.

Störtebeker stál s bradou vysoko zvednutou, ruce křížem přes prsa.

– Skončili jste?

Poslové z lodí mlčeli.

– Chtěl jsem od vás slyšet, kolik lodí jste zajali, a ne žvásty na strašení starých bab, napřahovala se náčelníkova ruka po kusu hrubého lana.

Poslové vzali nohy na ramena.

– Zavolejte mi Manteufla.

Chlapi kolem mlčeli. Nakonec se ozval Godeke:

– Není tu.

– Jak to – není?

– Vyzvedl si peněžní podíly svých mužů, řekl magistr a dál kreslil olůvkem na břidlici své bláznivé představy, – a s nějakou cikánkou se ztratil v livonských lesích. Zmizel jako vítr.

– A ty jsi byl s ním a dovolil jsi mu to?

– Každý z nás je sluha svobody a voják volnosti.

Störtebekrovi se začaly prsty chvět a nebezpečně blížit k rukojeti dýky. Vtom Svanto s nevinnou tváří předstoupil před rozzuřeného velitele a tichým hlasem řekl:

– Jutta ti vzkazuje, že se jí dnes ráno narodilo dítě a ráda by věděla, jak ho chceš pojmenovat, když… je tvoje.

Störtebeker hledal ve Svantově tváři výsměch nebo úlisnost. Když nic podezřelého nepostřehl, pleskl ho po zádech a rozesmál se na celé kolo:

– Kristovo království na zemi – to je jenom pro anděly. I my vytvoříme opravdové bratrstvo Šalmy až tam nahoře, ukázal palcem na modré nebe.

– Je třeba řezat do hanzovních kupců, to je všechno, odplivl si Godeke a rezavé chlupy na krku se mu zježily.

Magistr Wigbold natáhl dlaň s pokreslenou tabulkou.

– Teď je čas! Teď přišla naše chvíle! Vyplujme k ostrovům Blaženosti… Insulae felicitatis – Antilia, Cipangu…

Störtebekrovi poklesla ramena.

– Nestačíme na to. Udělejme však aspoň to, co dokážeme…

Podílníci vyrazili znovu na moře jako hladoví vlci. Znovu se vzduchem míhaly háky. Znovu úpěly útočné můstky pod dřeváky a botami. Znovu drnčely tětivy kuší. Znovu skřípěly vrhače kamenných kulí a ohňů. Znovu zvonila ocel a tekla anglická, německá, fríská a dánská krev. Štědře se s ní mísila i krev podílníků. Ale noví přicházeli na Gotland, a ne každý z nich měl mozolnaté ruce solivarníka, uhlíře nebo rolníka Störtebeker srovnává bohaté a chudé tak, jak to dělá smrt, šla pověst po třasoviskách, dumách a lesích baltského pobřeží.

Ale sotvaže noví bratři Šalmy dostali první podíl z kořisti, už se vraceli z nejistého moře na jistější zem. A tam, aby zakryli svou zbabělost nebo nespolehlivost, podkuřovali Störtebekrovi jako hrdinovi a spasiteli a prohlašovali sami sebe málem za andělské sbory.

– I seslal bůh Störtebekra jako kdysi syna svého Ježíše Krista na zem, aby zde uskutečnil jeho království! – rozohňoval se po osadách jakýsi žebrák. Zvěst o tom se dostala až do Gdaňska a tam mu vzkázali:

– Jsi horší než kacíř. Tvým jazykem mluví sám Lucifer. Vytrhneme ti ho, abys víckrát nehřešil. Když si však bez něho chleba nevyžebráš, zkrátíme tvá pozemská muka a oddělíme tvou pomatenou hlavu od nevinného těla.

Störtebeker se o tom doslechl a přitáhl před Gdaňsk. Na město se neodvážil zaútočit, ale bezohledně vyplenil všechny blízké osady a do posledního muže vyvraždil posádky tří korábů, které mířily do přístavu. Byl by běsnil ještě víc, ale dorazil k němu magistr Wigbold s důležitou zprávou – na Gotland se dostavil vzácný host,

– Snad ne sám římský papež?

– Skoro. Je to Erich, syn Albrechta Švédského.

– Co chce?

– Dohodu s námi, co jiného? Přitom se tváří tajemně a chodí před ním dvě pážata a za ním čtyři, má pět sluhů a prsty ověšené prsteny. Asi přišel na zvědy. Chce nám nabídnout své urozené šlechtické nic za naše podílnické všechno. Nic nového pod sluncem.

Störtebeker nechal přelétnout Wigboldovy posměšky kolem uší. Tedy na Gotland přišel skutečný a mocný šlechtic. Störtebekrovi se rozbušilo srdce. Nedá se nic dělat, to je jeho choulostivé místo – vznešená společnost, dvorné způsoby, moc a sláva. Doufal kdysi, že se mu podaří vyšvihnout se ve službách Černé Magret, nedostal se však na její dvůr a nakonec ani do nejposlednějšího přístavu. Rostock a Vismar ho vysály jako morek z kosti a odhodily. A co když jeho hvězda vyjde až nyní, s Erichovým příchodem? Oni na Gotlandě, křižáci v Livonsku – kdyby se spojili, byl by to tvrdý oříšek jak pro hanzu, tak pro Černou Magret.

Poslal do Marienburgu vyjednavače.

Vrátili se na Gotland o týden později než on – s vyřezanými jazyky. Výmluvná odpověď velmistra řádu německých rytířů.

Erich vedl kulaté řeči o velkém baltském státu, o svém posvátném právu na švédskou korunu, o krvi, kterou se vykupují královské trůny a o věrnosti, na níž stojí. Z jeho pážat se vyklubala mladinká děvčata. Na dlouhé hodiny se s nimi zavíral do pokoje, který mu vyhradili a zařídili tak, že ani jeho stockholmská ložnice nevypadala líp. Ke Störtebekrovi se choval mile, ale podílnický náčelník v tom cítil osten povýšenosti a nadřazenosti. Já jsem se dokázal dokonce snížit i k sedlákům, ale šlechtic ke šlechtici nedovede…

Navzdory tomu se k Erichovi upínal dál. Byl jediným živým spojením s jeho minulostí, jedinou opravdovou nadějí do budoucna. Ale po každém rozhovoru s Erichem se Störtebekra zmocňovala větší a větší nejistota, po každé rozmluvě vedly jeho kroky k růžolící Juttě a džbánu vína.

Den před Matějem zaplály poplašné ohně a k nebi se vznesl dým.

Křižáci se vylodili na východním pobřeží!

Störtebeker si v běhu natahoval kalhoty a košili.

– Poplach! Bijte na poplach!

K Wisby směřovaly čtyři kogy pod vlajkou s křížem.

Ozvaly se neduživé, ochraptělé hlasy rohů. Podílníci se scházeli ospale, malátně neochotně. Rázem se však probrali, sotva spatřili teutonské lodě. Konrád von Jungingen, velmistr křižáků, se jistě nerozhodl útočit na Gotland jen tak z rozmaru.

Störtebeker běžel do Erichovy komnaty.

– Vznešený pane, ujměte se velení!

– Příteli, povím vám pravdu. Důvěřuji víc vám než sobě. Buďte statečný. Jen co si s vaší pomocí vybojuji švédskou korunu, dám vám bohatou odměnu – celý Gotland.

Erich se obrátil a vykročil k závěsu, za nímž se hemžila pážata.

Vznešený slib zněl pěkně, ale neměl větší cenu než šupina z tresky. Proklatý sukničkář! Neřestník! Störtebeker vyběhl zlostně ven.

– Chytili Medvěda! Chytili Medvěda! řítil se branou jízdní posel.

Nejsilnější pevnost na východním pobřeží tedy padla. A křižácké kogy vyzývavě zakotvily těsně před branou do přístavu. Jejich děla spustila hrubou, tvrdou řeč. Svanto stál na temeni dřevěné věže u obrovského praku, chráněn koženým krytem. Když se jedna křižácká koga posunula ještě blíž – koule z jejích dvou děl dopadaly zatím před cílem – vrhl železnou, vlastnoručně ukutou tyč do skupiny vyzdobených rytířů na zadní palubě. Kopí srazilo rytíře a přibilo ho k palubě. Jistě to byl velitel, všichni křižáci se kolem něho shlukli a pomáhali mu.

Godeke plácl Svanta po zádech.

– Jako bůh blesku!

Svanto přibrušoval kamenem hrot další tyče. Ani nemrkl. Ale tváře mu hořely. Godeke – vždycky skoupý na slovo – zbytečně nechválí.

Týden se podílníci bránili ve Wisby. Týden odráželi útoky lodí. Co se stane, když se přihrne síla, která dobývala pobřežní věže?

– Vyloďují se na pobřeží! Na pobřeží okolo města!

V noci se blýskaly temné přilbice už i kolem valu.

Na bránu se obořilo obrovské beranidlo. Na útočníky se podařilo vylít tři čtyři džbery vroucí smůly a oleje, ale to bylo všecko. Křižáci doráželi stále neúprosněji.

Erich chodil po komnatě, zíval a zlobil se:

– Jestli to ještě potrvá, ani se nevyspím!

Störtebeker věděl, že to už dlouho nepotrvá. Shromáždil nejlepší likedealery v přístavu.

– Zachraň se, kdo můžeš! Každý na svou pěst! Zvedněte řetězy! Napněte plachty!

Do noční tmy zaplály střechy prvních domu. Křižáci se probíjeli k přístavu.

Erich vyběhl na břeh jenom tak, v dlouhé košili. Křičel a mával za odplouvajícími loďmi. Nikdo nerozuměl tomu, co volá.

Určitě ani on sám.

NENÍ MÍSTA NA ZEMI

Po prašné fríské cestě do vnitrozemí se vlekli dva žebráci. První táhl za sebou chromou levou nohu a chvílemi si utíral jediné zdravé oko. Druhý měl tak zjizvenou tvář, že by ho vlastní matka nepoznala. Jejich oděv se podobal spíš cárům a hadrům než kalhotám a halenám.

Na křižovatce poutníci zaváhali.

– Ej, bratři, doběhl je starý dudák, – nechoďte ani nalevo, ani napravo. Pojďte se mnou…

– A kam máš namířeno ty?

– Na Papenburg, bude tam velká svatba. Přivítají každého pištce, loutnistu a dudáka. A takového, jako jsem já, budou na rukou nosit.

– My už půjdeme jenom na vlastní svatbu, až se budeme ženit s tou nevěstou, která chrastí kostmi a místo kytice má v rukou kosu.

– Vidím, že máte hlad, když vedete takové řeči. Posaďte se, rozdělím se s vámi, i když před tak velkolepou svatbou byste neměli týden jíst. Tam poteče pivo potokem a šunky budou házet psům.

– Hlad máme, ale taky naspěch, není čas k vysedávání.

– Tak tedy – každý na svou stranu. Přesto můžete dát na mé slovo, že o takové svatbě, jakou chystá Störtebeker, jste jakživ neslyšeli.

– Žebráci na sebe koukli a ztuhli.

– Co jsi to povídal? Kdo se žení?

Stařec si položil prsty na ústa a zašeptal:

– Störtebeker, Klaas, svobodný pán z Alkunu či ze Šalmy, jak si říká. Ale lid ho nazývá panem Urianem nebo také Versucher, někdy taky Bůhsnámi nebo Ďáblovo semeno.

Poutníci se dohodli jediným pohledem.

– A víš, že jsme si to rozmysleli? Kampak bychom pospíchali? Posadíme se a vezmeme od dobrého člověka kus chleba, poslechneme si kus řeči.

– Jaképak řeči, vytahoval dudák z torby chléb a sýr.

– Jistě víte moc dobře, kdo je Störtebeker a koho si bere.

– Ať se na místě propadneme, jestli víme víc, než jsi nám řekl.

– Copak jste spadli z měsíce? Nebo jste přišli ze Svaté země?

– Skoro, skoro…

Dudák se nechápavě zadíval na podivné poutníky.

– Störtebeker je náčelníkem likedealerů. Opevnil se na Gotlandu, ale křižáci ho vyhnali a jeho kumpáni se rozběhli po světě jako mravenci. Povídá se, že jedni se přeplavili až na jih do Španělska či ještě dál pod velením jakéhosi… počkejte, jak se jenom jmenuje… Godeke, ano, Godeke!

Zjizvený náhle pocítil pohled svého jednookého chromého společníka, ale žvýkal klidně dál.

– Co se tam s nimi stalo – jestli je oběsili, nebo se dostali na ostrovy Blaženosti, či se upekli v šíleném slunci – bůhví! Jiní se poztráceli po norských fjordech, po dánských březích a ostrovech. Störtebeker se nejdřív uchýlil na Fríské ostrovy. Když ho odtamtud vykouřily hanzovní kogy, zalezl na pevninu. Asi se dozvěděl, že fríští zemani se bouří proti panu z Brookmerlandu, kterému podléhají, a chtěl se přitom nějak přiživit. Kenno ten Brooke, pán z Brookmerlandu byl v úzkých. Neměl ani lodě, ani vojáky. A tu přišel Störtebeker jako na zavolanou. A ne sám, ale hned s půltuctem lodí a tisícovkou tvrdých, nebojácných chlapů. Není divu, že pan Kenno s ním na svém papenburském sídle uzavřel smlouvu. Já ti dám přístav Marienhaven a ty mi za to dáš šest set chlapů, abych mohl zkrotit odbojné zemany. Dobře, povídal Störtebeker, ale co když se zase vydám na lov? Tak si na tu dobu pár chlapů vypůjčíš, a pak je zase vrátíš do mých služeb. Dobře, ale co s úlovkem? Poskytnu ti svobodné tržní právo ve všech fríských městech. Můžeš si přát něco víc? Ano, povídal Störtebeker a zahleděl se na jeho dceru Brunu. V té chvíli Kenno ten Brooke neříkal nic. Ale před měsícem dovolil, aby Störtebeker navlékl jeho dceři na prst zásnubní prsten s ohromným rudým drahokamem. A zítra začne svatba, která má trvat tři týdny.

Když starý opat z blízkého kláštera svázal štolou ruce krajkami vyparáděné Bruny a Klaase, svobodného pána Odevšad a Odnikud, vystrojeného jako princ, a když je pokropil svěcenou vodou, rozlehlo se nádvořím Papenburgu provolávání slávy, přání dlouhého života a štěstí. Usměvavý novomanželský pár se posadil do vyvýšených křesel a přijímal blahopřání a dary. Šlechtici, mniši, potulní bakaláři a zpěváci, měšťané, rychtáři, řemeslníci – všichni přicházeli v nekonečné řadě. Kopec darů se měnil v horu. Šlechtici závistivě pokukovali po svatební nádheře. Sedláci v duchu děkovali bohu, že pan Kenno nemá víc dcer – přišli by i o poslední slepici.

V zástupu se náhle objevili dva trháni. Nablýskaný sluha k nim přiskočil a odháněl je. Zjizvený chlap ho odstrčil a ubíral se dál. Napadený sluha si přivolal pomoc.

– Kdo jste, trháni? Sypte odtud!

– Jednooký blýskl zkrvaveným okem po Störtebekrovi a vykřikl:

– Bratři Šalmy!

Novomanžel strnul. Hleděl na trhaný jako vyjevený. Ten jednooký se podobá Wigboldovi! Ale ten druhý – kdo je to? Sluhové se na tuláky vrhli s holemi, ale vtom se z řady nablýskaných ozbrojenců s erbovním znakem Kenna ten Brookea ozval hlas:

– Godeke!

Svanto vyskočil z řady a přiběhl k zuboženým podílníkům. Dudákovi, který až dosud vyhrával o sto šest, vy padl měch zpod paže. Störtebeker na všechno pohlížel z křesla, chtěl jít svým přátelům vstříc, ale na jeho neklidné ruce spočinula chlácholivá a panovačná dlaň nevěsty. Zůstal tedy sedět až do konce průvodu. Potom nařídil Svantovi, aby oba podílníky přivedl do jeho komnaty. Ale ti odmítli. Musel za nimi při první příležitosti do čeledníku.

– Michelsene! A já jsem si už myslel…

–… že jsme si všichni rovni!

– Wigbolde, kam vás větry zavály?

– Až tam, kde platí, co je moje, to je tvoje.

– Neblázněte, chlapi! Copak to dělám jenom pro sebe? Máme zase přístav, a líp opevněný než Wisby, opět jsme všichni spolu, zase jsme a budeme pány anglických plaveb a…

Störtebeker marně vynášel výhody smlouvy s panem z Brookmerlandu. Ani Godeke, ani Wigbold mu nemohli zapomenout bezhlavost při křižáckém útoku na Wisby, a zejména to, že se o nikoho nepostaral, jen hleděl zachránit vlastní kůži. A oni, hlupáci, se vydali s jedinou kogou na cestu k ostrovům Blaženosti a hanebně ztroskotali, plivali krev a hryzali kořínky, zatímco velký Klaas si pletl hnízdo z hedvábí a krajek a přejídal se husími játry.

Störtebeker se nepříjemně vrtěl. Nakonec zavolal sluhu.

– Vyhledej jim slušné oblečení a místo u slavnostní tabule. Jsou to moji…

– A já nejsem tvoje? Zasáhla Bruna. Uchopila Störtebekra za ruku a šustíc hedvábím a sálajíc voňavkami odplula s ženichem do dvorany.

Poslední den svatby se ohlásili nečekaní hosté: vyslanci hanzy. Hanzovní rada dlouho rozvažovala, jak postupovat proti fríským šlechticům, kteří se stali patrony podílníků. Věděla, že jim Störtebeker za to dává pětinu kořisti a že Kenno ten Brooke si dobře spočítal užitek ze svého zetě. Mají ho donutit silou, aby dodržoval staré závazky? Mají si z jednoho nepřítele udělat dva? Ne, Kenna je nutno přesvědčit, aby vykázal likedealery ze svých přístavů. Hned po něm to udělá Edo Winnekén von Rtistringen, po něm hrabě Cordt z Oldenburku a po nich všichni ostatní. Tak se hanza zbaví pirátských vší ve svém kožichu a současně bude mít v hrsti i fríské šlechtice.

Kenno ten Brooke dal uvést vyslance do slavnostní dvorany.

– Dovolte, Vaše Vysokovznešenosti, abych vám představil Jejich Urozenosti pány fríské šlechtice.

Kenno ten Brooke jmenoval jednoho po druhém, pánové se ukláněli. Poté sladkým hlasem vyzval vyslance, aby se posadili. Co chvíli neklidně blýskal očima do rohu rozlehlého sálu zakrytého těžkým zeleným závěsem.

– Vaše Vysokojasnosti, neráčil jste nám představit svého zetě… pana Klaase z…, starší z hanzovních vyslanců vystrčil kupředu zašpičatělou plavou bradku a sebevědomě si poopravil volně visící modré rukávy.

– Máte pravdu, Vaše Vysokovznešenosti, nejdřív se podíváme na skupinu italských tanečníků, a pak budeme rokovat.

Po tanci dal Kenno zavolat šaška. Po jeho vystoupení přikázal přinést maso, sýr, divočinu a víno. Až když hanzovní vyslance množstvím nekonečných přípitků důkladně unavil, dovolil jim pokračovat.

– Hanzovní města se dohodla, že kdyby měl i nadále ve fríských přístavech trvat současný stav…

– Nechápu, o čem hovoříte…

–… odmítnou nakupovat fríské zboží, uvalí na ně mimořádná cla, zadrží každé fríské plavidlo a s jeho posádkou naloží jako s tlupou, která pluje bez vlajky nebo s falešnou vlajkou, a na všechny fríské kostely si vymohou klatbu lübeckého arcibiskupa.

– Hanza příliš vystrkuje rohy.

– Dokáže jimi i bodat.

– To je nátlak! To je válka! Já si mohu ve svém panství dělat, co chci!

– Dokud je vaše. Ačkoliv už nebude dlouho, protože je jistý novomanžel a čísi zeť přislíbil svým kapitánům a zatím upokojuje jejich nedočkavost tím, že dýka není nejvhodnější, ale že jsou i rychle účinkující jedy…

– To je lež!

– Když lžeme, nemáme tu co pohledávat, uklonili se hanzovní vyslanci a ubírali se ke dveřím.

Zelený závěs v rohu sálu se neklidně zavlnil.

– Stůjte! Jaká bude odpověď hanzy, jestli…

Vyslanci se chvatně vrátili. Špičatá brada vykouzlila bezzubý úsměv:

– Bude nakupovat fríské zboží v neomezeném množství, poskytne své lodi k dovozu potřebných výrobků dovážených do Fríska, přidělí panu z Brookmerlandu prostředky k rozšíření přístavu v Emdene a ponechá mu celý jeho výnos a Jejich Urozenostem fríským šlechticům…

Zelený závěs v rohu místnosti se nepohnul, ale Kenno ten Brooke na něj pohlížel žhnoucím pohledem. Utřel si zpocené čelo. Hanza je schopná poštvat proti němu i Angličany. Přinutí Černou Magret uzavřít dánské a norské přístavy před jeho loďmi. Co potom? Co pak? A co teď? Ach, kde jsem jenom nechal hlavu, když jsem souhlasil s tou svatbou? Raději bych snesl hanbu, že Bruna bude mít nemanželské dítě, než ji vdát za toho lehkomyslníka. Je to pes, nejdříve ji svede, a pak přijde žádat o ruku jakoby nic… tehdy, kdy všechno už mohlo vyjít najevo! I když je pravda, že jsem přitom za ten krátký čas zbohatl tak, jak jiní nezbohatnou ani za celý život.

– Vaše Vysokovznešenosti, vstal Kenno ten Brooke, pokusím se v nejkratší době odstranit všechno, co kalí tradiční dobré vztahy mezi hanzou a mým rodem. Doufám, že se zdržíte na zítřejší turnaj.

– Ó, slovutná knížecí Vysokourozenosti, jásala špičatá bradka, – s tak dobrou zprávou musíme pospíchat domů.

Sotva vyslanci a fríští šlechtici vyšli, zelený závěs v koutě se rozhrnul. Störtebeker, vzteklý jako krocan, předstoupil před tchána.

– Zrada!

– Zrada? Jaká zrada, milý zeti?

– Zaprodáváš se hanze a zrazuješ sebe i svou dceru!

– Ach, ty mi chceš jistě něco říci o rychle účinkujícím jedu!

– Sedl jsi na lep té lži?

– A ty na lep mých sladkých slov? Jsi skvělý námořník a výtečný bojovník, ale mizerný diplomat, můj milý.

Špičatá brada zaslechla křik.

– Dovolíte, pánové, mrkl na svého společníka, – zůstanu malou chvilku zde. Chci porozjímat v samotě před těmito krásnými obrazy.

Šlechtici vyšli ven s mladším vyslancem hanzy. Špičatá brada se plížila kolem stěn a zastavila se s uchem na dveřích do přijímacího sálu.

– Říkám ti, že jsi mizerný diplomat. Copak nechápeš, že všechno, co jsem jim říkal, byly jenom plané sliby? Nehodlám z toho splnit ani mrť.

– A co když totéž platí i v mém případě?

– Mé šlechtické slovo!

– Každý mě zrazuje.

– Každému sloužíš!

– Dost! Störtebeker smetl ze stolu těžké poháry a cínové talíře. Neočekávaný příchod Godekeho a magistra Wigbolda, jejich vyčítavý postoj, dotěrnost, úlisný tchán všechno ho hryzalo a zlobilo. – Se mnou nebudeš zacházet jako se svým vazalem!

– Pochop, chci získat čas a přelstít hanzu.

– Ty chceš získat ji, a ona už získala tebe.

– Uvědom si, s kým mluvíš!

– Až příliš dobře si to uvědomuju! smetl Störtebeker ze stolu šestiramenný bronzový svícen a hnal se ke dveřím.

Špičatá bradka rychle vycupitala ven.

– Zajímavé obrazy, obrátil se konšel ke svému průvodci a ke šlechticům. – Zvláště ten, na němž Jidáš zrazuje Krista… Kde jsou naše koně? optal se sluhy, který měl na horním rtu velké mateřské znaménko a slídil kolem oken. – Jenom žádné hlouposti! Sedlej a kup další tři koně na výměnu!

Störtebeker se nakonec s tchánem jakžtakž udobřil. Když hraješ ty – budu hrát i já. Před druhým se tvářil, že je šťastný. Když odplouval na výpravu, dával najevo velký smutek. Nemínil se však už vrátit. Podílníci ho dosud nikdy nezradili. A tchán ho zrazuje od prvního dne.

Přeci Emdenem počkal na lodi z Marienhavenu, které měl přivézt Godeke. Zamýšlel uspořádat velkou výpravu do Kattegatu, do Bergenu a na Schonen. Chtěl, aby jeho lidé získali ztracené sebevědomí. Ale hlavně on sám.

Bylo už dva týdny po svatém Janu – domluveném termínu – a Godeke se stále neukazoval. Störtebeker začal běsnit. Bez příčiny dával lidi přivazovat na ráhna, bičovat a házet do vody. Posádka se před ním ukrývala. Už pouze Svanto se svýma upřímnýma očima se před něho odvažoval předstoupit.

Když přinesl veliteli maso a pivo k obědu, vylezl do strážního koše. Seděl zadumaný, zahleděný na volné moře, kde se na obzoru rýsovaly stíny fríských ostrovů, a hlavou se mu neustále míhala tmavá půda kramářova domu ve Wisby. Ach, jak voňavé a bílé tělo má jeho dcera, bílé, běloučké… Protřel si oči.

– Plachty na západě!

– Konečně Godeke! Störtebeker hodil nakousnuté beraní stehno do vody.

– Signál z pobřežní věže! zvěstoval dále Svanto. – Trojitý kouř! Nepřítel!

– Neblázni!

Velitel se vztyčil a zaclonil si oči. Svanto měl pravdu.

– Plachty! Připravit dělo! Poplach!

Zahvízdaly píšťalky, zaduněly rohy. Na všech lodích nastal shon. Muži skákali jako diví. Vál západní vítr, plavidla se blížila stále hrozivěji.

– Hamburčané! volal Svanto z koše, když rozeznal červené vlajky s třemi věžemi a dvěma hvězdami.

– Na ně! Na ně! mával Störtebeker svým pověstným mečem.

Na vyvýšenou palubu se dovlekl kulhající magistr Wigbold.

– Nebylo by lepší vyhnout se boji?

Připluje Godeke! Chytíme je jako myši do pasti!

Na to se nespoléhej! Kdo ví, kde je Godeke… Za hodinu může být po všem.

Störtebeker se zarazil. Ale vzápětí vzkřikl:

– Neútočit! Uniknout do Marienhavenu!

Znovu se rozezvučely rohy a píšťalky. Chlapi neříkali nic. Beze slova konali své, ale pod čely se jim vzdouvalo¨zlé tušení. Mění-li velitel tak rychle své plány a rozkazy, nevěští to nic dobrého.

Ze západu se blížily nové plachty.

– Konečně! řval Störtebeker a udeřil pěstí do kulhavého magistra Wigbolda tak prudce, že se svezl na palubu. – Blíží se Godeke! Tak co, vy hamburští smradi, chtěli jste nás dostat do pasti, ale teď vás pochytáme jako myši! Na ně! Na ně!

Jenomže kouřový signál ze strážné věže neúprosně hlásil: cizí plavidla! Nebezpečí! Spatřili je na všech podílnických lodích. Störtebekra už nikdo neposlouchal. Každý kapitán hleděl zachránit jen svou loď.

– Sieg oder Tod! Vítězství nebo smrt! vykřikl Störtebeker a přiložil k hlavni děla doutnák, „fujara“ těžce zachrčela a nadělala víc kouře než škody. Ale přece jenom se podařilo vyhnout nejbližší plachetnici, která se pokoušela Sunte Mareiken zahákovat.

– Sieg oder Tod! sápal se Störtebeker na kýl lodi a s hrůzou zjistil, že mu nikdo nepomáhá, že se menší podílnická plavidla hroutí pod prudkým náporem vysokých kog. Uvědomil si, že zachrání-li Sunte Mareiken, nebude to zásluhou síly, bojovnosti a umění, nýbrž praobyčejnou náhodou. S útrpným úsměvem se zahleděl na Svanta, jak vrhá ze stožárového koše svá vlastnoručně vyrobená kopí. Vtom mu zasvištěla kolem hlavy koule a přední vyvýšená paluba se sesypala. Loď zahalil dým a na zábradlí zacvakaly lapací háky. Bylo třeba skočit na palubu, ohánět se obouručním mečem a v duchu prosit boha, aby ještě poshověl…

PŘÁTELÉ BOHA

Zasedání hamburské městské rady bylo stále neobyčejně bouřlivé, i když trvalo už od rána. Hloučky lidí před radnicí se rozrůstaly, až se z nich stal pořádný dav. Hučel a bouřil a přibývající tma mu dodávala ještě víc odvahy. Nadarmo noční hlídači a městští strážníci bušili halapartnami o kamennou dlažbu náměstí. Kupci, řemeslníci, lodníci, povozníci, mistři i tovaryši – všechno se shluklo do jediné kupy a blýskalo pochodněmi, hněvem a křikem.

– Koho zastupujete, nás nebo piráty?

Kolik vám likedealeři platí, že je necháváte hospodařit na moři?

– Dolů s městskou radou!

– Zapalme jejich domy!

– Zbabělci!

Na balkón radnice začaly dopadat kameny, klacky a držadla pochodní.

– Slyšíte, pánové? ukázal purkmistr do okna. – Jestliže se nedohodneme na rázném zásahu, město se vzbouří!

– Na čem se máme dohadovat? Dejte mi pár lodí, udeřil svým mečem Nicolaus Schocke, hamburský admirál, – a já piráty rozsekám a rozpráším jako před rokem v ústí Temže.

– Ale Störtebeker ti utekl! zaškřehotala špičatá bradka.

– A jak jsi naložil s kořistí?

– A kam se podělo zlato?

– Vyzývám tě na souboj! Taková slova chtějí krev!

– Pánové, pánové, klepal starosta do stolu stříbrným kladívkem.

V tomto zmatku přiběhl ke konšelovi se špičatou bradkou sluha a podal mu zapečetěný list.

– Admirál se chlubí, že ví, kde je Störtebeker, ale dokud mu ho nevyslídím já, nebude vědět nic!

Špičatá bradka potřásala zapečetěným listem. Městští rádcové konečně ztichli. Admirál Nicolaus Schocke si nervózně mačkal lemování blůzy.

– Moji zvědové mi právě oznamují, že Störtebeker se skrývá před ústím Labe.

– Jestli je tomu tak, purkmistr vstal a nasadil si kožešinovou čapku, – mohu vyjít na balkón a oznámit městu, na čem jsme se dohodli už dřív.

– Ještě to by nám chybělo! znovu uhodil svým mečem Nicolaus Schocke, – to by nám tak chybělo, aby se to rozkřiklo a doneslo se tomu lupiči k uším!

– Tak jim tedy řeknu… a co jim mám říct?

Tahle otázka trápila i Störtebekra. Co má říci svým lidem? Jak je jich už málo…! Tři sta jich nechal pod Emdenem, mnoho se jich rozuteklo. A těm, kteří zde trčí už dva týdny v ústí Labe, těm nejvěrnějším – nemá co říci. Má připomínat smutný emžský boj a odvahu Moltkeho a Wiechmanna, kteří skonali na hromadách pobitých hanzovních žoldnéřů? Co má říci Svantovým očím, v nichž se začíná rozhořívat nespokojený, odbojný plamen?

Godeke Michelsen hledí do prázdna.

Magistr Wigbold mrká krhavým okem a sní:

– Jenom co zajmeme hamburské lodi z anglické plavby, vydáme se na oceán! Budeme hledat svou vlastní zemi! A když nenajdeme ostrovy Blaženosti, najdeme Vinland, a když ne Vinland, tak tedy Antilii…

– Ach, kde jsou ostrovy Blaženosti – snad na jiném světě. A i to – kdoví?

– Máš pravdu, odplivl si Godeke, – půjdeme je hledat, ale nejdřív si umyj své krhavé oči.

Magistr Wigbold se zarazil a zahanbeně sklonil hlavu.

Svanto mhouřil oči do slunka. Když tu ještě budou tak zbůhdarma trčet, vezme si člun a za tmy odpluje na břeh. Dá se najmout na nějakou loď a dopluje na Gotland a…

Chlapi mlčeli, žaludek se jim svíral. Šestý den už jedli jenom plesnivé ječné placky, z nichž bylo cítit červy. Páchli jako kozli. Celou zimu pluli sem a tam, unikali před hanzovními loďmi i suchozemskými nástrahami. Od špatné stravy jim začaly vypadávat zuby a krvácet dásně. Začínalo jim být všechno jedno.

Störtebeker si hryzl pěsti. Co by se stalo, kdyby dal moři sbohem a vrátil se k Bruně na Papenburg? Vyhodil by ho tchán? Hloupost! Není žádného návratu. Sieg oder Tod! Tak jako pro celou Salmu – vítězství nebo smrt! Tchánovi na něm nezáleželo ani tolik, kolik na posledním hafanovi z jeho psince: posluž mi, a já tě odkopnu. Kdo prozradil Nicolausi Schockovi, že stojíme před Emdenem? Jistě on, ten proklatý Kenno! Proklatý Erich Švédský! Proklatá Černá Magret! Proklatý život!

Hamburčané z anglické plavby nejdou a nejdou.

Störtebeker neví, že Hamburk zakázal svým lodím vyplouvat, a těm, které byly na cestě, nařídil návrat. Všechno zahalila mlha – hlavu, loď i moře.

Houstnoucí opar náhle přeťal výstražný hlas rohu.

– Každý na svou loď! Držet se na vzdálenost signálu!

Ryšavá Godekeho hříva a vyjevená tvář magistra Wigbolda se ztratily v člunu.

Mezi chuchvalci mlhy se objevují první plachty. Ostí Labe se jimi zabělalo.

Godeke! křičel Störtebeker velkou hlásnou troubou. – Přitisknu ti je! Vezmi je zepředu!

Godeke odtroubil – rozumím, provedu. Störtebeker se postavil ke kormidlu. Drahá Sunte Mareiken! Tolikrát ji už opravovali, že z té původní staré Sunte Mareiken zůstal snad jenom hlavní stožár. Podíval se nahoru na něj a rukama se zeptal Svanta v koši – co vidíš?

– Zdá se, že je vede Bunte Kuh! Strakatá kráva!

– Zlomíme jí rohy a rozpářeme bachor! naparoval se Störtebeker. Hrdlo se mu trochu sevřelo. Poprvé se setkal s touto lodí ve smutném emžském boji. Nám by měl Šimon z Utrechtu postavit takovou výbornou loď! Rychlá, obratná a šest ohnivých chřtánů!

Flotila mířila rovnou k Helgolandu. Klidně a sebevědomě, jako by ani nespatřila hlídkující lodi nepřítele. Störtebeker čekal. Dá napnout plachty až tehdy, až se na jeho úroveň dostanou obě předposlední kogy. Vezme jim vítr z plachet a jednu po druhé roztluče jako ořechy. Kolik jich je?

– Bunte Kuh se obrací! zavřískl Svanto.

Störtebeker to zahlédl i bez jeho výkřiku. Desetičlenná hamburská flotila se rozdvojila a stáčí se do kruhu. Vítr se začal měnit – právě vhod pro plachty Bunte Kuh. A mlha začínala řídnout.

– Bože, škubal si Störtebeker vlasy, – chtěli jsme uskutečnit tvé království na zemi a ty jsi nám je nedopřál, tak nám dopřej alespoň tu mlhu!

Bůh prosbu vyslyšel. Dřív, než se uzavřel prsten hamburských lodí, mlha se znovu přivalila.

Celou noc se Störtebeker motal v jednom bludném kruhu a nikde nenacházel ani nejmenší škvíru. Hamburčané neúprosně střežili ústí, drželi se jeden druhého signály z rohů a lamp.

K ránu se podařilo bratřím Šalmy překvapit menší kogu. V mžiku ji zahákovali a zuřivým náporem vybili nebo smetli do moře celou posádku. Koráb vezl náklad piva.

– Na zdraví, cenil Störtebeker zuby, – na návrat lepších časů bratří Šalmy!

Störtebeker zamířil svou loď na širé moře. Konečně se nad nimi bůh slitoval a ukázal jim skulinku, kudy se prosmýknou. Vesele popíjel s chlapy, připíjeli si na zdraví, objímali se, hulákali – s dobrým pivem se vrátila i dobrá nálada.

– Bunte Kuh! zaúpěl náhle Svanto.

Strakatá kráva se vynořila z levého boku Sunte Mareiken. Tak je to tedy – na pár soudků piva je nachytali! Störtebeker otočil kormidlo, aby mohl použít píšťaly. Sunte Mareiken však odmítla poslušnost – první koule z Bunte Kuh trefila právě kormidlo. Další padaly jako krupobití – na příď, do plachet, do boků. Sunte Mareiken stála jako labuť, přimrzlá křídlem k ledu. Lovec se blížil. Zazvonily jeho háky. Störtebeker – poprvé v životě v kovovém brnění – se opřel zády o stožár a máchal mečem kolem sebe. Svanto vrhal kopí, dokud mu dobře mířená střela z kuše neprorazila stehno. Kolem Störtebekra narůstala hromada pobitých Hamburčanů, ale po jejich mrtvolách se drali noví a noví a doráželi stále neúprosněji.

– Störtebekre! zazněl náhle do řeže ostrý hlas. – Mám tě! Dostanu tě živého! řval černovlasý chlap s velkým mateřským znaménkem na horním rtu.

Náčelníkovi bratrstva Šalmy začaly umdlévat ruce. Ale nevzdával se. Jeho příklad strhl likedealery k zuřivému odporu.

– Störtebekre, nesu ti drobné z toho stříbrňáku, co jsi dal mému otci! řval černovlasý a sliny mu stříkaly z úst.

Až nyní se Störtebeker pootočil. Tak tedy mladý Rosenfeldt! Zabil jsem otce, skolím i syna, tu máš! Chlapík se však vyhnul úderu. Störtebeker zakolísal a vtom se mihla těžká dýka a přibila mu pravé rameno ke stožáru. Störtebeker sebou zacloumal – jednou, dvakrát, až potřetí si rameno osvobodil. Ta chvíle však mladému Rosenfeldtovi stačila, aby udeřil zlomeným veslem po ozbrojené ruce. Störtebeker se zachvěl, meč mu vypadl z ruky. Zlomené veslo ho přesným úderem do vazu srazilo k palubě.

Zdálo se, že Bunte Kuh radostí zabučela.

Ale to si jenom moře tak ztěžka vzdychlo.

Anebo tak zhluboka vydechlo.

Rosenfeldt přistoupil ke stožáru a spokojeně vytahoval hluboko zabodnutou dýku. Chvilku mu trvalo, než ji vy viklal z tuhého dřeva stožáru. Zkusil její hrot, a něco se mu na něm nezdálo. Chopil se pohozené krvavé sekery – topůrko bylo ještě teplé – a začal do stožáru rubat. Nezaťal sekeru ani třikrát a Hamburčané vyjekli – v zásecích se zablýsklo zlato. Když odštípli širokou a dlouhou třísku, zatřpytila se duše stožáru – celá ze zlata.

Zdálo se, že Bunte Kuh radostí řičí.

Ale to jenom Störtebeker bil krvavou hlavou o krvavé desky paluby

Na labskou louku se z Hamburku ubíral dlouhý průvod. Vpředu šli pištci a bubeníci, za nimi zpěváci a šašci, kteří právě byli ve městě, potom městští strážníci, dva panoši s vlajkou a erbem města Hamburku, za nimi v hedvábí a sametu městský admirál Nicolaus Schocke a konšelé, mezi nimiž vynikala špičatá bradka, po nich trojstup ozbrojenců a na konci průvodu sedmdesát pět dvojic bratří Šalmy.

Hamburská městská rada byla velkorysá. Tři měsíce chovala na vlastní útraty podílníky, aby se vyhojili ze svých ran a „rozsudek mohl být nad nimi vykonán v dobrém tělesném stavu“. Dokonce jim dovolila, aby se ustrojili do toho nejlepšího, co se našlo na jejich lodích.

Hamburská městská rada byla velkorysá – ale jenom pokud šlo o parádu. Ke Störtebekrovým návrhům byla hluchá.

– Vykoupíme se, navrhoval Störtebeker den co den. – Zlato, které jste našli ve stožáru Sunte Mareiken, je jenom smítkem ve srovnání s tím, co mám zakopáno na Gotlandu a ve Frísku!

Hamburská městská rada byla hluchá. Zlato, které se našlo ve stožáru Sunte Mareiken, stačilo na úhradu všech nákladů na výpravu i na odškodnění měšťanů, kteří utrpěli od podílníků nějakou újmu.

– Dám vyrobit takový zlatý řetěz, že jím kolem dokola opásám městské hradby a jeden konec potáhnu až do chrámu svatého Mikuláše. Učiním před ním pokání a pokorně odejdu ve službách Hamburku hledat Antilii a Vinland, abych tam založil úřadovny hanzy!

Městská rada byla hluchá. Řetěz ze zlata, které se našlo v Šunte Mareiken, už visel v chrámu svatého Mikuláše, a ta Antilie a Vinland…

– Naším bohem byl bůh rovných, bůh bratří, vaším bohem je bůh bohatství, vaše kogy jsou cholerou moří! Myslí za vás pivo a mluví slanina. My jsme chtěli žít podle zákona rovnosti. Jsme víc než vy, a já vám to dokážu i svou smrtí. Dejte milost alespoň těm z nás, kolem kterých přeběhnu, až mi kat setne hlavu.

Hamburská městská rada konečně slyšela. Dlouho zkoumala tu neobyčejnou, podivnou žádost a vyslechla odborné posudky ranhojičů, felčarů, mnichů, magistrů, apatykářů a lazebníků. A teprve když ji ujistili, že trup nemůže po utětí hlavy udělat ani krok, souhlasila. Zůstala jí už jenom jediná starost: kdo odstraní ze světa tolik lidí najednou a kdo to udělá nejladněji? Městský kat si zlomil ruku, jeho pomocník chtěl za každou hlavu tři marky. Ještě to! Městský hrobař Knoker dostane tři marky za pochování všech sto padesáti. Naštěstí se přihlásil kat z Gdaňska a prokázal se listinou, že „ke spokojenosti všech vykonává katovské řemeslo po pět let“ a – světě, div se – za každou hlavu chtěl jenom marku.

Mistr kat stojí nyní na hustém trávníku labské roviny s vysoukanými rukávy, opírá se o rukojeť ohromného meče a průhledy v černé kukle hledí upřeně do Störtebekrových očí.

K odsouzencům, rozestavěným kolem husté palisády ve dvou řadách, přistupovali mniši s křížky a poslední útěchou. Všichni ji přijali, všichni políbili kříž, jedině Svanto hrdě odvrátil hlavu a zahleděl se otevřenýma očima do slunce.

Na starostův pokyn vystoupil písař městské rady a četl rozsudek. Když se dostal ke jménům, purkmistr ho zastavil:

– Není třeba. Je to zbytečné! Neměli čest, nemají ani jména. Störtebeker na něho upřel své zarudlé oči:

– Měli čest i jméno. Byli bratři Šalmy, podílníci, což je víc než „hamburští měšťané“. Ale neměli štěstí. Byli hvězdou, která vyšla příliš brzy.

Přetřel si klouby spoutaných rukou čelo a silným hlasem se zeptal:

– Udělí městská rada svobodného hanzovního města Hamburku milost těm, kolem nichž proběhnu poté, co mi kát utne hlavu?

Starosta přikývl, stáhl si rukavičky, hodil je k nohám mistra kata a uvelebil se na lavici na pódiu.

Störtebeker se rozhlédl po bratřích Šalmy. Právě jim stříhali vlasy. V této chvíli padaly do trávy ryšavé štětiny Godeka Michelsena. Jak zestárl, jak strašně zestárl za ty tři měsíce! A z magistra Wigbolda je jenom tříska. Co to dělá – modlí se, nebo si ještě stále něco šeptá o Antilii, ostrovech Blaženosti? Svanto hledí do svého milovaného slunce, a ani oko nepřimhouří. Störtebeker k němu přistoupil, vzal ho za ruku a odvedl ho na začátek řady. Potom se postavil na označené místo, předklonil se, ruce opřel o kolena, jednu nohu vysunul vpřed a obrátil se ke katovi:

– Ve jménu boha…

V tom okamžiku strhl kat z hlavy černou kuklu a před překvapeným Störtebekre se objevila tvář s výrazným mateřským znaménkem na horním rtu – tvář mladého Rosenfeldta. Kat si opět rychle vložil kuklu na hlavu, ale

Svanto stačil zahlédnout jeho planoucí oči. Rosenfeldt! Přísahal Störtebekrovi pomstu, pronásledoval ho po celé roky, až ho dostal pod svůj meč. Störtebeker zabil jeho otce a mladý Rosenfeldt sprovodí ze světa otce podílníků…

Diváci kolem palisády umlkli. Jenom vlaštovky svištěly po modré hladině oblohy.

Meč se blýskavě mihl. Störtebekrova hlava padla na pažit a jeho nohy se pohnuly. Vykročil a zakopl o vlastní hlavu, tělo se natáhlo a paty se chvěly mezi Svantem a Godekem Michelsenem.

Dav strnul. Meč se blýskal a ostré palisádové kůly se naježily lidskými hlavami. Meč se opět blýskal, bylo nutno vzít druhý a třetí, a nakonec, když už starý hrobař Knoker napočítal sto čtyřicet mrtvol, zeptal se pan burgmajster s korbelem piva v ruce:

– Nejste unavený, mistře kate?

– Ne, odpověděl kat a strhl a odhodil černou kuklu. Špičatá bradka spráskla překvapeně ruce. – Mohl bych stít i celou slavnou městskou radu svobodného města Hamburku. Za tu dobu, co jsem byl v jejích službách, jsem se přesvědčil, že by si ani nic jiného nezasloužila.

Špičatá bradka zasípěla. Purkmistr praštil korbelem o zem. Celá městská rada dala hlavy dohromady. Zavolali písaře. Zaznamenal do městských knih, co bylo třeba; katovi pomocníci připravili smyčku. Když padla poslední podílnická hlava a mistr kat, mladý Rosenfeldt, si utřel zpocené čelo, hodili mu tu smyčku na krk a vytáhli ho dvě pídě nad zem.

A bylo to léta Páně tisícího čtyrstého druhého, v měsíci červenci, toho dne jedenáctého, a hanzovní lodi opět bez obav opouštěly Lübeck a Rostock, Gdaňsk, Reval a Hamburk, a vydávaly se na anglické a švédské a kurlandské plavby po osvobozeném Baltu. A Svanto sedával na jeho písečném břehu a slané vlny se mísily se slanými slzami a hladily mu bosé nohy s laskavým šepotem – co je moje, to je tvoje, co je moje, to je také tvoje – a pak si povzdechl a křídla mlýnů se pohnula a roztočila. Svantovi se zdálo, že i jemu rostou křídla, a potupný, ohnivým železem vypálený znak na jeho čele ho přestával bolet a ruce se zvedaly proti slunci a on letěl, letěl – sluneční pták…

Bohatství námořních žebráků

… a řečeného dne roku tisícího pětistého šedesátého šestého přichází k Margaretě Parmské, guvernérce Dolních zemí, sbor holandských, brabantských a jiných pánů, aby zrušení inkvizice požadovali, na odvolání žoldnérských vojsk ve službách španělského krále naléhali a rozmanité úlevy na poplatcích, jakož i obnovení starých svobod vymohli. I pohlédla Margareta nenávistným guvernérským okem na pány s šedými stužkami, krátkými bradkami a tureckými ovislými kníry a praví: – Co tu chce ta žebrota? Louis de Nassau to uslyšel a praví: – Ano, jsme g e u z en, jsme žebráci, a budeme jimi do té doby, dokud naše žádosti vyslyšeny a splněny nebudou…

Z kroniky

NÁMĚSTÍ SŤATÝCH HLAV

Plné čtyři dny crčela, stříkala a řinula se krev na bruselském Groot marktu. Španělé se domnívali, že poslední den se tu neobjeví ani noha. Ráno se však tísnilo na Velkém náměstí půl Brabantska. Už za úsvitu přicházeli lidé Máselnou, Rybnou, Masnou a jinými uličkami, s chlebem, sýrem anebo uzenáčem v podpaží. I pivo si přinášeli v malovaných džbáncích. Buchy buch, klepotaly dřeváky po hrbolaté dlažbě. Vzrušeně rozmlouvající ženy svítily bílými okřídlenými čepci. Křik, rámus, dohady. Byli podnikavci, kteří bouchali na vrata poschoďových měšťanských domů a cechovních budov. Bezvýsledně. Vlčice označovala dům provazníků a lučištníků, roh stánek lodníků, král Španělska sídlo pekařů, pytel středisko bednářů. I ostatní cechovní a měšťanské domy přijaly své hosty ještě za tmy. Teď se paní mistrové, slečny, příbuzní, cizinci a jeptišky tísní v úzkých oknech, pod jejich lokty rámy až praskají. Občas zvedají hlavy a obracejí oči k pozlacené věži svatomichalského kostela.

– Pro ten vřískot ani nebudeme slyšet zvonění.

– Co takhle kdyby zazvonilo něco jinýho?

– Co se tu roztahuješ, ty selská hubo usmolená?

– Ale husa ti ode mne na pekáči voní, co? Já ti jednu…

– Pro krindáčka! On hodil do okna kravinec…

– Ale poctívej kravinec!

– Modlete se, bratři a sestry!

– Hele ho, jak se mi vtírá do rodiny!

– Zavři zobák, smrdíš česnekem!

– Jen se neodtahuj, holubičko!

– Dáš mi na sukni? Nedáš, tak mi na ni nemakej!

– Lidičky, zloděj! Zloděj mě obral o poslední stuivre.

– Jarmark je proti tomuhle mariánská pobožnost.

– Kupujte odpustky pro spásu svých hříšných duší!

– Když na spásu duší, tak co mi ulamuješ z toho sejra, lotře!

– Laudetur Jesus Christus…

– Čerstvé buchty! Čerstvé preclíky!

– Z cesty, z cesty, cara de hereje!

Davem si klestila cestu četa španělských arkebuzníků. Věž svatého Michala se rozezněla horlivým zvoněním. Halas pomalu utichal. K lešení, potaženému černým suknem, blížil se pomalým krokem dlouhý průvod. Lidé se prodírali kupředu, ale trojitý kordon španělských žoldnéřů stál tvrdě a neústupně jako stěna.

– Pusťte slepce, ustupte slepci! křičel střapatý, umouněný chlapec a táhl za sebou bělovlasého muže, oblečeného do sanbenitu – žlutého rubáše kajícníků.

– Kam se s ním cpeš? Když je slepý, tak stejně nic neuvidí.

– Já jsem jeho zrakem. Ustupte světci! Bílý zákal od narození!

– Jakýpak světec? postavil se jim do cesty „boží pes“, dominikán, třímající tyč se zástavou, na níž psi trhali kacíře.

– Svatý Damián, putujeme k jeho ostatkům…

– K čemu tak daleko putovat? vytahoval dominikán ze sutany krabičky různé velikosti. – Kupte si ode mne ověřené, biskupem z Ypres posvěcené ostatky z levého malíčku svatého Damiána. Za pouhé tři karoly. Anebo ucho svatého Aloise…

K dominikánovi se protlačil premonstrát:

– Kup si odpustky, kup si věčnou slávu!

Chlapec se dral kupředu jako posedlý. Odrážel se lokty nalevo napravo, rval košile, dobýval se kolenem, vrážel hlavou – jen aby se dostal co nejblíže k černé tribuně. Lidé odolávali a vraceli to chlapci i s úroky. Použili lokty, širáky i dřeváky.

– Uhněte malomocnému! vykřikl vedle chlapce podivný chlap, oblečený šaškovsky. Halenu měl sešívanou z útržků různobarevných látek, kalhoty plandavé, napůl žluté, napůl červené, špičatá zelená čapka byla poseta bílými hvězdami, z nichž visely zvonky. Tvář měl odpudivou, podobanou, zjizvenou, levá ruka byla poseta zejícími hnisavými ranami. Popadl chlapce za roztrhanou košili a hrozivě mávaje postiženou rukou, vmáčkl se do lidské houštiny.

– Uhněte malomocným! Maso z nás opadává… nedožijem rána… chceme viděl smrt těch druhých…

Lidé zděšeně uhýbali, ustupovali.

– Vidíš, tak se na to musí, špitl podobaný chlapci a znova bědoval naříkavým hlasem:

– S námi jde smrt, my jdeme se smrtí…

Slepec se svým mladým, asi šestnáctiletým průvodcem se ocitl těsně za zády španělských vojáků! Šašek už mlčel, jenom šibalsky mrkal: to jsem šikovný, co? Chlapec se zahleděl na černé lešení. Skulinou mezi obrněnými vojáky viděl všechno mnohem lip než měšťané a cechovní mistři ze vzdálených oken. Na černém lešení byly dva špalky, ovinuté červeným plátnem, a před nimi aksamitové podušky, bílé jako čepce bruselských dam. Slepec sebou neklidně mlel, chlapec mu občas něco pošeptal.

Soudce v černém taláru dočítal rozsudek:

–… a protože počínáním svým tu předvedený Filip, hrabě z Hoornu, bývalý guvernér provincie Gueldre a bývalý admirál, jakož i další zde přítomný, hrabě Lamoral z Egmontu, svobodný pán z Hainau…

Náměstí se zavlnilo, zašumělo. Slepec zhluboka povzdechl:

– Tak tedy… ubožáci. Bůh jim buď milostiv!

– Co povídá? naklonil se podobaný.

– Dobře jim tak… psům kacířským!

Egmont dal oběsit dvaadvacet protestantů, aby se zalíbil Filipovi. A Hoorn – ójéje! sípěl podobaný.

–… a protože počínáním svým, pokračoval soudce, když vojáci namířenými píkami utišili dav, – obraceli lid z měst i dědin proti obránci katolické víry, našemu nejmilostivějšímu králi Filipovi, zkracovali ho na zákonných příjmech a povinné úctě – to ad primům, protože kacířům chuti dodávali, s obrazoborci se spolčovali, s novokřesťany a jinými zplozenci pekla se do styků dávali a sami v nitru duše své od pravé víry katolické se odvraceli, a tím svatý stolec papežský a samotného Pána Boha uráželi a zavrhovali – to ad secundum, a protože při vyjevování pravdy útrpným právem zatvrzelost srdce a pohrdání soudnou stolicí najevo dávali – to ad tertium et ultimurn, odsuzují se k trestu smrti stětím a majetek jejich celý a všecek propadá královské pokladnici. Dáno v Bruselu 5. června roku tisícího pětistého osmašedesátého, v den svatého…

Poslední soudcova slova neslyšeli ani nejblíže stojící. Lidé lamentovali, nadávali, křičeli.

– Kéž by krále šla… au! rozhořčoval se chlapec, ale slepec mu dupl na nohu.

– Co povídal? zajímal se podobaný.

– Kéž by králi štěstí přálo tak, jako mu přejou naše srdce, řekl slepec se slavnostní tváří.

Podobaný si spokojeně odfrkl:

– Proto! Už jsem myslel…

Náměstí se vlnilo a hučelo.

Vojáci s namířenými píkami se obrátili proti davu. Podobaný a jeho společníci museli ustoupit.

Dav burácel.

– Svatý Egmont, blahoslavený Hoorn, mučedníci naši!

– Král potřebuje váš majetek, proto se vás zbavil!

– Nevíme dne ani hodiny…

– Jak jsou bledí – jako vytesaní z kamene!

– Ty bys pod šibenicí jen kvetl, co? A možná tancoval!

– Martyrové! Mučedníci!

– Co je litujete? Dobře jim tak, jen ať se páni vyvraždí!

– Katolík horší než Turek.

– A král horší než kat, nezdržel se jistý tovaryš. Sotva dořekl, už ho chytla za pačesy silná chlapská ruka.

– Spicl. Na něj, lidičky! bránil se tovaryš.

Několik pěstí dopadlo na tajného agenta. Ale všichni se hned stáhli, když alguacilovi přiskočili na pomoc další špiclové, nenápadné roztroušeni v davu. Tovaryš řval a zmítal se. Postupně vyvlekli z davu i ostatní, kteří si nedali pozor na jazyk. Rozbouřený lid utichal před zježenými zbraněmi.

Soudce pohlédl k radnici a s ním půlka náměstí. Na balkón vyšel vysoký zachmuřený muž s ovislým knírem a řídkou bradkou. Stál jako socha. Na jeho slavnostním pancíři se třpytilo slunce.

– Kdo je to? zeptal se chlapec.

– Ferdinand Alvarez z Toleda, vévoda z Alby, ochotně vysvětloval podobaný.

– Královský místodržitel? Ten…

– Mlč, Douwe, mlč, šeptal mu slepec do ucha.

Chlapec si kousal rty. Chtělo se mu vyhrknout: ten krvelačný netvor, ten upír, pro něhož ani děti nemohou spát, kterému je podezřelá i mlčenlivost ryb, jehož vojska mají na svědomí naše městečko, který dal rozkaz upálit mou matku?!

– Pomsta…

– Mlč, Douwe, mlč…

Chlapec, roztřesený hněvem, se přece jen přemohl. Znova pohlédl k radnici. Vévoda z Alby nepatrně pokývl a soudce se

hluboce uklonil. Obrátil se ke skupině bohatě oblečených měšťanů, a šlechticů nedaleko lešení. Byli to členové Rady pro potlačení rebelií. Národ ji nazýval – Krvavá rada. Když i tihle přikývli, soudce stáhl z rukou bílé rukavice, hodil je k nohám odsouzenců a trochu přiškrceným hlasem zvolal:

– Mistře kate, konej svou povinnost!

Jakási žena vykřikla a omdlela.

Zavířily bubny.

Ti menší se drápali na ramena svých vyšších kamarádů.

– Konečně! Poprvé uvidím šlechtickou krev. Jsem zvědav, jestli je opravdu modrá.

– Ty máš určitě prasečí.

– Hlupáci! Dejte pokoj!

Mladý baculatý biskup z Ypres vyšel na lešení. Od té doby, co převzal úřad vrchního duchovního po odchodu nenáviděného kardinála Granvelly, arraského psa, přibral nejméně pět funtů. Ale tisíckrát tolik ztratil na vážnosti mezi lidem. Biskup uchopil ze stolku stříbrný kříž. Přežehnal se, přistoupil k admirálu Hoornovi a zvedl mu kříž přeci ústa. Admirál stál netečně jako sloup. Biskup chvíli čekal, káravě pokýval hlavou – vidíte ho, zatvrzelce? – a pak přikročil k hraběti Egmontovi. Ten se zsinalými rty zlehka dotkl vypulírovaného kovu.

Misericordia Dei tecum, zašeptal biskup a sestoupil po schůdcích ke skupině prelátů a mnichu.

Katovi holomci přistoupili k Hoornovi a chtěli mu ruce zkroutit dozadu. Admirál je zlostně odstrčil. Přejel si prsty po jednoduchém černém kabátci, poklekl na připravenou podušku a položil hlavu na ohnivě rudý špalek.

Egmont zavřel oči. Když je otevřel, katovi pomocníci už strkali Hoornovo tělo do pytle a jeho hlavu naráželi na vysoký špičatý kůl. Ať je vidět ze všech stran!

– Neměl ani trochu modrou krev! Chachá!

– Ukaž, prohlídnu si tvou!

Kat výmluvně zakašlal. Hrabě Egmont se na něho roztržitě podíval a s těžkým vzdechem odhodil černý klobouk s bohatým bílým opeřením i plášť z bílého damašku. U krku si rozepnul knoflík na modré hedvábné blůze a potom zlatý límec rytíře Zlatého rouna. Prosebnýma očima se obrátil k členům Krvavé rady:

Páni šlechtici, páni měšťané, nesmilujete se? Dříve měl ostrý, jasný hlas. Teď mluvil chraptivě, přidušeně. Členové rady sklopili oči, soudce pohlédl k radnici. Ale vévoda z Alby nadále stál jako kamenná socha.

Znovu zavířily bubny.

Hrabě Egmont vzdychl a přejel si po plavých, nakrátko ostříhaných vlasech. Na vratkých nohách přistoupil k podušce a poklekl.

– Pane, do tvých rukou vkládám duši svou… Když se na vysokém kůlu octla i hlava hraběte Egmonta, náměstí znovu zabouřilo.

– Ani ten neměl modrou krev, chachachá!

– Jsou to lidi jako my. Rozbouřené náměstí bylo k neutišení.

– Všechny nás vyvraždí!

– Co si teď počneme?

– Hlupáku, páni tě snad učili chodit, mluvit a pracovat?

– Koukněte, přitáhli strašáka!

– Katovi pomocníci vytáhli na lešení ohromnou, slámou vycpanou postavu se zastřenou tváří. Městský bubeník mlátil do bubnu a křičel z plných plic:

– Konec dvou rebelů! Třetího stihne stejný trest! Katovi holomci naráželi panáka na kůl. Když hrot kůlu dosáhl šíje, odhalili mu tvář. Objevila se hladce vyholená brada, husté černé vlasy, vysoké čelo, pevně sevřené rty.

– Willem de Zwyger! Vilém Mlčenlivý!

– Taciturnus! Mlčenlivý!

– Princ Oranžský!

– Vilém Spasitel!

– Já ti dám spasitele, marš s námi!

– Člověk aby radši oněměl.

– Zabili hraběte Egmonta, vrazi!

Hluk vzrůstal. Okenice měšťanských a cechovních domů se zavíraly. Bruselští sinioren, páni, si nechtěli u Španělů pokazit reputaci. Strkání chumlů lidí, zvednuté pěsti, výkřiky. Slaměný panák, představující prince Oranžského, vzplanul.

– Tak skončí všichni rebelanti!

– Počkáme si, jak skončíš ty, zrádce, zaprodanče zaprodaná!

Vojáci se dali do pohybu. Arkebuzníci sypali střelný prach na pánvičky. Kopí a halapartny výhružně zvonily

– Rozejděte se.

– Porážejí nás jako dobytek.

– Celý národ chtějí vyhubit.

– Strašné, strašné, mumlal slepec, – to je trest za naše hříchy…

– Mělo by se oznámit princi, jaká je nálada v Bruselu, zašeptal podobaný.

– Pojďme ho hledat! rozpálil se Douvve. – Pojďme do jeho oddílů!

– Pojďme, povzbuzoval podobaný. – Nemůžeme nečinně přihlížet, jak nám před očima vymírá výkvět naší země.

Protlačili se ulicemi k městské bráně. Mniši překřikovali bědování davu.

Nebe se vyjasnilo – Bůh souhlasí s popravou! křičel žebrák v plášti, pokrytém pergamenovými obrázky.

Boží znamení! Boží znamení!

– Ave Maria, gratia plena, vyzváněl starý dominikán posvěcenými škapulíři.

– Kupte mast proti ďáblům!

– Lepší než mast je zázračná čisticí vodička. Jediná kapka stačí zahnat všech sedm miliónů čtyři sta pět tisíc devět set dvacet šest ďáblu!

– Nevěřte mu, ďáblů je o sto třicet devět víc!

– Kacíři!

– Kacíři sají krev!

– Kacíři dělají krávy neplodnými!

– Kdo věří kacířům, kdo? Koukněte se, co znamená Kalvín, křičel mnich a ukazoval na destičku s nápisem:

IEAN CALVIN – LE VRAI CAIN

– Kalvín je Kain, opravdický Kain!

Žebráci, mrzáci a tuláci byli vyjevení údivem a srocovali se okolo vysokánského mnicha.

– Haló, kampak tak spěcháte? Snad se neběžíte přihlásit do oddílů prince Oranžského?

Podobaný ukázal malomocnou ruku.

– Malomocný! I Guillaume ďOrange je malomocný, koukejte! dominikán jim strkal k nosu tabulku s nápisem:

O R A N G E

R A G O U T

A G O N I E

N O N I D I

G U I DON

E T E I NT

– No a co z toho? pleskl Douwe na tabulku. – Tenhleten je slepý a já latinsky neumím.

– Zabedněnče! To je francouzsky a je v tom boží znamení, nevidíš? Kolmo i vodorovně – pořád totéž.

– No a co? Douwe tentokrát šlápl na špičky mnichových sandálů. Mnich ho sjel zlostným pohledem a potom začal ukazovat na jednotlivá slova:

– Oranžský princ… při nejbližším ragú, které sní… upadne do agónie… a devátý den… složí… zbraně.

– No a co? Co je nám po tom? My jsme zdraví a nemáme žádné zbraně, jen to, co nosíme pod kloboukem.

– Dominikán honem nadzvedl Douweho klobouk. Kupa zvědavců se zasmála, pod kloboukem byla jen Douweho vlasatá hlava.

– Když jsi tak zvědavý, broer, bratře, já ti taky něco ukážu, vypjal se Douwe.

Rukávem setřel mnichův nápis.

– Jestlipak víš, že litery se dají nahradit číslicemi?

– Ovšem.

– A souhlasíš s tím, že Gulllaume Oranžský a gézi jsou kacíři?

– Nechť jsou navěky zatraceni!

– Tak si to napíšeme a přidáme příslušná čísla.

G 7

O 50

R 80

A 1

N 40

G 7

E 5

G 7

E 5

E 5

S 90

K 10

– Tedy gé je Guillaume Oranžský a gézi..,

– Gézi se píšou GEUZEN…

Ale přesto si rozumíme, ne? Ká jsou kacíři. Spočítej to!

– Tři sta sedm.

– Je vidět, žes nejed nadarmo klášterní kaši. Teď napiš jméno třístého sedmého ďábla třetí legie. Jmenuje se SATREBIL, že?

– Otázka byla vypálena tak neočekávaně, že dominikán přikývl: tak jest. Koukal na Douweho jako na zjevení. Nesmí se dát zahanbit touhletou nickou.

– No jen piš a přidávej k tomu příslušná čísla. Pak to sečti.

Dominikán psal poslušně jako žáček školáček.

S 90

A 1

T 100

R 80

E 5

B 2

I 9

L 20

Mnich počítá a vyjde mu – 307! Ohlédl se, ale Douwe a jeho společníci se už ztratili v zástupu, Z hloučku zvědavců kdosi mnichovi poradil:

– Čti odzdola!

Dominikán četl a jako by ho polil vařící vodou. LIBERTAS, svoboda!

– Kde je? Kde je ten ďábel? hnal se za Douwem. Lidé si šeptali:

– Vilém Oranžský a gézi – to je svoboda!

ŽIVOT NA VLÁSKU

Jen co Douwe a jeho společníci přešli přes Sint Pieterpoort, bránu Svatého Petra, a dostali se k prvnímu větrnému mlýnu, podobaný vesele zacinkal rolničkami:

– Největší moudrost je – umět ze sebe dělat blázna!

Douwe vytřeštil oči. Podobaný ze sebe stahoval ranami posetou kůži!

– Ták, a jsme zase v pořádku, mrkal na Douweho.

– Kdepak, není to žádný zázrak. Obyčejné dobytčí střevo, trochu krvavého masa, trochu barvy, trochu smradu a malomocenství je hotové. Když budeš chtít, vyrobím ti nemoc a hned tě jí taky zbavím. Víš, kolik už jsem svými triky vydělal? Jéje!

Hnuli se dál. Když se octli v lesíku, uprostřed hašteřivého virválu ptačích hlasů, slepec se zastavil.

– Douwe, teď čaruj ty a vyléč mě!

– Jak myslíš, táto. Zdá se, že se našeho malomocného nemusíme bát, a mladík vytáhl otci zpod víček velké rybí šupiny. Hrozivý bílý zákal zmizel a někdejší slepec si vesele protřel oči.

– Vy jste mi ale kumpáni, chichotal se podobaný.

– Hned jsem si pomyslel, že jste pěkní vykukové… Víte, co my tři můžeme dokázat? Jéje!

– Jde jen o to, co dokázat.

– Osvobodit Holandsko od Španělů. Od inkvizice.

– Když si na to troufáš… Já tak vysoko nemířím. Já bych se spokojil s menší šalupou, abych měl prkna aspoň pod sebou, když už je nemám nad hlavou.

– Prosím tě, snad ti nespálili dům?

Kdyby jen dům! Ale i ženu v něm a všechno jmění. Na nejstaršího syna uvalili klatbu a dcerku někam odvlekli…

– Nevěš hlavu! Žena je jako vlaštovička, jedna odletí, druhá přiletí. A děti jsou stejně jen pro zlost. A dům… počkej, najdeme prince Oranžského, a ten ti pomůže jako už spoustě lidí před tebou.

– No jistě, princ Oranžský má plnou hlavu starostí, co udělá s chudákem Fokkem Gaumem. Ani kvůli němu nespí. Rozesílá posly po celé zemi: vyhledejte toho starocha, dejte mu měšec stuivrů… ale kdepak měšec, pytel! Tady je ten pytel, koukni, poplácal si Fokke břicho – a hele, co je v něm! Fokke se sehnul a ulevil si.

Když se podobaný a Douwe přestali smát, Fokke vážně dodal:

– Chudej člověk může spoléhat jen sám na sebe.

Odpočinuli si a rozhodli se, že půjdou do Sluisu. Vydělají si na rybářský člun a potom… potom se uvidí.

Cestou se pokoušeli žebrat, ale lidé je odháněli:

– Měli jste přijít dřív… před vámi tady byl františkánský chroust, před ním augustiniánský šváb a ještě před ním dominikánská bílá vrána a taky bernardýn a čert a ďábel – na vás už nic nezbylo, marš!

Sem tam na něco přišli, nejčastěji na trávu a mladou zeleninu, ale tou žaludky neoklamali.

V Sluisu vrazili do první krčmy. Byl jarmark, ve městě fůra lidí. Ale hospůdka skoro prázdná.

– Haló, hospodský, když nám okamžitě nenaleješ, jdeme dál!

– Spánembohem. U nás se nejdřív platí, potom mlátí.

– My a platit? Ty budeš platit nám.

– Až mi tůdle na dlani vyroste chlup, pak zaplatím já vám.

– A já ti povídám, šklebil se podobaný, – že nebudeš na ten chlup čekat. Přivábíme ti tolik hostí, že budeš chrochtat samou spokojeností. Jéje!

– To bych tedy rád viděl.

Bodeť by ne. Mazej před hospodu a křič na všechny strany: sedí u mě zázračný doktor. Léčí malomocné – slepým navrací zrak – zbavuje vyrážek a strupů a vředů – vnitřnosti dává do pořádku! No na co čekáš?

– Dyť mi o tom není nic známo, depa! A taky mi není známo, jestli vy to všechno umíte…

– Tobě pusa nejlíp jede, vyzval starý rybář podobaného, – zařiď to ty, paňáco.

– Jdu, ale nejdřív zálohu.

Dostali každý džbánek piva. Podobaný potom vyšel na ulici, cinkal rolničkami a vyvolával:

– Jen tady a právě tady v této hospodě, mrkl na vývěsní štít, – In den blauwe meermin, U modré mořské panny, zastavil se na své cestě z Lotaringie, Lotrinska, do krajin švédských zázračný mladý lékař. Bůh si ho vyvolil, aby dělal zázraky. Žádné mastičky, žádné prášky, žádné vodičky. Pojďte a uvidíte! Využijte jedinečnou životní příležitost! Léčí lacino, neboť skrze něho bůh léčí a on sám ještě nezpyšněl. Deset stuivrů za navrácení zraku, pět za odstranění hnisavých ran. Pojďte a uvidíte!

Lidé mávali rukama – zas nějaký blázen a šizuňk – a odcházeli. Ale někteří se přece jen dali přesvědčit. Netrvalo dlouho a vyběhli jako beze smyslů na ulici:

– Vyléčil malomocného – a hnisavou ruku! Zázrak! zajíkali se.

A teď se dovnitř lidé přímo hrnuli. Ti, na které nezbylo místo k sezení, seděli na svých rancích, anebo jen tak dřepěli a postávali podél stěn. Hospodský, jeho sluhové a dcera nestačili nosit na stůl.

– Tak kde je ten zázračný lékař?.

– Sem s ním!

– Jen strpení, nejmilejší páni, chlácholil je krčmář, přijde hned. Chystá se, že vyléčí slepého, co už dávno nic nevidí.

Zatímco hospoda hučela, mlaskala a chlemtala, dohadovala se a třískala nádobím, tři poutníci seděli v komůrce vedle kuchyně.

– Napoprvé ti to šlo docela dobře, Douvve, chválil podobaný s plnými mastnými ústy. – Podruhé musíš zbožněji zvedat oči, víc čarovat rukama a tvářit se trochu pomateně. To na lidi ohromně působí, jéje!

– A co když budou chtít, abych uzdravil opravdového slepce?

– Mňam mňam, ta šunka s fazolemi je ohromná… Co řekneme? Že zázračný lékař je unavený, vyčerpaný, aby počkali do zítřka.

– A zítra?

– Zítra budem v tahu. Sluisané zmoudří a my zbohatneme o dobrých padesát stuivrů.

– Poslechni, Poďobaný, ozval se Fokke, který už zase oslepl – nezlob se, že ti tak říkám, ale ani neznám tvoje jméno…

– To je fuk…

– Tebe nám snad nebe poslalo. S tebou bych se vypravil i za princem Oranžským.

– Co by ne, jen vědět, kde ho najít.

– To už nech na mně, Fokke si labužnicky odlomil z rozinkového chleba.

– Ty víš, kde je?

Namísto Fokkeho šeptal Douwe:

– Otec potkal starého přítele a ten mu prozradil, že odchází za princem Oranžským do…

– Ticho! zasykl Fokke. – Nevíš, že v dnešních časech stěny mají uši? Zítra si to řeknem…

– Přihlásíme se od oddílů prince Oranžského. A cestou k němu budeme „zázračně“ léčit a přineseme Mlčenlivému aspoň pár zlatek, aby mohl naverbovat co nejvíc vojáků. Počkejte, Španěláci, jak vám zatopíme! Jéje!

Douwe se přímo cpal a malým okénkem koukal na dvůr. Náhle sebou mrskl.

Jojky, to mi hostinský dal co proto tím kusem šunky. Div neprasknu. Musím si odskočit…

Podobaný přestal jíst. Začal si pohvizdovat a upřeně pozoroval „nevidomé“ oči Fokkeho Gaumy. Po chvíli se ozval:

– Víš co, Fokke, jdu dělat do hospody nějaký legrácky. Možná že z nich vymáčknu nějaký ten stuivre navíc.

– Hmm…

Fokke zamrkal bíle zakalenýma očima a snaživě kousal do načaté šunky.

Na město se pomalu snášel soumrak. V hospodě i v komůrce zapálili olejové kaliánky.

Na dvoře si Douwe dobíral hostinského dceru.

– Proč necháš tak zbůhdarma odkvětat ty jahody?

– Které?

– Tyhle, Douwe ji zprudka objal a políbil.

– I ty pocházíš z Násilnic?

– Pocházím. A cestuju do Velkých Líbanic.

– S kým?

– S tebou! Douwe ji znova chytil, ale děvce se mu vysmeklo a skočilo do výklenku pod přístřešek. Douwe za ní. Tam v úkrytu už se tak nebránila. Vtom na dvoře cinklo, ozvaly se rychlé kroky. Dívka se Douwemu vytrhla z rukou.

– A co je ti po kom, šeptal a stále silněji ji objímal.

– Zdá se mi, že to byl tvůj společník, ten poďobaný…

– Ten? Kam by šel, je rád, že se dostal k plnému talíři.

Znovu políbil dívčinu, ale mysl už byla někde jinde.

Vysunul se nad plot a rozhlédl se po ulici. Podobaný pelášil, až se za ním prášilo. Zastavil před černou okovanou branou.

– Poslyš, má lásko, jaký obchod je v tom domě s černou okovanou bránou?

– Obchod se smrtí.

– Apatyka?

– Španělé. Vojsko.

Douwe se svezl na zem, jako by ho skosil blesk.

– Kde končí vaše zahrada?

– U moře.

– Má tam otec loďku?

– Má, dokonce dvě. Ale… počkej, kam utíkáš?

Douwe se vřítil k otci do komůrky.

– Táto, pryč. Podobaný! Španělé!

Roztřesenými prsty zbavil otce „bílého zákalu“. Ten se podnapile usmíval:

– Co blázníš se Španěly? Podobaný je přece v hospodě.

– V pěkné hospodě. Je na strážnici.

Do komůrky se vkolébal krčmář. Douwe hbitě skočil před otce.

– Tentonoc, páni dochtoři, kunšofti…

– Už jdeme, vytlačil ho Douwe ze dveří, – jděte a udělejte nám místo. A rychle!

– Nono, pořád nic a najednou ryc! bručel si hospodský a s blaženým úsměvem odešel do šenku.

– Hoď sebou, tálo, nebo bude pozdě! Douwe popadl otce za ruku a vytáhl ho ven. Na dvoře je zastavilo děvče.

– Kampak tak nakvap?

– Utíkám ti pro dáreček.

Sotva se ztratili mezi keři a stromy, přiklusal k hospodě oddíl vojáku. Podobaný s velitelem vpadli do komůrky.

– Jménem krále vás zatýkám.

Zděšený hospodský se strachy svezl na židli. Držel se za srdce a němě ševelil svými pysky.

– Kde jsou ti darebáci?

Poďobaný vyběhl na dvůr. Vojáci všechno převrátili a prohledali. Nic.

– Divadýlko za všechny peníze, obořil se na podobaného zavalitý řezník. – Nejdřív slibuješ zázraky a pak nám přivedeš na krk tyhlety…

Rázně vstoupil velitel. Odplil si k nohám podobaného a opovržlivě ucedil:

– Borracho! Opilec. Demente! Blbec.

– Přísahám při nejsvětější Panně, že tu byli a že vědí, kde je Vilém Oranžský. Musí být ve městě. Pomůžu je najít, sinior rotymeester, pane rotmistr.

– Jen se nenamáhej, my si je najdeme sami. Za takovou odměnu – jakou je polovina zabaveného majetku, to už stojí za to, že mám pravdu? velitel nastavil podobanému záda:

– Mijnheer, páni, takový ty jsi ptáček, protáhl posměšně řezník a s rukama v bok přistoupil k podobanému. – Španělský podlízavec, papeženec, donašeč, špicl, pijavice prokletá!

– Rozšlápni ho!

– Sraz ho na zem!

– Rozbij mu hubu!

Podobaný popadl nejbližší džbán, mrštil ho do olejového kahánku a druhý shodil rukou. Tma jako v pytli.

– Chyť ho!

– Hlídejte okno!

– Do prkvantic!

– Co mě mlátíte?

– Pozor na dveře!

– Hospodo, světlo!

– Už ho mám.

Bojechtiví, ale po silném pivu neohrabaní chlapi do sebe vráželi, chytali se za nohy tahali za pačesy.

Když krčmářova dcera přinesla zapálenou louč, rvačka ustala. Chlapi většinou drželi jeden druhého.

A poďobaný bůhvíkde.

Celou noc se po ulicích Sluisu mihaly pochodně hlídek. Podél pobřeží hlídkovaly strážní čluny. Ráno vojáci přistáli u břehu a prohlíželi loďku po loďce.

Město hučelo jako příboj. Celou noc kvůli hlídkám nespalo – a teď? Poprava na Galen-Veldtu, na Šibeničním poli. Lidé tam přece jen šli. Jedni ze zvědavosti, druzí z povinnosti a ti ostatní si také našli nějaký důvod.

Ceremonie žádné, rozsudek stručný: obě děvčata jsou čarodějnice, odsuzují se k smrti upálením. Jedno děvče nikdo neznal, nedávno přišlo odkudsi z Utrechtu. O druhém sníval každý mládenec v Sluisu.

– Představte si – Anna, kerkmeestrova dcera!

– Prý ji udal vlastní táta.

– Ten zvrhlík? Kolika ženám si Anna stěžovala, že jí otec v noci nedá pokoj.

– Koukej ho, stojí tam vedle mnichů a tváří se nevinně jako papežovo pozadí.

– Chudinka Anna.

– Tak to vypadá, když děvče nemá matku. Kde najde zastání?

– Musíme ji zachránit.

– Vy? Vy dovedete tak nejvejš muchlat holky. A když jde do tuhého, jsou z vás srabi.

– To se ještě uvidí.

– Vy do toho šlápnete, že jo?

Zástupy se hrnuly na Šibeniční pole, hněv narůstal.

Fokke a Douwe se nenápadně zamíchali do davu. V noci se jim nepodařilo odplout, a ráno teprv ne. Oba měli pytle kajícníků přehozené přes hlavu a v pase stažené provazem. Otvory pro oči blýskaly neklidné pohledy.

Obě oběti byly připoutané k sloupům a kněz jim podával krucifix. Vojáků tu zůstalo asi dvacet. Lidé si už zvykli na smrt, povídal velitel. Většinu posádky nechal ve městě, aby pátrala po rebelích.

Douwe hleděl na oholenou hlavu sluiské krasavice. Okolní mládenci ji obdivovali:

– Ta Anna je i na hranici a bez vlasů krásná.

– A co je zač ta druhá?

– Ňáká Kateřina Gaumová z Vlissingenu.

Douwem to prudce trhlo a pak zkameněl. Sestra! Jako by ho slyšela, pootočila hlavu.

– Bože můj, je to ona, zašeptal Fokke.

Kat na jednom místě zapálil hranici: ve jménu Otce…

– Budeme jen tak přihlížet? sípěl Douwe a polykal slzy.

Kat zapálil hranici z druhé strany: I Syna…

– Táto, jestli ty dovolíš, aby ti upálili vlastní dceru.., ale já… já ji nedám!

Kat zapálil hranici i jménem Ducha Svatého.

Douwe si strhl z hlavy pytel.

Kat zapálil slámu i pod krasavicí Annou.

Fokke chytil syna za ruku, ale Douwe se mu vytrhl, skočil k nejbližšímu vojákovi, vytrhl mu halapartnu a skolil druhého, který se mu stavěl do cesty. Kata praštil zobcem halapartny a rozmetá val hořící slámu.

Fokke si třaslavýma rukama shodil pytel.

Mnich blízko něho si prudce shodil kuklu, která mu zakrývala podobanou tvář a vykřikl:

– Tady je ten ptáček! Tady je ten špicl Viléma Oranžského.

Vojáci zrozpačitěli. Koho chytat dřív?

Začaly létat dřeváky, hroudy hlíny, kamení.

– Měšťané, mládenci! řval Douwe jako pominutý.

– Nedejte si vraždit dcery a sestry!

– Douwe, bratříčku!

– Kateřino! zaúpěl Fokke a razil si k dceři cestu sukovitým polenem. Mniši a jeptišky se rozprchli jako vrabci.

– Avante! Vpřed! velel rozbitými ústy mladý rotmistr.

Na vojáky dopadaly kusy ohořelých řeřavých polen, sluiští mládenci a chlapi se konečně rozhoupali a kosili španělské žoldnéře jako žito, mlátili do nich hlava nehlava.

– Misericordia! Milost! vřeštěl mladičký voják, oči v sloup.

– Já ti dám takovou milost, jakou dáváte vy nám! procedil skrz sevřené zuby řezník a bušil mu do hlavy, dokud mu ji napadrť nerozbil.

Za chvíli nebyl naživu jediný voják.

– Haló, kostelníku, kam máš tak naspěch? Jen se nenamáhej, my dáme Španělům vědět, co se tu stalo. No, poběž, no tak…

Nadarmo kostelník ječel. Mládenci ho přivázali tam, kde před chvílí stála jeho dcera Anna. Ženy mu plivaly do tváře, chlapi rozdělávali oheň. Za chvíli se sláma vzňala vysokým plamenem.

Otec Gauma objímal dceru a obvazoval jí popálené nohy. A Kateřina nevěřícně hleděla z bratra na otce.

– Kdepak je podobaný? otočil se Douwe.

K městské bráně upalovala postavička v černém mnišském hávu. Douwe zaklel.

– Na Španěly!

– Jestli nepobijeme i ty, co jsou ve městě, odpraví oni nás.

– Zbavme se těch upírů!

Chlapi popadli šavle, halapartny, mládenci muškety. Pytlíky s prachem a váčky s kulkami si strkali za opasky.

Ozbrojený dav se hrnul do města. Ženy nesly omdlelou Annu. Zvony poplašně vyzváněly.

– Zničte pelech ancikrista!

– Bijme papežence!

– Smrt mnichům!

Bratři, nevražděte, mával rukama jakýsi novokřtěnec.

– Vyženeme z božího stánku falešné sluhy boží, vymeteme radnici, rozdělíme majetek. Blíží se konec světa, strašný soud poslední!

Dav se nedal ničím zadržet, ani bezhlavým odporem roztroušených vojáků. Poráželi a odstřelovali je jako zajíce. Farář utíkal do kostela zavřít bránu, přirazili mu hlavu a tak ho zaškrtili. Kaplana probodli, když s rozpaženýma rukama bránil svatostánek.

– Tu máte, najezte se!

Chlap okolo sebe rozhazoval plné hrsti hostií. S po chechtáváním je jedli, šlapali po nich a házeli jimi. Řezník uchopil zlatou, barevnými drahokamy vykládanou monstranci.

– Naval radši mešní víno!

Chlap vylil celý kalich. Vytrhli mu ho z rukou.

– Olej, svatý olej! Ten bude dobrý na moje svaté krpce.

Ženy se tahaly o kostelní roucha, ubrusy a dečky.

– Z téhle zástavy budu mít parádní sukni.

– Koukejte ji, krknu, pobrala všechny svíčky!

– Nehádejte se, na každého zbyde.

A zvony shodíme!

Před dvířky na zvonici stál roevard, rychtář, a vedle něho starý šlechtic.

– Neblázněte, lidičky! Přijdou Španělé a z města zbude jen prach a popel. Nenechají kámen na kameni.

– Žiju tady sedmdesát roků, ale rozum mi zůstává stát až dneska. Občani si ničí svůj vlastní majetek.

– To není naše, ale papežovo.

– Mlč, čápku, když mluvím já.

– Ať žije svoboda!

– Lang leve de geuzen!

– Ať žijí gézi!

– Jsem taky géz! vykřikl šlechtic a třaslavými prsty sňal z krku zlatou medaili. Na líci byla podobizna Filipa II. a na rubu žebrácký pytel, obkroužený nápisem:

EN TOUT FIDÉLES AU ROY – JUSQUE Á PORTER LA BESACE!

Jsem taky pro svobodu, ale jsem „vždy věrný králi, i kdyby mi zbyl jen žebrácký pytel“!

– Žádnej strach, ty ho nikdy nosit nebudeš.

– Španělé! Španělé jdou! volal v běhu jakýsi muž a uháněl dál.

Lidé znejistěli.

– Vidíte? Co jsem povídal, – ozval se trpce roevard. – Teď to odneseni všichni. Ale nejvíc ti, co vraždili a rabovali.

– Co se klepete? To byl jen planý poplach.

– A co když Španělé opravdu přijdou? Nedají na sebe dlouho čekat.

– Bráškové, to se necháme porážet jako berani?

– Utečeme na moře!

– Do Francie!

– Do Anglie!

– Třeba až do Nového světa.

– Lepší být živý v cizině nežli doma bradou vzhůru.

KOŠTE NA STOŽÁRU

Do přístavu La Rochelle směřoval starší lugger. Postupně svinul hlavní i pomocné plachty. Na stožáru vlála podivná bílomodročervená vlajka a na čnělce se třpytila monstrance.

Na jedné ze dvou bašt, chránících vjezd do přístavu, zjevil se ozbrojenec s hlásnou troubou.

– Spusťte kotvu!

Námořníci na luggeru poslušně přiskočili ke kotevnímu rumpálu.

– Co je to za vlajku?

– Nevidíš? Bílá jako oblaky, modrá jako nebe a červená jako tvůj pijácký nos.

– Hm, daleko vidíš.

– Ještě dál dopluju.

– Taky jsi z těch, co plivnou nad sebe a potom křičí – to nic, to prší?

– A ty, když si ulevíš, myslíš, že útočí Španělé?

– Kdo jste?

– Bloedzwyger, Krvelačný, po vašem – Sanguinaire.

– Šetři si jazyk, abys měl co cucat, až vás tu nechám stát. Kapitán?

– Wibje Sjoerds.

– Odkud?

– Z Doveru… tak nám dej důvěru.

– Takovými vtipálky u nás ucpáváme zdivo. Náklad?

– Slanina, hrách, fazole, sukno.

– Zaplaťte a můžete zvednout kotvy.

– My jsme kalvíni… ve službách prince Oranžského a… prince Condé…

– Šťouro! To jsi neuměl říct hned? Gueux de mer a on ani nepípne. Div si tady plíce nevykřičím.

– Šetři si jazyk, abys měl co cucat…

Na baště zaskřípaly rumpály a těžký řetěz s články silnými jako dětské zápěstí začal se zvedat nad vodu. Kapitán Sjoerds hleděl s úsměvem na Douweho, který věšel hlásnou troubu. Šikovný mládenec! Trošku hubatý, ale snaživý, a hlavně veselý. Úplný opak svého otce. Ten ovšem zastane práce za čtyři chlapy. Jenom Řezník se mu vyrovná. Ten chudák vložil celý svůj majetek do Bloedzwygeru, ale loď mu zatím nepřinesla žádný užitek. Právě naopak – hned při první bouři mu lano odřízlo tři prsty. Jeho štěstí, že je levák. Aspoň že lugger pojmenovali podle jeho přání. Nikomu se to jméno nelíbí, ale co naplat, Řezník složil největší podíl ze všech Sluisanů. Když Krvelačný, tak Krvelačný, pro mě za mě třeba Stará ponožka, na jméně přece nezáleží. Lugger zakotvil.

Kapitán Sjoerds, Řezník a Fokke Gauma se synem sestoupili na přístavní kapitanát. Když zařídili všechno potřebné a vyložili zboží, odebrali se do zámku prince Condého. Vrátný je přijal velmi nevlídně. Tajemník Jeho Veličenstva nemá čas.

– Jsme holandští exulanti… nepřátelé papeže a Španělska… jsme kalvíni.

– Já nejsem kazatel ani…

– My chceme bojovat proti Španělům. Za naši kalvínskou víru, za hugenoty, za svobodu Holandska.

– Ale nechceme plout jako piráti, bezdomovci, které můžou oběsit v každém přístavu.

– Chceme lettre de marque, ochranný list.

– Chceme lapat španělské lapky podle zákona.

– A to jste nemohli říct hned? V přístavu vám takový list vydají. Ale nemyslete si, že Filip II. anebo vévoda z Alby dají na takové ochranné listy. Ti v nich vidí jenom cár papíru. Bez nich stejně jako s nimi vás budou považovat za piráty a podle toho s vámi naloží.

– Možná, jenže my víme, že Jeho Jasnost princ Condé vydal takové listy už mnoha holandským lodím.

– Dobrá, dostanete glejt, který vás zplnomocní zajímat všechny lodě papeženců, Španělů a ostatních katolíků… Ale jenom když na kapitanátě slušně a uctivě poprosíte.

– Hrom vás vem! Děláte s tím hotové drahoty a měli byste být rádi, že ničíme nepřátele prince Condého. Za to, že nám dovolí veplout do La Rochelle, vám všem máme líbat ručičky?

S listinou v ruce se vraceli na Bloedzwyger přece jen veseleji. Tam na ně čekala návštěva, mladý švihák v zeleném a černém aksamitu, frajerský červený klobouk ozdobený pestrým peřím.

– Znáte heslo?

– Jaké heslo?

– Když jste se ohlásili jako loď ve službách Mlčenlivého, měli byste snad znát i jeho heslo. Škoda, budu muset počkat na nějakou další loď.

Švihák odcházel.

– Ouha, chytl ho Sjoerds za rameno, – když už jsi tady a řekl jsi Otče náš, povíš nám pěkně i amen.

– Neznáte heslo.

– A říká ti něco jméno Sluis? přitočil se k němu Fokke. – Víš, co se tam před třemi měsíci stalo?

– Vím… vzpoura… pobili španělskou posádku… hrdinové…

– A znáš ty hrdiny, co pobili Španěly?

Fokke vychutnával frajírkův zmatek a nejistotu.

– My jsme to byli! uhodil se pak do prsou.

Douwe se o dlaně usmál. Připomněl si, jak ho otec krotil, jak se mu do boje nechtělo. Komu v boji smělost chybí, chlubením se tím víc líbí.

– Tak to jste vy? To je jiná. Teď už se snadno domluvíme, rozšafně se usmíval švihák a klaněl se. – Nemáte náhodou džbánek bruinbieru? Tady pořád jen samé víno a mně už duše chřadne po našem dobrém holandském pivu.

– No, tak daleko ještě nejsme. Nejdřív vyval svou bečku a potom narazíme svůj soudek my.

V Doveru je člověk, kterému se musí odevzdat tato zpráva, švihák vylovil zpod manžety natenko svinutý list, zajištěný třemi pečetěmi… – Najdete ho v krčmě Two seamen, U dvou námořníků.

– Heleme, vyjekl Douwe, ale otec ho posuňkem umlčel. Pochopil, že by chlapec prozradil Kateřinu, která v té krčmě slouží. Kdy se ten kluk naučí držet jazyk za zuby?

Švihák se káravě podíval na Douweho a pokračoval:

Bude mít za kloboukem porcelánovou lžičku. Heslo: borgstorm-Brabant…

– To je všechno?

– Všechno. Jestli budete… spolehliví, dostanete další úkoly.

– Jen aby sis spolehlivě vypil to pivo, co ti teď dáme.

Na úrovni ostrova Guernsey dostihli karavelu, plavící se pod španělskou vlajkou.

– Konečně bude kořisti zajásal Douwe.

– Pomalu, chlapečku, ještě ji nemáme.

Posádka skočila bez rozkazu k dělům. Španěl směroval k francouzskému pobřeží. Určitě chtěl zakotvit, obloha byla temná, houstla mlha a noc už byla nedaleko. Bloedzwyger se plavil pořád svým směrem. Muži vynášeli pytle střelného prachu, litinové koule, nabijáky a lunty. Okolo zábradlí zastrkali háky, přivázané k provazům, pod stožár stavěli muškety a halapartny. Řezník zkoušel palcem ostří sekery, která se podobala kalově širočině.

Mlha houstla co chvíli. Na Bloedzwygern svinuli plachty, takže teď už je Španěl nemohl zpozorovat. Spokojeně se najedli. Navlečení dělmistři zvedli dřevěné kryty. Douwe s Řezníkem a osmi dalšími chlapy nasedli do připraveného člunu. Fokke Gauma se potil a pokašlával:

– Ňák mi není dobře.

– Lokni si mořské vody a přidej střelný prach, zaručeně pomůže.

– Asi to zkusím, Fokke dělal obličeje a chytal se za žaludek. – Šel bych taky, kdyby mě to tak nebralo.

– Někdo musí být taky na lodi, pomáhal Douwe otci.

– Jasně, tady musí zůstat čiperky, a žádní podělanci.

Kapitán Sjoerds se nezdržel a nahlas se zasmál. Foxe na něj zahanbeně zamžikal.

– Všechny plachty rozvinout! zavelel Sjoerds.

Záměr byl jednoduchý. Bloedzwyger se přikrade blizoučko k Španělovi. Posádka v člunu se od lodě odpoutá a najede na Španěly z druhé strany. Až Bloedzwyger zaútočí, vyšplhá se posádka člunu na palubu a překvapí Španěly zezadu.

– Ať pořádně míříte! křičel Douwe na dělmistry. – Radši na ně než na nás, já takové krupobití moc nepapám.

– Kdyby tam byla naše krasotinka Anna, křičel kapitán na Douweho, – mohly by z nebe padat třeba celé festungy. Vsadím se, že by ses nebál.

– To jsi šlápl vedle, kapitáne, neměls mi ji připomínat, uvidíš, že se proměním v racka a uletím za ní!

– Ta se bez tebe obejde, má na mušce jiného ptáčka, než jsi ty!

– To tedy nemá.

Španěl jako by se byl propadl. Už bylo trochu po půlnoci a ještě stále nic. Noc byla studená, chlapi kleli jak pohani, ale Sjoerds odmítal vydat pivo pro zahřátí. Až po boji.

Posádka v člunu byla celá promáčená, ale musela vydržet. Až narazí na Španěla, bylo by pozdě spouštět člun na vodu.

– Plachty! Světlo! zajíkavě vykřikl Fokke.

Jak se převalovala mlha, hned se zjevovaly a hned zase ztrácely bílé plachty Španěla a rozžatá lampa na zádi nad kormidlem.

– Máme z pekla štěstí, mnul si ruce Sjoerds. – Blížíme se k nim odzadu.

Zasykl povel na Douweho v člunu a ten přikývl. Odvázal lano, které je poutalo k Bloedzwygeru. Muži tiše zabrali vesly, až jim praskalo v kostech, člun se šinul zahalen mlhou. Španěl, patrně unavený po dlouhé plavbě, spal. Za chvíli se ocitl člun těsně u trupu karavely. ES-CO-RI-AL – slabikoval Douwe s očima upřenýma na palubní zábradlí. Zpozorují, nebo nezpozorují? Vyhodil trojklanný hák, omotaný hadrem. Výborně – zaklesl se. Obratně se vyšplhal na zábradlí a upevnil háky provazového žebříku.

Z Bloedzwygeru zahučel výstřel.

– Piratas! Piratas! zaúpěl plavčík z noční hlídky.

První kule přeletěla dobrých deset sáhů za palubu Escorialu. Další tři zasáhly přesně. Bloedzwyger ve chvíli přirazil k boku karavely. Douwe a jeho chlapi dělali bengál. A když se vyhrnula i posádka z Bloedzwygeru, Španěly zachvátila panika. Po krátkém boji se vzdali.

Gézi přivázali vojáky k zábradlí a připojili k nim mnichy a kněze, kteří se vyškrábali z podpalubí.

– To mi udělala tvoje koule, když jsem ještě seděl v člunu, dobíral si Douwe otce, který mu obvazoval rozbitou hlavu.

– Tak prr, zasáhl kapitán Sjoerds. – Tohle je prácička tvého táty! ukázal na rozdrcený přední stožár.

Chlapi snášeli kořist.

– Víno a pořád jen víno.

– Jenom lip zaklepej na ty soudky. Možná že v nich bude ještě něco jiného.

– Tenhleten duní dost podezřele.

– Tak vyraz dno!

– Peníze!

– Dublony, půldublony… pistole a reály…

– To jsou milodary španělských věřících na obnovu antverpské katedrály, kterou vypálili a zničili kacíři.

– Nepovídej, svatý otče, vážně? A mně se zdá, že jsou to peníze pro španělské žoldnéře v Holandsku. Co ty na to? A ještě se mi zdá, Douwe přičichl k hrsti zlatých mincí, – že z nich páchne pot a krev holandských sedláku, rybářů, řemeslníků a kupců, necítíš?

– To jsou peníze španělských věřících!

– Tak vy nám dáváte peníze? přistoupil k vyzáblému jezuitovi kapitán Sjoerds. – A kde jsou ty dva milióny florinů, které z nás rok co rok vymáčknete? Odkudpak je polovina ve vaší královské pokladně, no?

– Pse kacířský! Trest boží na tebe!

– A na tebe moje sekyra! nezdržel se Řezník a jedním rozmachem odťal jezuitovi hlavu. Potom se obrátil k ostatním Španělům:

– Přemýšlejte o výkupném, nebo budete všichni o hlavu kratší!

Chlapi pilně přivalovali další soudky.

– Střelný prach, koukněte, jaký divný střelný prach!

– To je kakao, hlupáku! Jestli vystřelí, tak leda z tvýho střeva.

– A co je tohle za šmejd?

– Brambory, troubo, brambory!

– Podzemní jablka.

– Všechno zboží z Nového světa.

– Prodáme ho v Doveru a z utržených peněz odneseme polovinu Vilémovi, aby měl na nové vojsko.

– Ale co dostaneme za karavelu, to bude naše.

– Nestačila by Vilémovi třetina?

– Správně, třetina, a přidáme mu ještě tohle, Douwe se pomocí provazu přenesl na Bloedzwyger. Vyšplhal se na stožár k monstranci. Odvázal ji a zastrčil na její místo koště. Chlapi koukali, jako by jim uletěly včely.

– Vymeteme Španěly jako smetí.

– Výborně, Douwe, tohle je ten nejlepší erb mořských gézů.

Douwe seskočil na palubu. S monstrancí v ruce a s veselou písničkou na rtech se vyškleboval španělským vojákům, mnichům a kněžím. Chlapi se k němu přidávali. Podupávali dřeváky, pleskali do stehen svými širáky a nadšeně vyráželi:

Oranžský princ zvedá meč

ať žijou gézi!

Španělům se nedáme,

s ohněm, mečem jdou na zteč

námořní gézi!

NENÍ ŽEBRÁK JAKO ŽEBRÁK

Nastal den a sluneční paprsky nemohly najít místo, kudy by nešla smrt a utrpení.

Snad jen na zámku Dillenbourg nevěděli nic o válce. Přestože už byl podzim, kasteel tonul v záplavě růží. Živé ploty, vytvářející stále větší a větší čtverce, se vyzývavě zelenaly vedle žlutorudého háje. Duby, habry a břízy rostly však jen zleva. Vpravo se do dáli táhl smrkový a jedlový les. Žlutočervené okenice se vystavovaly svěžímu vánku. Z komínu stoupaly kudrny šedého dýmu. Zelené trávníky byly čisté a huňaté jako přepychový kožich. Tu a tam se bělaly altánky. Kdesi bučela kráva a kdákaly slepice. Děti se honily za posledními motýly. Podvečerní slunce se opíralo o zlatý nápis nad branou: PRO REGE, LEGE, GREGE

Toto heslo – pro krále, zákon a lid – vyvolávalo představu, že nic není snazší, než dostat se do tohoto sídla pokoje, čistoty, bohatství a krásy. Ale poutníka, který se v okruhu deseti mil zeptal na cestu k dillenbourgskému zámku, začaly okamžitě sledovat ostražité oči. Z klícek se vypouštěli poštovní holubi, lesem se nesl hvízdot, který si předávali dřevorubci, hajní a „náhodní“ žebráci. Bylo-li poutníků víc, zaznělo zvonění, anebo se k nebi valil hustý výstražný dým.

Vzápětí se objevily na cestách dřevěné zátarasy, na pěšinách hromady dřeva a roští. Vrata a okenice se zabouchávaly. Lidé poschovávaní v altáncích vytahovali zpod podlah muškety a pán zámku vyňal z tajné skrýše zlatý klíček od tajných dveří. Jen on věděl, kam vedou. Pošuškávalo se, že do dlouhé podzemní chodby, která končí kdesi na pánových pozemcích. Tam jsou neustále připraveni čerství jezdečtí koně.

Dva poutníci, kteří vstoupili do zámeckého parku, neměli o těchto opatřeních ani tušení. Nezpozorovali nic podezřelého. Ani je nenapadlo, že jim krčmář důkladně prohlédl vaky a obleky. Přijal je přece tak laskavě a lacino je ubytoval i nakrmil.

– Koho hledáte? Odkud přicházíte?

– Neseme poselství Jeho Výsosti princi Oranžskému od exulantů z Doveru. Jsme gézové.

– Teď se tak nazývá už kdejaká verbež. Dejte sem to poselství.

– Máme ho odevzdat do vlastních rukou.

– Pojďte za mnou.

V přijímací síni čekali pěkně dlouho. Konečně vstoupil menší, zavalitý, proplešatělý pán.

– Jsem Vilém z Nassau, princ Oranžský.

Kapitán Sjoerds strhl klobouk a hluboko se uklonil. Douwe stál nehybně a nevzrušeně dál. Jestli jsi ty princ Oranžský, tak já jsem papež Pius Pátý!

– Chceme mluvit s princem a s nikým jiným. Ty, urozený pane, nejsi Vilém Mlčenlivý.

– Stráž! zatleskal úředník, který je přijal.

Ze všech dveří se vyhrnuli vojáci.

– Spoutat! Odvést!

– Tak tohle je vaše přivítání! Mysleli jsme, že princ Oranžský nás přijme jako posly, na které čeká, jako dobré pomocníky a spolubojovníky. To poslední slovo v heslu nad branou zámku nevybledlo pouhou náhodou. Nejenže se princ bojí předstoupit před delegaci vlastenců a že za sebe nastrčí nějakého pupkáče, ale dokonce je nechá uvěznit!

– Zadržte! Neseme důležitý list od prince Condého. A důležitý list z Doveru.

– Podvod! Podvrhy! úředník gesty popoháněl vojáky. – To už známe. Včera jsme tu měli také jednoho posla a přinesl rovněž dva listy a shodou okolností jeden od prince Condé a druhý od exulantů z Doveru.

– Jaký posel? Jaký posel? vzpíral se Douwe.

Určitě důvěryhodný, i když byl poďobaný a vypadal spíš jako síto než jako člověk.

– Nechte mě! Zadržtééé! řval Douwe a škubal sebou v silných vojáckých pažích. – To byl špicl! Agent vévody z Alby! Chce získat odměnu, kterou vypsali na hlavu prince Oranžského. Chce ho zabít!

Obraz na stěně se pohnul a otočil. Do místnosti vstoupil štíhlý muž hladce vyholené tváře, s hustými černými vlasy, vysokým čelem a pevnými rty.

– Kdo mě chce zabít?

Vojáci se zarazili a Douwe se otočil. Tohle je princ Oranžský, tohle je Mlčenlivý!

– Vaše Jasnosti, křičel Douwe přes rameno, – znám toho agenta, je v Albových službách. V Sluisu nás málem dostal.

– Vy jste Sluisané?

– Ano, Vaše Jasnosti, dostal se konečně ke slovu kapitán Sjoerds. – Pobili jsme španělskou posádku a utekli na moře.

– A co ten agent?

– Udává vaše stoupence. Chce vás vystopovat a získat tisíc karolů. Mějte se na pozoru, zná vaše sídlo. A jeho listy jsou falešné.

– A vaše?

Princ pokynul vojákům a prstem si vyžádal od Sjoerdse listy.

– Vaše Jasnosti, ozval se úředník, – ten včerejší posel je dosud na zámku. Mám ho předvést?

Mlčenlivý přikývl a zahloubal se do listů. Za chvíli přiběhl zděšený úředník:

– Posel zmizel… není po něm ani stopy.

Princ vyňal včerejší listy, porovnal je s novými a pokynul vojákům: pusťte je.

Douwe funěl zlostí, utíral si nos, přihlazoval vlasy. Něco takového se mu ani ve snu nezdálo.

– Tak vy chcete, abych vás, námořní žebráky, přičlenil ke svým vojenským silám. Abych vás bral na vědomí jako spolubojovníky, co?

– Ano, Vaše Jasnosti, kapitán Sjoerds a Douwe přisvědčili současně.

– Já vás ale nepotřebuji!, řekl princ stroze. – Je pravda, že moje oddíly zatím postihlo víc proher než vítězství. Ale boj za svobodu Holandska přece nesvěřím rukám žebráků, venkovské chudiny a ostatní spodiny, která rabuje kostely, věší kněze a královy vyslance. Holandská šlechta si poradí sama.

Douwe ztuhl. To není možné. Co k tomu říci? Jak ho přesvědčit? Náhle si vzpomněl a sáhl do záňadří. Zpod podšívky vylovil pečlivě a mnohokrát poskládaný papír. Nabídl ho princi. Mlčenlivý kývl na úředníka, ten ho převzal, rozprostřel a kroutil hlavou.

– Co to má být? Takový cár…

– Ano, pro vás cár, který nestojí za řeč, vždyť se tam jenom potvrzuje, že jsme vašemu zplnomocněnci v La Rochélle odevzdali padesát tisíc stuivrů.

– Padesát tisíc stuivrů! vyjekl úředník překvapeně.

– Ve zlatě, pokračoval Douwe a zlost v něm vzrůstala. – A nebylo to jen španělské zlato, byly to i náušnice a prsteny holandských žen, zlato za kožichy, koberce, byl to pot a krev našich lidí.

Mlčenlivý neposlouchal. Stál u okna a zaujatě pozoroval zrzavou veverku, skákající po jehličnatých větvích mezi šiškami.

Douwe zagestikuloval na kapitána Sjoerdse: Pojďme! Úkosem se podíval na Mlčenlivého, zamířil ke dveřím a teď už zarytě mlčel.

Moře dýchá vlhkým, syrovým chladem. Dole temná voda, nahoře olověná obloha.

– Čert ho vem! zaklel Douwe.

– Zase nadáváš?

Ten proslavený „spasitel Holandska“ nás pěkně vyhnal, co, kapitáne?

– Ani zloděje koní tak neženou, jak vypakovali nás.

– Šlechta prý si poradí sama. A my nejsme lidé, my nejsme Holanďané?

– Jsi ještě mladý janek, zamíchal se do toho otec. – Už jsi viděl, aby se snášela voda s ohněm? Šlechtic má svou pravdu a my taky svou.

– A co hrabě Edzard, pán Východního Fríska? Ten nepřijímá gézy do svých přístavů? Nevydává jim zatýkací listy? Nechrání je?

– To je výjimka. Ukaž mi druhého takového!

– Princ Oranžský neumí nic jiného než intrikovat. Tu se paktuje s francouzským králem, tam s německými knížaty, hned je luterán, hned katolík, a zase kalvín. Jen když vytluče co nejvíc pro sebe a pro svou slávu.

– Co chceš od člověka, který má snad už čtvrtou ženu, prý bývalou jeptišku, a který se zřekl vlastního syna…

– A který byl vychovaný na španělském dvoře spolu s Filipem II! A ty chceš, aby teď byl jeho nepřítelem na život a na smrt!

Na Bloedzwygeru se usadila špatná nálada.

Kupci z Doveru je už nenajímali. Angličtí loďaři tak energicky protestovali, španělský vyslanec v Londýně dělal takové dusno a vyrobil tolik výhružných stížností, že Alžběta podlehla a zakázala holandským lodím přepravovat anglické zboží – i když Holanďané byli nejlacinější dopravci –, a dokonce i kotvit v anglických přístavech.

Ani v bouři a v neštěstí neměli najít Holanďané v anglickém přístavu útočiště. Holanďanům, pracujícím v Anglii, byly sníženy mzdy. Kateřina dostávala za svou práci pouze jednou denně jídlo.

Ani na moři nebylo lip. Alba postupně obsadil všechny přístavy. Španělské lodě pluly už jen v doprovodu velkých vojenských plavidel, a zpravidla v konvojích. Nebylo co jíst, co kouřit, do čeho se obléci.

– Herynka se sice najíš, ale obléknout si ho nemůžeš.

– Ten fukéř je lezavej a pichlavej jako ježek. A studenější než žába. To se to Albovi směje. Bodeť ne, když nám je do breku.

– Plachta z návětrné strany.

– Vítr vál od pevniny.

– Slyším střelbu.

– Španělská loď!

– Kormidlovat ke břehu!

Kapitán skočil k zábradlí, sňal roh a táhle zatroubil. Chlapi vzrušeně vyčkávali. Tak dávno už neslyšeli ten signál. Na zádech jim naskočila husí kůže. Rozběhli se pro zbraně. Roh se ozval znovu a vzápětí celá posádka kromě kormidelníka a hlídky v koši nastoupila pod stožár.

– Kdo se bojí smrti? zahřměl kapitán Sjoerds.

Douwe se po očku podíval na otce. Stál bez hnutí, ale ohryzek mu v hrdle přímo tancoval.

Roh zahučel třikrát a chlapi se rozběhli na svá bojová místa.

Na břehu se tvrdě bojovalo. Šik španělských arkebuzníků tlačil do moře asi padesátičlenný oddíl. Španělská loď pomáhala svým vojákům dělostřelbou, proto ji zahalovala oblaka černého dýmu. To bylo štěstí pro Bloedzwyger.

– Spusťte čluny, veslujte ke břehu!

Lugger se zlehka šinul kolem pobřeží. Chlapi naládovali děla a vystřelili. Ustupující vojáci až teď zpozorovali záchrannou loď a její čluny, blížící se ke břehu. Šik se rozpadl a pronásledovaní vojáci se hnali do člunů. Střelba Bloedzwygeru zastavila španělské arkebuzníky. Zachránění vojáci se brodili po pás ve vodě, plavali, odhazovali zbraně, jen aby se co nejdřív dostali do člunu.

– Koukej, kolik jsem vyrobil mrtvol! křičel pyšně Fokke a ukazoval na pobité a raněné arkebuzníky.

Douwe neměl čas ocenit otcovo dílo. Před ním se topil nějaký člověk v parádním pancíři. Douwe skočil do ledové vody, uchopil ho za přilbu a přitáhl ho ke člunu.

Zachránění vojáci, lancknechti, šlechtici a měšťané, se hrnuli na palubu Bloedzwygeru jako velká voda. Vzduchem lítaly ty nejsprostší nadávky v nejrůznějších jazycích, ale nejčastěji v němčině.

– A já myslel, že jsou to Holanďané

– To jsou obyčejní němečtí žoldnéři.

– Je mezi nimi taky pár Holanďanů.

Španělská karavela napínala plachty.

– Rychle zmizme!

– Ale kam?,

– Do Doveru.

– Tam nesmíme.

– Tak do La Rochelle.

– Ne, ozval se rázně velitel lancknechtů. – Poplujete s námi do Emdenu. Vrátíme se domů.

– A co válka proti Španělům?

– Ať bojuje, kdo chce. Nám princ Oranžský už tři měsíce nevyplatil žold, s válčením je konec.

– Přece nebojujete pro nic za nic, rozhorlil se Douwe, – ale za svobodu celé země, za svobodu Holandska.

– Jestli nám lip zaplatí Španělé, zvedneme zbraň proti té vaší svobodě.

Smutné! Na takovéhle vojáky jsme dávali peníze Vilémovi. Douwe si změřil velitele. Jeho studený pohled mluvil – vojna je moje řemeslo, moře je tvoje řemeslo. A Douwe sklopil oči.

Šlechtic, kterého Douwe zachránil, se konečně probral. Měl už na sobě suché, teplé šaty a Douwe mu lil do úst francouzské víno.

– Jsem hrabě de la Mark, uchopil bezděčně zlatou medaili na krku. – O vás a o vašem hrdinském činu se dozví Mlčenlivý, to vám slibuju.

Chlapi z Bloedzwygeru si mlčky prohlédli šlechtice, pak se po sobě podívali a rozešli se po své práci.

Douwe pohrdavě mlaskl, zimomřivě si přitáhl na tělo houni a začal si prozpěvovat:

Spojil se vůl s orlem,

chtěli moře odvézt,

ejchu – ejchu – ejchuchu!

Všechna moře světa

jsou na místě dodnes,

ejchu – ejchu – ejchuchu!

POTU LKY

V zimě k dovršení všeho zlého se dostala na Bloedzwyger pověst o vítězství Filipa II. nad Turkem v námořní bitvě u Lepantu. Filipovu admirálu Juanovi ďAustria prý velice pomohl papež.

– Pěkně děkuju, teď když si uvolnili ruce ve Středomoří, ukážou nám, zač je toho loket.

Douwe se objevil druhý den s pergamenovým půlměsíčkem na klobouku.

– Cos to tam naškrábal?

Kapitán Sjoerds luštil písmeno po písmenu.

– Liever den Turc als den Paus!

– Dobrej! Radši sloužit Turkovi než papežovi!

Rozveselení chlapi pomáhali Douwemu stavět sněhuláka. Douwe mu vymódil obličej tak, že každý okamžitě poznal nenáviděnou tvář Filipa II. Házeli po něm kamení, močili na něj a koulovali ho. Když se na něm vyřádili, zachtělo se jim pokračovat v zábavě.

– Ukaž, jak jsi léčil otcovu slepotu!

Douwe čaroval rukama, koulel očima, zaslinil si bradu, vzdychal a mlátil sebou. Chlapi se mohli uřehtat. Aspoň zapomněli na zimu a nouzi.

– Taky s pivem umím ohromný kousek! nabízel se Douwe.

– Tady je plný džbán. Tak to předveď!

Douwe s vážnou tváří uchopil džbán a točil jím sem a tam.

– Jéje, podívejte, divoké husy letí!

Všichni se udiveně zakláněli. Teď v zimě – a divoké husy?

– Kde je vidíš?

– Vypily pivo a frr! – uletěly do Turecka, Douwe hodil prázdný džbán majiteli a ve chvíli byl na stožáru. Tím se vyhnul ráně dřevákem.

– Lotřík, vždycky nás nějak doběhne.

– Hej, kam vidíš z tý vejšky?

– Albovi do kanceláře.

– A co tam dělá?

– Píše dopis.

– Komu?

– Filipovi.

– A co je v tom listě?

– S povstáním v Holandsku je ámen, námořní žebráky utopí jak kámen.

– Sup mrchožrout. Jeho utopíme.

– A co ještě vidíš?

– Papežík Piusek Páťoučký posíloučká Albíčkovi velikánské kloboučisko a na něm peříčko aspoň z dvaceti volů a zlatý meč, ostrý jako kyj, a na něm je zelenou smradlavinou nakáleno…

– Co!?

– Accipe sanctum gladium, munus a Deo in cjuo deicies adversarios populi mei Israel…

– Co to znamená?

– Ležím tu na růžku, polykám rum, houni dám dětem, nevypiješ vínka bližního svého a ve dveřích hýká k popukání můj Izrael.

– No, mohl sis vymyslet něco lepšího. A co ještě vidíš?

– Dvě lodě. Na krustévě slojí hrabě Vilém de la Mark…

K přístavu skutečně směřovaly dvě plachetnice.

– Lodě, prosím, ale toho hraběte si vymýšlíš.

– Vsaď se, že ne.

– No tak se vsaďme.

– O džbán piva.

– Beru.

Lodě se blížily zvolna a jakoby slavnostně. Konečně z Bloedzwygeru poznali na krustévě hraběte.

– Zase na mě vyzrál. Vem tě čert!

– Mě čert a já tobě beru tenhle sýr, aby se mi lip popíjelo.

Hrabě nechal shromáždit gézy ze všech zakotvených lodí na svou krustévu. Hlas mu vzrušeně přeskakoval:

– Přátelé, přináším vám pozdravy od našeho milovaného prince Oranžského.

La Mark čekal „lang leve!“ anebo „hurá“. Chlapi však stáli jako přimražení.

– Milostivě se rozhodl, že vás včlení do svých bojových družin.

Aha, teče mu voda do bot, proto nás potřebuje.

– Každé holandské plavidlo od něho dostane ochranný list spolu se zatýkacím právem.

No, aspoň si do něj ryby zabalíme.

– Zboží ukořistěných lodí si můžete ponechat, ale zbraně musíte odevzdat. Kromě toho se vyžaduje vaše pomoc při přepravě vojsk a zásob.

A co myslíš, že jsme dosud dělali, ty panáku? Nejspíš jsme si vyvalovali kejty jako princ?

– Naše vojenská tažení nebyla příliš úspěšná. Ale jestliže jsme Španěly neporazili na souši, zcela určitě je porazíme na moři.

Ty toho tak porazíš! Už jednou jsme tě tahali z vody.

– Pravdou je, že Španělé stále drží všech dvě stě osm opevněných holandských měst a šedesát pevností. Ale zálivy, močály, lesy, tam se Španěl neodváží, tam vládnou lesní gézi. Mušketa na zádech, kopí v rukou, dýka za pasem. A vy – vy jste jejich bratří, vy jste námořní gézové. Vy držíte ostrovy, průplavy, zátoky. A my všichni dohromady jsme budoucnost Holandska. Ať žije princ Vilém Oranžský!

– Rezervní kalhoty nám neposlal? ozval se prostořece Fokke.

Mužskými zalomcoval smích. La Mark zbledl.

– Já tady s vámi o velkém poselství. O velkých vyhlídkách a vy… vy…

– To máš tak, pane hrabě, nedal se zastrašit Fokke, – vy páni vždycky jen o velkých věcech a my nuzáci o malých… Protože žít se musí. My z Bloedzwygeru jsme poslali princi padesát tisíc stuivrů. A on nám poslal lejstro.

– To má být vzpoura?

– Ale kdepak, pokročil Douwe kupředu. – To jen aby mezi námi bylo hned na začátku jasno.

– Na lodích které poplují pod vlajkou prince Oranžského, musí být pořádek, to si uvědomte! V zájmu jednotného postupu se na každou loď přiděluje jeden zplnomocněnec princova dvora a jeden kazatel pravé kalvínské víry.

– Kdo je bude stravovat a šatit? Kdo jim bude platit?

– Samozřejmě vy, jedna každá loď.

– My je nepotřebujeme.

– Je to nařízení Jeho Jasnosti, rozuměno? Na loď Borgstorm se přiděluje Jeete Delft a Didier Malaart. Na Bloedzwyger…

– Poslechněte, protlačil se dopředu Řezník, – ať se kdokoli objeví na lodi proti naší vůli – jde přes palubu! Kazatel nekazatel, rybičky, sežerte si ho! Budeme v boji pokračovat, i vaše rozkazy poslouchat, ale na lodi jsme pány my!

– Správně!

– Sami jsme se na ni složili, sami jsme si zvolili kapitána, a je to dobrý kapitán!

– Lang leve kapitán Sjoerds!

La Mark se neodvážil ani špitnout. To bude prácička, ovládnout tyto tvrdé, sebevědomé lidi!

Jak se hlasy vzedmuly, tak zase utichly. Na zasněženém molu zavrzaly kroky. Ke krustévě se blížila skupina měšťanů v huňatých kožiších. Tvářičky mastňoučké a růžovoučké.

– My, městská rada Emdenu, začal starosta, – jsme zodpovědní za životy a majetek našich občanů. Vyhrožují nám nejkrutějšími tresty za to, že jsme vám dovolili veplout do našeho přístavu. Proto musíte pochopit…

– Nic nepochopíme! obořil se La Mark na měštěnína.

– My bojujeme za svatou věc a vy… vy jen za svoje plná břicha!

– I břicho je svatá věc, jestliže slouží Bohu. Pochopte, že nemůžeme prodlužovat svoje pohostinství.

– Prý pohostinství! Vždyť jste těmto lidem neposkytli bez peněz nic. Jídlo, dříví, ani oděv – nic!

– A co jste nám byli ochotni prodat, to jsme museli sakra zaplatit!

– Doba už je taková, co se dá dělat! A kdybyste neodpluli dobrovolně…

La Marka dusila zlost.

– Hoďte to za hlavu, utěšoval ho kapitán Sjoerds, – přijdou ještě horší věci…

Pět lodí. které tvořily La Markovu flotilu, se plavilo na jih

Na lanech se tvořila námraza, plachty tuhly a toporněly, chlapi úporně pobíhali z místa na místo, aby se zahřáli. Svorně nadávali na nové pořádky. Hlavně Douwefnu jela papula naplno. Ale když třetí den signalizovali z admirálské krustévy „směr Vlissingen“, Douwemu náhle vyschlo v hrdle. Za chvíli se při klátil k chlapům, kteří si na široké kamenné desce rozdělali ohníček.

– On ten La Mark není žádnej hlupák… Je to docela pašák, má pod čepicí.

– Ale jdi! Tři dny mu nemůžeš přijít na jméno a najednou – pašák, štramák!

– Víš ty, jakou má zodpovědnost? A slyšeli jsi, jak se vyznamenal u Heiligerlee?

– A nevelel náhodou taky u Jenningenu, kde Alba zmasakroval sedm tisíc našich vojáků a sám jich ztratil jen sedm?

– Tam přece vůbec nebyl. Ale co se budu namáhat – prostě je to skvělý chlap a zkušený velitel.

– O koho jde? přidřepl k ohni kapitán Sjoerds.

– Zčistajasna začal vychvalovat našeho admirála.

– Chachacha, a vy nevíte proč? Vlissingen je přece vedle Sluisu a tam…

– V Sluisu žije krásná panna, jmenuje se, myslím, Anna!

– A, tudy na to! Ty jsi mi vykuk!

Fokke Gauma se usmál pod vousy a začal čistit dělo.

Počasí se ještě zhoršilo. Fujavice hnala lodě ke břehu.

Plachty se svinovaly velmi těžko, kormidlo pomáhalo velmi málo, pořádně neviděls ani na půl míle.

– Loď! U břehu kotví Španěl!

Byl to známý španělský obr, měl dvě stě třicet tun, a jmenoval se CAMPANA, Zvon. Zvonil šedesáti hlavněmi a měl na palubě čtyři sta obrněných zvonařů. Plul do Amsterodamu a vánici chtěl přečkat v zálivu.

Na Bloedzwygeru o možnostech Zvonu neměli ponětí. Dlouhá nečinnost, hlad a zima v nich probudily bojechtivost.

– Hurá na Španěla!

– Počkejte, co řekne admirál.

– Hleďme, Blauwe zwaan právě signalizuje.

– Vykašlete se na to hrabátko!

– Nechte ho, ať jde k čertu!

– Bojovali jsme i bez něho – a bylo dobře.

– Přikazuje změnit kurs – nebojovat!

– Neodpovídej! Prostě jsme nic neviděli – a hotovo!

– Borgstorm se připojuje k nám. To jsou štrádové!

– Nadělám do nich díry jako do ementálu, sliboval Fokke a vzrušeně pěchoval nabijákem střelný prach v hlavni.

– Táto, ty díry radši jako vrata.

Blauwe zwaan se ztrácela z dohledu.

Španělská loď ožila, zablikaly doutnáky. Campana se rozhoupával.

– Vezmeme to ze dvou stran, na Borgstormu jsou rafaní.

– Borgstorm má jenom čtyři děla.

– Lžícemi je umlátíme.

– Bloedzwyger vychrlil první dávku. Příliš blízko, žádný zásah. Španěl odpověděl naráz snad z deseti hlavní. Když se ozval i Borgstorm, zaznělo to jako pšouk. Vánice se spojila s dýmem, bylo vidět sotva na špičku nosu.

– Střílej!

– Netrefím ho. Musíme připlout blíž!

– Rozviňte plachtu!

Ale i Campana využil špatnou viditelnost. Rozhoupal se: a zamířil proti útočníkům. Sotva se dým trochu rozplynul, uviděli Španěla v těsné blízkosti.

– Střílej!

Než muži stihli přiložit doutnáky, zasypalo je železné krupobití z vysokých španělských palub. Ráhno hlavní plachty na středním stožáru bylo smeteno, příď rozbita a na palubě se rázem složila kupa chlapů.

– Arkebuzy!

Na nic už nebyl čas. Campana přirazil těsně k Bloedzwygeru a seshora se španělským obrněným vojákům střílelo lip než na střelnici.

– Ó, dostali mě, zařval Fokke.

Douwe zděšeně přiskočil k otci. Ten ležel v kalužině krve a nohy měl úplně rozdrcené. Douwe ho začal obvazovat.

– Nech toho! Španělé jsou tu!

Na palubu naskákala záplava španělských vojáků.

Vtom přirazil Borgstorm.

– Nedejte se! Vymlátíme je jako žito.

Ale španělské přilby zaplavily i Borgstorm.

– Douwe, zab mě!

Řezník se rval jako medvěd, Douwe vedle něho.

– Zabij mě, Douwe, přece mě nechceš vidět na stožáru!

– Táto! zakvílel Douwe a sevřel si v dlani pahýly odťatých prstů.

– Zab mě! ztěžka oddechoval Fokke Gauma a bylo vidět, že rychle ztrácí síly. – Zab mě radši ty než ty španělský huby. Přikazuji! ti to, Douwe!

– Táto, táto! sípěl Douwe a z posledních sil odrážel útočníky.

Kapitán Sjoerds padl s probodeným bokem vedle Fokkelio

– Douwe, když mě nechceš zabít, aspoň mi hod dýku!

– Táto! Douwe, raněný do nohy, se zapotácel a svalil se přes palubní zábradlí.

– Zabte mě, zabte mě, kvílel Fokke.

Kapitán Sjoerds se vzchopil, vytáhl zpod opasku dýku a vrazil ji Fokkemu do krku. Pak omdlel.

Poslední živí skákali do vody anebo se vzdávali.

– Nezabíjet! přikázal španělský kapitán. – Budeme je potřebovat jako strašáky pro výstrahu.

Padal sníh, nevídaně čistý a bílý.

POD ŠIBENICI

Městskou branou Sluisu procházel dlouhý průvod. Husím pochodem v něm šli zajatí a odsouzení gézové na Gálen-Veldt, na Šibeniční pole. Bylo bělostné jako ubrus, jen uprostřed byl vyšitý široký chodník, ústící u nevysoké, ale dlouhé šibenice. Tam už stáli městští hodnostáři v kožiších, španělští vojáci v těžkých pláštích a mniši ve vzdutých sutanách.

Gézové šli téměř nazí. Košile nebo vesta, nějaký ten cár kalhot, onucí nebo kus škrpálu. Nohy měli v kotnících spoutané tak, aby mohli dělat jen drobné kroky. Po obou stranách zástupu důležitě pochodovali zachmuření španělští žoldnéři v pestrém oblečení. Kníry se jim ježily jako píky a meče.

Za průvodem se hrnul dav zvědavců. Sotva prošel branou poslední géz a voják, lidé se rozběhli kupředu a roztáhli se po délce celého truchlivého zástupu.

Válenky se jim bořily do hlubokého sněhu, ale oni nedbali, očima viseli na spoutaných rukou gézů.

Odsouzenci nesli hlavy svých zabitých druhů.

Zaschlá krev, skleněné, strnulé oči, divoce rozcuchané kštice. Děti křičely, pobíhaly splašeně okolo a neznámá hrůza jim občas z hrdla vytlačila škálu nepříčetného smíchu.

Douwe se třásl.

– Brácho, zašeptal na muže před sebou, – musím nést otcovu hlavu, vyměň si to se mnou, prosím tě!

– Rád, já zas musím nést synovu.

– Ach bože!

Starý géz se zastavil, obrátil se a natahoval spoutané ruce.

– Avante! udeřil ho voják vidlicovou podpěrou pod arkebuzu. – Avante!

Průvod se vlekl celou věčnost. Konečně první gézové došli k šibenici a nerozhodně se zastavili. Vojáci je tlačili dopředu před španělského velitele, kde musili házet hlavy na hromadu. Když se některý géz sehnul, aby hlavu opatrně položil, dostal ránu vidlicí anebo držadlem kopí. Hlavy mužů z Bloedzwygeru a z Borgstormu vyrůstaly do velké homole. Velitel pokynul vojákům.

Ti popadli prvních šest zajatců a vlekli je pod šibenici.

– Tihle dva patří před náš městský soud, ozval se roevard. – jeden proto, že byl a je naším právoplatným občanem, a druhý proto, že… se s ním spolčil.

Roevard už měl na jazyku: že vyvolal nepokoje v městě… ale v poslední chvíli to zamlčel. Ještě by mohli chlapce mučit.

Velitel velkodušně přikývl. Není to jedno, kdo ty žebráky oběsí, setne, narazí na kůl anebo upálí? Výhodnější je, když bratr hubí bratra.

– Věděl jsem, že moji spoluobčané na mě nezapomenou, skřípal zuby Řezník.

– Třeba nám přichystali hedvábnou smyčku, pokusil se Douwe zavtipkovat.

– Proč nás z tý vody tahali?

– To se ví, mohli jsme se už objímat s mořskými pannami, takhle na nás zbyla šibenice. Pěkná milenka!

Městští strážníci je odvedli stranou.

– Měl jsi tolik řečí o Sluisu, a teď ani hlásku nevydáš.

– Šetřím si hlas pro tlachání s anděly. Co když budou natvrdlí a já budu muset hulákat?

Zatímco Španělé věšeli gézy, písař zkřehlýma rukama sepisoval obžalobu a rozsudek nad Douwem a Řezníkem podle soudcova diktátu. Páni radní se nechtěli prohřešit proti zákonu ani v nejmenším. Španělé vrstvili oběšence vedle sebe, pro jistotu jim ještě lámali vazy. Pak je házeli do saní. Kat a jeho pomocníci s nelibostí přihlíželi, jak fušersky to dělají. Jedny saně, druhé, třetí, čtvrté… Konec. Španělský velitel dal povel, vojáci nastoupili do dvojstupu a odpochodovali.

Řezník se zašklebil na Douweho:

– To nejlepší nakonec.

– Už mě nějak přechází humor.

– A viděl jsi aspoň tu svou Anny?

– Z toho sklepa bylo vidět jen potkany. Proč?

– Teď by se ti tu hodila.

– Radši ne.

– Copak neznáš ten starodávný zákon, podle kterého může děvče zachránit odsouzence tím, že si ho vezme za muže?

– Podívejme se!

Strážníci je hnali pod šibenici. Soudce vzal od písaře obžalobu i rozsudek a spěšně ho předčítal.

– Máte nějaké poslední přání?

– Aby se vám vaše děti odvděčily tak, jako vy mně! zvolal Řezník a přistoupil k žebříku. – Douwe, drž se jako chlap!

Douwe sklopil oči, kolena se mu roztřásla.

Řezník si dal smyčku na krk.

Douwe zavřel oči a ztuhl. Strážník ho praštil do zad, aby se hnul k žebříku. Řezník byl mrtev.

– Zadržte! Nechte ho!

Sněhem se brodilo jakési děvče, mávalo rukama.

Douwemu hučelo v uších, před očima se mu rojila ohnivá kola. Pomalu vystupoval po příčkách.

– Počkejte, počkejte! křičelo děvče. Už ji opouštěly síly, lapala po dechu a chytala se za srdce.

Kat se pohnul za Douwem. Příčky na žebříku už byly zledovatělé, mistr poprav uklouzl a spadl do sněhu. Douwe se chtěl uchichtnout, ale na tváři se mu objevil ubohý úšklebek. V hrdle mu vyschlo, třásl se od hlavy k patě. Kat se naštvaně zvedl a teď už opatrněji vstoupil na žebřík.

– Ne, nesmíte ho pověsit! doběhlo děvče k šibenici a kleslo před radními na udupaný sníh. – Vezmu si ho za muže.

Douwe se užasle ohlédl. Anno, ubohá Aničko, proč jsi přišla? Tihleti v loji zarostlí měšťané nedají nic na tvoje slzy a nářky.

– A co má být? Když si ho chceš vzít, najdeš si ho v pekle, čertil se roevard.

– Ale je přece takový zákon, kvílela Anna.

– Dovoluji si co nejuctivěji poznamenat, ozval se písař, – že v našem městě platí takový zákon od nepaměti.

– Správně, je to tak, potvrdil soudce.

Roevard nerozhodně pohlédl na radní. Ti už odcházeli, už bylo toho vraždění ažaž.

– Takový zákon u nás platí, ozvalo se z davu.

– Má dostat milost, když se najde děvče, které si ho chce vzít.

– Milost! Milost!

– On ji zachránil před smrtí, ona chce zachránit jeho, patří k sobě.

Douwemu se zdálo, že už nevydrží stát, že ho nohy neunesou. Zvedl se v něm zoufalý pláč. Teď by opravdu nechtěl umřít, teď, když před ním stojí Anna. Zít, ach, žít!

– Milost! zasténal nahlas, i když se tomu bránil.

– Máš ji mít! zvolali jedním hlasem soudce i roevard.

Douwe se skutálel ze žebříku.

Neslyšel, jak roevard vysokým hlasem vypovídá jeho i Annu na věčné časy z města, jak se přístup do města zakazuje i jeho potomkům až do druhého kolene, neviděl, jak se Anna k němu plazí po kolenou a pláče s tváří na jeho rameni.

Oblohou se přehnalo hejno havranů.

– Běž honem, utíkej s ním, děvče, než přijdou Španělé!

Španělé byli všude.

Trestné oddíly brázdily zemi jako smrtonosné pluhy. Kde zasely, tam vzklíčila krvavá žatva. Anna a Douwe putovali na sever, hlavně v noci. Velkým obloukem obešli Antverpy. Ve dne se skrývali v opuštěných watermolenech, uchylovali se do skrýší lesních gézů, nebo přečkali ve vesnických kostelech. Nohy měli zřízené do krve, prsty omrzlé, žaludek jim zpíval hlady.

Jenže Douwe zpíval ve skutečnosti! Šel jako omámený.

– Tak veselého žebráka jsem v životě neviděl.

– Chudák, asi se pomátl.

Douwe opravdu zpíval, tancoval a dělal legrácky. Byl nablízku Anně, a byl ledy šťastný. Kdesi v přikopu našel odhozené staré dudy. Opravil je a vyhrávat po celý masopust. Někde doslali kus chleba, jinde nějaký hadřík, někde dřeváky. Nakonec se dali trošku do pořádku. A Douweho to začalo táhnout k moři.

– Jdi, zašeptala Anna. – Já už se nějak protluču sama. Stejně mě s sebou vlečeš jako břemeno.

– Souhlas, Douwe shodil pytel i dudy. – Ale jen pod jednou podmínkou.

– A to?

– Že s sebou vezmu to nejdražší, co mám!

Dobře, přikývla Anna, složila svůj ranec a vytáhla zauzlený šátek, ve kterém bylo pár mincí.

Douwe sáhl po penězích. Anna zavzdychala a do učí jí vhrkly slzy.

Douwe sebral peníze a Anna se rozeštkala Pak Douwe zavýskl, mrštil penězi do sněhu a popadl Annu do náruče.

– Ty můj hlupáčku, jak bych tě mohl opustit? Ty jsi můj život!

Zima už slábla, sníh pomalu tál, nastávala obleva. Když doputovali k pobřeží, v první přímořské obci dostali práci.

– Pomozte mu to naložit na flibot, ukázal starší prošedivělý kupec na svůj markytánský tovar a na obtloustlého, statného pomocníka.

– Proč ne?

Douwe se činil, aby nezůstával pozadu za valibukem, a mrkal spiklenecky na Annu. Za chvíli se flibot zaplnil žoky, sudy a dížemi.

– Tak co, bude stačit stuivre?

– Jsem boháč, prohlásil Douwe a s úsměvem se podíval na Annu. – Peníze nepotřebuju, ale kdybys nás odvezl…

– Pluji do Briellu.

Právě tam máme namířeno.

Kupec podezřívavě pohlédl na Douweho. Člověk nikdy neví. I když by se mu pomocník hodil, to ano.

– Ale co, nakonec se rozhodl. – Zalezte někam dozadu a ani muk. A ty, obrátil se na lamželeza, – sekeru do ruky a nespustit z nich oči! Je to bývalý voják, vysvětloval sladce Douwemu. – V jakési bitvě mu trochu pochroumali hlavu, ale ještě dnes zabije člověka stejně snadno jako jiný mouchu.

Na otevřeném moři se strhl silný vítr. Kupec musel poskakovat od kormidla k plachtě jako pimprle.

– Co sedíš jako pecka? obořil se na sekyráře, když se vlny začaly výhružně zvedat a sudy i žoky se válely od boku k boku flibotu.

Lamželezo dál netečně seděl jako vozembouch. Flibot se houpal až strach a voda šplíchala na rozházené zboží až ouzko.

– A co ty se tam objímáš jako mezi kytičkama v máji?

– Rozkázal jste, ať nás není vidět ani slyšet.

– Popadni kormidlo!

Douwe se štrachal ke kormidlu. Náhlá vlna flibot prudce nahnula a další ho posadila zpátky. Douwe se chytil plachty. Valibuk ani nepípl a už ho voda odnášela. Sekeru nepustil z rukou ani teď. Kupec se vší silou udržel u stožáru.

– Buď mu pánbůh milostivej, byl to dobrák.

– Přivažte se provazem, radil mu Douwe, – abyste si nepospíšil za ním!

Kupec se vyjeveně pokřižoval. Omotal si jeden konec provazu okolo pasu a druhý přivazoval ke stožáru.

– Pomůžu vám! nabídl se Douwe a omotal kupci provazem i ruce a pěkně utáhl.

– Pomóóóc! Pomóóóc!

– Aničko, obětuj svůj krásný šátek na jeho bezzubou pusinku! Takový starý a zkušený a dodneška se nenaučil hezky zpívat.

Douwe manévroval flibotem ke břehu. Zakotvil v zátoce asi na den plavby od Brielle. Jen co rozdělal oheň, přitáhli lesní gézové. Pláty slaniny a pytel hrachu přijali jako spásu.

– Už dvanáct dní čekáme na loď se zásobami.

– Kterou?

– Prý má připlout Blauwe zwaan.

– La Mark?

Jak to víš?

– Sloužil jsem pod ním.

Museli čekat ještě několik dní. Blauwe zwaan připlula vyjedená. Stejně další dvě lodě. A na každé z nich stovka hladových krků. Douwe se vyšplhal na palubu

– Poznáváte mě, Vaše Jasnosti?

– Douwe! A žije!

– Žiju si, pane admirále, tak přepychově, že jsem vám přivezl k večeři klobásu, slaninu, hrách a jiné dobrůtky.

– Prima!

– A dokonce i kuchařku, která nám uvaří.

– Žaludek je zvyklý čekat, nejdřív nám vypravuj, jak jste tehdy dopadli na Bloedzwygeru!

Dlouho do noci vyprávěl dnes Douwe.

Druhý den přivedl proklínající funidlo, starého kupce.

– No, no, nefňukej nám tady, polovinu ti zaplatíme, a když tedy chceš druhou polovinu darovat na podporu povstání, dáme ti na to potvrzení.

– Bloed-honden! Krvaví psi! Otrhanci! Lupiči!

– A ještě upíři, opice, pancharti, ďáblovo plemeno, pijavice, dobytek, zabijáci, pomáhal mu Douwe. – jen si postěžuj, dědečku, jsme takoví. Ale musíme takoví být.

– Sběř odporná, zvířata v lidské kůži! Jaká škoda, že Španěl odešel z Briellu, dostali byste svou porci.

Douwe počkal, až se kupec vybouří a odpluje.

– Slyšel jste, Vaše Jasnosti?

– No a?

– Ani do jednoho přístavu nemůžeme, všude Španělé, jen v Briellu čistý vzduch.

Čistý vzduch? Snad nemyslíš, že nám město otevře brány? Nebo snad máme děla na dobytí hradeb? Dej pokoj, prosím tě.

– Třeba jen s batohem, ale mělo by se to zkusit. Jít na to s fortelem.

– A co když bylo fortelem to, že v Briellu nejsou Španělé.

– Bylo by potřeba jít a prozkoumat to…, dáte-li rozkaz.

– Tak tedy jdi. Je-li město opravdu bez Španělů a nepohrne-li se do zbraně – bylo by to znamenité.

– Beru si s sebou kuchařku a uvaříme vám na hradbách znamení červeným šátkem. Račte na oběd, slovutní zeegeuzen!

Byl předposlední březnový den. Na světlo denní se klubaly sněženky.

VĚTRNÉ MLÝNY SE TOČÍ

Douwe proklouzl branou Briellu jako dudák. Anna jako potulná zpěvačka. V městě se ztratil ve dvoře nejbližší hospody a převlékl se. Červený aksamitový kabátec, zelené kalhoty, hedvábná košile, černý klobouček se žlutým pérem, byl k nepoznání, dokonce i Anna užasla.

Mrkl na ni a vešel do hospůdky. Hospodskému rozvázal jazyk dvěma dublony. Když se dozvěděl, co chtěl a potřeboval, zamířil k radnici.

Městská rada zasedala už od rána. Podplacený radniční sluha přerušil znaveného řečníka mimořádně zvučným hlasem:

– Prosí o slovo hrabě Douwe van Anny!

Měštěnín přikývl spíš zvědavě než ochotně. Kdoví, jaké se dozvědí novinky.

Douwe elegantně vstoupil, vznosným krokem přistoupil k řečníkovi a uklonil se jemu i městským radním.

– Vznešený pane starosto, slovutní páni radní. Mám čest se vám představit jako posel admirála La Marka.

– La Marka? Admirála prince Oranžského?

– Táhne v čele velké flotily a vojska, které bojuje pod zástavou Jeho Jasnosti prince Oranžského.

– Jeden čert vyletí, druhý přiletí.

– Síly admirála La Marka na moři představují šest hulků, tři brujery, čtyři krustévy a dva ukořistěné španělské galiony, které mají v střílnách celkem dvě stě osmdesát šest děl a na palubách víc než tři tisíce arkebuzníků, jezdců, falkonetistů a pěšího lidu.

Páni radní zdřevěněli. Burgmajster Jan Pieterez Nickel sebou zavrtěl.

– Celá tato ohromná síla vás nejde ohrožovat, ale chránit před Španěly. Chceme vám zaručit mír a svobodu!

– Moc dobře známe svobodu a mír, které přinášejí vojáci na špičkách svých kopí.

– Vyrabujete nás přesně tak, jako před týdnem Španělé.

– Lancknechti, Španělé, Francouzi, Švábové, gézové – všechno jedna banda!

– Španělům jsme brány otevřeli.

– Drž zobák! Kdo by odolal takové síle?

– A kdo odolá těmto? Na tři sta kanónu, prokristapána!

– Budeme se bránit.

– Ať nastoupí střelecká gilda!

– Jsou to přece naši lidé!

– Vyžerou nás.

– Bratři moji, ozval se zezadu starý, bradatý kazatel s ovázaným čelem. – Bůh nás vede k milosrdenství, ale zároveň káže bránit čest žen a dcer, mír domovů. Znáte přece pořekadlo: čiň čertu dobře, peklem se ti odslouží!

– Správně! Neotevřeme brány.

– Pánové, zasáhl starosta, – já mám odlišný názor, ale podřídím se vůli většiny. Kdo souhlasí se mnou, otevřít brány admirálu prince Oranžského?

Zvedly se dvě ruce.

Douwe přistoupil k oknu a zamával na Annu. Přikývla a odběhla. Kromě kazatele si nikdo ničeho nevšiml.

– Páni radní, a co když je to španělský špicl? Přemlouvá nás, abychom otevřeli brány gézům… a co když místo gézů přijdou španělská vojska a obrátí Brielle v prach a popel?

– Vypadá na špicla. Do želez s ním!

– Páni radní, zvolal Douwe. – Pohleďte na moře, blíží se první lodě La Markovy flotily. Čí vlajky vlají na stožárech? Jsou to barvy a erb prince Oranžského.

– Wacharm! Poplach!

– Do zbraně! K dělům! Na hradby!

Vlajky můžou být všelijaké, ozval se kazatel a zle se díval na Douweho. – To už známe, jéje!

Douwe se zarazil. Odkud zná ten hlas a to „jéje“?

– Velebný otče, přistoupil ke kazateli, – přiznávám se pokorně…

– Vidíte! zvolal vítězně kazatel a obrátil se na vážené měštěníny.

–… že tě znám! vykřikl Douwe a strhl kazateli obvaz. Objevily se podobané líce a čelo. – Tohle je špicl nad špicly! Znám ho. Chtěl zabít prince Oranžského.

Kazatel zalovil v rukávu, vytrhl dýku a skočil na Douweho. Ten se obratně uhnul, vrhl se na podlahu a strhl podobaného za nohy na zem. Pěstí ho udeřil do spánku, načež podobaný znehybněl.

– Co s ním? A co s tebou? Kdo z vás má pravdu?

– Já jdu bránit město. A s ním si dělejte, co chcete, vy jste hlavou města! Douwe rázným krokem odešel.

Starosta pokynul strážníkům:

– Do šatlavy s ním!

Vtom si povídá: jak může ten druhý bránit město, když patří k La Markovi? Vyběhl za ním na ulici.

Ozývaly se první výstřely. Pár slabých městských děl neduživě odpovídalo. Skupinky gézů se roztahovaly kolem hradeb.

– Haló, pane hrabě, běžel starosta za Douwem, – jak teď… co teď…

– Taky přemýšlím, jak se město ubrání a co takovým bojem získá?

– Slyšel jste přece můj názor.

– Měl byste zabránit krveprolití. Nebo snad nechcete?

– Ovšemže chci.

– Tak dejte otevřít brány!

– To nemůžu.

– A proč?

– Mám svázané ruce rozhodnutím městské rady a kromě toho… Musíme se bránit už proto, aby nás Španělé neobvinili, že jsme vydali město bez boje.

– Tak soustřeďte boj u jedné brány a druhou…

– Co má být s druhou?

– Nic. V Brielle se také najdou zrádci, či vlastně přívrženci Viléma Oranžského… A co podniknou…

–… u Jižní brány…

–… za to vy nenesete odpovědnost. Ale přísahám, pane starosto, že vyznamenání od prince vám bude slušet.

– Achich ouvej, vy nejste jen hrabě van Anny, ale i de Prohnanice.

– Nejsem žádný hrabě, pane starosto, ale vy jím určitě budete. Douwe vykouzlil nejhlubší poklonu svého života a rozběhl se k Jižní bráně.

– Co tu budeme dělat? ptala se Anna a zálibně hladila Douweho parádní šaty.

– Nejdřív si dáme pár hubiček a potom… potom se budeme líbat, dokud se nezačneš dusit!

Douwe vyváděl jak pominutý. Křičel, zpíval, k Anilinu červenému šátečku přivázal kámen a několikrát ho vyhodil do vzduchu.

Vzápětí se u brány strhl pokřik. Douwe přiskočil k závorám a řetězům.

– Mám rozkaz od starosty! zakřikl strážce.

Řetězy zařinčely a gézové vtrhli do města jako jarní vítr. Rozběhli se s písní, a té obránci města podlehli.

La Mark se objevil na radnici s přísnou tváří.

– Páni radní! Moji vojáci dostali rozkaz, že si násilím nesmějí vzít jediný džbán piva, jedinou misku hrachu. Ohně budou zakládat jen na místech vámi vyhražených. Nebudou obtěžovat vaše ženy a dcery, bez vašeho svolení nepřekročí práh vašich domů.

Shromáždění překvapeně, souhlasně zahučelo:

– Ale za to, že jste projevili zatvrzelost vůči našemu vznešenému boji, a v tom boji jde i o vaši svobodu, žádám, aby pan starosta pohostil moje družiny pivem a páni měšťané aby přispěli penězi. Zvedl se nakvašený šum.

– No jak pánbůh poroučí, vzdychl Jan Pieterez Nickel, – stejně máme štěstí, že jich nejsou tři tisíce, jak nás strašil tenhle povídálek, zahrozil na Douweho, který zbožně obrátil oči k nebi, – ale jen tří stovky…

La Mark uznale pohlédl na Douweho a stroze dodal:

– Páni měšťané, zítra se sejdeme na náměstí, kde složíte slib věrnosti princi Oranžskému.

Ráno to vypadalo na náměstí bláznivě. Gézové chodili v plandavých mnišských sutanách, obalení kusy hadrů, v pytlích, polonazí, ba dokonce i v sukních. Obcházeli náměstí a pokřikovali na bohaté Brlellany:

– Jsme opravdu žebráci, jsme otrhanci, vandráci.

Douwe se nechal slyšet pomocí lodní hlásné trouby:

– Hlehle, páni měšťané, obyvatelé bohatého Briellu! Takto vypadá vojsko, které vás přijelo ochraňovat! Že je to pod vaši důstojnost? Že byste takto vymaškařené osoby nenechali ani dvory zametat? Ale je to tak vlastně v pořádku, ať Brielle nechá chodit vítězné družiny prince Oranžského s holým zadkem!

Měšťané se mračili i usmívali, reptali i kleli, ale přece jen nahlédli do svých komor.

Při slavnostním slibu vypadal už oddíl gézů k světu. Měšťané byli pyšní na parádu, která se pořádala kvůli nim, a ženám dělalo dobře, že se tak velkodušně zbavily starých hadříků.

Právě se začínalo s pohoštěním a veselicí, když přicválal jezdec:

– Španělé, jdou Španělé!

Byl to planý poplach. Španělé nepřišli ani druhý, ani třetí a čtvrtý den.

– To se mi líbí, pochvaloval si La Mark. – Aspoň se můžeme připravit na obranu.

Kolem poledne pátého dne, když se celý Brielle motal okolo hradeb, zjevily se plachty španělských lodí. Hradby utichly, město se stáhlo jako hlemýžď do ulity. První galion se sebevědomě přiblížil na dostřel. Dřív než mohla promluvit jeho děla, snesly se na španělskou loď zápalné nálože. Vojáci musili hasit. Ale silný jarní vítr učinil z galionu pochodeň, španělští obrněnci skákali do vody, drápali se na hráz, přímo před děla, která tam dal La Mark přemístit.

U Severní brány to bylo horší, Španělé se tam zakousli do zdí, krytí stříškami z rákosí. Žebříky, děla, háky, obrnění vycvičení vojáci – a proti nim ustrašení měšťánci.

Douwe se kousal do rtů a opatrně vystrkoval hlavu nad hradby, zakryty starým silným štítem.

– Kdo má na starosti stavidla hráze?

– Rochus Meeuwsen, městský tesař.

– Kde ho najdu?

– Tamhle je, u brány, ten s tou bradkou.

Douwe odběhl za tesařem.

– Mistře, pojď a spasíš Brielle!

Jakpak?

– Stavidla… kanál… voda…

– Výborně, bráško, myslí ti to na jedničku.

– A ty zase běháš na jedničku.

Rochus Meeuwsen doběhl ke kanálu téměř po čtyřech. Plíce mu dýchavičně pískaly, tvář hořela jako oheň. jedna dvě však vyrazil klíny i příčný trám. Stavidla se rozletěla, s hukotem se vyvalila voda, dravá a chladná. Útočícím Španělům podrazil nohy nečekaný příboj. Padali, ztráceli zbraně, topili se. To povzbudilo měšťany. Pod vedením gézů vyrazili z brány a Španělé se dali na bezhlavý útěk.

Město jásalo.

Řvalo nadšením, když na náměstí přivedli dva zajaté španělské důstojníky a šestnáct vojáků.

– Poslyš, obrátil se Douwe k jednomu z nich, – prokaž mi službu, zachráním tě před mučením.

Voják neochotně souhlasil.

– Vejdi do sklepení, pusť ven člověka, co tam dřepí, a řekni mu, že město dobyli Španělé.

Voják nechápavě koukal, ale poslechl a odešel po schodech s klíči.

Douwe dal znamení starostovi, položil prst na ústa.

Ze sklepa se ozvaly výkřiky přímo zuřivého nadšení:

– Konečně… věrnost španělskému králi… odměna…

Zajatec nahoru bezmála přiletěl.

– Budeš odměněn, Douwe skočil k podobanému a zkroutil mu ruce dozadu. – Slyšel jste, pane starosto, sám na sebe pověděl, že patří k Španělům.

– Dostane se mu stejného trestu jako jim!

Dul silný dubnový vítr.

Děti skotačily po ulicích. Hrály si na slepou bábu, na honěnou, na gézy a Španěly, s dětskou nemotorností tancovaly, poskakovaly, vřískaly, chichotaly se.

Dul omamný jarní vítr.

Větrné mlýny po celém Holandsku se rozháněly širokými rameny. Jen mlýny za hradbami Briellu se neotáčely. Viselo na nich devatenáct nahých těl.

Gézové se pyšně procházeli po svobodném městě Brielle.

Douwe držel Annu za ruku, oba blaženě nastavovali tváře větru, který voněl jarem, a netušili, že prožívají neobyčejné jaro…

Ve stínu okřídleného lva

Když se Ivo Senjanin chtěl ženit,

na pobřeží namluvil si děvče,

pěkné děvče, dceru přímořského bána…

Z uskocké písně Ženitba lva Senjanina

SVOBODA JE KŘTĚNÁ KRVÍ

K přístavu Drač se blížila turecká galéra Kismet. Asi na míli od mola dřevěné klepadlo umlklo. Vystřídal je chraptivý hlas kormidelníka:

– Aj-da-daj! Aj-da-daj!

Zpomaloval záběry galejníků. Křičel, až mu na tenkém krku nabíhaly žíly. Jednou rukou držel hlásnou troubu, druhou měl na kormidle, kterým otáčeli tři chlapi.

– Aj-dááá-daj! Aj-dááá-daj!

Těžká, patnáct stop dlouhá vesla – na každém šest párů rukou – nořila se do drobných, rozhoupaných vlnek. Galejníci – jednu nohu na stupínku, druhou opřenou o lavici vpředu – udýchaně zabírali. Vál vítr od pevniny, Kismet se sunula kupředu jen pomalu.

– Už to nevydržím!

– Moraš, druže, boga ti, moraš!

– Madonna mia!

– Ej, uchněm, ej, uchněm!

– Pater noster qui es in coelo…

– Terpi, družok, carstvo nebesnoje lebja žďot!

– Nevydržím!

Chlapec u prvního vesla nalevo očividně klesal. Zatínal zuby, slzy se mu řinuly po tváři, oči měl horečnaté, sípavý dech.

– Boga ti, moraš! znovu zahromoval jeho soused na konci vesla. Bylo mu mladíčka líto. Jestliže klesne, přijde dozorce, párkrát ho přetáhne bičem, a když se neprobere, hodí ho do vody.

– Be, ne luduj, pobratime! chlácholivě se ozval soused z druhé strany.

– To ještě nejsou dolores inferni, to se ještě dá vydržet, zabasoval vzápětí. – Bambini, subito tutto é pronto!

Hlas měl drsný a silný jako celé tělo, malý kostěný křížek se úplně ztrácel na chlupatých prsou.

– Aj-da-dáááj, aj-da-dáááááj! protáhl kormidelník nakonec. Odložil troubu a zavolal na galejníky:

– Aferim! Výborně!

Chlapi vysíleně dopadli na vesla. Někteří, zvoníce řetězy, se vlekli k zábradlí a vyprazdňovali se do vody.

Břichatý obr vytáhl zpod lavice sušenou ječnou placku, z malého měchu na ni nakapal vína a strčil do úst bezvládnému sousedovi. Chlapec namáhavě polkl.

– Že nejsi jako ptactvo nebeské, o které se stará pánbůh! bručel obr. – Připravíš mě o to poslední. Ne že ty vysílením, ale já umřu hladem!

– Pope-effendi, nerouhej se, ozval se druhý chlapcův soused.

– Já ti dám „pope-effendi“, ty kryso poturčená, ty Kara-Djordji!

– Kraljevič jsem a Kraljevič budu, Turky jsem nenáviděl a nenávidět budu!

– No, takováhle okovaná nenávist, ukázal Pop-effendi na jeho galejnické okovy, – ta Turkům příliš neublíží.

Znovu nacpal chlapci do úst sousto jídla.

– Co říkáš, Kara-Djordji, nekrmím ho pro ryby?

– Kdepak, Samko má dobrý kořen.

– To se ještě ukáže. Odkud je?

– Odkudsi z Horních Uher. Plavil se s voraři do Budína, zlákali ho do krčmy a ke hře v kostky. Opili ho, obehráli a krmář, mrcha pes, hned s ním do vozu: pěkně si to na galejích odmakáš!

– Kdybych byl věděl, vzdychl chlapec. Už se mu do tváří vrátila barva, dech se mu uklidnil. Zápěstím si vytřel uslzené oči.

– Kdyby byl věděl, zlobil se Kara-Djordj. –– A já kdybych byl věděl… Boga mi, májko moja! zatínal pěsti a vztekem ani promluvit nemohl.

– Co kdybys byl věděl? ptal se chlapec.

Kara-Djordj mlčel, jen se kousal do prstů.

Galéra se dotkla mola.

Pop-effendi se strnule zahleděl do dálky. Samko se dotkl jeho mozolnaté, tvrdé ruky a tázavě ukázal na Kara-Djordje.

Kdyby byl věděl, že ti Turci, kteří k nim jednou navečer přišli, jdou pro něho… Pop-effendi zamyšleně natáhl ruku s kouskem placky k Samkovým ústům, ale rázem ruku odtrhl, rozhlédl se a hodil sousto do svých úst. – Jeho otec nezaplatil sandžak-bejovi každoroční harač…

– To jako daň?

– A Tahir Javuz-beg, Tahir Hrozný, poslal svoje kavazy a ti Kara-Djordje pěkně spoutali a jeho bratra, který vzal moudře, leč pozdě nohy na ramena, jeho bráchu zastřelili. Kara-Djordje odvedli a slavnostně před ním otevřeli brány Stambulu. Sultán se mu poklonil až k zemi a povídá: Takového junáka jsem ještě neviděl! Musím ti dát nějakou vybranou, jemnou prácičku. Pasáčka sviní sultán nepotřebuje, protože mohamedáni, ťulpasi přitroublí, vepřové nejedí… Trčila, makovice zabedněné! Šunčičko, jelítka, kde jste? Kroch, kroch, vepříčku, c-c prasátečko, kroch, Pop-effendi špulil rty, žmoulal prsty a hladil se po ovislém bříšku. – No a zkrátka – když Kara-Djordj-aga nechtěl jít ani do harému škrábat po zádíčkách sultánovy milostenky, poslali ho na galeje.

– Boga ti!

– Nerouhej se, nebo tě stihne boží trest! – varovně zvolal Pop-effendi. Sáhl pod Kara-Djordjovu lavici, vytáhl kus jeho sušené ryby a strčil si ji do úst.

– Zadus se, potvoro! Tobě se to mluví, ty nemáš nikoho, ale co já? Když si pomyslím, Ach, májko moja! A co malá Stojna?

– Máš taky sestru?

– Jestli otec onemocní, přijdou si pro ni a prodají ji do Stambulu. Prokletý Tadija Djurevič, čert aby ho vzal! Ten má na svědomí bratra a celou naši rodinu, po turčenec odporný. Zahubí i tebe, kvítečku Stojno.

– Ty jsi taky kvíteček, ale kopřivový. Nelamentuj tady a radši tady pobratimovi zvedni morálku!

– Jak to mám udělat, když mi taky docházejí síly?

– Dívej, Pop-effendi se sehnul a vytáhnul chlapcův měch s vínem. – Samko, až ti bude zle, potěš se následovně, a Pop-effendi sál do poslední kapky.

Galéra už stála pevně vedle zdi a z jejího boku spouštěli úzký můstek. Vojáci, dosud ledabyle posedávající, se hrnuli z lodi ven.

– Jeden, dva, tři, počítal Samko a pokaždé si odplivl, anebo aspoň procedil fuj!

– Mrkejte na ně, ženou se jako vyhladovělí psi.

– Jojo, lačná psiska, kýval Pop-effendi a nacpal si do úst rybu, kterou vyčmuchal bůhvíkde.

– A co budou na pevnině dělat?

– Víš, chlapečku, jdou Dračanům dojit jejich mořské krávy. Ty jsi o tom divu neslyšel? Tihle mazaní Albánci umějí leccos. Na mořském dně pěstují zvířátka, napůl ryby, napůl krávy. Zatáhneš za jeden struk, teče mléko, za druhý, teče rybí tuk, z třetího vytéká šerbet, ze čtvrtého víno.

– A z pátého?

– Z toho teče rozum do takových hlav, jako má Kara-Djord.

– A co ještě tady budou dělat ty vojačiska?

– Sandžak-bejovi umyjí nohy. V posledním čase zapomíná posílat do Stambulu sultánovi všechny ty mahmudije a urubije suitě, které vydře z Albánců, a tak ho jdou trochu polechtat. Sandžak-bej

nic netuší, přivítá je muzikou, ale dotancuje, chudák, než bys řekl švec

Z nábřeží se ozvaly bubínky a píšťaly.

– Kolikpak jsi jich napočítal, Samko.

– Je jich rovná kopa.

– Šedesát, přesně tolik jich nastoupilo, mumlal pro sebe Kara-Djordj a stále si ohryzával pěst. – Soprakomit odešel, i kormidelník s pomocníky, zůstal jen komit, tři arbanaští strážci, kuchař a kuchtící.

– Chceš si tu snad otevřít medresu, mohamedánskou školu, a nejde ti to do počtu? – nedal pokoj Pop-effendi a sbíral na lavicích drobečky.

Galejníci házeli do vody udice a jásali nad každým úlovkem.

– Na poppě je ticho, jistě tam nikdo není, Kara-Djordj ztlumil hlas do šepotu, větřil okolo sebe a zatínal pěsti. Ne, neprozradí nikomu, jaký v něm vzplanul nápad. Pop-effendi pochopí a ostatní pomohou. Komit oddechuje pod plachtou a my jsme tu sami…

– Pope-effendi, zavolej kuchaře, že jsi chytil velkou rybu, ať si pro ni přijde i s rožněm!

– Já a rybu? Kde bych ji vzal? Kdybych ji měl, chroupal bych ji za syrová. Mám hlad jako vlk.

– Neřečni a udělej, co povídám.

– Co máš v úmyslu?

– Ty nechápeš? Rychle! Dám ti dvoudenní příděl masa a oleje.

– Povídáš, že čtyřdenní? Prima. Hej, chlapi, půjčte mi na chvíli nějakou větší živou rybu! Chci se nad ní pomodlit podle zvyku svatého Petra.

Pop-effendi zbožně obrátil oči k nebi a žehnal galejníkům. Po delší chvíli odkudsi přiletěla slušně velká ryba.

– Haló, kuchaři, máme rybu jako hrom, pojď si ji napíchnout na rožeň!

Kuchař se pohrdavě ohlédl na břicháče. Když uviděl rybu, jak sebou divoce mlátí, vzal rožeň a šel si pro ni po korzii.

Nábřeží hlučelo, pištělo a bubnovalo, galejníci křičeli, hádali se a zápasili jako obyčejně.

– Kde je ta ryba? zastavil se kuchař u zbledlého Kara-Djordje.

– Tady, ukázal mládenec na Popa-effendiho.

Kuchař natáhl ruku s rožněm a vtom mu Kara-Djordj vrazil hlavou do břicha. Kuchař upadl a už mu třískala po hlavě okovaná zápěstí. Kuchař byl tvrdý chlapík, Kara-Djordjovy údery nebyly dost silné a přesné. Chlapi ztichli. Co se z toho vyvrbí?

– Po… po…, sípěl kuchař.

– Řvěte, chlapi, křičte! mával na ně Pop-effendi. Potom se natáhl a spokojeně udeřil kuchaře do kořene nosu, takže jeho výkřik o pomoc se zlomil. Pop-effendi popadl rožeň, vzepřel o Kara-Djordovy okovy a začal páčit. Mladík zatínal zuby bolestí. Chlapi povzbudivě pokřikovali a ti, kteří dosáhli, plácali ho chlácholivě do zad: vydržet! Okovy konečně praskly. Pop-effendi podal rožeň Kara-Djordjovi a nastavil ruce. Když uvolnili ruce i Samkovi, rožeň putoval dál.

Kara-Djordj nahmátl kuchaři za opaskem nůž, kývl na Popa-effendiho a rozběhl se k poppě. Pop-effendi se sehnul pro kus zlomené žerdě a chytil Kara-Djórdje za ruku: počkej, nech to na mně! Plíživým krokem se přikradl ke strážcům, kteří hráli v kostky.

– Jménem Otce, praštil prvního po hlavě, – i Syna, složil druhého, –– i Ducha svatého, hodil toho posledního do vody.

Kara-Djordj skočil do stanu, kde spal komit. Vzápětí vyšel ven a otíral nůž o hrubé stanové plátno.

Osvobození galejníci se rozbíhali po galéře jako psi, puštění ze řetězu.

– Neblázněte! mával na ně Kara-Djordj krvavým nožem. – Nejdřív musíme všechny osvobodit, pak se teprv postaráme o loď.

Galejníci jako by ohluchli. Moskovit, který pro jistotu ještě jednou praštil kuchaře pěstí, mu stahoval košili. Jakýsi Řek mu serval sandály. Jiní pobíhali po galéře jako pomatení a z ničeho nic se pustili do rvačky. Několik galejníků bylo ještě přikovaných, ale jejich zoufalé volání zanikalo v obecném řevu.

– Zničit! Nenechat tu ani hřebík!

– Stůjte! Musíme odplout! snažil se je zadržet Kara-Djordj.

Galejníci vtrhli do soprakomitovy kajuty na poppě a rvali se o šaty, sušené ovoce, podušky, nádoby, koberce a opasky.

– Zbraně, hlavně zbraně hledejte! vyzýval je Pop-effendi a sám okusoval silnou skopovou lopatku.

– Rozmlať tu hvězdu mořskou! křičel Moskovit na chlapa, který se s klackem řítil ke kormidlu a nakláněl se nad buzolu.

– Tumáš, podával mu Pop-effendi kus masa, – vem si to namísto mořské hvězdy. Co si bez ní počneme?

Z města zaznívala střelba, ke galéře běžel mladý janičář. Kara-Djordj popadl hlásnou troubu.

– Turci, jdou Turci, všichni na svá místa!

Galejníci sledovali běžícího janičáře. Na chvíli se zastavil před můstkem Kismet, objal si krvácející roztátou ruku, a honem zpátky do města!

– Vzpoura! Na lodi je vzpouráá!

Kara-Djordj pobízel galejníky k veslům:

– Všichni na místa! Musíme odplout, nebo s námi bude ámen!

Pop-effendi přesekával lana, aby loď odpoutal od břehu, galejníci se konečně zhruba rozsadili po veslařských lavicích.

– Můstek! křičel Kara Djordj ze stožáru, kde napínal plachtu.

Samko běžel k můstku, snažil se, ale byla to práce nad jeho síly. Ani pomoc dvou Moskovitů nepomohla. Nechali můstek můstkem a vrátili se k veslům.

Vojáci a janičáři se hnali ke galéře a už v běhu začali střílet. Pop-effendi skočil k nejbližšímu dělu. Vsypal do hlavně pytlík střelného prachu a pytlík sekaného železa, nabijákem dovnitř vecpal chomáč koudele a vyžádal si od Samka oheň.

První janičáři se s řevem hnali na můstek, hrozivě mrskajíce jatagany. Pop-effendi proti nim otočil hlaveň benátského děla a přiložil doutnák. Když se dým rozplynul, na nábřeží leželi mrtví a svíjeli se ranění. Můstek se zřítil a Kismet se těžkopádně odlepila od mola. Turecký velitel přicválal na koni a hrozil galéře kyjem.

– No ukaž, kdo lip! zvolal Pop-effendi a hodil po něm skopovou lopatkou. Kost srazila veliteli z hlavy pyšný kalpak.

– Střílejte! rozběsnil se velitel a mrštil svým kyjem.

– Chvala ljepa, baša! křičel Pop-effendi, když se mu podařilo zachytit kyj v letu. – Tumáš, sekl jím zpátky na břeh.

Vyděšeným a zmateným galejníkům bylo do smíchu i do pláče. Výstřely praštěly a několik mužů už kleslo. Kara-Djordjovi selhalo hrdlo následkem nezvyklého mocného vyřvávání. Nebylo by ho slyšet ani v hlásné troubě. Majko moja, není tu žádného pořádného velitele. Galejníci veslovali ledabyle, dvě vesla jsou zlomena. Kara– Djordj skočil k dřevěnému klepadlu.

– Klop, klop, klop…

Galejníci jako dobře secvičení koně se ihned podřídili rytmu klepadla. Ale u každého vesla bylo zdravých mužů tak čtyři pět, a ti museli napínat svaly i za mrtvé a raněné. Přesto se galéra vzdalovala stále rychleji.

Pop-effendi znovu nabil dělo a vystřelil, ale koule dopadla lenivým obloukem před molo.

– Vidíte? Ona i já, oba jsme vyčerpaní, musíme se vzpružit, křičel na Kara-Djordje, který se šťastně culil. Zvedl měch s vínem, ale tumáš, bum, plesk – po turecké kulce začalo víno téct čúrkem.

– Čubrňte, mohamedáni, Álláh vám zakazuje pít víno, a na nás, ďaury a pohany, ho necáká, ale přímo čurá.

Pop-effendi, zahleděný k molu, odhodil měch za sebe a vrhl se na hlásnou troubu.

– Bratříci, Turci se hrnou na felugy, budou nás pronásledovat, co uděláme?

Odpověděl mu nesrozumitelný rámus a hlahol.

– Jeden od každého vesla ke mně, musíme se připravit!

– Kapitána potřebujeme! Kapitána!

– A copak ho nemáme? ukázal Pop-effendi na Kára-Djordje. – Kara-Djordj-aga, pohyb! Naučil ses kapitánovat vedle vašich oslů. S námi to budeš mít snazší, my nejsme tak mezkovití.

Kara-Djordj nevěděl, jak za to vzít. S vesly a plachtami si poradí, ale „mořská hvězda“ a kormidlo, to je pro něj španělská vesnice. Pop-effendi musí zabrat s ním.

– Pope-effendi, ty budeš kormidelníkem!

– Ale taky kuchařem!

Chlapec Samko s úlevou odběhl od vesla. Vzal klepadlo a rytmus těla přenesl do prstů. Bylo mnohem větší než řehtačka, jakou u nich doma „vyzváněli“ v době velkého půstu. Za chvíli musel vyměnit ruce, ale čím byla tato námaha proti galejnické dřině!

Pop-effendi vedl Kismet za skalnatý výběžek pevniny. Tam, ukrytí před Turky, spustili kotvu.

– Nakrmíme děla a po kresťansku pohostíme Turčíky.

Galejníci se rázem změnili ve vojáky. Snášeli dělové koule, střelný prach a zkoušeli nože, klacky a hole i obyčejná polena. Čtyři, co uměli zacházet s puškami, usadili se v gabě, střeleckém koši na stožáru.

– Tak, tak, moje čiperky, chválil je Pop-effendi, – jen se čiňte, dám vám potom vylízat pánvičku od praženého vzdoušku.

Felugy se bleskově vynořily za skalnatým výběžkem. Jejich kapitáni se domnívali, že Kismet směřuje dál na sever, a teď, když se galéra proti nim pohnula, podporovaná příznivým větrem, zůstaly felugy jako ochromené. Nebyl už čas na jakýkoli manévr, Kismet spustila svou válečnou promluvu. Pop-effendi běhal od děla k dělu a k jeho chvále nutno říct, že dobrá polovina dělových koulí zasáhla tu mohutnější felugu. Začala se potápět. Turci odhazovali zbraně a ucpávali díry chaláty a turbany.

Kismet zamířila k menší feluze, která byla po střeleckém dešti bez plachet. Než na ní mohli pochopit útočný záměr galéry, Kismet odzadu přirazila k levému boku a lámala vesla, až to rupalo.

– Pryč! Klop, klop, klop!

Samkovo klepadlo odpovídalo na Kara-Djorcljův rozkaz zrychleným rytmem. Ale byla to zbytečná námaha, galejníci sami a zvesela začali skandovat:

– Aj-da-daj, aj-da-daj!

Svoboda, konečně svobodička!

Kismet vyplula na otevřené moře. Po hodině byla přestávka jako obvykle. Pop-effendi odložil přesýpací hodiny a rozdělil všechen olej, ryby, ocet a ječné placky. Nakrmil mužstvo až k prasknutí. Po hodině odpočinku se znovu ozvalo klepadlo.

– Kam vlastně míříme? ozvaly se hlasy, když nadešel večer.

– To bych i já rád věděl, brumlal si pod vousy Pop-effendi a cpal se sušenými fíky. Kuchař, který se už trochu sebral, koukal na pupkáče s obdivem a stále mu sháněl nějaké jídlo. Pop-effendi mu občas pohladil nos a pohledem se ptal: bolí, bolí?

– K uskokům! Do Kotáru nebo do Senje! Tam máme namířeno! – chraptěl Kara-Djordj.

– Kamže to?

– K uskokům, povídám. Ti nejsou ani Turků, ani Mletačů a jejich slavných Benátek, ani papeže. Ti jsou vlastními pány.

– K těm nuzákům? K těm chudinkám?

– K jakým chudákům, k jakým nuzáčkům? Jsou to obránci křesťanů. Papež je podporuje, rakousko-uherský panovník jim platí, dokonce i Benátčani, a oni od každého berou a dělají si, co chtějí.

– Navrhuju přistát u nejbližšího břehu a utéct, rozejít se do všech stran.

– Anebo poplujme do Raguzy a prodejme loď.

– Prodat? Zabaví ti ji a tebe znovu přikovou k veslu.

– Kdoví, co by za ni dali?

– Za takovou galéru dají i dvacet tisíc dukátů.

– Helé, kapitáne, teď jsme jako galea da liberta, měl bys nám platit.

– Mletači platí soprakomitovi měsíčně devadesát a veslařům jeden a čtvrt dukátu.

– Jó, ale to není všechno. Každý chlap dostane denně ještě stravu – dvě libry sušených placek, půl libry masa nebo ryb, pintu vína a unci oleje.

– Ale to se odpočítává.

– To není pravda.

– A ročně dávají jednu halenu a čepici.

– A my jsme tu v Adamově rouše a kdoví, co budeme jíst zítra.

– K uskokům, a hotovo!

– Ne, žádný Kotár, žádný Senj!

– Nejsme už galejníci, jsme svobodní veslaři, a ty nám nebudeš rozkazovat, dokud nezaplatíš!

– Zbláznili jste se, chlapi?

Samko nevěřil vlastním uším. Ani ve snu ho nenapadlo, že dojde k takovým hádkám. Po čem touží galejník? Aby byl svoboden. V každém přístavu vyhlíželi mnichy trinitáře, všude hledali možnost vykoupení. A tumáš! Měli vzácné štěstí, že se zbavili tureckého biče, svobodu mají na dosah ruky – ale nevědí, co si s ní počnou.

Hádky se táhly do hluboké noci. Druhý den se dohodli pouze na tom, že poplují na sever. Cestou se něco vymyslí – nebo se něco přihodí.

Pop-effendi se občas sklonil nad „mořskou hvězdu“ a přikázal pootočit kormidlo.

Kara-Djordj nevycházel z komitovy kajutky. Cínovým džbánem, stále plným vína, se drcal do hlavy:

– Volové! Tulpasi, nehodní lidské kůže. Uskoci by nás přijali jako své vlastní, oblékli by nás, nakrmili, udělali by z nás lidi. A tady, jeden čehý a druhý hot! Ach, májko moja!

K poledni hádky ještě zesílily. Marně se ozývalo klepadlo, nikdo nevzal veslo do ruky. Moskoviti se bouřili:

– Kuda že plyvjom? Davajtě obraitno, v Čornoje more!

Srbové se hádali s Řeky, Slováci spolu s Maďary chtěli plout dál na sever, Bulhaři: „nie trebujem nepremenno kam briaga“ a pár Italů vřískalo: „Otranto, Otranto“.

Kismet se bezradně kolébala na modrých vlnách.

– Jenom se neškleb, hrozil Pop-effendi kuchaři, který se zlomyslně pochechtával nad podnapilým Kara-Djordjem. – Připálí se ti ryba a já tě… víš co.

– Pope-effendi, osmělil se Samko, – neměl byste vy?

– Víš, co je to házet hrách na stěnu? A co je to nosit dříví do lesa? A psa učit abecedu? Lidé spolu drží, jen když je zle. Jak si trochu polepší… jen se kolem sebe podívej!

Hádky se měnily ve rvačky.

Kismet stála nehybně až do večera.

V noci se schylovalo k bouřce. Po půlnoci se objevily na čnělkách velkého i malého stožáru ohnivé jazyky. Míhaly se a sykavě praskaly. Galejníci padali na kolena a bili čelem o palubu. Jiní – němě otevřená ústa – se jen křižovali. A někteří křičeli:

– Duch svatý, boží znamení! Konec světa!

– To je výstraha!

– Naše záhuba!

– Neblázněte, obořil se Pop-effendi na vylekané muže. – To je oheň svatého Eliáše.

– Přišel nás povolat na nebesa. Alelujá!

– Trdlo, právě tebe, ty jelito! Jak to přišlo, tak to odejde.

Bylo těžké je uklidnit, i když už bylo po ohýnkách. Jen co začalo pršet, schoulili se pod rohože a mleli o podivných znameních až do samého rána.

Nikomu se nechtělo veslovat. Marně Kara-Djordj do hlásné trouby křičel a klel, marně povzbuzovalo klepadlo vylekané dušičky.

Samko se sklesle rozhlédl po obzoru. Zase vidění? To přece není možné, aby je tak překvapilo cizí plavidlo.

– Loď, na obzoru loď!

– Jaká? Turci? Benátky? Janov?

– Jaké má úmysly?

– Co budeme dělat?

Kara-Djordj se rychle vyšplhal na stožár. To jsme hlupáci – tureckou vlajku jsme nechali nahoře.

– K veslům! vzpamatoval se Pop-effendi. – A k dělům! Jako včera.

Pozdě. Galéra s vlajkou benátské republiky, jež měla ve znaku okřídleného zlatého lva, přihnala se dřív, než galejníci nabili děla.

Na pavesádách benátské galéry San Marco se objevili ozbrojenci. Zahučel první výstřel.

– Vzdejte se! – vyvolával soprakomit San Marka, sotva přirazili k boku galéry Kismet. Ozbrojenci se s chutí a bez bázně vrhli na galejníky, z nichž se mnozí vůbec nebránili. Raději se bez odporu schoulili k veslům a zaujali svou dobře známou ponižující pozici.

Moskoviti se bránili divoce a zuřivě. Ale i ty postupně složily kulky, šavle a obušky. Co nevidět byli galejníci znovu přikovaní k veslařským lavicím.

Soprakomit Krištof Venier, strážní kapitán Dalmácie, velitel čtyř benátských galér, chránících benátské obchodní koráby, si spokojeně nakrucoval knír:

– Svobody se vám zachtělo, vy holoto? Turky jste naházeli do vody a chtěli jste se dát k uskokům?

Krištof Venier se procházel se sladkou tváří po korzii a šlehal huňatým karabáčem s olověnými kuličkami hned na jednu, hned na druhou stranu.

– Tam by vám nebylo moc dobře, drahouškové. To já vás zavedu k lepšímu korýtku.

Pop-effendi hleděl zaraženýma očima kamsi do prázdna a stýskal si:

– Jaká škoda, že jsem neokousal i tu skopovou hlavu! Kdoví, kdy se zas dosyta najíme… my skopové hlavy!

Samko plakal a Kara-Djordjovi prosakovala krev i obvazem ze silného plátna. Soprakomit Krištof Venier byl přesvědčen, že si mládenec usekl ruku sám, aby se vyhnul galejnické práci. Přikázal, co bylo zvykem: pahýl ruky ještě víc upevnili obvazem a přikovali k veslu. Marně Pop-effendi vysvětloval, že Kara-Djordj ztratil ruku v boji,

– V boji? A proti nám? Tím hůř pro něj. Ať je rád, že vůbec žije!

Ale Kara-Djordj by raději nežil. Lepší junácká smrt než potupné živoření.

KRALOVNA ADRIE

Už týden stála galéra Kismet v jednom z mnoha doků benátského Arsenalu. Galejníci museli pomáhat při opravách lodě, nosili dříví, smůlu, železo. Samko se nemohl vynadívat na množství galér, rybářských plachetnic, malých mělkých člunů a štíhlých černých gondol.

– A ty Benátky jsou opravdu jen na ostrovech?

– Jojo, kloučku, jediné město na sto osmnácti ostrovech.

– A potom?

– Avanti! Avanti! přerušilo je bolestivé švihnutí dlouhým mnohoramenným karabáčem.

Pop-effendi pohlédl na dozorce přimhouřenýma očima a znovu se vydal po můstku na břeh. Samko za ním. Naložili si na ramena prkna a nesli je na galéru. Benátští loďaři s její opravou náramně spěchali. Hlučně na sebe pokřikovali, dělali grimasy, přeli se a pak se s novou chutí pouštěli do práce.

– Pope-effendi, co si to povídají?

– Že půjdou Jeho Výsosti Kraljeviči Kara-Djordjovi pofoukat jeho uťatou pacinku.

Kara-Djordjovi se ruka dobře hojila, ale jeho tvář se nezbavovala chmurného, bolestného výrazu. Na nikoho nepromluvil slovíčko. Odpovídal pouze Popu-effendimu, který se mu o ránu staral jako nějaký hospitalián.

– Pope-effendi, prosím vás, nežertujte a řekněte mi, co si povídají ti Veneciáni?

– Že bude zítra velká slavnost, svěcení moře a…

– Avanti!

Karabáč se znovu zakousl do holých zad.

Odpoledne přišel jiný dozorce a odvedl deset galejníků do širokánské budovy. Samko nevycházel z údivu.

– Tak jen vejrej, chlapečku-vrabečku, ukazoval Pop-effendi na ohromné regály, kde byly uloženy různé součástky lodí, dlouhé role plachtoviny, obrovská klubka stočených lan, kotvy, otepi vesel, kožené manžety na otvory pro vesla, veslařské lavice, lodní zvonce, stožáry, velikánské díže smůly a dehtu, hromady koudele, kopečky řetězů, stohy rozmanitých prken a jiného materiálu.

– Vidíš, tady začíná námořní sláva Benátek, v Arsenalu. Takových skladů je tu plno. Potom už se loď dává snadno dohromady, viď?

– Teda! povzdychl Samko.

– A když mají tak šikovné dříče, jako jsme my, pak si můžou dovolit svěcení moře a karnevaly třeba každý sedmý den.

Loďaři pracovali pozdě do noci při světle pochodní, jen aby opravu jejich galéry dokončili. Kismet byla zas jako nová. Ponorné části zbavili přilepených chaluh, plžů a lastur, celou ji natřeli, na stožár vyvěsili benátskou vlajku a Kismet se stala Fortunou.

Pop-effendi a Samko si tiše povídali a pozorovali Kara-Djordje, který ještě spal. Po těžké práci byli jako zpřerážení. Smutně sledovali lodě a gondoly, hemžící se v průlivech a kanálech. Kara-Djordj se probudil, až když slunce ukazovalo asi tak osmou hodinu a na kampanille se rozhlaholily zvony. Pop-effendi se lépe usadil.

– Už to asi nikdy neuvidím jako tehdy před léty… Člověk nikdy neví, jak skončí.

Mluvil spíš pro sebe než pro druhé, ale Samko pozorně lovil každé slovo. Kdy o sobě tento tajemný člověk řekne něco víc? Všichni vědí jen to, že byl knězem, mnichem. Ale jak se dostal mezi galejníky, odkud pochází, jak se vlastně jmenuje – to nevěděl nikdo.

Zvony umlkly.

– Teď se otvírá brána dóžecího paláce… dóže sestupuje po mramorových schodech… za ním Consiglio dei Pregiati… benátský senát… Benátčané je budou vítat jásotem a potleskem… ze čtyř oken kampanilly se vykloní trubači s fanfárami… a po nich hlásní, a ti budou volat: – Nejvznešenějšímu a nejslavnějšímu princi a pánu z milosti boží, osvícenému vévodovi z Benátek, sláva, čest, chvála, život a věčné vítězství!

– Sláva, čest, chvála, život a věčné vítězství! – zaburácel v té chvíli dav.

– A teď se páni v dlouhých pláštích, zdobených zlatými třapci, odeberou do baziliky svatého Marka. Dámy mají zelené a modré, žluté a červené hedvábné šaty až na zem, vlasy vyčesané pomalu až k nebi, ruce jim zvoní zlatem, uši diamanty, šíje perlami a na jejich límcích a zádech se třpytí kožešiny zvířat z celého světa… A teď halas utichne a bude slavnostní mše.

– Hlasitěji! Neslyšíme, volali galejníci, kteří se k Popu-effendimu blíž nedostali.

Ale vypravěč se nedal vyrušit. Neustále strnule zahleděný do dálky vzpomínal nahlas, dokud zvonky neohlásily pozdvihování a přijímání.

– A teď přijde na řadu orchestr, asi civě stě pištců, trubačů, bubeníků, dudáků a bůhvíjakých ještě hudebníku. Je jich tolik, co nás, a hoví si na zvláštní galéře.

Do jásotu davu zazněla veselá hudba.

– A teď dóže se senátem a signorií, s papežovým legátem a vyslanci cizích států a s ostatním průvodem nastoupí na pýchu benátského loďstva, na galéru Bucentaurus, Býčí muž… Na této galéře je víc zlata, stříbra, purpuru, porcelánu, zrcadel, koberců, lampiónů a závěsů než dřeva… Komit zaklepe stříbrným klepátkem a veslaři zaberou stříbrem okovanými vesly. Veslaři? Ne, páni! Všichni mají stejné modré kalhoty, červené blůzy a modré čapky se zlatými stužkami vzadu… a na rukou žluté rukavice. A nepáchnou jako my, ani nejsou tak hladoví…

Odkudsi přiletěl k nohám Popa-effendiho kus ryby a míšek vína. Pop-effendi se smutně usmál, vzal míšek i rybu a vrátil tam, odkud tento pozdrav přiletěl. A znovu se zadíval do sebe.

– Koukněte, tam se nese ta nádhera!

Galejníci vyskočili, zaclonili si oči a udiveně zírali na ozdobeného a ověnčeného Bucentaura pod modrými hedvábnými baldachýny. Za dóžecí galérou plula loď s hudebníky a potom desítky větších i menších gondol. Když se Bucentaurus zastavil, na parádní pavesádu, vystlanou plyšem a vykládanou pestrým emailem, vystoupil dóže. Hudba utichla, gondoly se zastavily, lidé umlkli. Dóže vztáhl ruku.

Co to dělá?

– Má v ruce snubní prsten, teď k němu přijde biskup a požehná ho svěcenou vodou.

– Pope-effendi, nejsi ty prorok? Hele, biskupova mitra!

Od zlaté svěcenky se odráželo slunce.

– Teď dóže řekne… ne, neřekne, ale pronese: Desponsamus te, mare nostrum, in signum veri perpetuique dominii.

– A to znamená?

– Zasnubujeme se s tebou, moře naše, na znamení skutečné a věčné vlády nad tebou… Dóže vezme prsten…

– Dóže opravdu něco říká.

– A právě teď hází prsten do moře.

Galejníci hleděli na Popa-effendiho přímo u vytržení. Nemůže být nějaký hej počkej, kdo zná tolik jako on. Znova přistál u jeho nohou míšeček vína. Pop-effendi tentokrát nepohrdl.

– Máš pravdu, neznámý dobrodince. Na důkaz díků si loknu.

Pop-effendi připíjel neznámým dobrodincům, občas to něčím zakousl, nic neodmítl.

– Když mají páni svoje zábavičky, proč by je neměli i galejníci?

Na nacpaném bříšku si začal vyklepávat rytmus písně.

Už se plachty napínají,

aj-da-daj, aj-da-daj, Adria,

všechny lodě přístav mají,

nemám ho jen já,

aj-da-da, Adria!

Galejníci se ochotně přidávali, tloukli dlaněmi do lavic a pleskali se po stehnech.

Janov, Turek i Benátky,

aj-da-daj, aj-da-daj, Adria

pro nás všechny stejné jatky,

vím to snad jen já?

Aj da da, Adria!

Bůh nám vzal i světlo denní,

aj-da-daj, aj-da-daj, Adria,

ani v pekle hůře není, vím to jenom já?

Aj da da, Adria!

Nechceme žít ani v ráji,

aj-da-dcij, aj-da-daj ‚Adria,

i tam bysme veslovali,

že jo, Panno Maria?

Aj-da-da, Adria!

Na zemi a v sirém moři,

aj-da-daj, aj-da-daj, Adria,

ať mě s žizní hlad nemoři,

člověk jsem i já,

aj-da-da, Adria!

Ať se plachty napínají,

aj-da-daj, aj-da daj, Adria,

všechny lodě přístav mají,

chci ho mít i já, aj da-daj,

Adria, aj-da-da, Adriááá!

Roztančené a rozjásané Benátky neztichly ani večer. Po ulicích se rozblikaly pochodně a lampióny, po kanálech lucerny gondol. Ale na Fortuně zavládlo ticho. Galejníky, znovu přemohl pocit viny nad promarněnou příležitostí. Před Kara-Djordjem klopili oči. Zkroušeně mu radili stovky léků na uťatou ruku. Všechny ty léky byly dobré a jistě by byly pomohly, ale kde je vzít?

– Ó, signor Vicenzo! přirazil ke galéře široký dopravní člun. – Pronajmi mi na dnešní noc tři šikovné chlapy!

– Signor Paolo, víš, že se to nesmí. Soprakomit Venier by mi dal vysázet pětadvacet holí.

– Dívej, překáží mi tu pár zecchinů a zdá se, že ty máš právě hluboko do kapsy.

– Neřečnil bych tolik, bejt tebou. Ber bez řečí, třeba tyhle tři zkraje. Ale pamatuj si, při východu slunce musejí být zpátky.

Dozorce odemkl okovy a popohnal muže k provazovému žebříku.

– Madonna mia, koho jsi mi to dal? Jeden moc mladý, druhý pupkatý a třetí bez ruky!

– Jednou vesluju rychleji než vy dvěma, račte se mrknout! – rozveselil se Kara-Djordj a prudce zabral veslem. Rána ho ještě strašně bolela, pálila a cukalo to v ní, ale nedal na sobě nic znát. Zatínal zuby a mocně zabíral veslem, které bylo upevněné v silné vidlici na rozdíl od vesel na gondolách.

– Nono, takhle zas jančit nemusíš!

Kromě padrona byl na člunu ještě nějaký mládenec, patrně majitelův syn. Připoutal galejníky k obvodovým provazům a zahrozil:

– Žádné hlouposti! Ukázal na dýku za pasem. Nejdřív vezli náklad vína na ostrov Judecca, kde byly samé bídné chatrče.

– Pijou jako duhy, usmíval se hostinský blaženě. – Dvakrát tolik, co v jiných letech.

Potom vezli do přístavu na ostrově San Giorgio Maggiore nějaké vzácné skříňky, které střežili dva ozbrojenci. A pak do jakési taverny malé, právě zabité a vykuchané prasátko Pop-effendi se olizoval:

– Upéct ho do růžová, aby pěkně chroupalo… přidat koření – ale sneslo by se i bez koření… ach, Samko, pročpak nejsi takové hezoučké malé prasátko, hned bych si tě upekl!

Na každé zastávce nabídli padronovi i jeho synovi víno. Okolo půlnoci už bylo oběma do zpěvu. Nabídli i galejníkům. I když bylo chladno, oba si stáhli blůzy a zůstali jen v košilích.

– Grazia, uznale zamlaskal Pop-effendi.

– A hele, ty umíš italsky?

– Když je potřeba, umím i čertův jazyk.

– Jo? Tak něco počertovsku řekni.

– Luciferolulimeropodteberoneposerosa!

Padronův syn vybuchl pisklavým smíchem a odešel s nákladem na břeh. Padron se prohýbal smíchy, přistoupil ke galejníkům a nabízel jim.

– Nabídni andílkům! ukázal Pop-effendi nahoru. Padron zvedl hlavu, culil se, chtěl asi říct něco směšného. Ale za jeho andělé… udělala tečku těžká pěst Popa-effendiho. Složil lodníka na dno člunu, vzal mu dýku, přeřezal obvodové provazy a šeptem zavelel:

– Avanti!

Vesla se tiše ponořila do špinavé vody.

– Co s ním? ukázal Kara-Djordj na padrona. – Mám ho sejmout? ukázal si na hrdlo.

– Zbytečně nehřeš! Byl to docela dobrák… i víno nám nabídl. Šup s ním na břeh! Pop-effendi zhasl lodní lampu.

– Padre mio! Otce mi zabili! zazněl ze břehu zoufalý křik. Začaly se k němu sbíhat pochodně a lucerny.

Pop-effendi funěl jako býk, Samkovi se vzrušením třásly ruce a Kara-Djordj skučel a přešlapoval u kormidla.

Za nejbližším mostem odbočili a hned nato znovu. Jen dál od Canale Grande. Dostali se k místům, kde stály vily boháčů, a tiše přirazili ke břehu.

Pop-effendi podal Kara-Djordjovi padronovu blůzu a pomohl mu s oblékáním. Druhou hodil Samkovi a sám si omotal kolem těla kus plachty a převázal ji provazem. Když s dýkou v ruce vyskočil na břeh, přátelé se poslušně pustili za ním. Plížili se těsně při zdi.

U velké zahrady se Pop-effendi zastavil. Rozhlédl se, zády se postavil ke zdi, která mohla být dobře dva sáhy vysoká, a kývl na Samka. Chlapec se obratně postavil do sepjatých rukou tlouštíka, vyšplhal se na jeho ramena, pak na vrchol zdi, chytil provaz a seskočil. Pop-effendi omotal druhý konec Kara-Djordjovi v podpaží a zaťukal na zeď. Když se i Kara-Djordj dostal na druhou stranu, vytahovali Popa-effendiho, až jim praskalo v kostech.

– Hoši, šeptal, když slyšel, jak to v nich píská a chrčí, – kdybyste tahali na věž vola, měli byste to horší.

Pomalu se přikradli k domu. Žádné světlo, okenice zavřené. Zahrada upravená, plná altánků, soch, vodotrysků. Zřejmě panský dům. Zkusili kliku. Povolila, dveře ani nevrzly. Začali stoupat po schodech. Nikde ani hlásku, nikde živáčka. Vešli do první místnosti. Drželi se za ruce jako slepí, Pop-effendi vedl a šmátral před sebou. Nahmatal obraz, stolek, sochu – všechno šťastně obešli. Dostali se k druhým dveřím.

– Tady jsou, už je máme!

Do místnosti se vřítilo několik sluhů s noži a holemi. I jejich pochodně zlostně prskaly. Pop-effendi se vrhl na kliku. Dveře se otevřely a za nimi se zaleskly čepele mečů. Otevřely se i další dveře a jimi vstoupil vysoký muž s fialovou kuklou na hlavě. Uprostřed se černaly malé otvory pro oči.

Kara-Djordj zoufale odhodil nůž a zdravou rukou si zakryl oči. Samko se zděšeně schovával za širokými zády Popa-effendiho. Ten zahanbeně sklonil hlavu. Po podlaze spěchal vyplašený šváb. Pop-effendi ozkusil ostří dýky a pak předvedl vrh. – A je to!

Šváb byl vejpůl.

– Račte začít, signoři. Ale předem vás upozorňuju, takto zacházet s dýkou vás naučím jen v tom případě, že nás pustíte.

Fialová kukla se rázně ozvala:

– Kdo jste?

– Nechápeš? Tygři, kteří rozrazili mříže…

– Tedy galejníci, utečenci. Odevzdáme vás soudu sighorie a pod rukama katů nebudete jen řvát, ale taky výt, chrochtat a kdákat.

– Nedělej na nás bububu… mohl bys v noci naříkat achich ouvej!

– Ty jsi mi nějaký sekáč!

– Kdyby jen to! Naráz vypiju pintu vína a berana sním na posezení!

– A chtěl bys čerstvě pečenou skopovinku na česneku?

– Nedělej mi chutě! Co kdybych spolkl tvůj nos?

– A co za to – když vás neodevzdám soudu signorie, ale dám vám najíst?

– Všechno, co si přeješ.

– I dýku?

– I tu.

– A co oheň?

– Třeba celé Benátky dorůžova…

– Vidím, že jsi chápavý… Hej, obrátil se muž v kukle na sluhy, – na stůl to nejlepší!

Když sluhové odešli, přistoupil k Popu-effendimu.

– Nemusejí to být celé Benátky… stačí Arsenal.

– Dej nám šaty, berana, víno a za chvíli mají Benátky takový ohňostroj, jaký podruhé uvidí až při posledním soudu.

Zavedli utečence do komory, kde se mohli umýt a obléct. Pop-effendi měl stále dobrou náladu, i když jeho dva společníci na něj koukali s obavami. Kara-Djordjovi převázal ruku a dal mu na ni hojivou mast. Sluhové je zavedli ke stolu, který se prohýbal pod masem, rybami, vínem, paštikami, raky a zvěřinou. Byli hladoví jako vlci, ale Pop-effendi se na jídlo nevrhl, jak jeho přátelé očekávali. Přežehnal stůl, krátce se pomodlil a důstojně usedl. Tajemný muž v kukle seděl naproti.

– Bude vás na to dohromady šest.

Kara-Djordj pochopil: na každého z nich jeden, aby náhodou nezdrhli.

– Dovedou vás na místo a ukážou vám, kde je třeba posadit ohnivého kohouta.

Tvoji lidé zmizí a nás chytnou. Prima. Ale co se dá dělat? Dříve či později tomu neujdeme.

Pop-effendi nepromluvil ani slůvko.

Na hostině si dali záležet, už hodovali přes hodinu. Tajemný muž v kukle zneklidněl.

– Tak pohyb, hoši, za chvíli bude ráno.

– Moment, utřel si Pop-effendi spokojeně ústa, – a co odměna?

– Už je v tobě!

– Že by tohle byly zecvhiny? sbíral na blůze a kalhotách drobečky a zobal.

– Až po práci.

– Rudý kohout nevysedí bez zlatého zrna nic.

– Tumáš! zamaskovaný hodil měšec před Popa-effendiho. – A už sebou konečně hněte!

Za svítání, když Benátky tvrdě spaly, unavené tancem, jídlem a pltím, ozval se z kampanilly poplašný zvon:

Arsenal hoří! Hoří Arsenal!

Ulice se plnily rozespalými, omámenými lidmi. Na kanálech se to zahemžilo gondolami. Zvon poplašeně burácel. Z Arsenalu se k nebi valil dým a šlehaly vysoké plameny.

Na Piazza di San Marco se tvořily hloučky lidí. Setrvaly tam až do rána, kdy se konečně podařilo oheň uhasit. Začínal nový všední den.

Směnárníci vnesli do ulic mramorové stolky a okované pokladničky. Sklenáři vynášeli před své krámky pověstná benátská zrcadla, hýřící skleněnými ornamenty. Obchodníci s orientálním zbožím rozkládali po pultech pytlíky se vzácným černým kořením, šafránem, zázvorem, hřebíčkem a vanilkou. Služky s košíky spěchaly na nákup a děti, většinou polonahé anebo úplně rozedrané, vybíhaly do ulic a nabízely cizincům svůj chuďoučký tovar: pečené věže ve tvaru kampanilly, ze dřeva vyřezávané sošky svatého Marka – patrona Benátek – emailové misky a barevné vějířky.

Tímto obvyklým ranním ruchem se prodíral podivný průvod. Tlouštík s výrostkem nesli nosítka, na nichž seděla babka s růžencem v rukou.– Vpředu šel bezruký mnich a vyvolával:

– Almužničku pro poutníky do Svaté země! Dejte almužničku!

Nastavená dlaň zůstávala prázdná. Možná že mu nerozuměli anebo… Pupkáč se nevraživě mračil a zlostně huhlal:

– Benátčani jsou v první řadě Benátčani, pak dlouho nic a teprv nakonec křesťanů

JAK CHUTNÁ KLÁŠTERNÍ MED

Byla tmavá, hluboká noc, kdy všechno spí, ale Kara-Djordj nespal. Jeho druzi oddychovali z plných plic, až se zdálo, že malý hostinský pokojík se plní teplým vánkem. Kara-Djordj byl smutný a hladil si zamyšleně pahýl ruky, už téměř zahojený. Víc než rána ho bolely vzpomínky a úvahy o zítřku.

Nikomu neřekl, že tento hostinec je na pouhý den cesty od rodičovského domu, chtěl překvapit svoje druhy i rodiče. Nedočkavost, obavy, předtuchy a předsevzetí se mu honily hlavou, srdce bušilo jako mlýn, na spánek nebylo ani pomyšlení. Co dělá otec a matka? Co malá Stojná? Malá… Za ty tři roky, co je z domova, je z ní už určitě děvče na vdávání. Zůstanu doma, dál už nepůjdu. Co budu šmejdit po světě? K čemu mi jsou uskoci i s tím jejich Senjem? Doma je přece jen doma. Půjčím si od Popa-effendiho tolik zecchinů, kolik jich potřebuji! na zaplacení jednoročního harače, a až budu mít pokoj od daně, a tím pádem od Turků, už si s tím ostatním nějak poradím. Provdám sestru, najdu jí pořádného muže, sám se taky ožením a budu hospodařit. Přestože mám jen jednu ruku…

Teď se Kara-Djordj spokojeně natáhl na slamníku a zavřel oči.

Ale vtom na chodbě něco zapraskalo. Tiché, opatrné kroky. Že by šla spát služka? Chuděra, dře se až do pozdní noci a ráno musí být první na nohou. Měl bych jít za ni a trochu ji potěšit.

Kroky se blížily. Co se budu namáhat za ní, když ona spěchá za mnou! Dveře se pootevřely, skulinkou zablikal plamínek svíčky. Kdo to může být? A co může chtít? Nůž mám pod slamníkem. Dveře se otvíraly stále víc, zašustnly ženské šaty. Zaplaťpámbu, že nebudu potřebovat nůž.

Kara-Djordj napínal zrak pod přivřenými víčky. Svíčka matně osvětlila napůl zahalenou tvář ženy. Bylinářka. Baba, která se k nim přišmajchlovala v Benátkách po tom požáru a od té chvíle se jich drží jako klíště. Pomohla jim dostat se z Benátek, to je pravda, ale potom s ní měli jen samé starosti. Nejdřív: mířím do Fiume. Když bylo město na dohled: jdu s vámi dál. A tak s nimi dopajdala až do tohoto hostince a pořád z nich páčila, kam a jak a kterak a co vůbec zamýšlejí. Huhuhu, jsme uskoci, babčo, a jdeme do Senje, strašil ji Pop-effendi. Ale babu to spíš potěšilo než polekalo. Už se staré Tofany, slavné bylinářky, nezbavíte, usmívala se bezzubými ústy a do pytlíků rozdělovala durmanové listí, prášek z jeleního srdce a ze španělských mušek, nehty oběšenců a sádlo divočáka, mech z kněžské lebky a bůhvíco ještě. Co tu teď v nocí chce? S poctivým úmyslem mohla přijít ve dne.

Tofana se plížila jako liška k slamníku Popa-effendilio. Chrupal spokojeně jako dítě. Až přijde ke mně, popadnu ji za sukni a vybafnu na ni: čarodějnice! I ten poslední zub jí vypadne leknutím. Tofana si posvítila i na Samka. V tom musí být nějaký uskok. Proč by nás takhle kontrolovala? Jestli začne Carovat a zaklínat, probodnu ji. Baba si Kara-Djordje prohlédla zdálky, spokojeně přikývla a tiše odešla.

Kara-Djordj slyšel, jak sestupuje po schodech a otvírá dveře do krčmy. Mám probudit Popa-effendiho? A nevysměje se mi? Musím sám zjistit, co má ta baba za lubem.

Po špičkách vyšel ven a ještě opatrněji sestoupil po schodech. Dveřmi do výčepu prosvítalo světlo. Kara-Djordj přiložil ucho ke klíčové dírce.

–… a tyto dva listy zaneseš do Fiume, šeptala Tofana. – Víš komu.

– Vím, odpověděl chraptivý hlas. Určitě hostinský.

– Křivému Cianinovi řekneš nové heslo.

– Jaké? Neboj se, služky už spí.

– Tiše, nevěřím noci ani spánku.

Pěkná bylinářka, benátská špiónka!

Teď šeptá hospodskému nové heslo. Vrazím dovnitř, krčmáře probodnu a babě přiložím dýku na krk: a teď mluv! A co když nepromluví? Co když nic neprozradí?

– A co moje odměna?

– Tu ti přinese někdo jiný.

– Sakra, Tofano, v pekle už je určitě pro tebe připravený kotel. Ty se nestydíš šidit vlastní lidi.

– Kuš! Tady máš namísto peněz trochu prášků. Ty jsou nad zlato

Kara-Djordj už neposlouchal. Odlepil se od dveří, doplížil se nahoru, vklouzl do komůrky a ulehl. Za chvíli se ozval známý šustot, dveře se pootevřely, Tofana nahlédla a hned zase zmizela.

Ráno je hospoda bez krčmáře. Prý musil v nutné věci odejít. Prý za obchodem. Kara-Djordj chmuřil svoje husté černé obočí. Moc dobře vím, co je to za obchod. Ale budu držet jazyk za zuby a z Tofany nespustím oči.

Vydali se na cestu a Pop-effendi s blaženým zíváním vyprávěl:

– Měl jsem moc krásný sen, ležel jsem v náramně velkopanské posteli s modrými hedvábnými nebesy. Tu vám najednou začali andělé brnkat na harfy, serafíni troubit na trubky, cherubíni natáhli odkudsi z nekonečna až k mé posteli nádherný hedvábný koberec, a po tom koberci… no, věřte nebo ne… po tom koberci přišla Panna Maria, celá tvář jí zářila rajským štěstím, božskou dobrotou a jímavou krásou, sklonila se nade mnou…

– No a co? ptal se dychtivě Samko.

– A políbila mě.

– Nevěřím, vyprskl Kara-Djordj. Vymýšlí si, nebo naznačuje noční příhodu? – Kde tě políbila?

– Tu! ukázal Pop-effendi zbožně na masité rty.

– Lháři! Panna Maria líbá jen na čelo a jenom světce.

Tofana mlčela, cupitala za muži a jen si šátek stahovala víc do tváře.

– Máte pravdu, braši! Políbení jsem si vymyslel. Ale přikázala archandělům, aby mi přinesli tak dlouhou klobásu, abych se s ní mohl třikrát opásat.

– Plácáš.

– Nevěříte? Koukejte! Pop-effendi si triumfálně vyhrnul košili. Kolem břicha, pořádně velkého jak kotel, měl opravdu natřikrát ovinutou klobásu.

Karn-Djordj se smál a přemýšlel: mám se svěřit s nočním zážitkem, nebo nemám? Radši počkám, nadělal jsem už tolik hloupostí, počkám.

Odpoledne se dostali na křižovatku. Tofana se zastavila.

– Lidičky zlatý, pámbu vás opatruj, já si to teďkon pošněruju touhle cestou, ukázala na pěšinu.

– A co to, babi, chtěla jsi přece ještě dál na jih.

Ungala makala sul min zvonec, tu je mojí cesty s vámi konec, lulim šulim bachalulim astaresta, kam jdu, vede vždycky jiná cesta.

Pop-effendi ji pokřižoval:

– Bůh s tebou, ty jsi nám pomohla v Benátkách, my tobě zas v těchto krajích, nejsme si nic dlužni.

– Jsme si dlužni! chtěl vybuchnout Kara-Djordj, ale včas se opanoval.

– A tak se dáme každý na jinou stranu. Provázej vás bůh!

Kara-Djordj se rozhodl.

– A to zas ne, to já nedovolím! Bábi Tofana se mi stala druhou matkou během této cesty, zachránila mi život, bez jejího koření by mi byla krev zčernala, Kara-Djordj přistoupil k bylinářce a vzal ji svou silnou rukou pod paží. – Musíš jít k nám, mám rodiče nedaleko odtud, máma tě musí pohostit a táta se ti musí odměnit, jak zasloužíš.

– Já nic nechci, to já všechno jen z křesťanské lásky.

– Pop-effendi z toho byl celý popletený. Co se to s Kara –

Djordjem děje? Už i on začíná bájit? Kde se v něm bere tolik vděčnosti a ohleduplnosti?

Ani s batohem se už nebudeš vláčet sama, Kara-Djordj obratně přetáhl babě ranec přes hlavu, s úsměvem, ale rozhodně jí ho vykroutil z rukou a přehodil si ho přes rameno. Bylinářka si chtěla aspoň ruku osvobodit z jeho sevření, ale mládenec mlel páté přes deváté, pospíchal, a baba měla ruku pořád jako ve svěráku.

– Vidíš, babi, chlácholil ji Pop-effendi, – dělej čertu dobře, peklem se ti odslouží. Všeho moc škodí, i vděčností má být tak akorát. No nefňukej, Kara-Djordj tě pak dopraví na koni až na kraj světa. Tu máš, zakousni si, a podával jí kousek tvrdé, suché klobásy.

Tofana zlostně vycenila svůj jediný zub.

– Nakonec máš pravdu, klobásu si sním sám, ale budu přitom myslet na tebe.

Navečer narazili na starý klášter. Zabušili na bránu.

– Kdo to je? Co si přejete?

– Přístřeší pro tři páry nohavic a jednu sukýnku.

– Pro muže se něco najde, ale žena sem nesmí.

– Dobrá, dobrá. Otevři, necháme babku před branou, mrkl Pop-effendi učí vrčící Tofanu.

– Satani! Vlečou mě sem a pak mě nechají spát pod širým nebem. Koukej mě už pustit!

Brána se skřípavě otevřela. Pop-effendi dovnitř vtáhl nejdřív Tofanu.

– Ženy sem nesmějí, ječel vylekaně mladičký novic.

– A žena snad není boží tvor? A babča Tofana ani není žena, ale zosobněné lékařské umění. Jdi zavolat igumena, já se s ním domluvím.

Zavedli je do poloprázdné cely. Baba si se zlostným frfláním položila batůžek na lavici a začala se v něm přehrabovat. Kara-Djordj mrkl na Samka – dej na ni pozor! a zatáhl Popa-effendiho do kaple.

– Pope-effendi, tvůj noční sen nebyl sen.

– Ty to víš lip než já?

– Baba v noci přišla na vizitu, zadýchal se Kara-Djordj rozčilením a chvatně všechno vyprávěl. – Co teď?

– To už nech na mně, chlapečku, dobře jsi to provedl, baba nesmí nic tušit. Vytáhneme z ní, co se dá, a potom uvidíme.

Pop-effendi nejdřív odešel k igumenovi. Vrátit se od něj celý rozzářený.

– Dají nám nejen nocleh, ale i něco na zub. A ty, babčo, se už nemrač, zítra budeš, kde máš být.

Novic, snad ještě mladší než Samko, přinesl oválný tác a na něm pět mističek s medem. Jakmile vyšel, vstoupil do místnosti igumen s dlouhou bílou bradou. Kdysi byl pěkná výška, ale teď byl přikrčený, sehnutý stářím.

– Vítám vás v našem klášteře jménem Pána našeho Ježíše Krista. Ať poslouží vašemu zdravíčku náš med!

Když vysáli poslední kapku medu, odvedl novic Kara-Djordje a Samka, aby připravili nocleh. Chtěla jít i Tofana.

– Ty jen zůstaň, babi, zůstaň, Pop-effendi ji laskavě objal kolem ramen a posadil za stůl. – Kara-Djordj ti samou vděčností vyplivne i duši na dlaň, však on ti poslouží. Tady otec igumen se s tebou chce poradit o nějakých lécích… Ale to až zítra, vidím ti na očích, že jsi už moc unavená.

Pop-effendi zvedl svíčku k bábině tváři a vpíjel se do Tofaniných očí ostrým pohledem.

– Podívej, i já mám oči unavené jako ty, jenže tak dobře nevidím… ty jistě vidíš i ve spánku… a snad ve spánku lépe než v bdění… spánek je svátek života… a tobě se chce strašně silně spát… vyzařuje to z tebe do mne… jsi malátná… vyčerpaná… pěkně se ulož… odpočiň si… já tě přikryju, až usneš… musíš spát…, nebraň se únavě… jsi tady v bezpečí… zdřímni si.., spi… spi… spi! Baba se schoulila, zřejmě usínala.

Igumen ani nedýchal. Konečně zašeptal:

– Opravdu spí.

Pop-effendi ho umlčel posunkem a právě tak oba své druhy, kteří se už vrátili. S očima zabořenýma do Tofaniny tváře pokračoval:

– Nespíš klidně, jak by se slušelo. Máš o něco strach?

– Mám, namáhavě přisvědčila baba.

– O batoh, který držíš v náručí? O ten máš strach?

– Ano.

– Bojíš se o své prášky a mastičky?

– Ne.

– O peníze se bojíš?

– Ne.

– Oč se bojíš?

– List.

– Už se nemusíš bát, právě přišel člověk – a tomu člověku ho musíš odevzdat. Pop-effendi pokynul Samkovi, aby předstoupil. – Dej mu ho a budeš mít po starostí, čeká tě velká odměna… Polož batoh na stůl… rozvaž ho… vyndej list a dej mu ho…

Baba udělala všechno přesně tak, jak jí Pop-effendi nadiktoval.

– Teď hezky batoh zavaž… Ten člověk list opíše a dá ho všude tam, kam třeba…

Pop-effendi dal znamení dozadu a igumen vzal Samka za ruku a zároveň s Kara-Djordjem vyšli ven.

– Za dobrou službu dobrá odměna, tady máš měšec zlatých dukátů, Pop-effendi podal Tofaně seschlý plevel. Baba po něm s křečovitým chvatem sáhla a schovala si ho za živůtek.

– A teď spi, odpočívej… venku prší… psa by člověk nevyhnal… spinkej, babi…

Klášterní písař se potrápil s pečetí, ale listinu pak opsal velmi rychle. Pak svůj zásah obratně zamaskoval, nikdo by byl nepoznal, že list byl už otevřen.

– Co je v něm? vyzvídal netrpělivě Kara-Djordj.

Igumen smutně ukázal opsanou depeši.

ASNKSVRDETVAIZMSNUHTAD

SDPLRPIOPYBOAPYENRKSGY

OYEHONTNTEVPUHRRLPOAIDM

VUOOIHEKRMALNOAMEIVINM

TNDCTEUEDRYTKAOPITLSLY

Kara-Djordj se zachmuřil, stejně poznal tak tři čtyři litery.

– Je to šifrovaný list, vysvětloval igumen. – Benátská signoria má speciální šifrovací úřad… Chlapče, dones list tomu vašemu zvláštnímu příteli a já se pokusím vyluštit smysl té tajné depeše.

Pop-effendi držel Tofanu svým pronikavým, silným po¬hledem jako na provázku. Převzal od Samka list a podá¬val ho babě:

– Vezmi list do Benátek… je to velmi důležitý list… pro signoru… dobře ho opatruj… dej ho do batohu… schovej ho…

Tofana list poslušně vzala, jak poroučel Pop-effendi.

– Heslo! šeptl Kara-Djordj.

– Tofano, přichází k tobě člověk, kterému musíš říct heslo… nemluv nahlas… jen tiše… jemu do ucha…

Samko se naklonil k Tofaně.

– Marco, zašeptala baba. – Marco…

Pop-effendi pokynul oběma společníkům. Když vyšli, unaveně sebou praštil na lavici.

– Už jsi dost spala, Tofano… musíš se probrat… probuď se… nespi… vstávej…

Když se baba začala probírat, Pop-effendi zavřel oči a předstíral, že spí.

– Kapánek jsem si zdřímla, protírala si Tofana oči. Svíčka blikavě svítila. – Batůžek mám v pořádku, ale moje hlava… Jsem jako omámená. A tenhleten si tu chrní jako špalek…

Kdosi prudce zabušil na klášterní bránu. Po nádvoří za klapaly kroky a zamihotaly se pochodně. Do místnosti vběhl Kara-Djordj a zatahal Popa-effendiho za halenu.

– Vstávej a pojď spát, postel je už připravená. Pojď laky, babi, a rychle, hrnou se sem poutníci, ať nám nezaberou místo.

Pop-effendi se ospale zvedl. Odvedli nabručenou Tofanu do malé cely, kde byl připraven široký slamník.

– Co bylo v listě? dychtivě se vyptával Pop-effendi, když zatáhl oba společníky do výklenku na nádvoří.

– Litery bez ladu a skladu, igumen je právě luští.

– Jasně benátská šifra. Byla tam i adresa?

– Nebyla.

– Chyba, chyba! Teď nevíme, kam a komu Tofana ten list nesla. Nesmíme ji pustit z očí.

V záři pochodní přiváděli nádvořím pozdní poutníky. Čtyři zdraví nesli mezi sebou na nosítkách z chvojí jakéhosi raněného nebo nemocného. Mnich mu právě posvítil do tváře a Kara-Djordj strnul. Popadl Popa-effendiho za ruku, a když skupinka odešla, zašeptal:

– Mehmed, syn Tahir-Javuz-beje! Turci!

– Neblázni, viděl jsi, jaké kříže se jim houpaly na prsou?

– Je to Mehmed!

– Jak to můžeš vědět, vždyť měl čelo i bradu zakrytou.

– Jdi se přesvědčit! Mehmed má křížem přes čelo ošklivou jizvu.

Pop-effendi zamířil do místnosti, kde uložili nemocného.

– Copak mu schází?

– Rána… horečka… zvracení… všechno dohromady.

– Ukažte, zachráním vám ho před smrtí. Klášterní mastičkář slůně a se mnou je babka-bylínářka, která dělá divy.

– Teď ne, postavil se mu do cesty pomenší šilhavec. – Spi… až ráno… má horečku… přímo žhne…

– A co když do rána nevydrží? Pop-effendi odstrčil chlapíka, odhrnul nemocnému z tváře kapuci a položil mu ruku na čelo. Chlap byl zdravý jako buk. – Máte pravdu, necháme ho do rána odpočívat.

Kara-Djordj poslal Samka, aby dával pozor na Tofanu. Jen co zmerčil tlouštíka, hnal se k němu.

– Má jizvu na čele?

– Má, ale takových zjizvených můžou být tisíce.

– A není mezi nimi takový pomenší šilháček?

– Jo. Ty toho nějak moc víš.

– Je to Tadija Djurevič! Přišli loupit a vraždit. Určitě jsou k ním i jeho synové Jovan a Ivo. V chvojí a pod plášti mají ukryté zbraně. Jdu za nimi. A vy se rozlučte se životem, čertova sebranko!

– Ty se rozluč, hlavo skopová, špatně upečená. Zase jančíš? Mazej k igumenovi!

– Tam jdi ty, já se od jejich dveří ani nehnu.

Klášter utichl. Mniši skončili své večerní modlitby a zpěvy, poutníci tiše odpočívali v přidělených celách. Kdesi v dáli zaržál kůň. Kara-Djordj zostražil. Kůň? A teď v noci? A docela blízko? Klášterní psi se rozštěkali. Vida je, lotry, nechali si nablízku koně, aby mohli co nejrychleji zmizet! Klášterní psi je už ucítili. A banditi čekají jenom na signál.

Kara-Djordj se nemohl Popa-effendiho dočkat. Kde tak dlouho vězí?

Dveře vrzly, vykoukl chlap v kapuci. Nejdřív byl chvíli zosobněné ucho, pak vyklouzl ven. Z kaple zazněl táhlý, slavnostní chorál mnichů. Chlap v kapuci se zarazil. Ještě nespí? Potom zamával na společníky – pohyb, pohyb! Husím pochodem se vytratili k bráně. Kara-Djordj za nimi, ale čísi ruka ho uchopila za rameno.

– Mniši si poradí sami, šeptal mu Pop-effendi.

U brány zazněl křik a třískot.

– Snad nemyslíš, že ty ďábly nechám utéct?

Kara-Djordj se vytrhl svému příteli a poslepu se vrhl k bráně.

Závora na bráně zavrzala, křídla se otevřela a ve volném prostoru se míhaly pochodně a zvonily zbraně.

– Jen do nich! nezdržel se Kara-Djordj a rozehnal se ohromným toporem. Podařilo se mu srazit dva chlapy a zády přivřít jedno křídlo brány. Mlátil okolo sebe. cítil, že zasahuje, ale nevěděl koho. Mnichy, nebo zbojníky? Zvenku se opřeli do vrat a přetlačili ho. Vtom se přihnali další mniši s meči, kopími a silnými klacky. Za řinčel řetěz a ozvalo se divoké zvířecí zaryčení.

– Pryč! Pustili na nás medvěda.

Na Kara-Djordje kdosi skočil zezadu. Upadl a natáhl se. Dýka švihla těsně kolem jeho krku, Popadl chlapa za nohy. Dostal čímsi tvrdým po nose, až se mu zajiskřilo v očích. Praštil pěstí jen tak nazdařbůh, do prázdna. Chlap se rozehnal znovu, Kara-Djordj zahlédl ve světle pochodně pěst s dýkou. Dal si ruku před tvář a očekával smrtelný úder. Ale chlap se na něj bezvládně svalil jako žok.

Medvěd trhal řetězem, ryčel a vzpínal se u brány.

– Kara-Djordji, vstávej! – pomáhal mu Samko. – Toho zbojníka jsem složil já, dodal pyšně, rozháněje se kyjem. Zbojníci se vypařili. Někteří vylezli na stromy, z nich na zeď a po provazech se spustili dolů. V minutě bylo slyšet ržání a dupot kopyt.

– Kde je Tofana?

– V cele.

– Posviť mi na toho ďábla!

Samko přiblížil pochodeň nad ležícího lupiče. Kara-Djordj ho převrátil na záda.

– Jovan! Syn Tadiji Djureviče! výsknul a přiložil mu ucho na srdce. – Živý! Děkuju ti, panebože, žes mi ho ponechal. Samko, svaž ho! Když je tu syn, musí tady být i otec! křičel a běžel nádvořím.

Tadiju Djureviče nevidět.

Jován byl jediný zajatec, nikdo jiný už nejevil známky života. Kara Djordi se Samkem ho přivlekli k Tofaně.

– Co se to děje, propáníčka, není snad soudný clen?

– Nežvatlej, babi, a přiveď ho k životu!

Tofana se pokřižovala, ale od batohu se nezvedala. Kara-Djordj jí pohrozil dýkou.

– Satanův výlupek! Před chvílí – jsi moje druhá matka, a teď by mě propích. Fujtajfl!

– Pak ale vytáhla z batohu jakýsi sáček, nasypala na dlaň šedý prášek a nastavila omdlelému pod nos. Postříkala ho studenou vodou a štípala ho do tváří. Lupič se probral.

– Promiň, babi, že jsem se tak rozparádil, trochu jsem to přehnal. Jdi si lehnout, někam se ukliď, protože tady bude ošklivej tanec. Otče igumene, dejte bábině nějakou měkkou postýlku, zaslouží si ji.

– Ještě tak aby ne, ty čertovo kvítko, bručela Tofana o schoulena, přitulená ke svému ranečku, odešla s novicem.

Kara-Djordj se naklonil k zajatci.

– Poznáváš mě? Jestlipak mě poznáváš, Jovane Djureviči?

– Kraljevič! Kara-Djordj!

– Správně! A jistě jsi uhodl, co tě čeká.

Mládenec pohrdavě pohlédl na rozzuřeného Kara-Djordje a plivl mu mezi oči. Kara-Djordj se rozehnal dýkou, ale Pop-effendi ho odhodil mezi mnichy.

– Držte ho, je jako vzteklý pes.

Kara-Djordj sebou trhal, svíjel se, kousal a kopal okolo sebe, ale mniši ho pevně drželi ve svém kruhu.

– No tak poslyš, drahý synu v Kristu, promluvil Pop-effendi na Jovana sladkým hlasem, – oblažíš nás svým vzácným hláskem, anebo ho máme z tebe vyřezat? Anebo radši vypéct? Pečený hlásek se smaženým pláčem, jestli pak víš, jakou to má chuť? Nevíš? Tak ti dáme za chvíli ochutnat.

Jovan mlčel. Pop-effendi postavil Jovana ke zdi. přehodil provaz přes hák a povytáhl lupiče tak, že se podlahy dotýkal jen prsty.

– Tak ty nám nepovíš, co jste tu hledali? Jak myslíš… Samko, máš takovou hezoučkou pochodeň a tenhle hošík má pod pažím lakové hnusné chlupy, seškvař mu je trochu!

Samko váhavě přistoupil. Ruce se mu třásly a pochodeň přiložil k tělu jen zdálky.

– S tebou zacházeli Tujrči a poturčenci takhle milosrdně?

Samko pochodeň přiblížil. Chlupy se škvařily, všichni ucítili pach připálené kůže.

– A teď druhou stranu!

Jovanova ústa se rozšklebila.

– Polechtej ho na nohách! Dělej to pořádně!

Kara-Djordj se uklidnil. Ani on by to nevymyslil lépe.

– Trošku vyudit uši… psiska, a obzvlášť klášterní hafani, mají uzené uši strašně rádi. Neobejdi bradu, ať navalí pravdu! Až budeš jak plamen plát, přestaneš se pekla bát… Pak se Pop-effendi obrátil na mnichy.

– Jděte pro toho medvěda!

Igumen souhlasil a starší mnich přivedl rozdrážděného, mručícího medvěda s drátěným košíkem na tlamě.

– Tak, medvídku, obejmi ho! Turek! Obejmi! Turek!

Medvěd se pohnul k Jovanovi, z kterého se pot přímo lil a jemuž úzkost skoro kapala z důlků.

– Řeknu všechno, zachroptěl a hlava mu klesla dozadu.

– Chtěli jsme vyrabovat klášter, prý si tu lidé schovali spoustu vzácných věcí… Tak… a teď pusťte toho psa, ukázal hlavou na Kara-Djordje. – Pusťte ho, ať zabije, vlastního švagra!

Kara-Djordj zůstal chvíli jako solný sloup. Vzápětí strašně zařval a znovu se vrhl na Jovana. Pop-effendi ho opět zadržel.

– Jen ho nech, stejně nemůže ničemu zabránit… Kvůli němu se zítra nebude na té svatbě pít z mešních kalichů a chodit po kostelních kobercích, nic víc, skřípal zuby Jovan.

Igumen zděšeně pokýval hlavou a pokřižoval se.

– Tak je to, ty chytráku… Můj brácha Ivo si zítra bere tvou sestru, ty pse. Přišel o bratra, o pole a teď přijde o sestru… svatba bude křesťanská, ale hostina turecká… sám Tahir-Javuz-bej přijde… jako svatebčan. Dostaneme se do rodiny, ty pse!

– Nikdy nebude mým švagrem ani tvůj bratr, ani ty! křičel Kara-Djordj, vytrhl se mnichům a s dýkou v ruce skočil proti Jovanovi.

Samko zíral na Popa-effendiho, který mohl přítele zadržet. zabránit mu… Proč to neudělal?

– Dejte mi koně! Otče igumene, dejte mi koně. potřebuju ho k svatému účelu, jdu zabíjet Turky, křičel Kara-Djordj.

Igumen nehlučně pohyboval rty, modlil se za vraha i zavražděného. Pop-effendi popadl Kara-Djordje:

– Sám, a jednou rukou, to bys toho pozabíjel, ty hrdino! Když svatba, tak svatba, jde se na veselku!

ZÁZRAK SE ŠERBETEM

Od té doby, co se Tadija Djurevič spřáhl s Turky, všechno se mu dařilo. Za babku přikoupil čtyři lány úrodné země. k páru mladých koní přišel, ani neví jak, a dům přestavěl lak, že se podobá malému paláci. Dvůr už není obyčejným dvorem, ale kaldrmou, všechno je na něm vyložené kamenem. V oknech je opravdové, nefalšované sklo a brána je dubová, ohromná jako v nějakém kláštere.

Teď je ověnčená chvojím a květinami. Na dvoře jsou tři řady stolů. A v okolních oknech plno zvědavých hlav, neboť u Djtirevičů se koná svatba. Tadija žení svého syna Iva. Měl pro něj na výběr lepší a bohatší nevěsty, ale tahle mladému tak učarovala, že už o jiné nechtěl ani slyšet

– Buď Slojna Kraljevičová, anebo se zabiju.

Tadija Djurevič nakonec souhlasil.

Ale nesouhlasili nevěstini rodiče. Vrátili družby se vzkazem: ať se už víckrát neukážou, nebo jim Kraljevič pěkně zatopí. Tadija se rozzuřil: jemu se bude někdo protivit? jemu, kterého navštěvuje sám pasa Tahir-Javuz?

Jednou za tmy odešel ke Kraljevičům sám.

– Tento rok zase nemáte ani dinár na harač. Obě krávy vám sebrali zbojníci.

– Já vím moc dobře, co to bylo za zbojníky, dusil se zlostí starý Kraljevič. – Vím, kdo se celý rok cpe soleným masem, přestože nezabíjel.

– A vinice máte poničeně.

– To mají na svědomí tví pacholci, ty loupežníku.

– A kdo neplatí harač, ten musí na galeje. Poženem tě za synáčkem lízat mořskou sůl a tvá žena bude ve Stambulu utírat panským dětem zadky.

– Jestli nepřestaneš, vpálím do tebe kulku.

– Posluž si, venku na mě čeká osm mých lidí a ti tě hezky kousek po kousku rozsekají.

– Že tě vůbec země nosí, lotře, podvodníku!

– Stojná nemusí mít věno. Naopak, po svatbě vám vrátím dvě pole a přidám k tomu koně.

Po Djurevičově odchodu matka Kraljevičová tolik lamentovala. tak plakala a trápila se, že nakonec starý ustoupil:

– Tak si dělej, co chceš! Ale já nemám dceru.

Matka Kraljevičová potom Stojně domlouvala:

– Zachraň nás, děvečko moje vidíš jak nás Djurevič pronásleduje, utopil by nás na lžíci vody… Pořád lepši žít s mužským, který je ti protivný, než se nechat prodat do Stambulu… Ivo tě má rád… kdoví, třeba i ty jednou… polituj tátu a mámu, ovečko moje…

Ženy stále ještě přizdobují květinami bránu a hudba vyhrává. V domě je shon a ruch. Děti okounějí u oken a dveří, psi hodují na smetišti. Na dvoře za nízkými tureckými stolky, na poduškách, rozložených na silném koberci, je vidět šťastného ženicha a do bledá vyplakanou nevěstu. Na druhé straně – Tadija Djurevič s ovázanou hlavou. Prý v noci uklouzl ve sklepě, když stáčel víno. Po jeho pravici sám paša Tahir-Javuz, nedávno ještě pouhý sandžak-bej. Tadija Djurevič je vážnější, než by se slušelo a patřilo.

Libé si zvědavě šuškali: kdepak je Jovan, mladší Tadijův syn? Vyptávali se, rozhlíželi, ale nikdo nevěděl nic určitého. A zeptat se Tadiji Djureviče? Je to tvrdý člověk. Nikdo by se nedivil, kdyby zítra zašel ke Kraljevičům a řekl: Zaplatil jsem za vaši dceru musu, svatební dar, která činí čtyřicet zlatých, buď je vysázejte na stůl, anebo se kliďte z tohoto domu!

– Hospodáři, přistoupil k Tadijovi sluha, – nějací poutníci se ptají, jestli smějí vstoupil…

– Dnes je můj dům otevřený pro všechny…

Do dvora se vevalil dlouhý průvod potulných chudáků, zahalených do pytlů, do hnědých plášťů dervišů, do pestrých komediántských hadříků a strašidelných masek. – Koukněte, medvěd!

Tadija Djurevič sebou neklidně zavrtěl. Paša na něj zkoumavě pohlédl: snad by ses nebál spoutaného medvěda?

Tadija Djurevič se obrátil na pupkatého medvědáře:

– Umí tančit?

– I povídal, effendi.

– Nežvaň! To bych tedy rád slyšel.

– Jestli z nás děláš hlupáky, nechám tvou hlavou ozdobit tamten kul, nedbale se protáhl paša Tahir-Javuz a poopravil si turban. Jeden kavaz se ihned postavil k bráně.

Medvědář se sklonil nad hlavu zvířete:

– Řekni nám, jak se jmenuješ?

Medvěd roztáhl tlamu a v nastalém tichu bylo slyšet:

– Medvěd.

Dav vyjekl. Paša se postavil na křivé nohy a přiložil si dlaň k uchu.

– A kdepak ses naučil mluvit?

– Stambul. Paša si na to musel sednout.

– Zatancuj!

Medvěd se začal otáčet dokola.

– Italsky ne! Srbsky zatanči! Zahrajte mu! kývl medvědář dozadu na svůj průvod. Ozvaly se píšťaly a housle. Medvěd začal chodit do kruhu, hned zvedal levou, hned pravou zadní. Svatebčan i se popadali za břicha, ječeli nadšením Tadija Djurevič hodil komediantovi zlatý dukát, paša civě mahniudije.

– Pojď sem, umělce, kde ses to naučil?

– V Stambulu, effendi-pašo, a v Arábii.

– Snad jsi nebyl dokonce v Mekce?

– Jakpak ne? Nevidíš tu zelenou stužku okolo turbanu? Dokonce jsem si přinesl z Mekky posvátný šerbet, připravený podle Prorokova receptu, pečetí opatřený.

Medvědář podal pašovi čutoru, zalitou voskem a zapečetěnou. Paša očima hltal arabský nápis: Alláh je jeden a Mohamed je jeho Prorok.

– Prodej mi to, hadži.

– Taková vzácnost se neprodává, pašo-effendi. Otevři čutoru a napij se na své zdraví. Jak vidím, stejně šíru, po našem víno, nepiješ, jsi pravověrný. Alláh je velký!

Paša opatrně odstranil pečeť, přivoněl a nalil si do poháru. Vtom ho cosi napadlo.

– Pojď se napít se mnou!

– Hrozně rád, medvědář uchopil podávaný pohár. – Ale já se musím rozdělit s medvědem, usmál se, upil a podal medvědovi. Ten do sebe nápoj hodil a zamumlal:

– Ještě.

Diváci znovu nadšeně vypískli.

Vzadu z řady poutníků se vytrácela k bráně stará žena s batohem na zádech. Kavaz, zahleděný na medvěda, ani nezpozoroval, kdy kolem něho proklouzla. Chlapec, který až dosud nespustil stařenu z očí, odtrhl pohled z nevěstiny smutné tváře a rozhlédl se. Kam se stará poděla? Prodíral se zástupem k medvědáři.

Paša vzácný nápoj nejdřív ochutnal a potom vyprázdnil pohár do poslední kapky.

– Dal jsi mi dobrý nápoj.

– Nejen dobrý, je taky zázračný.

– Jak tomu mám rozumět – zázračný?

– Dobrý člověk se po něm zaraduje, na zlého padne žal a trápení.

– Neříkej! To budeme patřit k těm nejveselejším, co, Djureviči-ago!

– Ano, pašo-effendi, budeš nejveselejší člověk na této svatbě.

– A copak už jím nejsem? paša se vyzývavě rozhlédl. Náhle se chytil za břicho a s tváří bolestí znetvořenou padl do polštářů.

– Co se děje, effendi-pašo?

– Nic, ozval se jednoruký komediant s maskou na tváři a přiblížil se ke stolu. – Paša myslí, že i ty si zasloužíš od nás dáreček.

Nevěsta při komediantově hlase strnula.

– Já? Jaký dáreček?

– V tomto košíku máme pro tebe něco vzácného.

Paša se znovu usmíval. Co dělat, když je to zázračný šerbet?

Hudba vyhrávala, lidé hopsali a vyzpěvovali jako diví. Komedianti se rozptylovali po domě a po dvoře. Tadija Djurevič odklopil víko, překlopil koš a odhodil ho.

Svatební stůl zaječel hrůzou.

Paša křičel bolestí.

Tadija Djurevič vyskočil, jako by ho vystřelili.

Na ubruse hlava jeho syna Jovana!

– Jovane, synáčku Jovane! A ty…?

– Já jsem Kara-Djordj Kraljevič.

Komediant si strhl masku, vytasil handžár a bodl Tadiju do prsou. Nevěsta vykřikla a omdlela. Ženich šplíchl Kara-Djordjovi do tváře džbán vína. Když se oslepený zapotácel, Ivo Djurevič proti němu skočil, ale vtom ho složila Samkova hůl. Paša sténal a svíjel se.

– Tak co, Tahire-Javuzi, ještě mě pošleš na galeje? Už nikdy mě tam nepošleš, už nikdy nebudeš Javuz-Hrozný! Už nikdy žádnému Chorvatovi ani vlas na hlavě nezkřivíš. A já udělám, co jsem slíbil otci. Obleču si tvoje šaty a v nich přijdu domů, aby naši viděli, že jsem tě konečně smetl ze světa.

– Baba zmizela, oznamoval Samko Popu-effendimu s velkými obavami.

– Nevadí, najdeme ji, ani ta nám neunikne.

A pak si Pop-effendi spokojeně sedl k plným mísám.

Samko zvedl omdlelou nevěstu. Jak je krásná! Ani Panna Maria nemůže být krásnější. Roztřesenou rukou se dotkl její tváře. Pop-effendi viděl Pannu Marii jen ve snu, ale já ji držím v rukou…

V domku Kraljevičových se uhnízdil smutek. Hospodyně – co krok, to slza. Hospodář funěl, občas si utřel oči, odkašlával. Hned stál u okénka, hned u dveří. A zas a znovu. A sem tam doušek rakije. Stará už to nemohla vydržet a vyšla na dvůr. Hospodář za ní. Sotva se vrátil do světnice, hospodyně v jeho patách. Podívali se na sebe a padli si do náruče. Nemuseli si říct ani slovo. Žena viděla, jak si její muž od včerejška suší nad ohništěm sáček střelného prachu. A muž viděl, jak se ženě nadouvá zástěra. Nemůže být pod ní nic jiného než provaz.

Spolu vyšli na dvůr a zahleděli se do údolí.

– Zdá se, že budeme mít hosty, řekl hospodář studeně.

Matka Kraljevičová jen zhluboka vzdychla.

– Jestli mě neklame zrak, jsou to jezdci.

Matka Kraljevičová znovu vzdychla a růžkem zástěry si utírala oči.

Jestli dobře vidím, vede je Turek, vykřikl hospodář a skočil do světnice. Vrátil se s puškou v ruce. Matka Kraljevičová se pokřižovala.

– Dej mi ten provaz.

Mlčky poslechla.

– O dva syny nás připravil, dceru nám ukradl, majetku nás chce zbavit do poslední nitky, a ještě mu to nestačí, chce z nás udělat otroky! Matka se začala modlit.

– Ale toho se nedočká!

Otec Kraljevič položil dlouhou hlaveň pušky do vidlice staré hrušky. Pozorně zamířil a vystřelil. Kůň pod Turčínem se vzepjal, klesl a povalil a zalehl jezdce.

Kraljevič znovu nabil pušku.

Kara-Djordj, oblečený do pašových šatů, se těžko soukal zpod zastřeleného koně.

– Panebože, kvílela Stojná a hnala splašeného koně do kopce.

Matka Kraljevičová zavřela oči a sepnula ruce. Otec cpal do pušky koudel, pak sáhl na křesadlo. Sundala si šátek z hlavy, pohlédla dlouze na muže a zašeptala:

– Ať se stane vůle boží…

Klesla, bílá a pokorná, pod rozkvetlou hrušku.

Samko pomohl Kara-Djordjovi, nemotornému v nezvyklém tureckém oblečení, zpod zabitého koně. Rozběhli se za Stojnou. Proboha, co znamenal ten druhý výstřel? Kara-Djordj se strašně styděl za svůj nápad navléci se do pašových šatů.

Stojná seskočila z koně a vběhla do dvora.

– Maminko moje, maminko! padla na matku, z jejíchž úst vytékal pramének krve. Na tvář ji padaly bílé lupínky

– Táto! Kara-Djordj přeťal provaz, upevněný na hrušce. a Samko zachytil bezvládné tělo starého Kraljeviče.

Stojna křičela a rvala si vlasy. Náhle vyskočila.

– Nechci bez vás žít! A v zoufalém odhodlání vytrhla Samkovi dýku a nastavila ji proti sobě.

– Ne! zaúpěl Samko, zachytil její ruku a vy kroutil ji zbraň. Stojná se bránila, házela sebou. Nakonec zůstala bezvládně viset v Samkových rukou.

Kara-Djordj stál po celou dobu jako sloup.

Samko na něho hovořil, ale zachmuřený mládenec jako by ho neslyšel. Pak žalostně vzdychl a sehnul se pro krumpáč. Odměřil pod hruškou čtyři kroky zdéli a dva kroky našíř. Pokřižoval se začal kopat. Samko mu nástroj vzal z ruky. Co nakope jednou rukou?

Kvečeru odešli. Na rozloučenou jim svítily dva bílé, čerstvě vyřezané kříže a starodávný rodný dům, planoucí jak obrovská fakule.

BLÁHOVÁ SRDCE

Půl dne cesty do Senje se na domluveném místě setkali s Popem-effendim.

– Písmo jsem nerozluštil, Tofana mi před nosem ufrnkla do Senje, ošíval se celý nesvůj. Cítil, že v této chvíli o jeho zprávy nikdo nestojí.

Dlouho šlapali mlčky, což nejhůře snášel Pop-effendi, neměl rád tísnivé ticho.

– Tesknit někdy třeba, ale kousej přitom chleba.

Vylovil ze svých šatů kost a okusoval ji, dokud se neobjevila Senj.

– Vidíte tu pevnost, tu baštu? ožil Kara-Djordj. – To je slavné Orlí hnízdo senjských uskoku. Tu baštu se jmenuje je Nehaj a dal ji vystavět junák Lenkovič. Proti Turkům.

– To ještě nevěděl, že i proti Benátkám. Nemusí se jim tady žít špatně.

– Ani papež v Římě není tak svobodný jako senjští uskoci. Koukejte na ten přístav! To jsou lodě, co? Nejrychlejší v celé Adrii, lodě jako vítr.

– Lodě jsou jako vítr a smutek je taky jako vítr. Potrápí, pohryže a zmizí. Tady v Senji začneme žít nový život. Senj – to je náš sen! zahalekal Pop-effendi, a vzápětí jako by se zastyděl, že se dal příliš unést. Pohlédl vážně na Samka:

– Jen jestli tam umějí vařit dobrou rybí polévku… a jestlipak jí mají dost? Co je do svobody, když má člověk prázdný žaludek.

Na městskou bránu ani bušit nemuseli, otevřela se sama.

– Vidíte? naparoval se Kara-Djordj. – Senjští uskoci vědí, jak vítat vzácné hosty.

– Pravdu díš, řekl starý kníratý uskok s dvěma pistolemi a dvěma dýkami za širokým opaskem. – Ták pojďte!

Než se mohli vzpamatovat, byli svázaní.

– Jsou to oni? křičel vousáč do strážního domku. Z dveří vypadla Tofana.

– Jsou to oni! hrozila pěstí. – Jsou to proklatí benátští špiclové, v klášteře se prozradili.

To už bylo moc i na takového kliďasa, jakým byl Pop-effendi.

– A co jsi potom ty, odporná ježibabo?

– Nenadávej stařence! praštil ho vousáč přes ústa. – Jdi si, babičko, po svém a zítra si přijď pro odměnu! Tobě dukáty a těmhle provaz!

Tofana se spěšně vzdálila. Nejradši by si byla poskočila radostí. Jak šikovně se zbavila toho ošemetného trojlístku, který z ní oka nespustil! Zítra je oběsí a já za to ještě dostanu zaplaceno. Chi chi!

– Pusťte nás! To ona je špiónka. Má u sebe tajnou depeši! trhal sebou Kara Djordj.

– Nic lepšího si nevymyslíš? švihl ho vousáč karabáčem po tváři. Potom sáhl Popu-effendimu do záňadří.

– A co je tohle? vylovil měšec benátských zecchlnů.

– To jsou peníze za… to je odměna.

– A tohle taky! hodili je do sklepa.

Stojná byla jakoby duchem nepřítomná, nic se jí netýkalo, nic nechápala. Kara-Djordj bušil hlavou do zdi a Samko dělal hromádku ze suché slámy, aby si Stojná měla kde sednout.

– Musím říct, že mi ta senjská polívka moc nechutná, snažil se Pop-effendi žertovat. Ale ani jemu nebylo do smíchu. – Štěstí že ten list nenašli, utěšoval se a vytahoval z ucha tenkou roličku.

– Ta striga stihne odevzdat list a pak uteče, žral se Sumko.

– Jojky, ta nám ještě zamává, až nás budou havrani na šibenici načínat!

– Tak tedy něco dělejme! naléhal Kara-Djordj.

– A co asi? Že bys mi poradil?

– Boga mí!

– Tobě boga a mně chleba… Odpusť, nejen chlebem živ je člověk, pane Bože, ale i slovem, zvlášť tím, které pochází… z Benátek! Jestli to slovo rozluštíme, zůstaneme naživu, jestli ne… Sešli nám, pane Bože, svatého Marka, aby nám vysvětlil, proč se jeho dvojctihodné jméno objevuje u té šifrované depeše… Marco… Marco… moment, pět písmen, pět řádků, to není špatný nápad, že?

Pop-effendi zvedl ostrý kamínek a začal rýpat do vápna na stěně: MARCO

– Zkusím to napsal po pěti písmenech pod sebe, uvidíme…

ASOVT

SDILJN

NPKOD

KLHEC

SROIT

VPNHE

RITEU

DONK E

EPTRJD

TIEMR

VBVAY

AOPLT

IAUNK

ZPROA

MYRAO

SELMP

NNPEI

UROIT

HKAUL

TSIIS

AGDNL

DYMMY

Kara-Djordj zkoumal mříže na úzkém sklepním okénku. Jen občas se ohlédl na sestru a na Popa-effendiho.

– Pane Bože, který víš všechno, řekni mi, co je to ASOVT… anebo DYMMY… a TVOSA také nic neznamená… ani YMMYD, že? Ach, ty skopová hlavo, přemýšlej! To nepatří tobě, pane Bože, ale umě! Pop-effendi si poklepal na čelo. – Přemýšlej, ty hlavo skopová, nebo tě zítra předhodí havranům. Mně je to jedno, ale tobě by to mělo být dvojí, vždyť nejsi tak docela hlava na poklep dutá…

Zašramotil zámek. Dovnitř nahlédl vysoký muž v červené hedvábné košili, ověšený pistolemi jako vánoční stromeček.

– To jsou oni?

– Ano, pane kapitáne!

– Dobrá, tak tedy zítra, přejel si prstem po krku, odplivl si, pohlédl na Stojnu, zavrtěl hlavou a odešel.

– My nejsme špióni, vrhl se Kara-Djordj ke dveřím a bušil do nich rukou, hlavou, ramenem. – Přišli jsme vás varovat.

Když bušení neustávalo, strážný otevřel dveře a udeřil Kara-Djordje do prsou tak silně, že padl Popu-effendimu do náruče.

– Namísto téhle člověčiny jsi mi měl hodit hovězinu! ježil se tlouštík a posadil Kara-Djordje vedle sestry. – Co meleš? Co ječíš? Stejně si nepomůžeš. Jediná spása… rozluštit šifru. Nech mě chvíli, popovídám si s Bohem a snad spolu něco vymyslíme…

Pop-effendi se vrátil k popsané stěně.

– Na počátku bylo slovo a slovo bylo v Bohu a Bůh byl slovo…

Stojná se začala polohlasně modlit.

– Pane Bože, ale jak ty jsi přišel na to slovo? Na to první slovo – klíč, kterým jsi odemkl všechna tajemství? Vklouzlo ti do tvé ctěné lebky jen tak zničehonic, anebo jsi ho vytvořil? Já jsem alfa i omega… Moment, moment nezačal jsi ty pěkně od začátku? Abecedně? MARCO… A co když i já začnu od začátku a z MARCO udělám ACMOR? Když abeceda, tak abeceda. SVATO… Pane Bože, tuším, že jsem si v tobě vybral kvalitního pomocníka… lady se něco rýsuje… druhý řádek by zněl… DUSNÍ… slyšíš, pane Bože? SVATODUŠNl.. Svatodušní! SVATODUŠNÍ! Mám to! Heuréka! Tisíceré díky, že jsi osvítil tuhle skopovou hlavu, pane Bože!

– Co se děje? Vyluštil jsi něco?

– Pán Bůh tvořil svět šest dní a ty mě chceš popohánět? Počkej, ať to přepíšu.

ACMOR

SVATO

DUŠNÍ

PONDE

LEKCH

RISTO

PHVEN

IERÚT

OKDEN

PŘEDT

ÍMIRE

BAVYV

OLATP

ANIKU

POŽÁR

YAMOR

EMSPL

NENÍP

ŘIÚTO

KUHLA

SITSI

GNALD

YMDÝM

Pop-effendi dopsal, dočetl a vrhl se ke dveřím. Třískal a mlátil do nich a použil na to i své břicho.

– Otevřte! Senj je v nebezpečí! Musíme varovat uskocké kapitány. Rychle otevřte! Rychle – nebo bude pozdě.

Strážný se přikulil ještě rozzuřenější než dřív. I hru v kostky mu kazí ti blázniví rebelové. Otevřel dveře a se šavli v ruce se výhružně postavil na schody.

– Tak copak? Polekali jste se myší?

– Umíš číst? Řekni honem, umíš číst?

– A ty myslíš, že tě nedostanu na onen svět bez písanek a jiných nesmyslů?

– Přived kapitána, naléhal Pop-effendi, – podívej, v tady na stěně je rozluštěná benátská depeše, kterou má u sebe ta čarodějnice. Benátské lodě jedou přepadnout Senj a benátští špióni v Senji…

– Tady nejsou žádní benátští špióni!

– Tak to víš? Dokážu ti, že tady jsou. Jdi pro kapitána, a když nebudeme mít pravdu, můžeš nás okamžitě oběsit.

Strážný už bezděčně odcházel, ale vzápětí se zarazil. Co když mě chtějí napálit?

– Proč by nás Mletači napadali? Lovíme především turecké lodě.

– Právě proto. Za bezpečnou plavbu v Adrii zodpovídají Benátky. Kromě toho Turek ví, že benátská signoria uskoky proti němu tajně podporuje. A teď vyhrožuje, že obsadí benátské přístavy a vyplení města, sloužící okřídlenému lvu, jestli nebude konečně pořádek. Chápeš? Uskoci a Senj – to je kost v hrdle benátské republiky. Komár ve lvím uchu. Pospíchají, aby se ho zbavili.

– Ale…

– Žádné ale a kdyby! Utíkej pro kapitána, nebo ti dám co proto, přestal se ovládat Pop-effendi. Sehnul se ke kamenným schodům, zvedl jeden balvan nad hlavu a blížil se ke strážnému.

Kapitán přiletěl jako vítr.

– Dej to sem!

Strážníci stáli na schodech s připravenými zbraněmi. Kapitán běžel prstem po rozluštěné šifře.

– Jak se k vám tento list dostal?

– To ti můžeme vyprávět později, nejdřív musíme chytil tu babu, ne?

Kapitán se zlostně odlepil a odběhl. Strážci se valili za nim Dveře se zabouchly, ale zanedlouho se v nich objevil vousáč:

– Druhý pan kapitán rozkázal, abych vás přivedl.

Vyvedli je do prostranné dvorany.

– Vysyp všechno, co víš, vyzval Popa-effendiho starý kapitán.

Tlouštík sypal jedním dechem.

– Jestli to není pravda…

Kapitán nestačil dokončit větu. Do dvorany se vhrnuli strázni a tlačili před sebou klející a vřeštící babu.

– Prohledejte jí batoh.

Hledali, přehrabovali, prohmatávali – nic.

– Třeba, má list v šatech! vykřikl Kara-Djordj.

– Svlékněte ji!

– Jen ne tady před námi! chytil se Pop-effendi za nos.

Když Tofanu odvedli, obrátil se na kapitána:

– Určitě už list odevzdala.

– Komu?

– No právě… Komu? Mládenci, kde jste ji našli?

– U porodní babky Bojavy.

– Přiveďte i tu! poručil kapitán. Dovlekli na smrt vylekanou Bojavu.

– Ani v šatech neměla ta Tofana nic, hlásil strážný ve dveřích.

– Přiveďte ji sem, a ty, obrátil se kapitán na Bojavu, – mluv!

Sundal se stěny karabáč:

– Jestli nebudeš mluvit, zmaluju tě k nepoznání.

– Já nevím, nic jsem nedostala.

– Co u tebe dělala ta baba?

– Léky… prášky, mastičky mi prodávala.

– Potřu tě taky mastičkou! švihl Bojavu po ramenou a zádech.

– Nic nevím, nic nemám, Bůh vás potrestá. Jsem ne¬vinná!

– Jestli jsi nevinná, oheň to potvrdí. Haló, chlapci, připalte jí bradu, stejně ji má chlupatou jako koza.

Bojava klesla na kolena. Když se jí fakule přiblížila k bradě, zaúpěla:

– Já za to nemůžu… to ten Řek!

– Který Řek?

– Kupec Aigos.

– Utíkejte pro něj. A všechno prohledejte! Řek byl zelený strachy.

– Dva listy! mával mladý uskok benátskými šifrovanými depešemi.

– Od koho jsi je dostal?

– První od rybářů a druhý od porodní báby Bojavy. Bojava klesla k nohám kapitána.

– Pojistili se, zabručel Pop-effendi. – Aby byl druhý, kdyby nedošel první.

– Od koho jsi ho dostala?

– Od bylinářky.

– A já od nich, křičela Tofana. – Podplatili mě, abych ho donesla Aigosovi.

– A tys to zapomněla říct kapitánovi!

Venku se rozlehl rámus a křik. Lidé se hrnuli na náměstí. Kapitán vyběhl na balkón.

– Jde na nás mor!! Zachraň se, kdo můžeš! Soudný den! Trest boží!

Do dvorany vpadli upachtění ozbrojenci.

– Hoří přístavní sklad!

Přiběhl mladý kapitán v červené hedvábné košili.

– Běž hasit do přístavu! odháněl ho starý kapitán.

– To není moje povinnost.

Další kapitán přiběhl a mával handžárem:

– Nastoupit na lodě! Turecká galéra na dozoru.

– Nemíchej se do mých věcí! odbyl ho velitel přístavu.

– Zmizte všichni!

– Kdo má zmizet? Komu rozkazuješ? Všichni velitelé jsme si tu rovni, jestli se dobře pamatuju.

Mladší kapitáni by se byli už do sebe pustili. Rozehnal je starý s bambitkou v ruce.

– Co na sebe štěkáte jak psi? Tady se podívejte, zamával listy, – chytili jsme benátské šifry, pluje proti nám Krištof Venier! Ten požár a to srocení lidu patří k tomu!

Velitelé se naklonili nad listy. A starý kapitán všechno v rychlosti vysvětlil.

– Poplach! Pozor na žháře a buřiče!

– Na hradby!

– Do přístavu!

– Ty baby a toho Řeka do vězení!

Strážci se rozhlíželi po dvoraně. Řek se krčil v koutku, ale baby jako by se propadly.

– Mažte za nimi!

Dav se venku rozkřičel, do dvorany dopadaly kameny.

– Mletači podplatili naše kapitány! Jde k nám černý mor! Chtějí nás vyhubit! První oběť, první mrtvý!

Starý kapitán bezradně mával pistolí.

– Co s nimi? Budeme je muset odtud vymlátit.

– To radši vymlátíme žito, zamíchal se do toho Pop-effendi. – Pusťte mě k nim, já je utiším.

– Rád bych věděl jak.

– Udělám zázrak.

– Zázrak?

– Nech blázna jít, ať ho ukamenujou.

Pop-effendi pohlédl pohrdavě na šviháckého kapitána v červené košili a vyšel.

S prorocky zvednutýma rukama si razil cestu k mrtvému. Byl to malý chlapec. Na těle ani stopy po černém moru.

– Slyšte, lidé! zahřměl a třásl zvednutýma rukama. – Chlapec nezemřel na mor, ale uřkla ho zlá baba, striga s čertem spřáhnutá.

Matka nad synkem zakvílela a sklonila se k němu. Pop-effendi zvrátil oči k nebi, tvář mu zbledla, ruce se ještě víc roztřásly.

– Mně, nehodnému sluhovi, mně, poutníku od božího hrobu…

Pop-effendi začal posluchače zajímat.

– Mně bylo dáno, abych slyšel hlas boží! A ten hlas mi říká: Vlož ruce na chlapcova prsa a přilož k nim ucho a ozve se ti chlapcova duše a zjeví ti příčinu smrti…

Pop-effendi nadzvedl svou halenu a poklekl vedle chlapce. Položil mu na prsa své dlouhé prsty.

Zástup ztichl.

– Duše zemřelého… duše zemřelého chlapce… duše zemřelého chlapce, který tu leží přede mnou… duše, která se chystáš opustit jeho tělo…

Pop-effendi stále zvyšoval hlas.

– Duše zemřelého chlapce, který tu leží přede mnou, duše, která se chystáš opustit jeho tělo a odletět do ráje – pomoz spravedlnosti, ó duše, a oznam nám, pokorným dítkám božím, proč zemřelo tělo, kterému ještě patříš?

Pop-effendi pomalu sklonil hlavu až na chlapcova prsa. Ti, kteří stáli nejblíže, zaslechli tichý šepot:

– Porodní bába…

– Bába babicí! vykřikli.

– Porodní bába! opakovali další.

– Bába babicí! hučel dav.

– Ano, právě ta, zvedl se. Pop-effendi a pot se z něho přímo lil. – Ta je příčinou chlapcovy smrti. Že mu dávala bylinky?

Dávala, kvílela matka a hladila synkovu tvář.

– Bojavu to naučila benátská striga Tofana, zlořečená vědma, ancikristova služka. Vkradla se k vám do Sen je, a dokud tady bude, pokoje nebude v městě tomto a nebude v něm štěstí!

– Upálit bábu babicí, upálit benátskou strigu, upálit čarodějnice!

Dav se rozplynul. Na náměstí zůstala jen matka s mrtvolkou. Pop-effendi jí položil synka do náručí a řekl:

– Jdi, matko, a nezoufej…

Podíval se pozorněji na její bříško a dodal:

– Dítě, které čekáš, ti vynahradí všechnu bolest.

Matce se vrátil náznak svitu do skelných očí a odešla tichým, váhavým krokem.

Starý kapitán přivítal Popa-effendiho jako zjevení.

– Jak jsi to dokázal? Opravdu ten chlapec promluvil?

Pop-effendi zamračeně odpověděl:

– Vyschlo mi v krku.

Stojnu nevzpamatoval ani zázrak s mrtvým chlapcem, o němž se hovořilo všude. Nepotěšilo ji ani to, že se může vyspat v pořádné posteli. Marně ji Samko už druhý den nutil do jídla. Nechtěla ani chléb, ani vodu. Občas se jí vydralo z úst: Už jen Kara-Djordj…

Ten sháněl zbraně a chystal se na Benátčany. Důrazně se hlásil do oddílu, který měl zůstat mimo hradby, aby ve vhodné chvíli Benátčany přepadl ze zálohy.

Pop-effendi se motal kolem starého kapitána.

– Včera jste říkal, že budeme předstírat požár, aby si Mletači mysleli, že je všechno v pořádku.

– Skoro jsem zapomněl.. Hej, hoši…

– Nechte je být, ženy se postarají o oheň, podívejte…

Na náměstí babky, Ženy i dívky vršily dvě hranice.

– Jen jim poručte, aby to hlavní odložily na zítřek, na svatodušní pondělí, i když se jim třeba ten odklad ne¬bude líbit.

– A o dýmové signály se taky postaráme. Budou přesné na těch místech, kde je měli dělat sluhové toho strachem zeleného Řeka.

– Škoda že jste tak spěchali a oddělali ho a poslali na jiný svět… Mohli jsme se dovědět mnoho užitečných věcí… To by byl zázrak, kdyby nepromluvil.

– Žes mi vzpomněl! Zázrak! Jakpak jsi ho udělal?

– To máš tak, člověk musí začít od jídla, Pop-efíendi vzal z kapitánovy ruky kus šunky a ukousl si poprvé. – Moc záleží už na ukousnutí, ukousl si podruhé. – A neméně na polknutí. Neboť se říká v Písmu svatém, ukousl si potřetí, – že záleží nejenom na tom, CO jde hrdlem, ale i na tom, JAK to hrdlem prochází.

Pop-effendi jedl a starý kapitán na něho hleděl jako ptáček na zmiji. Naprázdno polykal, opakoval si naučení a přikyvoval. Když se vzpamatoval z tolikeré moudrosti, byla šunka v tahu. Pop-effendi pokračoval:

– A ohromně záleží i na správném pití vína.

Starému uskokovi konečně došlo, co má před sebou za

člověka. Přátelsky ho poplácal po zádech:

– Jak vidím, potmě budeš a tancuješ na odiv, jaká by tě byla škoda, kdyby ti uskoci nasadili konopný límeček. Hej, ženuško, přines nám džbán vína!

– Jen jeden? podivil se Pop-effendi. – Má přece dvě ruce.

Druhý den vypadal Senj jako obětní beránek. Ze všech návrší se valil dým. Byl znamením pro benátské galéry, že Senj je bezbranný. A uskokům v Senji současně signalizoval, že se blíží Benátčané.

Chlapi číhali na hradbách, na lodích, na člunech, skrytí za stromy a skalami.

Na náměstí se shromáždily ženy. Dovlekly sem Bojavu a Tofanu, které měly podrápané tváře, orvané vlasy, tělo samou modřinu. Přivázaly je na hranici. Už na ně neplivaly a neházely kamení jako včera, už je nával hněvu přešel. Teď si počínaly s tichou rozhodností a důsledností.

Když starý kapitán, stojící na pyšné baště Nehaj, zpozoroval první benátskou plachtu, zamával bílým šátkem. Navršená sláma a borové třísky vzplanuly, hranice vyšlehla.

Benátské galéry, povzbuzené domluvenými znameními, spěchaly vylodit své posádky. Jen co se ocitly na souši, galéry spustily ochrannou palbu. Oddíly ozbrojenců se pohnuly proti městu.

Kara-Djordj se krčil za starými sudy u přístavního skladu. Švihácký kapitán v červené košili vedle něho. Už nedokázal čekat, vyřítil se proti benátským žoldnéřům a vykřikoval:

– Čuvaj se senjske ruke!

Kara-Djordj se rozběhl, v ruce pašův lehký jatagan. Ze všech stran se řítili na Mletače, jak uskoci říkali Benátčanům.

– Avanti! mával mečem kapitán Krištof Venler, když se útok jeho vojáků ocitl v mrtvém bodě.

– Co bych si v té řeži počal se svým závažím na břiše, bručel si Pop-effendi. – Všude se dá udělat kus dobré práce…

Zamířil arkebuzou na Krištofa Veniera a odpálil. Sopra komit, strážce Dalmácie, se zapotácel a padl.

– Je to zlý svět, když v něm musejí knězi dávat tak žhavé poslední pomazání, bručel si Pop-effendi a nabíjel znovu.

K umírajícímu Krištofu Venierovi přiběhl Kara-Djordj.

– Tu máš! sekal, čtvrtil, mlátil, lámal jako šílený. Strhl z něho zbytky ozdobné blůzy a ťal ještě zuřivěji. Nadobro mu rozpůlil hrudník. Zabořil ruku do ohromné rány a jako smyslů zbavený vyrval srdce a obrátil se k benátským galérám:

– Ostatním ho vyndáme zaživa!

Samko hlídal Stojnu. Když se náhle rozběhla k přístavu, snažil se ji zadržet, ale marně. Senjané otevřeli městskou bránu a hrnuli se na benátské žoldnéře. Stojná běžela v první řadě.

– Kde je můj bratr? Neviděli jste bratříčka?

Trubky a rohy vybízely benátské žoldnéře k ústupu.

K přístavu se nedočkavě blížily uskocké lodě, chtěly benátským galérám zabránit v útěku. Kov zvonil, kulky poletovaly. Stojná se hnala na molo. Samko zapomněl, že kolem blýská a poletuje smrt. Skočil před dívku a strhl ji zpátky.

– Tam nesmíš!

– Hledám bratra. Najdi mi bratra!

Pátrala mezi živými i padlými: – Tady je!

Opět utekla Samkovi na molo. Znovu ji dohonil. Ale benátští žoldnéři stříleli z galér, hustě a přesně. Stojná se vrhla na zkrvaveného muže, svírajícího v ruce zlatem vykládaný jatagan paši Tahir-Jávuze. Samko ji odtrhl od mrtvoly a nesl ji na rukou jako dítě. Náhle mu do očí švihl blesk, zapotácel se, klesl na kolena…

Celé tři dny oslavovali v Senji porážku benátské floty.

Celé tři dny se uskočtí kapitáni dohadovali, kdo se nejvíc zasloužil o vítězství.

Čtvrtý den se v Senji objevila dvě poselstva.

– Kdo je tu náčelníkem?

– Já!

– Já!

– Já!

– Já!

Papežský legát si vyměnil pohled s pražským vyslancem císaře Rudolfa II.

Tisíc náčelníků – žádná vláda.

– Však je zkrotíme, zašeptal posel a přímo do ucha špital papežskému legátovi cosi důvěrného.

– Oddíl německých žoldnéřů? Výborně! Znamenitě! Tak na ně!

Rozvadění uskočtí kapitáni neslyšeli nic. Neviděli nic. Netušili nic.

Neviděli turecké válečné galéry, plující k Senji. Neslyšeli úskočnost v řeči vyslanců, ani varování Popa-effendiho.

A už vůbec nevnímali mladíka, tápajícího před sebou bílou bolí, ani dívku, která ho vedla. Šla malátným krokem, a co chvíli bezvýrazně opakovala:

– Nemám nikoho jsem sama… i bratříček odešel… nemám už ani bratříčka…

– Já jsem tvůj bratr, ujišťoval ji vroucně mladík a tiskl jí strnulou ruku svou horkou dlaní. – Já jsem tvůj bratr…

Jen Pop-effendi je vnímal. Povzdychl, pokýval hlavou, zbožně se pokřižoval, vylovil v záňadří za košilí kus klobásy, s náramnou chutí se do ní zakousl a pomalu se kolébal za bezmocným mladým párem.

Něžní mořští vlci

Rovnost je jedinou cestou

k blahobytu společnosti.

Thomas More: Utopie

NA POČÁTKU BYLO SLOVO

Louč dlouho syčela a prskala, než se rozhořela.

– Teď přijdeme do stánku Madony, pokynul mnich, podkasal si bílou dominikánskou sutanu a pokračoval v cestě podzemím.

Chodba se stále zužovala, ale mnich se dral kupředu jako bouřlivý příval. Zdálo se, že každou chvíli začne nejenom prskat, ale přímo soptit hněvem.

Návštěvník se za ním ploužil jako zvědavý hlemýžď. Každá kost, vyčnívající ze zdi, každý nápis ve ztvrdlé okrové nebo bílé hlíně, každá neumělá kresba, keramický střep nebo zbytek kovového nástroje se stával předmětem jeho důkladné a zvídavé pozornosti. Osvětloval je loučí, pokyvoval hlavou, ohmatával památky nedočkavými prsty a občas si něco šeptal.

Dominikán se musel každou chvilku zastavit a čekat, ačkoli netrpělivostí div nevyletěl z kůže. Tak skvělou knihu má rozečtenou, a právě mu jako naschvál hodí na krk floutka, který do všeho strká ten svůj všetečný nos.

Odkud může být ten chlapík? Sotva otevřel ústa, bylo jasné, že není Ital. Mluví rychle, splývavě – mohl by to být Francouz. Syn zámožného kupce nebo šlechtic? Široký, bohatě peřím zdobený klobouk, černé střevíce s ozdobnými přezkami, oranžové punčochy, pod krkem krátký květovaný šátek a modrý opasek se Širokými, zlatem lemovanými manžetami a mnoha lesklými knoflíky. Ale pod vznešeným oděvem strohé držení těla. Nebo snad důstojník? V Římě nyní není – chválabohu – ani jediný francouzský meč. A kdyby i byl voják. Odkdypak se vojáci zajímají o katakomby?

Chodba se několikrát zaklikatila a skončila v úzkých kamenných veřejích. Mohl jimi projít jenom jediný člověk. Ocitli se v nevelké klenuté síni.

Dominikán zapálil všech šest loučí, zastrčených do bronzových držáků na zdech, a začal znuděným hlasem vysvětlovat:

– Katakomby svatého Petra a Marcelína nejsou v Římě jediné. V nejbližší době chceme veřejnosti zpřístupnit i katakomby svatého Kalixta a svatého Jana. Jejich celková délka bude asi tak deset mil. Takže…

Návštěvník zvedl prosebně ruku.

– Promiňte, bratře dominikáne, neslyšel jsem dohře. Říkal jste – deset leguí?

Dominikán si důstojně poopravil záhyby bílého, značně sešlého hábitu.

– Říkal jsem – deset mil. Protože, povýšeně zvedl hlavu, – používám srozumitelné míry, a ne…

– Potom jste tedy měl na mysli poštovní nebo námořní míli?

– Neměl, odsekl mnich. – Míle je mile, od té doby, co je Řím Římem, a stejně jako za Caesara tak i dnes je to tisíc legionářských dvojkroků a…

–… námořní míle je o osminu delší a legna jsou tři námořní mile, dokončil návštěvník stejným poučujícím tónem, jakým spustil dominikán.

Louče prskaly jako vzteklé kočky, ale mnich se už dokázal ovládnout.

– Proč vám na těch mílích tolik záleží?

– Zdá se mi, že katakomby nebudou mít deset vašich, římských mil, ale pětkrát, nebo i desetkrát víc.

– V takové délce by je první křesťané sotva vybudovali.

– Nebudovali je jenom první křesťané.

– Copak jim pomáhal Nero, zvrhlý Dioklecián nebo jiný římský císař?

– To ne, nenechal se návštěvník výsměchem přivést z míry. – Katakomby prvních křesťanů byly přece pokračováním podzemních chodeb, které pod Římem budovaly různé pohanské sekty, pronásledované římskými zákony.

Dominikán vystrčil bojovně bradu.

– Snad nechcete tvrdit, že podobně jako katakomby i duchovní dílo římskokatolické církve, a vůbec celého křesťanstva, je jenom pokračováním něčeho, co začalo jinými společnostmi a jinými náboženstvími?

Jasně modré oči se upřely do šedých zraků dominikána, blýskajících se bojovnými jiskérkami.

– Obávám se, že jsem chtěl říci právě to.

– Tak podle vás…, nabral dominikán dech, – tak podle vás i nejkřesťanštější zásada: miluj svého bližního jako sebe samého – je nepůvodní, převzatá, cizí?

– Přesně tak! Sen o bratrství, o rovnosti všech lidí, sen o zemi, kde není boháčů ani chudáků, kde jsou všichni lidé bratry…

–… čili Utopie…

–… ano, Utopie není žádným výmyslem Tomáše Mora, nešťastného kancléře anglického krále Jindřicha VIII., ale věčnou a nezničitelnou touhou lidí. Všechny dávnověké pospolitosti žily tímto ideálem a na některých ostrovech jím žijí dosud. Tento ideál hlásal indický Buddha i čínský Konfucius, perský Zarathuštra i řecký Platón. Co vám budu povídat – víte lip než já, že ti všichni pokládali rovnost lidí za jedinou cestu k blahu společnosti. A takovou rovnost nedokázal uskutečnit ani Babylón, ani Sparta, ani Řím – rozpadly se, zanikly.

Jiskérky v dominikánových očích se změnily v plaménky radosti.

Návštěvník si mohl tuto změnu vysvětlit jako další výsměch. Ale jeho zapálený pohled, plný oduševnělosti, neuhnul před zkoumavým zrakem mnicha. Mladá, sotva pětadvacetiletá tvář zrcadlila vnitřní pohnutí. Takovému člověku lze důvěřovat.

Po krátkém mlčenlivém zkoumání návštěvníkovy tváře a vlastní rozhárané duše se dominikán rozhodl opustit oficiální tón.

– Znáte? Opravdu znáte Libellus vere aureus nec minus salntaria quam festivus… Opravdovou žlutou knihu, tak poučnou jako zábavnou?

–… de optimo rei publicae, pokračoval nadšeně návštěvník, – státu deque nova insula Utopia… o nejlepšiní uspořádáni státu čili novém ostrově Utopia?, Mám původní vydání z roku 1516! zvolal hrdě.

– Ach, já také! začervenal se dominikán.

Očekával, že hrdé vlastnictví vzácné knihy prolomí poslední zábrany, které mezi nimi stojí. Ale mladý muž se zachmuřil.

– Škoda že i názory nemáme stejné.

Dominikán sklon i hlavu, ale vzápětí ji zvedl a pohlédl vzhůru.

– Co víte o mých názorech? Tady musím mluvit, jak mi nakázali. Nemohu vědět, jestli právě vy nešpiclujete ve službách papežské kurie.

– Kdybyste nebyl duchovní, za takové řeči bych vás vyzval na souboj!

– Věřte, že moje řeč, řeč mého srdce, je úplně jiná! To, co jste před chvilkou říkal o ideálu rovnosti, to jste hovořil i z hloubky mé duše, Ačkoli…

– Ačkoli?

–… sen o rovnosti všech lidí je jenom snem.

– To říkáte vy, představitel církve, která si vzala za cíl uskutečnit království boží na zemi jako království rovných lidí?

– I my, příslušníci církve, jsme jenom lidé a taková úloha – zdá se, – je nad lidské síly.

Návštěvník odvrátil pohled od vybledlé fresky a zachmuřeně si přeměřoval dominikána.

– Každý člověk by měl začít sám u sebe.

Mnich pokorně sklonil hlavu.

– Promiňte, nechci být osobní, ale… jak uskutečňujete království boží na zemi vy?

Mladý muž se zahanbeně kousl do rtu a začal se probírat v bělostných krajkách, které mu vyčnívaly pod rukávy pláště.

– Máte pravdu. Co zmůže jeden člověk?

– Sám nezmůže nic, ale dva tři alespoň něco, deset víc, a kdyby nás byly tisíce a žili bychom jedinou myšlenkou…

– Myšlenka je, ale kde vzít lidi?

Průvodce po katakombách se odvrátil a bloudil zrakem po freskách.

– V našem klášteře je bratr Giacomo, trápí ho podobné úvahy jako vás. Několikrát je i vyslovil, ale dostalo se mu pokaždé od otce gvardiána výstražného napomenutí za rouhavá slova. Proto už nesmí chodit zpovídat do baziliky svatého Petra, ale musí doprovázet návštěvníky katakomb. Jistě by pro vás bylo zajímavé, kdybyste se s ním setkal.

– Byl bych vám velmi vděčný. Nemohli bychom jít za ním hned? Mám málo času. Jsem tu, v Římě, jenom na skok… Moje loď kotví v Neapoli.

– Sloužíte na lodi? zahleděl se dominikán na návštěvníka s obdivem. – To je ohromné! Na jaké?

– Není na tom nic ohromného. Loď jako loď.

– Loď! Moře! Volnost! Nekonečno! rozpřáhl dominikán ruce. – Největší touha bratra Giacoma ještě z dob, kdy se jmenoval Giovanni Caracciolo, a jeho největší touha ještě dnes, když je spoután klášterní zdí a svatým slibem.

– Nemohli bychom jít za ním? Opravdu bych se s ním rád seznámil.

– Ne… není třeba, odpověděl mnich přidušeným hlasem. – Stojí před vámi.

Námořník překvapeně vzhlédl a pootevřel ústa. Ale dřív než se dostal ke slovu, uchopil ho trn Giacomo vzrušeně za ruku a zahrnul přívalem upřímnosti:

– Víte, jak tu trpím? Zde, v Římě, kde na každém kroku a den co den se přesvědčuji, že křesťanské ideály zůstávají jenom ideály, že slovo, které kdysi bylo u boha a skrze něž bůh byl zase slovem, ale už slovem-skutkem, slovem-činem, že toto slovo zůstává jen bohaprázdným dýmem? Sic transit gloria verbi… Tam mizí sláva slova. Na papežském dvoře samé intriky, mezi katolickými mocnáři války, v klášterech marnost nad marnost, a zde, v katakombách, mrtvé vzpomínky.

Mladý muž horlivě přikyvoval, a když promluvil, měl hlas zastřený dojetím:

– Mám na lodí přítele, který je se svým prostředím právě tak nespokojený jako vy, fra Giacomo. Jmenuje se Charles de Moisson, pochází z Gaskoňska. Matka mu zabezpečila všestrannou výchovu, najala mu učitele až z pařížské Sorbonny. Ale nejlepší učitelkou mu byla ona sama, mluvil námořník a upřeně hleděl na postavu Panny Marie na průčelní fresce. – Byla pracovitá, ohleduplná, laskavá ke služebnictvu a přísná sama k sobě, plná pochopeni k nemocným a chudým, ale neúprosná a náročná vůči sobě. Pod jejím vlivem se malý Charles chtěl stát knězem. Matka mu však náhle zemřela. Syn se ještě nestačil vzpamatovat z jednoho žalu a už se přiřítil druhý. Zemřel mu otec. V souboji. V úplně zbytečném souboji. A navíc – po pohřbu dostal Charles dopis, anonymní dopis, že souboj nebyl podle pravidel, že ho vyvolali jenom proto, aby se zmocnili otcova majetku. Co si však mohl počít čtrnáctiletý chlapec, naprosto nepřipravený na tvrdý život, plný úkladů? Když mu strýc navrhl, aby vstoupil do vojenské školy v Angers – šel. A když mu později koupil místo v pluku královských mušketýrů – šel i tam. Nechápal, tehdy ještě nechápal, že je to vlastně dobře připravená hra, jak ho zbavit zákonného dědictví. Když na to přišel, bylo už pozdě…

– Bože, zašeptal bratr Giacomo, – jak jsou si lidské osudy blízké!

Námořník buď neslyšel, nebo chtěl poznámku přejít mlčením, protože ihned pokračoval:

Sotva se mladý mušketýr smířil s novým prostředím, sotva zakotvil ve společnosti a našel si dívku, blízkou svému srdci – přítel mu ji odloudil. Zrazen, znechucen a nešťastný si změnil jméno na Misson a nechal se zverbovat na královskou fregatu kapitána Michela Fourhina. Tam se trápí, vzteká a zmítá v poutech svých pochyb.

– Bože, jak jsou si lidské osudy blízké! sepjal dominikán ruce – jednoho odešlou k mušketýrům a druhého do kláštera, šeptal a ztěžka krotil vnitřní zlost, která se mu ostře vřezávala do hlasu.

– Říkal jste něco? zarazil se námořník.

– Ano! Že jsem spoután touto kutnou, provazem a řeholním slibem víc než vězeň zdmi věznice a okovy. Už nejsem ani jako ta louč, zašeptal dominikán a zhášel louče v mosazných držácích. – Už jsem dohořel.

Mladý muž ho chtěl potěšit.

– Kdyby byl Ježíš Kristus hleděl na svět takovýma očima jako vy, fra Giacomo, nikdy by ničeho nedosáhl.

– Co mohu dělat? Vystoupit na Svatopetrské náměstí, vykřičet si srdce, hlásat nové náboženství bratrství a rovnosti všech lidí? Mne by už ani neukřižovali jako Krista, mne by jenom upálili jako Giordana Bruna.

– Proč mluvit o smrti, když je před vámi tisíc možností života? Tisíce tužeb, a ne marných?

– Ach, kdyby se mi uskutečnila aspoň jediná…! Setkat se s tím Charlesem Missonem, jehož osud se tolik podobá mému. jak se však doslat do Neapole? jak na vojenskou fregatu?

– Spolehněte se, fra Giacomo, někdejší Charles de Moisson, nyní poručík královského loďstva Misson, vás tam dopraví.

Dominikán se prudce otočil a radostně rozpřáhl ruce.

– Příteli!

Ale poručík Misson se už ubíral úzkou chodbou k východu.

LÁMÁNÍ OKOVŮ

Francouzská vojenská fregata Victoire se klidně plavila kolem východního pobřeží Korsiky na sever.

Kapitán Michel Fourbin s maličkou černou bradkou a krátce přistřiženými vousky vztekle pobafával z dlouhé indické dýmky. S nevůlí pozoroval, jak se námořníci ztrácejí do podpalubí a pod plachty lodních děl. To je neslýchané! Stokrát může zakázat kostky a karty, stokrát múze dál přistižené přivázat ke stožáru, stokrát začnou znovu! Pokynul prvnímu důstojníkovi.

– Poručík Misson!

– Rozkaz, kapitáne Fourhine!

– Hleďte jim trochu protáhnout kostry! Od návštěvy v Neapoli je s kázní amen. Samé kostky, samé víno, samé hádky! Už by jenom chybělo, aby si páni důstojníci drželi v kajutách vykladačky snů nebo šašky!

Poručík Misson stál bez mrknutí oka, ale dech se v něm přece zatajil. Aby tak starý tušil…

Kapitán Fourbin mávl rukou a poručík Misson vzorně zasalutoval, otočil se a s úlevou vykročil. Zdá se, že starý o ničem neví…

Vytáhl stříbrnou píšťalku a třikrát dlouze hvízdl.

Z podpalubí, zpod děl, zpod plachet, z prázdných sudů a díží vyskakovali námořníci a hnali se na svá místa.

Skasat plachty!

Námořníci se drápali po provazových žebřících na ráhna, funěli a kleli.

Misson v duchu počítal – ujde to, mužstvo ještě docela nezlajdačilo.

– Všechny plachty rozvinout!

Sotva posádka splnila i tento rozkaz, kapitán Fourbin vykřikl:

K dělům!

Opodál stojící bocman zvedl hlásnou troubu a zopakoval rozkaz:

– K dělům!

Námořníci se snažili zaujmout palebné postavení rychleji než jindy. Věděli, že na tom závisí, bude-li k večeři i víno, nebo jenom zteplalá voda.

Ale sotva cvičení skončilo, opět se jich zmocnila malátnost a lajdáctví. Dokonce i muž na hlídce v koši si pomyslil, že je čas alespoň na chvilku si zdřímnout.

Tak se stalo, že neznámé plavidlo – plující snad z Livorna nebo z Janova na západ – spatřili na Victoire až tehdy, kdy mu už byl vidět i trup. Vypadalo úplně nevinně. Druhý poručík, který je sledoval dalekohledem, nepokládal proto za nutné budit kapitána z odpoledního spánku. A za Missonem se mu jít nechtělo. Ten podivín se pořád zamyká ve své kajutě. I jídlo si tam nosí. A klíč nedá ani plavčíkům, kteří mu občas uklízejí. Jenom v noci vychází na pustou palubu, zahalený do velké plachty. Na nikoho se nepodívá, s nikým nepromluví.

Když neznámá plachetnice změnila směr tak, že směřovala do dráhy Victoire, druhý poručík poslal pro Missona. Kdyby něco – ať si zodpovídá on.

Misson okamžitě přišel na velitelský můstek. Chvíli zkoumal dvoustožárovou plachetnici, na níž nevlály žádné vlajky, potom poslal bocmana vzbudit kapitána a vytáhl stříbrnou píšťalku.

– Poplach!

Námořníci už podle zvuku poznali, že nejde o cvičení. Odhazovali karty, kostky a letěli na určená místa.

Rozespalý kapitán přiběhl na velitelský můstek.

– Pirát, oznamoval Misson. – A zdá se, že…

Nedokončil, protože neznámá plachetnice spustila bez výstrahy proti Victoire oheň ze všech levobočných děl.

Naštěstí – ani jeden zásah.

Kapitán Fourbin odhadl vzdálenost mezi plavidly, zkontroloval zběžným pohledem své dělostřelce a zavelel:

– Oheň!

Dělostřelecký souboj byl vyrovnaný až do chvíle, kdy na horní dělové palubě Victoire vyklouzlo z ložiska jedno dělo. Dělmistr k němu okamžitě nahnal obsluhy sousedních děl.

Vtom pravobok pirátské plachetnice vychrlil své nálože a zasáhl skupinku, shromážděnou kolem zaseknutého děla.

Kapitán Fourbin zaklel; levá horní paluba bude hluchá!

Poručík Misson skočil k nabitému dělu, přiložil hořící doutnák, ale koule, podobně jako předcházející, přeletěla nad nízkou palubou plachetnice.

Piráti, osmělení šťastným zásahem, se chystali vtrhnout na palubu Victoire. Jedni se chytali zauzlených provazů, na nichž byly připevněné malé trojhranné kotvy, druzí vystrkovali dlouhé žerdě a háky. A všichni mávali zahnutými šavlemi, cenili zuby a řvali. Čekali jenom na povel svého kapitána, který stál na můstku v pyšném turbanu, ruce klidně založené na prsou. Jen co mávne zlatou šavli, vrhnou háky a kotvy na zábradlí a lanoví francouzské fregaty, připoutají ji ke své plachetnici a utopí Francouze v krvi. Na Victoire nastával zmatek.

Marně kapitán Fourbin klel, řval a mlátil karabáčem. Námořníci stříleli nazdařbůh, mnozí se zbaběle schovávali a obsluha plachet vykonávala rozkazy s velkým zpožděním.

Zdálo se, že zkáza Victoire je neodvratná.

Kapitán pirátské plachetnice už začal vytahovat ze zlatého pouzdra zlatou šavli.

Vtom se na záď Victoire přiřítila postava v bílém hábitu.

Obratně přeskočila pobitou obsluhu připraveného děla, zručně snížila hlaveň, uchopila hořící doutnák a přiložila ho k zápalnému otvoru.

Neznámého v bílém hábitu si kapitán Fourbin všiml až tehdy, když zahřměl nečekaný výstřel. Překvapeně a zároveň výsměšně pohodil rukou: takhle se střílí? Ale sotva se rozplynul černošedý dým, výsměch na kapitánově tváři vystřídal obdiv a radostný úžas: pirátský velitel se zmítal v krvi!

– Bravo! vykřikl Misson.

Postava v bílém plášti si všímala jenom děla. Přiložila další doutnák a výstřel zasáhl hlavní stožár pirátské plachetnice.

Poplašené obsluhy děl se uklidnily a začaly střílet přesněji.

Na pirátské plachetnici zavládlo zděšení a bezhlavost. Ještě před chvílí tak smělí útočníci odhazovali teď zbraně pro palubní boj a houfně pomáhali přestavovat plachty. Měli štěstí, že jejich kormidelník neztratil hlavu a hned po nečekané velitelově smrti myslel na útěk. Pomalu se rozplývající dým ze střelného prachu ulehčoval všechny manévry.

Plachetnice se vzdálila z dostřelu francouzských děl a zamířila k jihu.

Když byla paluba Victoire jakžtakž v pořádku, především když odnesli mrtvé a ošetřili raněné, nechal kapitán Michel Fourbin nastoupit posádku. I s podivnou postavou v bílém hábitu a s polekaným poručíkem Missonem.

– Protože poručík Misson, začal velitel ledovým hlasem, – přivedl na vojenské plavidlo Jeho Veličenstva krále Ludvíka XIV. cizí a tudíž nepovolanou osobu, a přestoupil tak všeobecný královský a rovněž můj výslovný, rozkaz – zbavuji ho hodnosti poručíka a přiděluji ke kuchyňské službě, dokud se nevylodíme v Marseille. Tam ho odevzdám vojenskému námořnímu soudu.

Nastoupenou posádkou přeběhl šum údivu. Všichni věděli, tak si kapitán Fourbin oblíbil prvního důstojníka. Jak byl pyšný na jeho pokroky v navigaci, v ovládání lodi, v kreslení map a v příkladném plnění služebních povinností. Kdyby mu zakázal nejbližší vycházku nebo ho posadil na den, na dva do lodního vězeni – to ano. Ale hned degradace – proč? To je přece jenom trochu silný tabák…

– Nepovolaná osoba, pokračoval stroze kapitán Michel Fourbin, – půjde přes palubu!

Posádkou Victoire proběhl ještě hlasitější údiv. Nikdo si nedovedl vysvětlit, proč chce velitel udělit tak ukrutné tresty. Vždyť ten neznámý je vlastně zachránil. A za to ho mají utopit?

Kapitán Fourbin přelétl zkoumavým pohledem tváře nastoupené posádky a skončil:

– Ale protože poručík Charles Misson prokázal mimořádnou bojovou odvahu a ta nepovolaná osoba velké dělostřelecké mistrovství, které podstatně ovlivnilo průběh boje; kapitán Fourbin udělal krátkou přestávku, – oba tresty ruším!

– Hurá! zabouřila posádka. – Ať žije kapitán Fourbin! Ať žije mnich-kanón!

Toho večera dostali námořníci na fregatě mimořádný příděl vína.

A moře mimořádný dar – bílou dominikánskou kutnu, mnišské sandály a řeholnický provaz…

BOŽÍ VYVOLENEC

V zálivu Spásy ostrova Martinique zuřila bitva mezi dvěma fregatami.

Ostrované vylézali na palmy, na střechy chatrčí a na návrší, aby lip viděli neobvyklé divadlo.

Hromobití děl doprovázely černošedé chuchvalce dýmu, který čas od času vytvářel neproniknutelnou clonu. I tak však bylo možno pozorovat, že západní vítr zahání obě plavidla k pobřeží, ale nestejnou rychlostí, jedna loď totiž nestačila skasat příslušné plachty a ocitla se v nezáviděníhodné situaci: mezi soupeřem a písečným břehem. Nevymaní-li se z této polohy – pak běda. Jak se však mohla vymanit, když zadní stožár byl na třísky, lanoví a plachty rozervané, boky proděravělé. Jenom vlajka povívala čistá a netknutá.

– Červeno-bílo-modrá! křičel z návrší jednonohý stařec, snad bývalý námořník.

– A ta druhá?

Stařec nemohl říci, protože druhou fregatu ukrývala dvojitá clona dýmu. A kromě toho se zdálo, že žádnou vlajku nemá.

Francouzská fregata se chtěla stůj co stůj osvobodit ze svízelného postavení. Kormidelník se zoufale snažil aspoň pootočit poškozené kormidlo. Námořníci lezli v beznadějném odhodlání na ráhna, aby rozvinuli plachty. Proto i palba francouzské lodi na chvíli zeslábla.

Druhá fregata využila příznivého okamžiku. Sotva se dým poněkud rozplynul, vychrlila na Francouze přesně mířenou salvu ze dvaceti dvou děl.

Velitelský můstek Francouzů se rozsypal jako domek z karet.

– Kapitáne! Kapitáne Fourbine! volal poručík Misson a běžel k místu, kde ještě před chvílí stál jeho velitel a dva důstojníci.

– Stůj! strhl Caracciolo Missona a přistrčil ho k nejbližšímu dělu. – Kapitánovi už nepomůžeme! Zachraňme raději živé!

Dým nad anglickou fregatou Winchelsea se rozplýval. Její manévrování nasvědčovalo, že chystá rozhodující úder.

Caracciolo neváhal. Přikázal, aby nasypali do hlavní o polovinu dávky víc než obvykle a zamířili všemi děly na jedno místo: na podpalubí mezi záď a hlavní stožár.

Winchelsea se sebevědomě blížila.

Francouzům vyschlo v hrdle.

Caracciolo vyčkával. Viděl, že Angličané ještě nabíjecími tyčemi dotloukají prach do hlavní. Teprve když se chopili hořících doutnáků, vykřikl:

– Oheň!

Hlaveň prvního děla se při výbuchu rozletěla a úlomky pobily obsluhu. Ostatní děla však odpálila v pořádku. Všechny výstřely přehlušil ohromující výbuch. Když dozněla jeho hrůzná ozvěna, začaly na Victoire dopadat třísky, provazy, desky, skoby a cáry plachet.

– Prachárna! zajásal Caracciolo. – Prachárna! Winchelsea to dostala rovnou do srdce!

Když se dým rozplynul, zůstala v zálivu Spásy už jenom jedna loď. Nad druhou se točily velké vířivé kruhy.

Francouzšti námořníci hleděli na záhubu nepřátelské fregaty spíš překvapeně než nadšeně. Neměli proč jásat.

Victoire vyšla sice z boje vítězně, ale tak poškozená, že nebyla schopna plavby.

Kapitán byl mrtev.

Z kormidelníků zůstal jenom Mathieu le Tondu.

A z důstojníků pouze poručík Misson.

Sklonil se nad tělem kapitána Fourbina, přiložil ucho k jeho hrudi v naději, že… Marně.

Položili zkrvavené velitelovo tělo mezi ostatní oběti boje.

Ranění naříkali, kleli, vlekli se po palubách, nechávajíce za sebou rudé šmouhy.

Mezitím, kdy Misson vydával potřebné rozkazy, obvazoval si poraněné předloktí a nahlas rozvažoval:

– Nejméně půl posádky… ani jediná plachta celá…

– Co uděláme? tázal se Caracciolo s podivným očekáváním v očích.

– Nejdříve spustíme kotvu, ošetříme raněné, pochováme mrtvé.

– A pak?

– Co pak? pohlédl Misson nechápavě na přítele. Z očí mu však vyčetl, co měl na mysli, a proto dodal: – Potom se uvidí.

– Není to jasné?

– Ne, protože jsme měli plout do Fort de France, uvažoval Misson, – hlásit se francouzskému guvernérovi.

– Měli, ale nemuseli, odpověděl rozhodně Caracciolo a odešel, aby pomáhal ošetřit raněné.

Nazítří nastoupil zbytek posádky na upravenou palubu. Dvacet mušket stálo připravených na podstavcích, dvacet mrtvol leželo zabaleno do kusů lodních plachet a jedna do červeno-bílo-modré vlajky.

Caracciolo postříkal mrtvé svěcenou vodou a pomodlil se nad nimi. Misson s kormidelníkem položili kapitánovo tělo na dlouhou širokou desku. Dva námořníci ji zvedli i a vysadili na palubní zábradlí.

– Na počest hrdinného kapitána Michela Fourbina, který čestně padl jako velitel královské fregaty Victoire – pal!

Zazněla smuteční salva.

Mrtvola, zatížena kusem kotvy, se sesmekla po desce do moře.

Po skončení smutného námořnického pohřbu se Misson stáhl do velitelské kajuty. Caracciolo za ním vtrhl jako blesk,

– Není čas na přemýšlení! Neslyšíš hlas boží? rozohňoval se bývalý dominikán vycvičeným kazatelským hlasem a otevřenými dveřmi kajuty ukazoval na modré nebe. – Já ho slyším a rozumím, co ti říká: vstaň, sluho boží, z pokolení Moissonů, křtěný Charles, jehož jméno bude od nynějška znít Mission – Poslání.

Poručík Misson se vztyčil a uposlechl Caracciolovy výzvy. Postavil se.

– Vstaň a jdi tam, kde je tvé místo, vyzýval ho Caracciolo.

– Kde je mé místo?

– Na velitelském můstku! Ne-li zde, tak jistě tam zaslechneš slova prozřetelnosti: Ujmi se této lodi jako kdysi Noe svého korábu! Ujmi se jí a vyveď svět z potopy hříchu, násilí, bídy a křivd!

– Ale já…

– Ano, ty budeš ten Petr, ta skála, na které postavíme nový svět! Ty, tato loď, my všichni!

– Jak bych mohl?

– Jako Hannibal přes zasněžené Alpy se svou armádou, tak i ty překročíš hory nástrah a úkladů.

– Je nás jenom hrstka zdravých!

– Jako se Mohamed vydal na cestu svého poslání pouze s jedním velbloudem, s jedním korábem pouště, tak i ty na tomto jediném korábu poneseš poselství velkého slova do všech přístavů, do všech zemí. Všude otevřeme srdce všech a zasejeme símě svých vnuknutí, z nichž vzroste bohatá žeň a zástupy tvých učedníků nebudou mít konce…

Caracciolo uchopil Missona za ruku a vedl ho na záď, na opravený kapitánský můstek. Vzal si od bocmana hlásnou troubu a obrátil se k zarmoucené posádce.

– Bratři!

Námořníci nevěřili vlastním uším.

– Ano, bratři, opakoval Caracciolo,– od tohoto okamžiku bude na této lodi panovat jenom toto oslovení. Tak rozhodl náš nový velitel, ukázal na Missiona.

Námořníci se nedůvěřivě shromažďovali. Jaké jsou to novoty? Bratři… Jistě nějaká past. Poručík Misson a ten odpadlý mnich je chtějí navádět ke vzpouře. Ještě to! Dost je toho, že si jakžtakž zachránili život, a už by měli strkat hlavy do oprátky?

– Bůh si vás vybral, abyste se stali jeho apoštoly a naplnili skutky jeho velký příkaz, jeho základní slovo: miluj bližního svého jako sebe samého.

Zvědavost a neobvyklost promluvy přitahovaly námořníky stále blíž k můstku. I ranění tlumili bolestné vzdechy a přisouvali se, aby jim nic neuniklo.

– Světem vládne bída, nenávist a zloba, vykřikoval Caracciolo. – Vaše matky chřadnou jako služky a otrokyně. Vaši otcové jako poddaní. A vám samotným se také dostalo víc bídy a nelidské dřiny než chleba.

– Tak je to!

– Pravda!

– Když nemůžeme změnit najednou život na celé zemi, změňme ho aspoň na této lodi!

Mission zvedl ruku a odmítaje hlásnou troubu, kterou mu Caracciolo ochotně podával, zvolal:

– Chcete být svobodnými lidmi, bratry se stejnými právy i povinnostmi?

– Chceme!

– Nechcete být potupnými otroky králů?

– Nechceme!

– Království je zločin a nerovnost mezi lidmi ještě větší! zahučel Caracciolo.

Mission přikývl:

– Staneme se pány své vlastní svobody a lidské důstojnosti!

– Správně, pány!

– A naše loď se bude jmenovat Libertálie, loď svobody!

– Ať žije Libertálie!

– Ať žije svoboda!

– K čertu s vaší horkou hlavou, zasáhl nový kormidelník Mathien le Tondu. – Radši vyvěste kus černého hadru! A dokud se nám život nezkrátí, budeme svobodní piráti, ó lala!

Kormidelník vyhodil čapku do vzduchu a posádka se rozesmála. Mathieu měl hlavu jako koleno. Dlouhé kudrnaté vlasy měl pouze přišité na čepici…

– Nejsme piráti, opravil ho Mission, – žádná černá vlajka!

– Jsme vyvolenci boží spravedlnosti!

Missionovi se v mysli vynořil obraz jeho laskavé matky; a splynul mu s obrazem Panny Marie v římských katakombách.

– Naší barvou bude bílá a na naší vlajce obraz Svobody, laskavé a spravedlivé matky.

Caracciolo si rozepjal límec, uvolnil řetízek a zdvihl do výšky jiskřivý diamant.

– A na její hrudi se bude skvít tento drahokam, jako symbol čistoty našich cílů i myšlenek.

– A naším heslem bude: A DEO, A LIBERATE!

– Pour Dieu et pour la Liberté! křičela posádka Libertálie. – Za boha a za svobodu!

Ostrované, shromáždění na břehu, rozuměli a nadšeně opakovali: – Za boha a za svobodu!

– A za rum, dodal Mathieu le Tondu. Plešatý Matěj, narážeje si na holou hlavu znovu svou vlasatou čepici.

OKAMŽIKY ROZHODNUTÍ

Měsíc, věnovaný opravě fregaty a získání zásob, uplynulo velice rychle.

Libertálci se opájeli lákavými představami vzdálené budoucnosti. Ale ta blízká, naléhavá, která se brzy stala přítomností, ta je zastihla nepřipravené. Uměli zvednout kotvu, uměli napnout plachty, ale nevěděli, kterým směrem obrátit kormidlo…

– Poplujeme od přístavu k přístavu, horlil Caracciolo, – a budeme všude hlásat slova nového evangelia.

– Kde začneme?

– Zde na Martiniku, ve Fort de France.

– Je nás málo, namítal Mission. – nepostačíme na jeho posádku.

– Přesvědčíme guvernéra a získáme ho pro naši myšlenku!

– Po první větě tě dá guvernér zatknout a oběsit společně s námi. Nebylo by lepší odplout do Evropy?

Mathieu le Tondu posměšně vyprskl.

– To tedy začneme rovnou králem Ludvíkem a řekneme mu: náš milý Ludvíčku, máš se dobře, i nám by se to hodilo. Teď zase ty zkus, co je to krumpáč nebo pořádné veslo.

Libertálci se souhlasně rozesmáli.

– Matěji, Matěji, káral kormidelníka Caracciolo, – nedělej si legraci z našeho posvátného poslání.

– Plujme tedy do Havany, jestli nám v tom Španělé nezabrání, zamlouval rychle zahanbený Matouš.

Do hovoru se zamíchal i bocman a ostatní námořníci.

– To by už bylo lepši Maracaibo.

– A co papež? Nevzal by nás pod ochranu a nepodpořil?

– Ten? Vždyť ten je s králi jedna ruka!

– To je už lepší Čína. Plujme do Číny!

– Troubo! Co bys tam dělal?

– Na Tortugii! Vzkřísíme bratrstvo bukanýrů!

– Myslíš, že Tortuga ceká zrovna na nás? A kdyby – Španělé by nás tam rozmáčkli o skály jako blechy.

– Hoho! Před Angličany se musíme mít ještě víc na pozoru! Nezapomeňte na Winchelsea!

Vypluli na širé moře bez cíle.

Hned při prvním jídle se námořníci bouřili.

– Když máme svobodu, proč máme dostávat malé porce jako zastara?

– Jestli máš malou porci, šklebil se kormidelník, – fráter ti přidá hostii.

Mission pohledem upozornil Caracciola, aby se nerozčiloval, a nařídil:

– Každý dostane tolik jídla, kolik potřebuje k nasycení.

– A rumu, co hrdlo ráčí! dodal pohotově Matouš.

Rum však nebyl. Mission dal předem vylit poslední tři bečky, aby se posádka ubránila pokušení.

Ale Plešatý Matěj nedal pokoj ani druhého dne. Jedl rybu, chytal se za břicho a sténal:

– Poissons sans boissons sout boisons! – Ryby bez pili jsou jed!

Mission se tvářil, že nic neslyší.

Dva týdny se plavili naprosto bez cíle, protože Mission a Caracciolo se dohodli, že nechají na posádce, aby si sama určila, kam se má Libertálie obrátit. Ale chlapi ne a ne se dohodnout.

Tak se stalo, že kuchař při večeři oznámil:

– Máme zásob už jenom na pět dní.

Hovor utichl. Chlapi se dívali s očekáváním na velitele.

– Nakoupíme v nejbližším přístavu, rozhodl Mission.

Nejbližší přístav nedůvěřoval jejich podivné vlajce. Zapudil je – hladové, žíznivé – palbou z pevnostních děl.

Libertálci zvědavě, a mnozí i škodolibě, pokukovali po Missionovi: Co teď? Jak se rozhodneš? Co uděláš?

– Krista vyhnali kupci z chrámu a my máme prázdnou tlamu, zadeklamoval Plešatý Matěj a vyplivl na palubu nahnědlou slinu po tabáku.

Missionem až trhlo.

– Utři to!

Nesnášel, jak za poslední měsíc stoupla kormidelníkova domýšlivost a hrubost.

Mathieu le Tondu si utřel vousy.

Někteří námořníci se potutelně usmívali.

– Utři tu špínu! zvolal zvýšeným hlasem Mission.

– Plachty na obzoru! Plachty! ozvalo se ze strážního koše.

Mission se odvrátil od kormidelníka a ten mrkl na námořníky:

– Svoboda, svoboděnka, jedněm hrubá, druhým tenká…

Ukázal k obzoru, kde se měla objevit neznámá loď. Námořníci se obrátili naznačeným směrem. Kormidelník rychle utřel hlen bosou nohou.

Když se Mission otočil zpátky, plivanec už na palubě nebyl. Ostře si přeměřil kormidelníka a ukázal na záď ke kormidlu: – Tam je tvoje místo!

Z blížícího se plavidla se vyklubala anglická šalupa.

– Koupíme si potraviny od ní!

– Za co? ozval se bocman.

– Jak to – za co? rozčilil se Mission. – Máme peníze, či ne?

– Nemáme. Poslední jsem vyplatil chlapům, jak jsi rozkázal, b r a t ř e veliteli.

Mission rozpačitě zmlkl.

– Neumřeme přece hladem, ozval se Caracciolo. – V takovém případě si i ten nejlepší křesťan může vzít násilím, co potřebuje k záchraně života.

Rozhostilo se napjaté mlčení. Každý chápal, že jde o neméně osudové rozhodnutí jako tehdy, když se rozhodli setřást ze sebe jařmo poslušnosti a věrnosti francouzskému králi. Nyní se rozhoduje o tom, jestli se stanou piráty, nebo jenom lidmi, kteří kradou z nouze.

Mission konečně promluvil:

– Dobrá. Vezmeme si, co potřebujeme. Ale to vám říkám: jestli se někdo třeba jenom dotkne něčeho jiného…

Mission dokončil výraznou hrozbou.

Matouš Plešatec si začal vesele pohvizdovat, jako by nic neviděl.

Šalupa se ani nepokoušela uniknout nebo se bránit.

– Je mi líto, kapitáne, ukláněl se Mission veliteli anglického plavidla. – Neměli jsme v úmyslu vás zastavit, ale moje posádka se ocitla bez potravin.

– Předejte nám něco z křesťanské lásky, dodal Caracciolo, – budeme se za vás modlit.

Anglický kapitán nemohl dlouho najít řeč. Zpočátku si myslel, že jde o hrubý pirátský žert, který je jenom úvodem k pozdějším surovostem. Když však viděl samé vážné tváře a žádné zbraně, vydal rozkazy. Jeho námořníci přinesli na Libertálii dvanáct košů uzeného masa, pár žoků sladkých brambor, kukuřice, sucharů a celou horu banánů.

– Jako přívažek jim dejte i všechen náš rum, rozhodl kapitán, když viděl, že podivní piráti se ničeho jiného ani nedotkli. – Aby se jim za nás veseleji modlilo.

Mission zvedl ruku a odmítavě zamával.

– Moje posádka nepije.

Kapitán anglické šalupy měl oči dokonale na stopkách. Je to možné? Nespadl snad na moře nějaký nebeský koráb s anděly?

– Tak použijte rum pro raněné.

– My neléčíme rumem, odmítl Mission.

Caracciolo se k němu nahnul a zašeptal:

– Pokusme se je získat.

Mission přikývl.

– Kapitáne, prosím, dejte nastoupit celou posádku!

Angličtí námořníci se shromáždili jedna dvě.

Mission viděl jejich překvapené tváře a vyvalené oči a pochopil, že by je marně získával přímo. Naopak, musí vylučovat jejich zájem o Libertálii úplně jinak.

– Odpřísáhněte na bibli, že po šest měsíců neřeknete o tomto setkání nikomu ani slovo.

Když námořníci odpřísáhli, Libertálie se od šalupy odpoutala. A Mission měl záruku, že zvěst o jejich fregatě se rozletí zakrátko po všech přístavech Karibského moře.

Anglický kapitán – který odpřísáhl skoro s dojetím – se obrátil na svou posádku:

– Jak se rozloučíme s těmi ušlechtilými bezdomovci, kteří jsou ohleduplnější než královští výběrčí daní? Neprovoláme jim hurá?

– Hurá! Hurá! Hurá! zabouřila anglická šalupa a posádka vesele mávala za vzdalující se lodí bláznivých podivínů.

Mission se pokusil zavést na Libertálii dobrovolnou kázeň. Pokus však vydržel jenom dva dny, protože najednou neměl kdo vařit, paluba byla špinavá, i strážní koš zůstal prázdný jako hnízdo na podzim.

Svolal posádku.

– Bratři, proč nikdo neplní své povinnosti? Bratři…

– Jenom se tolik nebratři!

– Jakými jsme si my bratry?

– Ty jsi velitel a my tvoji podřízení.

– Rozkaž – provedeme, nerozkaž – neprovedeme.

Caracciolo vykročil proti chlapům s křížkem v ruce.

– A vaše svědomí?

Jdi k čertu se svědomím!

– Neklej!

– Kracifixhimlhergot, dej nám pokoj!

Chlapi nepřestávali s klením. Nadarmo jim Mission domlouval, zbytečně jim Caracciolo držel dlouhá kázání. Nakonec navrhl veliteli:

– Vyhlas, že ten. kdo zakleje, dostane pětadvacet holí

– Myslíš, že je hrozba trestem zastraší?

– Zkus to.

Chlapi kleli i po vyhlášení trestu.

Ale prvního, jehož Mission slyšel klít, dal zbičovat.

Posádka se stáhla, kletby přestaly, aspoň ty hlasité.

Kletby přestaly, ale cíl plavby zůstával i nadále nejasný.

– Plujme do Nové Anglie!

– To už je lepší Tichý oceán!

– Jistě se tam najde vhodný ostrov, na kterém by se dalo klidně žít.

– Jestli hledáš takový ostrov, vmísil se Mission, – vím o lepším, bohatším i krásnějším než jakýkoli ostrov v Tichomoří.

– Tak nás nenapínej, vyzval ho Caracciolo.

– Madagaskar. Všichni, kteří ho navštívili a pobyli na něm, popisují ho jako útočiště ztroskotanců zemský ráj, ostrov věčného mládí, místo nejkrásnějších žen.

Bocman zatoužil po Madagaskaru proto, že je útočištěm ztroskotanců, Caracciolo toužil po ráji na zemi, Matouš Plešatec chtěl na ostrov věčného mládí a ostatní lákal ostrov krásných žen.

Proto se Libertálie okamžitě obrátila na jihovýchod a nabrala africký kurs.

V Guinejském zálivu narazili na holandský škuner. Mířil na sever. Pravděpodobně z Indie nebo z Číny.

– Nejradši mám brzy zrána bachratého Holanďana, zažertoval, zamnul si Matouš Plešatec ruce a chvístl na palubu chuchvalec.

– Kormidelníku! vzkřikl Mission.

Matouš Plešatec ochotně utřel palubu. Ale neodpustil si ještě jednu narážku:

– Hej, kuchaři, co bude k obědu – hlad, nebo žízeň?

Mission kývl prstem na Caracciola a odešel s ním stranou.

– Jsme piráti?

– Bože nedopusť! přežehnal se bývalý mnich. – Piráti nikdy! Jsme však lidé, kteří nestrpí ponižování.

– Nerozumím ti.

– Jsme lidé, kteří nestrpí, aby kdokoli ponižoval nás nebo kohokoli jiného.

Mission stále nechápal.

– Copak nás Holanďan neponižuje tím, že nám přímo před nosem veze naloupené, ukradené zboží?

– Jak můžeš vědět, že je naloupené?

– A co černochy do otroctví? vyrazil ze sebe Caracciolo. Šťastně si vydechl, konečně našel správný argument.

– Jak víš, že na holandské lodi jsou černoši?

– A na které holandské lodi nejsou?

– Vypadají na počestné obchodníky.

– Přesvědčme se, naléhal důrazně bývalý dominikán.

– Jsou-li takoví, jak vypadají zase je propustíme. Ale otrokáře bychom neměli ponechat bez trestu.

Mission přelétl zrakem Libertálce. Všichni byli jako na trní. Každému z nich se v očích zračila nedočkavá touha skočit na krk bohatému Holanďanovi. Jestliže ho necháme odplout, snad se i vzbouří. Ach, milý Caracciolo, k čemu byla všechna tvá kázání? Vlastně – jaká kázání, k čemu kázání, vždyť ty sám na mne naléháš a předem vyvracíš všechny mé námitky. Anebo máš pravdu, prohnaný dominikáne, něčím začít musíme. Odněkud musíme získat prostředky pro svou činnost.

– Signalizujme Holanďanovi: Stát!

Posádka Libertálie přijala rozkaz s neskrývaným nadšením.

Kapitán škuneru Nieuwstaak věděl, že proti rychlé, dobře vyzbrojené fregatě nemá žádné vyhlídky. Rozkázal spustit provazový žebřík. Zakrátko se k němu přiblížil rychlý člun a bocman Libertálie se obratně vyšplhal na palubu

– Mám čest ohlásit velitele svobodné fregaty Libertálie kapitána Charlesa Missiona, představitele nezávislého společenství téhož jména jako loď.

Počkal, dokud Mission nepřekročil palubní zábradlí a postavil se, aby mu mohl vzdát čest šavlí. Potom bocman poodstoupil.

Kapitán Nieuwstaaku zíral jako na zjevení. Piráti byli čistí a dokonale vyholení. A řadili se do pozoru za svým velitelem!

Usmolení, rozjívení holandští námořníci otvírali ústa.

– Nemějte nám za zlé, začal Mission s provinilým úsměvem, – ale okolnosti nás nutí, abychom si od vás vypomohli několika pytlíky soli a několika bečkami soleného masa nebo sucharů.

– Prosím, uklonil se kapitán holandského škuneru a řízně mávl na své lidi, aby splnili přání francouzského kapitána.

– Jaké zboží vezete? pokračoval Mission.

– Běžné, malajské. Koření, hedvábí, vzácná dřeva, slonovinu a…

– Černá slonovina se taky najde?

Kapitán holandského škuneru už chtěl potměšile zamrkat – jak by ne, vždyť si rozumíme, ne? – ale zavčas se vzpamatoval. Francouz má za lubem něco jiného než obchodní zájem.

– Ne, můj škuner není otrokářská loď.

– – Mathieu le Tondu!

– Rozkaz, bratře kapitáne! pozdravil kormidelník.

Holandský kapitán se naklonil – slyšel dobře? – oslovil velitele bratře kapitáne – je to možné?

– Prohlédni škuner, přikazoval Mission, – abychom se přesvědčili, že i dole je všechno takové jako nahoře.

– Rozkaz! zvolal potěšený kormidelník a přivolal si na pomoc několik Libertálců.

– Totiž…, začal se ošívat kapitán Nieuwstaaku, – něco taky vezeme, ale…

Mission mu odpověděl hrozivým mlčením.

Plešatý Matěj přivedl na palubu sedmnáct spoutaných černochů. Postrašeně kouleli očima, lačně vdechovali čerstvý vzduch.

– Bratře kapitáne, dole je zlata jako bláta.

– Nechceme očisťovat pouze duše, ale i těla, poznamenal neurčitě Caracciolo a zbožně sepjal ruce.

Mission ještě váhal. Tak přece jenom se nevyhnuli pirátskému údělu! Ale co jiného jim zbývá? Mohou se stáhnout někam do džungle, nazí jako ti černoši, a žít jejich ubohým životem? Ne, žádný návrat do přírody, do bezstarostného ráje, už není možný. Jejich společenství musí mít jinou podobu. A k tomu, aby Je co nejdříve vytvořili, je třeba mnoho prostředků. Nakonec – kdo ví, kde Holanďané zlato naloupili. Když neváhají obchodovat s otroky, jistě neváhají ani zabíjet.

Mávl na kormidelníka – ber!

Matěj se ztratil v podpalubí jako blesk.

Kapitán Nieuwstaak chtěl protestovat, ale Mission ho umlčel jediným pokynem směrem k černochům. Raději tedy mlčel a v duchu se utěšoval: Francouzi možná nepřijdou na zlato, schované u kormidla, v krytech pod děly, ani na perly v mezistěnách škuneru.

Matěj objevil všechny skrýše Holanďanů. S velkou a nezastíranou radostí házel Missionovi k nohám vaky zlatého písku a pytlíky perel. Mission nechal všechno přenést na Libertálii a dal shromáždil holandskou posádku.

– Mathieu! Pojď sem a překládej, kdyby mi nerozuměli!

Kormidelník ochotně přikývl a pyšně se rozkročil.

– Boží spravedlnost je proti jakékoli nesvobodě a útlaku, začal Mission. – Nikdo nemá právo na cizí život, ani na cizí svobodu. – Ne zotročovat, ukázal na černochy, ale zbavovat otroctví, to je náš úkol. Vaše příbuzné doma zotročují páni a vás vaše dobyvatelské řemeslo. Přestaňte s životem nedůstojným člověka! Přidejte se k nám! Staňte se společně s námi zakladateli nové společnosti, kde si budou lidé navzájem bratry, kde nebude ani pánů, ani otroků!

Holandští námořníci mlčeli. Co mohli odpovědět na takovou neslýchanost?

Černoši se ulekaně tiskli do klubka.

– Jestli je černá barva barvou, ukázal na ně Mission, je jí i bílá, mávl k bělostné vlajce Libertálie. – Potom i my jsme barevní a musíme se zbavit pocitu nadřazenosti. I je stvořil bůh jako nás, i jim vdechl nesmrtelnou duši. Jsou tedy stejní jako my, jsou to naši bratři. Odkud jsme si vzali právo zotročovat je, když jsou to naši bližní, a naše víra nám přikazuje milovat bližního svého jako sebe samého?

Černoši se začali tlačit k palubnímu zábradlí. Nechápali, proč velitel toho druhého korábu ukazuje nejdříve na ně a pak na stožár své lodi. Byli odhodláni raději se vrhnout do moře než…

Ozývalo se jejich zoufalé kvílení.

Mission překvapeně zvedl obočí.

– Myslí si, vysvětloval kapitán Nieuwstaaku, – že je chcete oběsit.

– Ach tak! usmál se Mission a chlácholivě zvedl levou ruku. Pravicí vytáhl dýku, ukázal na sisalová pouta a naznačil, co chce provést. Černoši se jakžtakž uklidnili, až když bocman ostrou mačetou přeťal sisalové provazy první dvojici. I když už byli všichni volní, nedůvěřivě si měřili jednou Holanďany, jednou Libertálce. Nakonec nejstarší z nich něco vzkřikl a všichni se vrhli Missionovi k nohám.

Velitel Libertálie poodstoupil.

– Oblečte je do šatů, které jim na rozloučenou věnují Holanďané, a naložte je do člunů.

Patnáct holandských námořníků se rozhodlo, že přejdou na Libertálii.

Přijali je.

Chodili po fregatě jako omámení. Zdálo se jim, že jsou na nebeském korábu.

Paluba čistá jako zrcadlo, řádně naolejovaná, lana stočená do přesných kruhů, děla přikrytá zvlášť ušitými přikrývkami, lodní mosazný zvon jako slunce, skla lamp průhledná jako hladina vody, plachty důkladně obšité, záchranné čluny naplněné výstrojí i železnými zásobami.

A nikde kletby, hádky, rvačky.

Černoši mlčky vykonávali přidělené práce a zdaleka obcházeli všechny Holanďany.

– Přátelé, ukazoval Pieter zvaný Samá piha na čisté, klidné Libertálce, – my jsme se nedostali na loď, ale do ženského kláštera!

Holanďané přijali žert s posměšným chechtotem.

– Copak to, bez práce nějak vydržíme, že ano, sestřičky-novicky, dokončil pisklavě.

Při obědě Pieter Samá piha reptal.

– Dejte nám pořádně najíst, protože na Nieuwstaaku nás krmili jako staré dřeváky.

Po obědě bylo mimořádně i víno, ale Pieter Samá piha se nespokojil s dávkou; odstrčil kuchaře a čepoval sám. Chlapi rychle nastavili misky a džbány. Bylo jim veselo, rázem se dali do zpěvu. Potom chvíli poskakovali a nakonec vytáhli kostky. Pieter Samá piha dvakrát po sobě prohrál.

– Ty flanderský vole, zahulákal na spoluhráče, když mu kostky nevyšly ani potřetí.

– Já a vůl? Tebe pochlístal čert přes cedník staré čarodějnice, ukázal vysoký mladík s jasnou tváří na Pietrovy pihy.

– Smradlavá tresko!

– Kanče!

– To už bylo trochu moc i Pietra Samá piha. Skočil na soupeře a ostatní Holanďané se ochotně rozestoupili. Konečně pořádná zábava.

Mathieu le Tondu natahoval zvědavě krk u kormidla a bocman zpod fousů popuzoval: Strč ho do bečky, ať nežvaní. spočítej mu žebra, odři mu pihy! Bylo jeho povinností dohlížet, aby nevznikaly hádky. Ale – tak dlouho už neviděl pořádnou chlapskou rvačku, že velice ochotně na svou povinnost zapomněl.

Hlučné povzbuzováni bylo tak silné, že je zaslechl i Mission. Přiběhl na palubu a skočil mezi rozlícené, upachtěné, potlučené chlapy.

– Okamžitě se pusťte! Nejste na Nieuwstaaku!

Pieter Samá piha pustil soupeře, ale vyzývavě se postavil proti veliteli.

– Mluvilo se – tuším– něco o svobodě. A když je svoboda, můžeme si dělat co chceme.

– Žádná svoboda rvaček, surovosti a krve, ale svoboda velkých činů lidskosti!

– K čertu s takovou svobodou, když si ani pořádně zaklít nemůžu!

– Kletbami neurážíš boha, ale sebe, svou duši! Stejně tak jako opilstvím urážíš svůj rozum.

– Když opilost je tak příjemná, zašklebil se Pieter Samá piha a mrkl na krajany, aby je rozesmál.

Mission si dal ruce v bok.

– Chceš mít – zdá se – poslední slovo?

– Budu ho taky mít, odsekl Pieter Samá piha a plivl na palubu. Mission zrudl.

– Utři to!

– Chá! Až naprší a uschne!

Dřív než se mohl Pieter Samá piha krýt nebo uskočit, zasáhla ho přesně na žaludek tvrdá Missionova pěst.

Pieter utřel slinu vlastními kalhotami.

Ztěžka se zvedl, chvíli lapal po dechu a pak za odcházejícím kapitánem zavrčel:

– To ti nezapomenul

Od této příhody už na palubě nedošlo ani k jediné rvačce. A co se dělo v podpalubí v hlavách Holanďanů – o tom se vědělo velice málo. Hlavně proto, že noví Libertálci plnili vzorně všechny povinnosti. Zdálo se, že jejich vůdcem už není Pieter Samá piha, ale že se rozdělili na dva tábory. A ten početnější měl v čele mladíka, nad nímž se Pietrovi Samá piha nepodařilo zvítězit.

Nedaleko mysu Dobré naděje se objevila plachetnice s anglickou vlajkou.

Plešatý Matěj ihned ožil.

– Neslyšíte, jak se chvěje moře od nářku černochů? V každé chvíli musí být člověk připraven pomoci člověku. Ó ubozí černí bratři, jak vás ti Angličané bijí! Do Ameriky vás vezou a tam z vás nadělají otroky, ó Ježíši, ó Kriste pane!

Caracciolo ho poplácal po zádech.

– Nenaříkej tolik, i náš kapitán ví, že Kristus vyhnal z chrámu penězoměnce a překupníky a že moře je chrámem svobody!

Hovořili mezi sebou s jasným úmyslem, aby to nedaleko stojící kapitán zaslechl. Co měl dělat? Jestliže nechá Angličany klidně proplout, Holanďané si budou myslet, že přepadá pouze jejich lodi. Raději všechno dovršit nyní, a pak na Madagaskaru už na přepadání nemyslet.

– Signalizujte: Stůj! nařídil bocmanovi.

Anglický koráb nebyl tak povolný jako Nieuwstnak. Zaujal výhodnou pozici a na signál k vyjednávání odpověděl výstřelem.

Mission přijal výzvu k boji a posádce přišlo jeho rozhodnutí očividně vhod. Holanďané splnili jeho rozkazy dřív, než je stačil vyslovit. A stříleli tak, že Caracciolo jásal. Hlavně nad výkony Pietra Samá piha; co výstřel, to zásah.

Aby se vyhnul dlouhé přestřelce, vedl Mission fregatu k boji muže proti muži na palubě.

Když háky zazvonily o palubní zábradlí rozstřílené plachetnice, Angličané se vzdali. Nemohli jinak, protože většina posádky nebyla schopná boje a kapitán ležel na můstku s rozdrcenou hlavou.

Velitel Libertálie, Mission, mu vzdal čest a přikázal bocmanovi:

– Pochováme ho se všemi poctami.

Caracciolo se také ukázal velkorysým. Namísto katolických modliteb přečetl nad mrtvým několik veršů z anglické bible. Smuteční salvu vystřelili Libertálci. Když se nořilo tělo do vln, Mission zdravil a řekl:

– Byl to statečný kapitán!

Angličané zůstali jako opaření. Piráti je ani nepobili, ani nespoutali, aby je prodali na arabských otrokářských trzích, ba ani loď jim neodňali. Spokojili se pouze zlatem, střelným prachem a mušketami. Podivní piráti…

HLEDÁNÍ DOMOVA

Libertálie pokračovala v plavbě k pozemskému ráji.

U mysu Panny Marie, na jižním výběžku Madagaskaru, bocman navrhl:

– Neměli bychom plout do Fort Dauphinu a pokusit se…

Mission mu nedal domluvit.

– Aby nás francouzský guvernér zatkl a eskortoval jako zločince do Marseille?

– Vždyť bychom posádku přemohli!

– Nebo získali na naši stranu, vmísil se Caracciolo, kterému se tato myšlenka rovněž zalíbila.

– Ne, rozhodl Mission. – Nebudu se pouštět do sporu s panem králem. Ani s jeho madagaskarským guvernérem! Je dost jiných míst, kde se můžeme usídlit. Proč právě ve Fort Dauphinu?

– Získali bychom pevnost i lidi, vysvětloval Caracciolo, – a to by bylo na začátek víc než žoky zlata.

– Raději plujme na ostrov Panny Marie, poštíval Pieter Samá piha, – anebo rovnou do zálivu Antongil. Tam se usídlilo mnoho jiných pi…

Neřekl: pirátů, ale bystře to zamluvil:

–… pilných a podobných lidí jako my.

Mission odmítal všechny návrhy.

Místo, které si vybereme, nesmí být na očích. Ani domorodcům, ani evropským lodím. Zakotvíme nejdříve na Komorách, řekněme na Anjouanu. Odtamtud prozkoumáme celé pobřeží a podle toho, co zjistíme, se rozhodneme.

Pieter Samá piha chtěl stůj co stůj prosadit svůj návrh.

– V zátoce Antongil zanechal John Avery palác a v něm všechny poklady, které ukořistil Velkému mogulovi. Nejmenší diamant z toho pokladu je větší než holubí vejce a v podzemí toho paláce…

– Odkud to tak dobře znáš? Byl jsi tam?

– Nebyl, ale od anglických námořníků jsem to slyšel.

– Kdyby tam zůstala jenom špetka zlata, myslíš, že by ji nechali tobě nebo někomu jinému? Co John Avery získal, to si odvezl do Anglie a tam utratil u advokátů, aby ho vysekali a vytáhli ze smyčky, která mu hrozila – taková je pravda! A my jsme se přece rozhodli, že nechceme být piráty, ani se s nimi nebudeme spojovat.

Ale když se v Mosambické úžině setkali s anglickým korábem o třiceti dvou dělech, jménem Swalow – Vlaštovka, znovu musel Mission couvnout před naléháním posádky: chceme-li dělat průzkum madagaskarského pobřeží, musíme mít dvě lodi. Kromě toho je třeba počítat s bouřkami, fregata je už dost poškozená, ještě tuto poslední kořist a hotovo, konec!

Protože chtěli loď získat co nejméně poškozenou, vztyčili na Libertálii anglickou vlajku. Pod její ochranou se přiblížili ke Swalow tak těsně, že nemohla použít děl. Alespoň ne hned… A střelba z mušket Angličanům nepomohla: po krátkém boji přistřihli Libertálci Vlaštovce křídla – jak se později vyjádřil Pieter Samá piha.

Část posádky se přidala k Libertálcům, část vysadili na africkém pobřeží. Přejmenovali koráb ze Swalow na Fraternité – Bratrství a svěřili ho Caracciolovi. Byl na novou hodnost a postavení nesmírně pyšný. Dával si záležet, aby i v manévrování, i pokud jde o čistotu a rychlost předstihl Libertálii. Mission to tušil a několikrát vydal takové rozkazy, které umožnily Fraternitě získat předstih. Ať má nový kapitán radost…

Na Anjouanu zakotvili v západní zátoce, aby se vyhnuli mohutnému příboji Indického oceánu,

– Nesmíme podnikat nic, přikazoval Mission nastoupené posádce, – čím bychom si domorodce znepřátelili. Přes noc postavíme stráže i na břehu a zítra prozkoumáme ostrov blíž.

Námořnici vyběhli na písčitou pláž, svlékli se a naskákali do vlažné vody, aby ochladili rozpálená těla. Brouzdali se, běhali po břehu, sráželi kokosové ořechy a banány.

V bezstarostné zábavě ani nezpozorovali, že už nejsou v zátoce sami.

Z pahorku sestupoval ke břehu zástup domorodých žen.

Nahatí Libertálci na ně hleděli jako na zjevení. Oči se jim rozzářily, pokřikovali na sebe, pošťuchovali se, mlaskali.

Caracciolo rychle vylezl z vody a zahalil se do nejbližšího hávu – Missionovy košile.

Jeho příkladu následovali i jiní chlapi, ale většina zůstala ve vodě, nebo se na břehu snažila zakrýt se jakžtakž dlaněmi.

– Co chtějí?

– Troubo, co by chtěly?

– No jo, ale jak se domluvíme?

– Hele, dělej, že jsi němý!

Chlapi byli samý smích a žert.

– Já se s nimi domluvím! předváděl se Pieter Samá piha.

– Čtyřikrát jsme kotvili na Madagaskaru, znám jejich řeč.

– Blázne, nejsme na Madagaskaru!

– Ale umím i arabsky, když bude třeba, kasal se Pieter Samá piha. – Salam alejkum… dirham… allah… a ještě…

– Haha, vysmívali se mu Holanďané, – zná tři slova a už si myslí, že si namluví nejhezčí Anjouanku!

Ženy – zahalené jenom od pasu dolů lambou, pruhem pestré látky – kráčely klidným kolébavým krokem. Na hlavách nesly koše s ovocem. Vpředu šla žena téměř bílé pleti s perlovou ozdobou v umně vyčesaných vlasech. Kolem krku jí visel věnec zářivých květu, spadající až po kotníky.

Mission se rychle oblékal.

Náčelnice se zastavila asi dvacet kroků přeci houfem bílých naháčů, kteří ji málem snědli očima, a promluvila s důrazem na každé slovo:

– Vazahu… anclrian-dabifotsy… umpanjaka.

Prohlížela si jednoho po druhém a opakovala:

– Mpanjaka… mpanjaka.

Caracciolo šťouchl do Pietra Samá piha:

– Překládej!

Domorodka ukázala na sebe:

– Radama.

Pieter Samá piha konečně promluvil:

– Říká, že jsme cizinci, bílí lidé…

To víme bez ní i bez tebe, okřikl ho nedočkavý bocman.

– A chce vědět, pokračoval pihatec důstojně, – kdo je náš král. Ona se jmenuje Radama.

Mission vykročil řečnici vstříc, zůstal tři kroky před ní a uklonil se.

Náčelnice úklon opakovala. Pak přistoupila k Missionovi, vystoupila na špičky malých bosých nohou a zavěsila mu na krk květinový věnec.

Velitel Libertálie nevěděl honem, co dělat. Měl by i on Radamě něco daroval. Ne-li z jiného důvodu, tedy alespoň proto, že je tak hezká… Konečně rozhalil košili, sňal z krku zlatý řetízek s křížkem a zavěsil ho Radamě na půvabnou šíji. Když se dotkl její jemné, hřejivé pokožky, přeběhl mu po těle blahý, vzrušující pocit. Měl bych ji hned i políbil, pomyslel si. Ale cítil na sobě zkoumavé pohledy svých chlapů a ovládl se. Když se neovládnu já – jak se pak zachovají oni?

Radama se radostně a skoro dětsky zasmála, vzala křížek mezi prsty a běžela ke svým družkám.

– Ampangu! Ampangu! Řetěz!

Ale i ona se vzápětí ovládla a pokynula společnicím, aby před cizince naskládaly koše. Samá se vrátila k Missionovi, naléhavě mu domlouvala a ukazovala do vnitrozemí.

– Hej, ty růže, mrkl Plešatý Matěj na starší tlustou ženu, – kde máš muže?

Caracciolo zakašlal.

– Nono, vždyť nic tak špatného neřekl, hájil bocman kormidelníka. – Jsme svobodni chlapi, a jsou-li taky svobodné, dáme to dohromady a mužem se osvobozovat jedna radost!

Mission se pokoušel prostřednictvím Pietra Samá piha dohovořit s Radamou. Porozuměla mu vždycky dříve než Holanďan. Velice názorně vysvětlila, že jejich muži jsou pryč tolik dní, kolik prstů má na rukou a nohou.

– Kde jsou?

Mávla na západ.

– Odvedli je jako otroky?

– Ne. Odešli i s kopími a luky… bojoval. Pojďte se přesvědčit, pojďte s námi do vnitrozemí.

Přijdeme, jakmile slunce vstane, ukázal na nebe Mission.

Radama pochopila a s nekonečnými úklonami se rozloučila. Matěj se tvářil kysele a zklamaně.

– Kapitáne, proč působíš žal nám i těm krasavicím?

Mission se tvářil jako hluchý.

Začali reptat i ostatní. Když se jejich poznámky stávaly ostřejšími, Mission se na Libertálce osopil:

– Nenechte se obalamutit! Co když celé toto uvítání je pouze lest? Co když nás chtějí vlákal do osady, pobavit, uchlácholit a jejich muži, ukrytí v houštinách, ve vhodné chvíli přiběhnou, pomordují nás a spálí naše lodi?

– No, dobře, dobře, vzdoroval bocman, – jsme přece chlapi!

– To se ukáže zítra, usmál se konečně Mission a mezi Libertálci zavládla radostná nálada.

Do soumraku prohlíželi nejbližší okolí. Neobjevili nic podezřelého. Jenom to, že se v houštinách potulovalo několik divokých prasat. Zítra bude lov…

Mission usoudil, že by bylo zbytečné stavět stráže, a tak se všichni Libertálci odebrali na zakotvené koráby.

– Jaké dary jim zítra přineseme? zeptal se Mission při večeři.

Plešatý Matěj kývl mlčky na bocmana. Zaběhli do podpalubí a vrátili se odtamtud s balíky krásných hedvábných a bavlněných látek.

– Ani vlaštovky nepotřebují šaly, vysvětloval kormidelník, – a takovou Swalow, Vlaštovku, hedvábí úplně zkazí. Angličani tvrdili, že by se látky zničily, proto jsme je od nich osvobodili.

Mission – za přihlížení celé posádky – se nerozzlobil, ačkoli jistě tušil, že látky jsou i z jiných lodí a že v podpalubí je také jiné vzácné zboží, o kterém neví. Neřekl nic, jenom se záhadně usmál.

Chlapi to pokládáli za slibnou předzvěst. Dávno se nestalo, aby se jejich kapitánovi rozzářila tvář dvakrát za den. Je to marné – i on je jenom chlap a taková žena jako Radama – jéjej! Kdyby už co nejdřív svítalo…

– Dary by byly, prohlásil Mission, – ale kdo se hlásí do služby?

Rozjařená posádka zmlkla, jako by uťal. Každý měl najednou co dělat a kam hledět, jenom ne na velitele.

Budou se tedy tahat stébla.

Chlapi, kteří vytáhli kratší, byli nešťastní, obviňovali bocmana z podvodu a vymáhali si aspoň mimořádný příděl vína. Mission přirozeně odmítl. Přemýšlel, zda je moudré ponechat na lodích polovinu posádek. Co když zdvihnou kotvy a zmizí? V útrobách Libertálie je pěkný náklad zlata. Bude proto třeba vzít Holanďany s sebou a Caracciolu přemístit z Fraternitě sem. A raději nechat na lodích míň chlapů než víc.

Dal tahat stébla ještě jednou a dobrá nálada se ihned zvedla.

Nazítří, dvě hodiny po východu slunce, vykročil po úzké stezce do vnitrozemí dlouhý průvod oholených, vystrojených námořníků. Dýky a šavle se jim kymácely po bocích. Dvacet jich neslo muškety, dvacet bylo vyzbrojeno pistolemi. A každý měl za košilí nebo pod čepicí kus pestré látky. Všichni kráčeli rychlým, nedočkavým krokem, div že Missionovi nešlapali na paty.

Caracciolo za nimi hleděl s přimhouřenýma očima a polykal nasucho. –

Výprava se vrátila se zpěvem – zrovna jako z vítězného boje. Ostrovanky Libertálce pohostily, pobavily tanci a písněmi. A nijak se nebránily bližšímu seznamování, k němuž, se nejsmělejší chlapi odhodlali.

Za pár dní se už kolem každého Liberálce točila nějaká žena.

Jenom Caracciolo všechny tvrdošíjně odmítal.

– A co první křesťanští kněží? obořil se na něho Mission. – První církevní otcové a papežové neměli ženy? A my jsme na tom vlastně stejně jako oni – také začínáme od začátku.

Matěj se pohotově přidal:

– Celibát jistě nařídili nemohoucí staří kardinálové.

– Holanďané přijali jenom proto kalvínskou a luteránskou víru, dodal Pieter Samá piha, – aby se jejích kněží mohli ženit a dokázat, že jsou také správní chlapi.

– Byl hrdý, že na něho připadla ještě celkem mladá žena – stejně jako na Matěje.

Jednou za úsvitu Caracciolo zmizel a objevil se večer. Ale teď už nikoli sám. Vedl si za ruku mladé děvče s kratičkými cůpky.

Posádky Libertálie a Fraternitě se tiše shromáždily za křovím. Když se Caracciolo přiblížil, začali pod Matějovým vedením skandovat:

– Co to máš za holku – kdy se dáte do spolku?

Caracciolo se zahanbeně zarazil a rozběhl se se svou kořistí do palmového háje.

Libertálci si nový život velice pochvalovali. Nemuseli ani stéblo křížem přeložit. Ženy je krmily, obskakovaly jak byly navyklé.

Dny míjely a chlapi se povalovali, pili a spali. Marně je Mission nutil jednou do lakové, podruhé do jiné práce. Uvědomoval si, že jeho rozkazy znějí spíš jako prosby, protože i jemu samotnému dost dlouho trvalo, aby vystřízlivěl ze sladké iluze, do níž ho zajala Radama a šest jejích služebnic.

Beze změny vládla kázeň jenom na zakotvených lodích. Na ostrově však panovala nevídaná volnost, ještě že stavěli stráže – jinak nic. Ale i ty si hleděly spíš stínu pod palmami než moře a vnitrozemí.

Proto panika, která v osadě vypukla, všechny překvapila Děti vřískaly, starci uprchli do houštin, ženy kvílely.

– Zajali naše muže, zajmou i nás! Pobijí! Prodají do otroctví!

– Kdo?

Stačil posunek směrem k moři, aby si Libertálci konečně všimli záplavy pirog, přeplněných ozbrojenými domorodci.

Mission dal troubit na poplach.

Chlapi nastoupili kupodivu rychle. Jistě si uvědomili, že jde o kůži i jim.

Veleni na břehu předal Mission Caracciolovi a sám velel posádce osmi člunů. Od Radamy se dověděl, že útočníci jsou z nedalekého ostrova Moheli. Ale Radama už neřekla, že jejich muži se vydali Moheli přepadnout, ale nepochodili. Proto tak vemlouvavě přivítaly ženy loď bílých cizinců – aby je měl kdo chránit.

Sotva se Mohelčané přiblížili ku břehu, vyrazily čluny Libertálců prudce na moře, aby jim překazily případný ústup. A ti, kteří se kryli v pobřežním křoví, vypálili okamžitě na Caracciolův pokyn a s křikem se rozeběhli proti útočníkům dřív, než se stačili rozptýlit po ostrově.

Mohelijské vojsko se poděsilo, zarazilo a couvlo. S takovým přivítáním nikdo nepočítal. Po krátkém boji, který se podobal spíš zmatku než bitvě, se bojovnici mohelijského sultána vzdali.

Anjouanští starci a ženy se shlukli kolem zajatců jako sršni. Bili je pruty, mlátili pěstmi, škrábali nehty. Libertálci nečinně přihlíželi. Ať se vyřádí! Teprve na Missionův rozkaz oddělili zajatce, ale dva tucty z nich se už nezvedly.

Mission se rozzlobil a nařídil Anjouancům, že musí mrtvé pochovat. Ženy a starci se s kopáním hrobů netrápili. Přivázali ubitým nebožtíkům na krky důkladné kameny a naházeli je do moře. A sotva byli s pohřby hotovi, začali na Missiona naléhat, aby jim vydal živé zajatce.

– Ať se o nás starají!

– Ať nám nahradí naše muže, které pobili!

Snad by to bylo spravedlivé, ale co s ženami a dětmi na Moheli? A co sultán? A vůbec – kdoví, zda by se zajatci dožili příštího rána. A kde mají Anjouanky záruku, že muži z Moheli by s nimi chtěli žít?

Nařídil, aby zajatci byli naloženi na pirogy a poslal s nimi mohelijskému sultánovi vzkaz:

– Anjouan chce s tebou žít v míru. Nenapadej ho. A porušíš-li mír, zničíme tě.

Mohelijský sultán namísto poděkování poslal stručnou, ale tím výhrůžnější odpověď:

– Nebudete na Anjouanu věčně.

Mission se usmál a pohrdavě mávl rukou.

– Ať se nafukuje, ropušák, nic mu to nebude platné.

Radama se na něho vyčítavě zadívala, jako by říkala; chceš ponechat mne a celý ostrov v nebezpečí?

Večer Radama zmizela. A Mission ji nespatřil ani celý další den. A když ji konečně našel, sám se divil, jak snadno od něho vymámila slib, že potrestá zpupnost mohéltjského sultána.

Libertálcům zdůvodnil celou akci jako nezbytnost prozkoumat sousední ostrov. Ale nemusel nic zdůvodňovat. Chlapům se už zachtělo opravdu chlapské zábavy.

Lodi odpluly se zpěvem a se zpěvem se vrátily.

– Sultána jsme porazili, oznamoval Mission pyšně, jeho osadu spálili – bude klid a mír.

Ale Radamu stručná zpráva neuspokojila. Zírala na lodi a stále jako by ještě něco očekávala. Až po Misstonově naléhání řekla:

– Čekala jsem, že přivedeš… naše muže, bratry, otce.

– Nenašli jsme je, Radamo.

– A ptal ses na ně aspoň?

– Samozřejmě! Sultán tvrdil, že je prodal arabskému otrokáři.

– Všechny?

– Všechny.

Radama to oznámila ženám a mnohé z nich posmutněly. Ale ty, kterým se víc líbili světlí cizinci, zapomněly rychle na ztracené muže i otce, a ani po nich neplakaly.

Naopak – tři dny celý Anjouan zpíval, pil, tančil, oslavoval vítězství.

Čtvrtého dne připlula z Moheli slavnostní piroga s dary a prosbou:

– Mohelijský sultán prosí velkého bílého pána, aby ho navštívil a uzavřel mezi oběma ostrovy věčný mír.

Mission pozvání přijal.

– Nechoď, přemlouvala ho Radama, – sultán je takový, ukázala na kůži z hada.

– Včera ses bála války, dnes míru. Bojíš se, že když nastane mír, staneme se tu zbytečnými a odplujeme?

Radama neodpověděla, chtěla hrdým mlčením dosáhnout, aby ji Mission uposlechl. Ten však už jednal podle svého.

Na Moheli přivítali Libertálce květy, hudbou a zpěvem.

– Hostina bude pod palmami, zeširoka se usmíval sultán – protože nový palác mi ještě moji poddaní nestačili postavit.

Missionovi se vybrané místo nelíbilo. Bylo v dolíku bez výhledu na moře. Posádka na Libertálii měla sice stálou pohotovost, ale – čert nikdy nespí. Nechtěl sultána urazit a navrhnout jiné místo s lepším výhledem. Musel se smířit – byl ostatně host. Nařídil tedy svým lidem, aby v žádném případě neodkládali zbraně a byli ve stálém střehu.

Půdu pod palmami pokrývaly koberce a plachty. Libertálce usadili na větve nebo na kupky voňavého listí. Za každého hosta se postavilo děvče se slunečníkem. A ženy nosily jídla. Objevila se tu dokonce i domácí pálenka. Mission odmítl.

– Jojoj, to je dobrota, to znám! chlubil se Pieter Samá piha. – To je bamboo, citrónová šťáva s hašišem a rumem. To si dáme!

– Ale až na Anjouanu, ano? uchopil ho Mission za ruku s pohárem.

Sultán, neustále zářící úsměvem, spatřil Missionovu zdrženlivost a pozvedl svou číši.

– Čím potvrdíme smlouvu o věčném přátelství? Bamboo dává člověku pocit věčného mládí. Věčné přátelství – věčné mládí, může být něco krásnějšího?

Vyprázdnil svou číši jedním douškem, jako by chtěl ukázat není to jed, nechceme vás otrávit a s očekáváním hleděl na Missiona.

Velitel Libertálie nemohl odmítnout. Jenom dopil a chlapi jako na povel do sebe obrátili objemné kornoutky z palmových listů. Mohli se vymlouvat, že museli vypít až do dna, protože kornoutek nelze na stůl postavit jinak než vzhůru dnem.

– Pálenka načatá – nalejte, děvčata! volal Plešatý Matěj na ženy, popleskával je, a mrkal na Missiona: – Pálenka je slabá, nejsem přece baba!

Mission jim dovolil vypít i druhou dávku, ale potom museli Libertálci listové poháry rozemnout. Muhelijské stařeny však začaly ihned kroutit další. A děvčata se slunečníky z velikých listů se pohupovala nad rozpálenými hlavami hodovníků. Mezitím starci vytáhli bubínky s píšťalami a Libertálci se museli zapojit do velkého tanečního kola. Tančili i se zbraněmi a ženy se jim smály pro jejich nemotornost.

– Čert to vem, odložil Plešatý Matěj mušketu a objal oběma rukama statnou domorodku. – Tohle je mé nebe!

Ale když Mission výstražně zakašlal, kormidelník provinile sklopil hlavu, nechal domorodku a šel si pro mušketu.

Pozdě odpoledne se Libertálci zvedli k odchodu. Marně je sultán zdržoval:

– Uzavřeli jsme mír, zdůrazňoval Mission, – a zpečetili jej slavnostní přísahou. To je hlavni. Teď zase my očekáváme vznešeného sultána na Anjouanu.

Sultán mu poděkoval za pozvání nejmedovějšími úsměvy a nekonečným klaněním.

Mohelijští výrostci doprovázeli Libertálce s jásotem, bubnováním a kvílením píšťal. Děvčata věnčila odcházející hosty květy, chytala je za ruce – neodcházejte! Neodcházejte! a ustavičně štěbetala.

Na místě, kde se pěšina k přístavišti svažuje do malé křovinaté úžlabiny, se děvčata rozprchla, ukazujíce, že jdou natrhat květy. Mission však zahlédl, že některým Libertálcúm uchvátila šavle a dýky. Rozhlédl se – sultán tu nebyl. Pocítil prudké trhnutí opaskem. Jeho společnice se mu pokusila vytrhnout pistoli. V tom okamžiku si uvědomil, že po celou dobu slavnosti spatřil jenom několik dospělých mužů, jenom několik málo bojovníku. Kde jsou ostatní?

Odstrčil krasavici a vypálil z pistole.

– Poplach!

Jako by to byl signál pro ukryté útočníky: na Libertálce se sneslo krupobití ostrých kamenů, kyjů a šípů. Děvčata, ženy a ostatní domorodci zmizeli za křovím. Namísto nich se vynořila záplava bojovníků s ostrými šípy, asagaji, kopími i mušketami. Útočníků bylo třikrát tolik co Libertálců. A bili se úskočně, zuřivě. Podráželi jim nohy, házeli do očí rozdrcené pálivé koření a písek. Napadali ve dvojicích i v trojicích. Jakmile se Libertálec vyhnul jednomu úderu a složil mohelijského bojovníka, čekal ho vzápětí druhý a třetí. Většina výpravy už byla zalita krví. Mission stál pevně jenom na jedné noze – šíp mu pronikl levým lýtkem. Někteří Libertálci se bezhlavě pustili k přístavišti.

– Zpátky! zařval Mission.

Žádný povel by je nebyl zastavil, kdyby nenarazili na oddíl, který jim chvátal na pomoc ze zakotvené Libertálie.

Svěží posily se vrhly na Mohelijce jak uragán. Chlapi byli rozzuření, že se na ně nedostalo pohoštění a zábavy. Nemilosrdně si vylévali na domorodcích svůj hněv.

Nečekaný odpor zchladil počáteční nadšení útočníků. Sotva se dal první z nich na útěk, vzala nohy na ramena celá armáda mohelijského sultána. Libertálci je pronásledovali, ale bezvýsledně. Všechny domorodce skryly houštiny, rokliny a skály. I místo, kde se odbývala velká slavnost míru, bylo pusté. V okamžiku se z Moheli stal neobydlený ostrov.

– Nevarovala jsem tě? vyčítala Radama Missionovi, když mu natírala zraněné lýtko domácími léky. – Znič mohelijského sultána! Zabij ho! A přiveď nám jejich muže, abychom si z nich nadělali otroky. Teprve potom bude klid.

– Dobrá, souhlasil Mission.

Celý večer se radil s Caracciolou a nazítří zapřáhl muže do práce. Všechno nasvědčovalo tomu, že se chystá rozhodující výprava. Obě lodi naložili potravinami, vodou, sisálovými provazy a náhradními plachtami Mission zaměstnal dokonce i anjouanské výrostky. Ponořovali se do vody a čistili boky a kýly od přisátých lastur a chaluh.

Deset mužů odmítlo nastoupit.

– Nám je zde dobře. Nepůjdeme na žádnou výpravu. Máme přece svobodu, no ne?

– Pro vás je jenom svoboda zrady, odsekl Mission a víc se o ně nestaral.

Libertálie a Fraternitě zvedly kotvy za velkého jásotu anjouanských žen a děvčat. Stály na pahorcích a mávaly, dokud se jim z očí neztratily bílé vlajky obou lodí.

A nyní Mission přistoupil ke kormidlu a otočil fregatu východním směrem – pryč od Moheli. A potom na jih.

Plešatý Matěj to nechápal, ale nechtěl se na nic ptát. Mlčela i celá posádka. Přesně vykonávala Missionovy rozkazy a signalizovala je na Fraternitě. Všichni tušili, že nastal konec jejich rajského života.

MANY AIN A

Libertálie a Fraternité zakotvily v pusté madagaskarské zátoce půl dne plavby od Ambrového mysu – nejsevernějšiho výběžku ostrova.

Bílá skaliska se zdála nevyzpytatelná jako sfingy. A zátoka, v níž chtěly obě lodi kotvit, byla divoká, ale oběma korábům poskytovala výborný úkryt.

– Zátoka, odevšad ohraničená pobřežím, které ji chrání před větry, začal citovat Caracciolo úryvek z Utopie Tomáše Mora, – není v ní vlnobití a…

–… hladina je tak klidná, pokračoval Mission, – že se spíš podobá jezeru.

– Jak vidět, autor Utopie si nevymýšlel. Tohle je přesně ta zátoka, o níž píše.

– Bohužel ji zapomněl pojmenovat.

– Ne bohužel, ale chválabohu. Aspoň ta příjemná povinnost připadne nám.

– Jestli je to tak. ať se tedy jmenuje Bonne chance – Dobrá naděje.

Chlapi se zvědavě rozhlíželi po okolí a Mission se v duchu usmál: čekají, že se i zde najednou na pahorku objeví zástup polonahých žen…

Místo vábných domorodek je přivítal jenom strohý padrao, portugalský orientační sloup, postavený zřejmě nějakou dávnou výpravou, a na něm výstražný nápis v latině:

O ADVENA

LEGE MONITA NOSTRA

TIBI TUIS VITAEQUAE TUAE PROFITURA

CAVE

AB INCOLIS

VALE

Muži nápisu nerozuměli. Tázavě se zadívali na Caracciola. Ten s hrdým vědomím učené nadřazenosti ochotně otvíral ústa, ale Mission ho předešel.

– Dobré poselství nám tu zanechali naši dávní předchůdci: našli jsme domov, a teď už záleží jenom na nás, budeme-li v něm šťastni…

Měl obavy, aby pravdivý překlad mužstvo neznepokojil a tak neodradil od úmyslu usídlit se na ostrově. Zvlášť po anjouanském ráji. Nevědomost, říkal si, je někdy lepší než nepříjemná pravda. Co by z toho měli, kdyby věděli, že na kamenném sloupu je vytesáno takové varování: Ó příchozí, čti naši výstrahu, bude k prospěchu tobě, tvým společníkům i tvému životu – varuj se domorodců, buď zdráv!

Nový domov Libertálců obklopovala neúrodná země, plná houštin. Muži seděli mlčky kolem čadivého ohně, zapáleného proti komárům. Když padla noc, vyhlížela zátoka ještě neutěšeněji.

– Čert! Čert! vyřítil se zpoza keře muž.

Jindy by se byli Libertálci zasmáli. Ale nyní jim hrdla sevřel strach, protože z houštiny zazněl drásavý chechtot. A z opačné strany mu odpověděl další. Vzápětí se rozpoutalo hotové peklo příšerných skřeků a bláznivého chechtotu, jako by pobřeží zátoky ukrývalo stovky šílenců, kteří chtějí příchozí poděsit nesmyslným smíchem, z něhož naskakuje husí kůže.

Mission viděl, že musí zakročit.

– Jaký čert? přistoupil k vylekanému muži, který se strachem nepřestával třást. Kde je jaký čert?

– Dlouhý chvost… špičaté uši… ohnivé oči… pazoury…

To je lemur, žádný čert, usmál se Mission. – To vřískají lemuří. jsou to moc zvědavá zvířátka, napůl opice, napůl kočky. Neboj se, nejsou nebezpeční, vydávají pouze takové hrozivé zvuky.

Dodával mužstvu odvahy, ale musel si sám přiznat, že mu při vřeštění lemurů přebíhá po zádech mráz.

Muži mlčeli a mysleli si své. Zbytečně nás chceš chlácholit. Ostrov je na tomto místě pustý, ale ve vnitrozemí jistě plný domorodců – a to jsou pohané. Zlých duchů a čertů tu tedy musejí být fůry. Je to vidět i z toho, že v houštinách probleskují namodralé plaménky, a kde jinde se drží světlonoši, ne-li u bran pekla? A proč je tu tolik divokých prasat, na nichž jezdí ďáblové? A na každém kroku bodláky, pekelné květy…

Mission věděl, že ponurým myšlenkám se nejlíp daří v nečinnosti. Zapřáhl proto mužstvo do práce. A té bylo ažaž. Porážet stromy a řezat dříví, budovat přístaviště a domky, cesty a pevnůstky, stavět skladiště a shánět potraviny. Nařídil, aby přinesli lodní zvon z Libertálie a dal jej zavěsit doprostřed budoucí osady. Vstávali se zvukem zvonu hned při východu slunce. Pracovali pět hodin dopoledne a pět potom, když přešlo největší vedro. Aby předešel hádkám a bitkám, dovolil Mission, aby si Libertálci sami vytvořili menší skupiny podle národnosti nebo víry.

Černochy držel stranou a každý den je nechal chodit na lov. Předpokládal, že po nějakém čase uprchnou, ale byl by se rad zklamal.

Ukázalo se, že hospodařením se těžko uživí.

Nástroje se rychle opotřebovaly a k výrobě nového nebo k opravě poškozeného nebylo dost kovářských nebo kolářských nástrojů. Chybělo železo, semena, látky, obuv, střelný prach a dobytek.

Nebylo jiné cesty – museli znovu zkusit štěstí na moři, navzdory Missionovu předsevzetí, že se nová obec nesníží k pirátským činům. Libertálci měli opačný názor, a když našli výřečného podpůrce v Caracciolovi, Mission musel ustoupit.

Fraternitě se vrátila s velkou kořistí, ale Caracciolo bez levé nohy. Loď musela podstoupit těžký boj, v němž padl i ranhojič, a tak rozdrcenou nohu dominikána musel pod kolenem odříznout lodní tesař.

– Kořist stojí za to, chlubil se Caracciolo a zatínal zuby, protože strašná rána se hojila velice pomalu.

– V kožených vacích je dvě stě funtů zlatého písku.

– Co se zlatem? namítal Mission. Litoval přítele, a zároveň se na něho hněval. Proč se pouštěl do boje s ohromným a dobře vyzbrojeným portugalským korábem? Chtěl dokázat, že je odvážnější než Mission? Odvážnější? Ukořistěným zlatem se chlubí, ale třicet pobitých Libertálců zatají. Místo nich vystrkuje čtyřicet dva zajaté Portugalce.

– Co se zlatem? opakoval podrážděně Mission. – Potřebujeme ochotné lidi, a ne lenochy, které musíme nutit do každé práce.

– A ženy, vzdychal Pieter Samá piha.

– Máš pravdu, Pietře, poklepal ho přátelsky Mission. – jaká by to byla osada, jaký další život, kdybychom neměli ženy?

Plešatý Matěj pohotově zadeklamoval:

– Život bez ženy – život bez ceny.

– Tak je to, Mathieu, vážně přikývl Mission. – Připrav Libertálii, odpluješ na Anjouan a seženeš tolik žen a děvčat, kolik se ti podaří.

– Bravo!

– A kdo bude lodi velet? Ptal se Pieter Samá piha s neskrývanou nadějí, že po tomto přátelském gestě určí Mission jeho.

– Caracciolo, aby vás měl kdo držet na uzdě. Předtím však poplujete do Mombasy nebo do Sofaly a nakoupíte tam od arabských kupců potřebné zboží. Nakoupíte! zdůrazňoval Mission, – zlata máme dost.

Hovořil ke všem, ale jeho slova mířila především na Caracciolu. Chtěl mu naznačit, že s pirátstvím je konec.

Pieter Samá piha přemohl zklamanou naději a usmál se na velitele.

– Bravo, bratře Missione! I tobě přivezeme zboží. Dostaneš nejčernější černošku, že ji ani ve tmě neuvidíš, budeš po ní muset šmátrat.

– Ty půjdeš před plavbou šmátrat do vnitrozemí, zarazil ho Mission. Domluvíš se s domorodci lip než já, a proto nebude pro tebe těžké koupit dva tucty buvolů a asi třicet koz.

– Hoho, to může trvat i tři týdny!

– Neboj se, ženu dostaneš i tak, nic ti neuteče. Naopak – ti, kteří budou příkladně hospodařit, budou, mít při výběru žen přednost.

– Když budeš mít hospodářství, posmíval se bocman, – nebudeš potřebovat ženu, chichichi.

Chlapi se bavili a Pieter Samá piha se zlostně chmuřil. Zadíval se na Missiona. Ten pochopil, že Holanďan mu tak snadno neodpustí kozí poslání. Třeba se bude chtít hojit na domorodcích. Proto ho předem varoval

– Doufám, Pietře, že jsi slyšel dobře: koupit, nikoli ukrást. Caracciolo ti vydá potřebné zlato, látky a jiné zboží, za které dobytek nakoupíš.

Sotva Pieter Samá piha odešel se svými lidmi do vnitrozemí, Mission se vydal prozkoumat na Fraternité okolní pobřeží. Když zjistil, že v zátoce Antongil kotví několik podezřelých plachetnic, zřejmě pirátských, upustil od její návštěvy. Na ty chlapíky si budu muset dát pozor. Jsou to supi, kteří se slétají na mršiny.

Velkým obloukem se stočil na sever. Půl dne plavby od Bonne chance narazil na rychlou, silnou fregatu. Ve vzdálenosti tří mil vyvěsila černou vlajku a vypálila z děla. Bylo to domluvené znamení mezi piráty: zastavme se na pár slov. Při takových příležitostech si piráti vyměňovali zkušenosti, informace a případně si poskytovali tipy na nejbližší kořist nebo ujednávali společné výpravy. Neznámá fregata považovala Fraternité za pirátskou loď, i když nevztyčila černou vlajku. Mission dal rovněž vystřelit z děla – to je pokaždé lepší než boj.

Na palubě cizího plavidla se Mission ocitl tváří v tvář hubenému žilnatému chlapíkovi s ryšavou bradkou. Stručně se mu představil, vysvětlil své postavení i cíle své osady, a potom se otázal:

– S kým mám tu čest?

– Jsem Thomas Tew, kapitán fregaty Eagle – Orel – z Nové Anglie. Guvernér na Bermudách nás poslal přepadnout francouzskou faktorii v Guinejském zálivu. Mé posádce se to nelíbilo a přiznám se, že ani mně ne, a tak jsme se rozhodli přejít na volnou nohu. Už rok se potloukáme po Indickém oceáně.

– A zřejmě se chcete vrátit do Nové Anglie či ne?

– Ano, původně jsme to měli v úmyslu, ale teď, když se posádka dozví o vaší osadě, všechny naše plány se změní. Protože mezi mnoha možnostmi jsme dost často uvažovali i o něčem takovém, co podnikáte vy.

– Ještě jsme toho moc neudělali.

– Nezaujatý pozorovatel by měl na vaše dílo jistě jiný názor. Kdyby bylo možno přesvědčit se na vlastní oči…

– Proč ne? Vaše jméno i osud vaší posádky je mi dostatečnou zárukou, abych pozval Orla na návštěvu naší obce.

Thomas Tew se poprvé usmál.

– Jenom na návštěvu?

– Jak chcete, odpověděl Mission potěšeně, – i ke spolupráci.

Před vyplutím do zátoky Bonne chance dal Mission vypálit tři dělové rány. Z míst, kde stály ukryté pobřežní pevnůstky, se objevily tři sloupce dýmu. Byla to odpověď na domluvenou výzvu: můžete veplout. Mission si všiml, že Thomas spokojeně pokývl hlavou.

Ani na pevnině, při prohlídce osady, nevycházel americký pirát z údivu.

Pevnůstky byly mohutné, vybavené dvaceti děly, dobře maskované, s hojnou zásobou střeliva a střelného prachu.

Skladiště rozsáhlá, i když poloprázdná.

Prkenné a rákosové chatky Libertálců neútulné, ale praktické, a hlavně – chráněné před moskyty a hady.

Thomas Tew si všechno pečlivě prohlédl, a pak se krátce poradil se svou posádkou. Nakonec všichni předstoupili před Missiona.

– Orel, jeho posádka i já – všichni se k vám chceme přidat se vším, co máme. Přijmete nás?

Mission pohlédl na své lidi: co vy na to?

– Zkusme to s nimi.

– Tak tedy, Mission podal ruku Thomasů Tewovi a silně mu jí potřásl, – buďte mezi námi vítáni, noví bratři

– Libertálci!

Thomas Tew dal vyvalit na břeh deset beček jamajského rumu a obrovský sud výtečného španělského vína. Mladá obec toho večera pila, co hrdlo ráčilo.

Jazyky se rozvázaly.

– Nesmíme se zabývat chytáním lodí, horlil Mission. – Vystavujeme se tím velkému nebezpečí.

– Nesmíme se toho však ani vzdávat, odporoval Thomas Tew, jemuž se hospodaření příčilo. – Připravili bychom se tím o velké možnosti.

– Vybudujeme zde město se vším, co k němu patří, fantazíroval Mission. – Navštívíme domorodé náčelníky, spřátelime se s nimi, získáme je pro naši věc a s jejich pomocí vytvoříme z celého ostrova ráj na zemi.

V rumovém opojení se kdekomu zdálo, že nehostinná zátoka se opravdu změní v rajské údolí…

Příštího dne se vrátil Pieter Samá piha i se stádem buvolů a koz

Všechno proběhlo hladce, protíral si oči pěstmi.

Jeho muži hleděli mlčky k zemi.

– Nakoupili jste draho?

– Draho.

– A co náčelníci?

– V pořádku.

– Jak v pořádku?

– Bojí se nás. Zastrašili jsme je.

– To jste neměli. Od strachu je k nenávisti jenom krok.

Navzdory Pietrovu ujišťování, že z vnitrozemí nehrozí žádné nebezpečí, rozhodl se Mission s Tewem vybudovat kolem osady palisádový val. Obklopoval chaty, skladiště i pevnosti jako velká zubatá podkova.

Den po skončení opevňovacích prací připlula Fraternitě. Její paluby byly přetíženy zbožím, po němž Libertálci toužili nejvíc. Nejnedočkavější skákali do člunů nebo se brodili vodou a hnali se fregatě vstříc. Křičeli, prosili, aby jim spustili děvčata do člunů, vyhazovali háky, šplhali na palubu a tahali se o černá, hnědá i světlejší děvčata a ženy a odváděli si je, sváříce se o ně mezi sebou.

Marně Caracciolo křičel, zbytečně vyhrožoval. Nikdo ho neposlouchal. Jistě i proto, že zakrýval svým tělem svou něžnou kořist a pevně ji držel za ruku…

– Vyšli jsme naplano, usmál se Tew na Missiona. – Vynahradíme si to aspoň tímhle, ukázal na láhev rumu.

Mission odmítl, místo toho se odebral do své chatky.

Krátký tropický soumrak se rychle změnil v tmavou noc.

Mission zapálil olejový kahanec a olůvkem zapisoval události dne do knihy opatřené zlatým nápisem LIBERTÁLIE.

Náhle pocítil na očích zezadu čísi ruce.

Vytrhl se z práce, vyskočil, sáhl po dýce, obrátil se.

– Many aina, zašeptal známý ženský hlas.

Upustil dýku na zem.

– Radamo!

– Nejsem sama, odtáhla se od něho.

– Koho jsi s sebou přivedla?

– Hádej!

– Matku?

Radama ustoupila dozadu, sehnula se a zvedla podlouhlý balíček.

– Syn… Tvůj syn!

Mission otevřel ústa, ale nebyl mocen slova. Uchopil kahan a posvítil dítěti do tváře.

– Je krásný, řekla Radama.

Mission pohlížel na chlapce s pýchou i rozpaky. Nevěděl, co dělat.

– Nechceš ho? Nepřijímáš ho? ozvala se Radama zklamaně. – Nechceš-li ho, když ho nepřijmeš, odnesu ho lesním duchům… ti se ho ujmou.

– Myslíš… chtěla bys ho… utratit?

– Co jiného, když ho nechceš?

– To se přece nesmí! A já ho chci!

– Dej mu tedy jméno!

– Jaké?

– Jaké chceš. Ty jsi otec, ty rozhoduješ.

– Chtěl bych mu dát takové jméno, které by se líbilo i tobě. Navrhni nějaké.

– Milaho – Budoucnost.

– Bude tedy Milaho.

Uklidněná Radama odložila dítě a přistoupila k Missionovi.

Kdesi ve tmě se zlověstně rozchechtal lemur. Ale té noci nikoho v Libertálii nepoděsil.

Příchod žen dodal osadě novou, veselejší tvář. Nějaký čas trvalo, než se páry upevnily. Neobešlo se to, samozřejmě, bez bitek nebo alespoň hádek, ale zakrátko měli všichni už jiné starosti. Nejdříve s muži. Začali užívat života jako na Anjouanu – bez práce, bez povinností. Mission by sotva něco zmohl sám, kdyby mu nepřímo nepomohly ženy. jedna chtěla krásnější látku, jiná novou ozdobu do vlasti, další lepší jídlo – každá měla den ze dne vyšší nároky. A tak byl Mission nucen souhlasit, aby Tewova Iregata Eagle a Caracciolova Fraternité znovu vypluly na moře…

Osada zatím žila dvojím životem a utěšeně se rozrůstala.

Ve dvou sousedních údolích založili rýžová a kukuřičná pole. Jíst bylo třeba, a kromě toho – co by ženy celé dny dělaly? Ať se hrabou v zemi. Nebudou mít čas na hádky a bude z toho i užitek.

Z ostrova Svaté Marie připluly dvě bárky s Angličany, Francouzi, Holanďany a Dány s prosbou, aby byli při jati do tohoto neobvyklého společenství.

– Jak jste se o nás dověděli?

– Tak, usmívali se bývalí maroonéři, za trest vysazení námořníci a piráti. – Nic na světě se neutají.

Nebylo možno jim nevyhovět. Ale Mission pověřil několik starých Libertálců, aby na ně dávali potají pozor a více si jich všímali.

Mnozí osadníci onemocněli malárií a jinými chorobami. Bylo třeba oddělit je od zdravých a pečovat o ně. Bylo nutno postavit nemocnici.

Stále častěji se osadou ozýval pláč novorozeňat.

Noví osadníci ze Svaté Marie si svévolně přivedli domorodky z vnitrozemí.

Libertálcům začalo být těsno. A zároveň nastaly vážnější problémy.

Vznikala nedorozumění mezi Francouzi a Holanďany, Portugalci se neshodovali s Angličany, katolíci podezírali kalvíny, bývalí měšťané si dobírali vesničany a nevolníky, šlechtičtí synkové intrikovali proti Missionovi a Caracciolovi, Anjouanky vjížděly do vlasů Arabkám, Malgašky Somálkám. A všichni společně se štítili černochů.

Mission už ani pořádně nespal.

– Jsou nás dobré dva tisíce a sotva polovina má mlhavé představy o tom, co zde vlastně chceme a proč jsme sem přišli, spustil jednou zostra na Caracciolu a Tewa. – Musíme zavést přísnější řád a dosáhnout, aby na jeho dodržování dozírali a dbali všichni Libertálci. A my tři si musíme rozdělit úlohy.

– Rozdělit? To je jednoduché. Ty budeš vládcem.

– Jaký vládce? K čemu vládce, bratře Caracciolo? odmítal Thomas Tew. – Stačí nám vůdce, náčelník.

– Já bych byl spíš pro titul, navrhoval Mission, – jaký má náčelník na Anjouanu. Mpanjaka – Čili zvelebovatel, ochránce, prostě, – uchovatel.

– Výborně, souhlasil Tew, – budeš Ochránce, Uchovatel!

– Správně, plácl Caracciolo Missiona po zádech, – tvým prvořadým úkolem je to, co je povinnosti pastýře. Nikoli pást sám sebe, ale celé stádo.

– Stádo? My jsme nějaké stádo? rozčiloval se Tow.

– Abychom jím nebyli, bratře Tewe, chlácholil ho Mission, – ty budeš admirálem svobodné republiky Libertálie.

– A bratr Caracciolo jejím tajemníkem, dodal Tew bez přemýšlení.

– Dobrá. Ale když jsme se tak podělili my, je nutno rozdělit i lidi. Aby byl lepši přehled o tom, kdo co dělá. Navrhuji vytvořit skupiny po desíti rodinách.

– Proč?

Aby každá skupina měla svou práci přesně vymezenou a sama si zvolila svého zástupce.

– Zástupce?

– Ano, vedoucího. Ti pak vytvoří malou kabary – jak ji nazývají Malgašové – čilí správu naší obce. Ta bude rozhodovat o výpravách na moře i o akcích na pevnině, zkrátka o všech významných podnicích.

– Tedy jakýsi malý parlament.

– Přesně to.

– A kdo bude ty zástupce volit – všichni, i děti?

– To ne… Měli by je volit muži a ženy.

– Ženy? Ty ať se starají o rýži a děti.

– Ženy v žádném případě! Ženy přece nepatří do parlamentu!

– Jak myslíte, usmál se Mission. – Tedy muži od sedmnácti do šedesáti.

– Bude-li malá kabary, bude taky velká?

– Samozřejmě! Shromáždění všech obyvatel obce. Tato velká kabary by měla být aspoň jednou za rok.

– Postavíme velký sál, ve kterém bude kabary zasedat.

– A zákony napíšeme na tabuli jako staří Římané a rozvěsíme je po osadě.

– Málokdo umí číst. Lidé se je musí naučit nazpaměť.

– To jim vůbec neuškodí.

– Ale i číst a psát se budou učit.

– Ano. Ale co nejdřív je nutno uzákonit pracovní povinnost.

– Správně. Všichni Libertálci musejí pracovat, jenom nemocní a neschopní mohou tvořit výjimku.

– Bydlení musíme rozdělit tak, aby Holanďané bydleli s Holanďany, Francouzi s Francouzi a tak dál.

– Já bych je k tomu nenutil, ani bych nepřikovával lidi na jedno místo. Ať si vyberou sami.

– Ale aspoň při jídle je musíme rozdělovat. Sami jste svědky, že při něm dochází nejčastěji ke rvačkám.

– Budeme muset postavit vězení. Už nevystačíme pouze s nucenou prací a pranýřem.

– K hádkám dochází i proto, že si lidé navzájem nerozumějí. Jak se potom mohou navzájem chápat?

– Opravdu, to je základ všech rozporů. Vždyť je tu hotový Babylón.

– Caracciolo by měl vymyslit společný jazyk.

– A každý den by se mělo předčítat z bible.

– Proč z bible? Naší bibli je Utopie Tomáše Mora.

– Výborně, Missionel Bude z tebe dobrý Udržovatel!

– To se uvidí… až když všichni dosáhneme many aina.

– Co je to?

– Šťastný život.

SLOVO PADÁ NA SKÁLU

Poradní sál postavili za patnáct dní.

Muži, kteří byli zvoleni, brali své poslání opravdově. A velké kabary trvalo celý den.

Krátce potom, když zavedli přísnější řád, zejména povinnou práci, vzbouřila se velká skupina z posádky Thomase Tewa.

– Proč máme pracovat, když na to stačí ženy? – Jsme námořníci, a ne sprostí sedláci.

– Dejte nám loď, odplujeme na Svatou Marii!

Loď dostali, ale museli na ni nejdříve dva měsíce pracovat. Zprvu to odmítali a chtěli si bárku vzít násilím, ale Mission je dal obklíčit ozbrojenou stráží a chlapi zkrotli. Volky nevolky si museli odpracovat své.

Jednoho rána se dobelhal do poradního sálu radostně naladěný Caracciolo.

– Bratři! Podařilo se mi na Kristovu víru obrátit dalších deset žen!

– A co má být? vyřítil se na něho Plešatý Matěj. – Budou kvůli tomu lip pracovat, nebo se starat o děti? Nebo budou nemluvňata rovnou říkat máma, táta?

– Mathieu, Mathieu, domlouval mu Caracciolo, – určitě nechceš tvrdit, že jedna ukořistěná španělská karavela je víc než jedna duše získaná pro Kristovu lásku k bližnímu?

– Přísahám na tvou zdravou nohu, že jsem chtěl tvrdit právě to!

– Zase kleješ! Kdy toho necháš?

– Až přestaneš s tím blábolením a místo oveček tě začnou zajímat beranil

– Mathieu měl jistě na mysli, vmísil se Mission, – že katoličtí Portugalci, které jsme poslali do Rýžového údolí, nám dělají větší potíže než ženy – pohanky.

– Jaké potíže?

– Copak o tom nevíš? Včera se vzbouřili proti svým holandským strážným, dva zabili, šest ztýrali. Ukradli jim všechny muškety, prach a olovo a utekli do vnitrozemí. Mohou proti nám poštvat domorodce.

– Hrome, to jsem nevěděl.

– To jsi nevěděl! Člověku by se už zdálo, že toho víš tuze málo, bratře Caracciolo, dotíral na něho Plešatý Matěj. – Od té doby, co sis přivedl tu svou…

– Mlč, nebo…!

Už dost! Přestaňte s tou nesmyslnou hádkou! Fakt je, že od té doby, kdy bratr Caracciolo utrpěl ten těžký úraz, není už tak pohyblivý, jako…

– Co do mne všichni dnes tak ryjete? Jsem takový jako předtím! Nikdo na mne nemusí v chůzi čekat, ani mi nějak pomáhat. A plním i všechny ostatní povinnosti.

– Opravdu? nedal se Plešatý Matěj. – Zdá se, že tě přitahuje každá matka mnohem spíš než nemluvňátka, odhrnul závěs a ukázal na cestu za palisádou.

Na návrší se ubírala žena s dítětem v náručí.

Caracciolo se nechápavě zahleděl na Matěje.

– No a co? Jde si natrhat ovoce. Co na tom?

– Jestli máš pravdu, zaplatím ti zlatem.

Mávl rukou a vyšel z poradního sálu.

Následovali ho ze zvědavosti, i proto, aby umožnili Caracciolovi dokázat jeho pravdu.

Vylezli na návrší z opačné strany než žena; Caracciolo se velice pachtil, aby nezůstal za Matějem. Spíš skákal s pomocí berly než kráčel. Zastavili se pod palmou, odkud byl dobrý výhled.

Mladá Malgaška nabídla prs maličkému, před několika dny narozenému dítěti. Dokud plakalo, bloudila očima kolem sebe a tichounce si prozpěvovala. Když se nasytilo, ukolébala ho ke spánku. Pak vstala, poodešla k velkému mraveništi a dítě na ně položila. Odcházela spokojena, jako by dítě svěřila nejspolehlivější chůvě.

Caracciolo vyrazil k mraveništi, zvedl dítě, foukal na ně a shazoval mravence.

Mission přivedl mladou matku.

– Analamago! Anno! oslovil ji Caracciolo laskavě, třebaže stěží tlumil svůj hněv. – Proč jsi to udělala?

Žena bez strachu, nechápavě hleděla na udýchané, rozzlobené muže.

– Neštěstí, ukázala na dítě, – neštěstí.

– Jaké neštěstí?

– Mně i tobě, i tobě, i tobě, ukazovala prstem proti každému z nich.

Matěj se zašklebil na Caracciola.

– Vidíš, jak jsi je obrátil? Myslíš, že když na ni naleješ džbán smradlavé vody a řekneš: Anno, já tě křtím, že z ní hned smyješ všechno – zvyky jejího kmene a jejích předků?

Caracciolo nevěnoval naježenému kormidelníkovi žádnou pozornost. Visel očima na Analamaze.

– Jak víš, že by nám dítě přineslo neštěstí?

Nemluvně se rozplakalo a Caracciolo to uvítal; aspoň měl důvod, aby je předal matce.

– Když se narodilo, vysvětlovala Analamaga, – nad osadou přeletěl černý pták. A černý pták je neštěstí, smrt. Já chci to maličké zachránit. Malé dítě je malá bolest, malá smrt, velký člověk je velká bolest, velká smrt.

Mission ani ostatní nevěděli, co odpovědět. Zklamala i Caracciolova výřečnost.

Mlčky doprovázeli mladou matku do osady.

Nazítří ji viděli bez dítěte. Když vyzvídali, kde je, Analamaga rozhodila rukama a ukázala k pralesu.

– Duch lesů si ho vzal.

Hledali dítě celý den, ale marně. Duch lesů si je vzal beze stopy.

Plešatý Matěj navrhoval, aby ženu potrestali, ale Mission měl jiný názor. Svolal malé kabary.

– Musíme ženy poučit, že novorozeňátka nesmějí hubit. Jestli se to ještě jednou stane, bude pachatelka tvrdě potrestána. Ženy je třeba odnaučit i jiným zlozvykům.

– Jakým zlozvykům? ozval se malý Dán. – Co víme o jejich zvycích? Žijeme zde už druhý rok, a co víme o domorodcích? Jenom to, že mají dvě nohy a dvě ruce a že moři říkají sihanaka.

– Opravdu, je to tak. Doposud jsme jenom opevňovali a chystali se proti případnému útoku.

Mission provinile mlčel. Cítil se odpovědným za takový postup, který se příčil jeho původním úmyslům. Jenomže od úmyslů ke skutečnosti bylo i led daleko. Nechal se zavalit množstvím drobných starostí a jednu z hlavních věci – a zřejmě rozhodující okolnost jejich budoucí existence – zanedbal.

– Máte pravdu, ozval se tiše, – a je to má vina, že k tomu došlo. Musíme se s domorodci sblížit.

– Nemusíš se sbližováním tak pospíchat, odplivl si Pieter Samá piha. – Právě je sem čert nese.

Stráž u brány v palisádě skutečně vpouštěla do osady průvod Malgašů.

– Jak to, že nikdo nic nehlásil? rozčiloval se v duchu Mission. K čemu pak stavíme stráže? A co naše hlídky na strážních věžích? Aby měl člověk oči všude…

Průvod Malgašů se blížil důstojně a slavnostně. Vpředu kráčelo dvacet bojovníků s dlouhými kopími, ozdobenými barevnými střapci. Za nimi se podivným hopsavým krokem nesl muž, ověnčený peřím, náhrdelníky, zvonivými plíšky, pruhy kožišin a velikou hliněnou hrkačkou v levé ruce. Pravou si před tváří přidržoval lebku kozí hlavy s dlouhými zakroucenými rohy. Byl to umbiasa, čaroděj, a jeho úkolem bylo odhánět z cesty různé zlé duchy. Aby nemohli ublížit náčelníkovi, kterého nesli kousek za ním v rohandrianě – slavnostních nosítkách. Nesli ji na ramenou čtyři stejně vysocí mladíci. Kolem beder měli upevněné stejné žlutomodré pruhy látky.

Náčelník seděl v rohandrianě bez pohnutí, ale oči mu blýskaly na všechny strany.

Když průvod znejistěl a ozbrojenci nevěděli, kam dál pochodovat, Mission pokynul členům malé kabary a všichni vyšli nečekaným návštěvníkům vstříc.

Celá Libertálie se sbíhala na tuto podívanou.

Mission se vyhnul umbiasovi a poklonil se muži v rohandrianě.

– Jsem Mission, ukázal na sebe, – mpanjaka naší obce Libertálie. Jsem rád, že mám čest přivítat slavného náčelníka, jehož jméno se jistě za chvíli dozvím.

Francouzská zdvořilost nebyla Missionovi k ničemu – náčelník byl hluchý jako pařez. Zareagoval pouze tehdy, když mu stařec z jeho průvodu přiložil k uchu buvolí roh a něco mu do něho zaskřehotal.

Náčelník přikývl a ukázal na sebe:

– Andrianafukuantanosysihanaka… Andrianafukuantanosysihanaka…

Mission se raději hluboce uklonil, než aby se pokoušel opakovat náčelníkovo jméno.

Stařec s rohem spustil:

– Andrianafukuantanosysihanaka je be-mpanjaka… velký vládce země i moře… má ariv – tisíc vesnic, větších než tvoje, ukázal na osadu, – velká stáda ubi – buvolů… mnoho lodí, ano, celé moře – je to velký vládce, největší vládce na ostrově.

Mission výrazem i úklonou vyjádřil překvapení a úctu.

Stařík spokojeně pokračoval:

– Ví vazahu – cizinec, který si říká mpanjaka, že záliv, v němž jsou jeho lodi, a pobřeží, na němž leží jeho osada – patří Andrianafukuantanosysihanakovi?

– Ne, to jsem nevěděl. Když jsme sem přišli, pobřeží bylo pusté a široko daleko jsme neviděli ani živou duši.

– Ano, protože be-mpanjaka Andrianafukuantanosysihanaka vedl válku s nepřátelským foko – kmenem – a přestěhoval všechny osady bliž k nepříteli, aby bojovníci nemuseli konat dlouhé pochody. Nyní válku skončil – skončil ji vítězně – a vrátil se do svých původních sídel.

– Jsem rád, že mám čest poznat mocného be-mpanjaku.

– Ano, Andrianafukuantanosysihanaka je mocný – velice mocný vládce a ve svém území nestrpí nikoho cizího.

Mission nevěděl kudy kam. Nechtěl setkání vyhnat na ostří nože tím, že i on začne zdůrazňovat sílu Libertálie a neustálé opakování stále stejných vět se mu příčilo. Obrátil se o pomoc ke členům malé kabary.

Plešatý Matěj položil významně dlaň na rukojeť dýky.

Caracciolo vytáhl zpod košile velký zlatý kříž.

Ostatní byli stejně nerozhodní jako Mission, jedině Pieter Samá piha se tvářil povzneseně a pohrdavě.

– Rádi bychom velkého náčelníka pohostili, navrhl konečně Mission a ukázal na stoly pod třtinovou stříškou.

Stařec ani náčelník se nehýbali.

Missionovi vyrazil na čele pot. Opakoval svůj návrh. Opět nic.

Všiml si, že be-mpanjaka hledí toužebně na jeho šavli, kterou nosil jako odznak své hodnosti Udržovatele. Bez váhání ji odepjal a podal toto mistrovské dílo arabských mečířů s úsměvem náčelníkovi.

Be-mpanjaka Andrianafukuantanosysihanaka ji ohmatal jako člověk umírající hladem kus chleba. Chvíli si ji spokojeně prohlížel, a aniž by zbraň vytáhl z pochvy, vydrápal se s pomocí starce z nosítek. Cupitavým krokem přistoupil k Missionovi, objal ho kolem ramen a s povýšeneckým výrazem ve tváři – jako by chtěl říci: za takový dar tě zde, na svém území, strpím – odcupital vedle něho pod třtinovou stříšku.

Malgašská delegace zůstala v osadě celý týden. Be-mpanjaka a jeho lidé si bez ostychu přivlastňovali všechno, co našli pohozené, odložené, nebo v té chvíli nehlidané. Libertálci to snášeli těžce. Ale Mission vydal přísný rozkaz: kdo Malgaše urazí, nebo kdo vyvolá nějakou rvačku – půjde na pranýř! Přiváží ho na půl dne k palmě a pak veřejně zbičují. Členy malé kabary pověřil stálým dozorem nad pořádkem v osadě po dobu celého pobytu delegace.

Sedmý den se k němu dostavil tlumočník Velkého náčelníka a zčistajasna vyhlásil:

– Mpanjaka by byl rád, kdyby od vás dostal hromové roury a veselou vodu.

Mission od samého příchodu malgašského náčelníka tušil, že musí k tomuto rozhovoru jednou dojít. A proto se v duchu už připravoval k řešení této choulostivé otázky. S veselou vodou by to nebylo tak zlé – může jim dát pár soudků vína nebo rumu. Ale střelný prach a muškety – to by bylo nebezpečné. Co by s puškami dělali? A jednou by je mohlo napadnout, že je lze použít i proti andrianam debifotsi – bílým pánům –, a to by byl konec klidného života.

Řekni svému be-mpanjaka, že nyní dostane jenom veselou vodu. Ohnivý prach a hromové roury musím přivézt zdaleka, jsou za mořem, a to je za tu, zatu – stovky, stovky – dní plavby.

Mezitím se objevil osobně i sám be-mpanjaka, a když mu stařec zahulákal buvolím rohem Missionovu vyhýbavou odpověď, rozšafně a sebevědomě prohlásil:

– Stačí nám i tolik zbraní, kolik jich máte nyní.

Po těchto slovech se už nedalo uhýbat a taktizovat.

Náčelník mi asi nerozuměl, krotil se Mission.

Ale ten trval-tvrdošíjně na svém.

– Jsi bohatý, andrian debifotsi, máš mnoho zbraní, vím o tom. A já jsem na takové zbraně chudý, postavil se s blýskavýma očima a tvrdě zakončil: – Lakany tay mifidy andriana, ka izay rendrika lena avokoa… Piroga nedělá rozdíl mezi bohatým a chudým – když se převrátí, vyklopí oba.

V duchu si Mission nadával hlupáků. Jak by ne. Hned druhého dne náčelníkovy návštěvy dal – s úmyslem zkrotit jeho bezohlednost a chamtivost – vystřelit z pevnostních děl. A vzápětí salvu z padesáti mušket. Náčelník byl tehdy nadšen, když viděl padat stromy, zasažené bleskovou sekerou, ale žádnou žádost nevyslovil. Až teď…

Překvapený Mission mlčel, a proto velký náčelník pokračoval důrazně a naléhavě:

– Chudáci nejsou přáteli bohatých… Bohatého každý nenávidí.

– To už vypadalo jako zjevná hrozba.

– Řekni svému vládci, vzepřel se Mission, že my nejsme žádní boháči, ale ani takoví chudáci, abychom se ho báli. Zdá se, že on zná jenom takové bílé pány, kteří Malgaše vraždí nebo chytají a odvážejí do otroctví. My to neděláme, chceme být bratry. Pokládáli zátoku Bonne chance za své území – zaplatíme mu.

Plešatý Matěj zaskřípal zuby: my, běloši a křesťané, máme platit nějakému domorodému pohanovi – usmolenci? Fuj!!!

Mission platit nechtěl. Měl na mysli jenom dary, které by náčelníkovi věnoval k usmíření jeho sebevědomé panovačnosti a domýšlivosti.

– Dostanete čtyři soudky veselé vody, řekl rozhodně a zachmuřeně Mission. – Každý andriana, velmož náčelníkova průvodu, dostane dva sáhy hedvábné látky a be-mpanjaka navíc jednu ohnivou rouru a pytlík ohnivého prachu. Každého roku stejně.

Tlumočník překládal náčelníkovi příjemnou zprávu buvolím rohem do ucha.

Be-mpanjaka radostně rozpřáhl paže, objal Missiona a choval se k němu jako k nejlepšímu příteli.

– Můžeme to pokládat za uzavření smlouvy o přátelství? ptal se Mission.

– Ovšemže, přeložil stařec náčelníkův souhlas a nadšeně ohmatával látku, kterou dostal darem.

Nakonec velký a nanejvýš spokojený be-mpanjaka pozval Missiona do svého sídla na návštěvu.

Mission se do náčelníkovy osady vydal za měsíc. Chtěl vyzkoušet, jestli dodrží smlouvu a nepodnikne něco proti Libertálii. Když se nic nepřihodilo, vyrazil Mission s početnou družinou na cestu.

Putování k panovnickému sídlu be-mpanjaky trvalo tři dny. Samotné sídlo nebylo ničím jiným než velkou vesnicí, kterou však ohraničoval kamenný a hliněný val, pokrytý trním a křovím.

Většina účastníků výpravy neskrývala své podivení.

– Dokud nepřišli andriani debifotsi – běloši, vysvětloval Malgaš, který je provázel, – neměly naše vesnice ani zdi, ani valy.

Celou cestu odmítal Mission posadit se do libertálské rohandriany, kterou vlastnoručně zhotovil Plešatý Matěj. Ale teď – před bránou náčelníkova sídla – naléhal kormidelník tak neodbytně a důrazně, že Udržovatel Libertálie se už nemohl vzpíral. Odevzdaně se posadil do nosítek a trpělivě překonal všechny ceremonie, které si vymyslel neústupný Mathieu le Tondu.

Cesta k náčelníkově chatrči vedla koleni říčky, do níž právě několik mužů s kopími v rukou vhánělo čtyři ženy.

– Co to znamená? Vždyť řeka je plná krokodýlu!

– Právě proto, odpověděl usměvavý Malgaš. – Muži podezírají tyto ženy, že jim jsou nevěrné. Dali jim proto možnost očistit se. jestliže jsou věrné, dobří duchové jim dovolí přeplavat na druhý břeh. Jsou-li vinny, vezme si je krokodýl.

Obviněné ženy zřejmě příliš nevěřily v moc dobrých duchu, protože se ozbrojencům ze všech sil bránily, ale ti je nemilosrdně hnali do proudu. Když příslušníci náčelnické stráže všechny oběti surově vehnali do vody, běželi vstříc přicházejícímu průvodu. Shromážděné ženy také neodolaly zvědavosti a rozběhly se k nevídané návštěvě.

Čtyři ženy – jistá kořist krokodýlů – využily příznivé situace, vyskočily na břeh a uvolněně, šťastně se rozesmály.

Náčelník seděl v bambusovém křesle na verandě svého paláce.

Palác byl horši než ten poslední libertálský domek.

Roztřesený Mission se s úlevou vyhoupl z nosítek a přistoupil k náčelníkovi. Sotva překročil práh verandy, umbiasa zaječel a zahrčel hliněnou hrkačkou: běloch vstoupil do náčelníkova domu levou nohou!

Ačkoli mu Mission nevěnoval pozornost, musel si všimnout hlasitého údivu shromážděného davu a jeho zděšení. Když podal náčelníkovi dar – čínský mosazný gong na podstavci ze slonové kosti – čaroděj zaječel znovu: návštěvník měl podat dar levou rukou, a ne pravou, od srdce, a ne z opačné strany! Kde je srdce, je i život, na opačné straně je smrt… ó běda!

Navzdory všem těmto nepříznivým znamením a okolnostem be-mpanjaka Andrianafukuantanosysihanaka přivítal delegaci Libertálie přátelsky a bohatě ji pohostil.

Před začátkem hostiny zasykl Plešatý Matěj výstražně:

– Varuji tě, Udržovateli! jez jenom to, co jí v té chvíli on! Pozvali nás proto, aby nás otrávili!

Ochránce Libertálie neměl žádné obavy, ale přece jenom se řídil podle Matějovy rady. Sám Matěj se však podle svých rad neřídil a rád zapomněl i na ceremoniel, když dostal darem tucet velkých perel a mohl si vybrat kteroukoli z dvacíti náčelníkových mladých žen.

– Vyber si tu, která se ti líbí, vyzýval ho be-mpanjaka, když si už předtím vybral Mission ženu, podobnou Radamě. – Dokud budeš mým hostem, bude tvá.

Matěj se dlouho nezdráhal. Nevybral si nejhezčí, ale zato nejtlustší, předpokládal, že se u ní dobře nají.

Když uplynuly tři domluvené dny pobytu, musel Mission Matěje vyhánět od jeho nové lásky. Marně se Matěj odvolával na zvyky… a povinnost… a zájmy Libertálie… Mission se nenechal zdržet ani náčelníkem, ani Libertálci, kteří se už v osadě začínali cítit jako v ráji, stejně jako kdysi na Anjotianu.

Když se průvod vydal na zpáteční cestu, neúnavný čaroděj – umbiasa – se znovu začal na zemi zmítat. Zavyl a ukazoval na prstech jednou tři a jednou sedm. Mission nerozuměl, ale Malgaši pochopili. Jejich náčelník dal bělochovi sedm dní a on mu věnoval jenom tři. Tím zkrátil jejich všemocného be-mpanjaky a čtyři dny, a to jsou čtyři dny neštěstí. A navíc průvod při obcházení stáda buvolů přešel kolem tajné skrýše kouzelného kamene a minul hrob náčelníkových předků, a to je předzvěst víc než zlá – to je určitě neštěstí, to je znamení černé budoucnosti!

Od návštěvy Libertálců náčelník Andrianafukuantanosysihanaka ustavičně pil: napájel se darovanou veselou vodou. Nenamáhal se čepováním. Sluhové mu zavedli třtinovou trubici zpod záhybů jeho pláště přímo do bečky a on si jenom pochutnával. Z obav, aby se nápoje nezmocnil někdo z jeho dvořanů, vylokal ho tolik, že se převrátil i se svým bambusovým trůnem. Udeřil se přitom hlavou o kládu, upadl do bezvědomí a víc už nevstal.

Když se čaroděj přesvědčil o jeho smrti, postaral se, aby bojovníci urychleně zvolili nového náčelníka. A hned po volbě ho uchopil za ruku a za ohlušivého rachotu bubnů ho dovedl k posvátnému kameni. Tam musel náčelník odpřisáhnout, že dřív neusedne do křesla svého předchůdce, dokud nepomstí jeho smrt, neúrodu, výskyt jedovatých hadů a všechna neštěstí, která se v budoucnosti přivalí na kmen a která způsobili a ještě způsobí ti prokletí běloši – ať je stihne smrt!

O ničem, co se dálo ve vnitrozemí, neměl v Libertálii nikdo ani tušení. I Mission se domníval, že jeho návštěva přispěla k upevnění přátelství a k zajištění trvalého míru…

KRUTÉ KORMIDLO VLÁDY

Další skupina se rozhodla opustit Libertálii – Angličané. Když si odpracovali „cestovné“, dozvěděly se o jejich úmyslech ženy, s nimiž až dosud žili.

– Vezměte nás s sebou!

– Máme vaše děti!

– Chceme jít s vámi!

Angličané zprvu prosby žen přehlíželi, ale pak je umlčeli pěstmi.

Byly to Sakalávky, krásné a hrdé ženy. Přivedl je Pieter Samá piha. Nejkrásnější si nechal pro sebe. Nikdy ho nebylo vidět, že by se k ní choval špatně nebo surově. Ostatní Holanďané se mu proto vysmívali, Pieter jích však nedbal. Odrážel jejich posměch žertem, a když ten nepomáhal, použil pěsti. Ale na svou Sakalávku nedal dopustit.

Pravděpodobně i tato okolnost byla ostatním Sakalávkám trnem v oku a přispěla k jejich rozhodnutí.

Jednou v noci zmizely a vrátily se k ránu s kožkami malých zvířátek, podobných mladým ježkům. Celý den je vysoušely na slunci a večer u ohně. Dívaly se na moře a v jejich očích se tměla pomsta.

Když se plachetnice s nespokojenci připravila k odplutí, přiběhla nejstarší Sakalávka ke břehu. Plakala, zvedala k Angličanům plačící děvčátko a do krve si rozdírala bručí. Muži se však uprosit nenechali. Odměřenými pohyby napjali plachty a zdvihli kotvu. Plačící Sakalávka vyzdvihla děvčátko, jako by je chtěla vrhnout do vln, nebo na ostré srázy přístaviště.

V Angličanovi, s nímž žila se pohnulo srdce.

– Dian-nong! Dian-nong! vykřikl, skočil do vody a plaval ženě vstříc.

Ani Sakalávka nevydržela. Odložila dítě a jako smyslu zbavená se vrhla do vln, aby se co nejdříve setkala se svým mužem.

Ostatní sakalávské ženy vzrušeně štěbetaly na nábřeží. Na jejich tvářích se objevilo kromě překvapení i zděšení.

Radama nerozuměla všemu, o čem hovořily, ale pochopila to hlavní a zhrozila se. Zatímco osada sledovala odplouvající plachetnici s Angličany, poodběhla do sakalávských domů.

Vrátila se s hrstí rýže a plná hrůzy ji ukazovala Missionovi.

– Olom bery, olom bery…

– Ztracený člověk? Kdo je ztracený člověk?

Radama ukázala na mokrého Angličana s usmrkaným děvčátkem na rukou.

– On a všichni ostatní, kteří odpluli.

– Proč?

Beze slova rozemnula zrnko rýže a vytáhla z něho malý ostrý chloupek, kratší než délka zrna.

– Vidím. Co má být? To je náhoda?

Radama rozemnula další zrnka a v každém byl stejný chloupek.

– Nezlob se, Radarno, ale stále ještě nerozumím.

– Jedovaté zvíře v džungli má jedovaté chloupky. Sakalávky je přimísily do uvařené rýže a daly sníst svým mužům. Není možné je strávit. Chloupky se zabodnou do žaludku, do střev a všechno začne hnisat. Člověk onemocní a žádný lékař ho nedokáže vyléčit. Každý postižený do měsíce zemře.

– Proboha, proč to udělaly?

– Chtěly se pomstít. Sakalávky jsou hrdé a tajemné ženy. Nelze je klamat, říkala Radama s obdivnou závistí, – ani bít.

– A co Dian-nong? I ta se chtěla mstít?

– I ona.

– Ale to znamená…

Mission nedomluvil a vydal se za Angličanem. Nevěděl však, co mu říci, a tak se zase zanedlouho vrátil.

Odpoledne připlul Tewúv Eagle s bohatou kořistí a Mission v návalu větších starostí pozapomněl na rýži pomsty. Byl rád, že mu ji ani Radama nepřipomínala. Možná že je to všechno jenom pověra, že jsou to jenom babské povídačky.

Jednoho rána probudil Libertálii místo obvyklého zvonění signál značící poplach. Osadníci se vyhrnuli na nábřeží – co se děje?

Do zátoky Bonne chance mířilo pěl korábů. A jistě ne s přátelskými úmysly. Už zdálky bylo vidět, jak se otvírají kryty otvorů pro děla a vysouvají hlavně.

– Portugalci! hlásila stráž z první pevnosti.

Mission chtěl vydat rozkaz, aby se okamžitě útočníkům postavily všechny tři fregaty, ale Tew mu to vymluvil.

– Dovol, bratře Uchovateli, abych to vyřídil já sám s Eaglem a pobřežními pevnostmi. Portugalci se nemají kde rozvinout a proti pevnostním dělům jsou bezmocní.

– Dobrá. Ale v každém případě bude třeba uvést do pohotovosti i Libertálii a Fraternitě.

– Doufám, že toho nebude zapotřebí.

Když portugalské koráby vpluly do palebné zóny pobřežních pevností, přivítala je palba čtyřiceti děl. A dřív než se mohly vzpamatovat, vyrazil proti nim rychlý Eagle.

Když slunce vystoupilo k zenitu, zbyly v zátoce Bonne chance jenom dvě portugalské karavely. A na nich bílé vlajky Libertálie. Dalším dvěma korábům – důkladně poškozeným – se podařilo uniknout zpátky na moře. A pátý skončil v plamenech.

Vítězství nad portugalskou flotilou dodalo Libertálcům novou chuť do života. Kromě kořisti měli radost i z nových plavidel. Věděli, že nebudou nazdařbůh hnít v zátoce.

Největší radost měl Caracciolo ze dvou set zajatých Portugalců. Předsevzal si, že z nich vychová dobré Libertálce a tím napraví neúspěchy, které sklidil mezi domorodci. Skoro celý měsíc pak zajatcům vysvětloval poslání a zákony Libertálie. Současně dohlížel, aby si pořádně a spolehlivě postavili příbytky.

Dlouho byli Portugalci sveřepí. Ale najednou jako by je někdo šlehl čarovným proutkem – do všeho šli s nadšením. Neúnavně pracovali a řečí i chováním projevovali radost z toho, že se i oni stanou členy nového společenství lidí, že nebudou povinni sloužit španělskému králi, ale jenom sobě a svým novým bratřím.

Po vybudování příbytků, cest a nového přístaviště navrhli Missionovi, že opraví obě karavely. Ochránce neměl důvod, aby odmítl jejich žádost, naopak, byl rád. Muži lodi znali a věděli nejlíp, co, kde a jak opravit.

Pracovali téměř bez oddechu. A ráno i večer místo modlitby odříkávali hlasitě zákony Libertálie.

Velkou radost z nich měl Caracciolo, a ještě větší Mission.

– Takový příklad pracovní obětavosti musí strhnout i největší lenochy!

Proto byla u příležitosti přísahy nových Libertálců uspořádána velká slavnost. Portugalci důstojně, se zanícením, přísahali na bibli a na prapor a s heslem Za boha a svobodu se celá osada pustila do hodování, zpěvu a tance. Portugalci se projevovali nejvíc. A Caracciolo se dmul pýchou, protože skvělí Portugalci, příkladní noví Libertálci, byli jeho dílem, plodem jeho trpělivé výchovy a péče.

Osada, unavená celodenním hodováním, usnula s prvními hvězdami.

Pieter Samá piha, který měl té noci na starosti stráže, odeslal oba muže ze severní pevnosti, aby se vyspali.

– Odpočiňte si, vezmu to za vás.

Totéž provedl i v jižní pevnosti.

Potom si odskočil do holandských chatek, kde spaly jenom ženy. Muži bděli a čekali na Pietra. Když přišel, setrvali dlouho v tajuplném šepotu.

Kolem půlnoci nastal u portugalských karavel podivný shon. Z vody se vynořovaly nahé postavy s bambusovými trubicemi v ústech. Chápaly se spuštěných provazů a šplhaly po nich nahoru. Ve dne, když byly provazy ověšeny květinami, nemohl nikdo tušit, k čemu slouží jejich uzly a proč provazy padají až k hladině.

Mlčenlivě postavy přeřezaly poutači lana a rozvinuly plachty. Obě karavely se pomalu otáčely příděmi k ústí zátoky.

Libertálie se hroužila do důvěřivého spánku.

Poplašný zvon mlčel.

A ke všemu ještě se nad zátokou rozlehl hrozivý chechotot lemurů.

Obě karavely se už blížily k ústí zátoky, když se rozezvučel lodní zvon Eaglu. Stráž na palubě probudila opilého admirála. Když mu ukázala na vzdalující se karavely, admirál okamžitě vystřízlivěl. Do noci vyrážel jeho silný, poněkud chraplavý hlas. Plachty vyletěly na ráhna jako holubi. Chlapi skočili na svá místa. Fregata se pohnula k ústí zátoky jako orel za pomalými bažanty.

Teprve teď se rozblikaly v osadě pochodně. Rozlehl se křik, lomoz, a nakonec se ozval i poplašný zvon.

Nazítří stáli vůdcové Portugalců před malou kabary. Na stolku ležela bible a nad hlavami členů kabary, kteří se stali soudci, visela bílá vlajka Libertálie. Na hrudi ženy – Svobody – se blýskal čirý diamant.

Proč jste porušili dobrovolnou a pravoplatnou přísahu věrnosti naší obci a našim zákonům?

Portugalci mlčeli.

Mission s tvrdou, spíš zklamanou než rozzlobenou tváří, pokračoval:

– Můžete něco říci na obhajobu?

Portugalci mlčeli.

Carracciolo se potil, a zároveň mu po zádech přebíhal mráz. I toto jeho dílo bylo zmařeno. jak je to možné?

– Určitě jste jednali podle cizího návodu, pomáhal obviněným. – Nevěřím, že by ve vás bylo tolik zákeřné zloby. Řekněte – jak jste přišli na nápad zradit nás a uprchnout? Kdo vám jej podsunul?

Portugalci mlčeli.

– Když Portugalci zajmou cizí loď, zasáhl admirál Libertálie Thomas Tew, – zabaví náklad a posádku buď zabijí, nebo prodaji arabským kupcům do otroctví. A jak jsme se k vám chovali my? Přijali jsme vás k sobě jako rovné k rovným, jako bratry, ačkoli jsme měli tisíc důvodů zacházet s vámi jako s nepřáteli – vždyť jste k nám přišli s ohněm a mečem!

– Kdybyste zvítězili, křičel Mission, – určitě bychom dnes už hryzali trávu nebo sytili ryby! Ó, prokletá podlost zrady! Kde se v lidech bere falešné zdání, že projevená laskavost a velkorysost je znakem slabosti? Kdybychom vás byli spoutali jako otroky a nutili dřít od slunka do tmy – sotva byste se odvážili této podlosti, protože by vám v tom bránil strach. Ach bože, i s ostatními je to jistě tak, že bratrství využijí k osnování zrady a svobodu převrátí v otroctví ducha!

Libertálci ještě neviděli Missiona tak rozčileného. Ruce se mu chvěly, oči tměly, hlas přeskakoval a stále sílil.

– Vážené shromáždění! Vydali jsme zákon, že nikoho nepotrestáme za jakýkoli zločin tak tvrdě, abychom mu museli sáhnout na život. Ale – ptám se vás – mysleli jsme tenkrát na takovou zradu? Na tak strašnou zradu, která mohla naši obec uvrhnout do neštěstí? Co jiného by byli po svém útěku podnikli tito zločinci, ne li výpravu proti nám? A kdyby se k lomu neodvážili sami, jistě by na nás poštvali jiné, aby nás zničili.

Plešatý Matěj prudce vyskočil.

– Nač tolik řečí? Spravedlnost je jenom v meči! Nebo v provaze! zvedl vyzývavě ruku a pohlédl na shromáždění.

Postupně zvedli pravice všichni členové malé kabary. Nejstarší Portugalec vykřikl:

– Když smrt – tak smrt! Ale pak byste měli oběsit i toho vašeho člověka, který nám vnukl myšlenku na útěk, který nám i navrhl, jak útěk uskutečnit.

– Nevymýšlej si! Nic ti už nepomůže!

– Mluvím pravdu!

– Tak na něho ukaž! Označ ho! Znáš jeho jméno?

– Ne. Mluvil s námi vždycky potmě, ukrytý.

– Máš dobrou fantazii, ale mne neobalamutíš! bušil se Matěj do hrudi.

Na konci zátoky se k nám měl připojit se skupinou lidí. Podle řeči to mohl být Holanďan.

– Zavolali Pietra Samá piha.

– Měl jsi v noci dozor nad strážemi. Spatřil jsi něco podezřelého?

– Ne. Všechno bylo v pořádku.

– To je on! Poznávám ho po hlase! neudržel se jeden z Portugalců a svázanýma rukama ukazoval na Pietra.

Pihatý Holanďan se jenom opovržlivě ušklíbl a prudkou ranou srazil Portugalce k zemi.

– Co sis upekl, to si taky sněz, a nepomlouvej nejvěrnějšiho Libertálce, je to jasné? Nezatěžuj si duši hříchem ještě teď, před smrtí! Já ti odpouštím, protože v pomatení mysli ze strachu před smrtí nevíš, co mluvíš.

Pieter Samá piha si získal za své rozhodné vystoupení mlčenlivou i hlasitou pochvalu. Mnozí členové malé kabary chtěli vystoupit, ale Plešatý Matěj vyskočil:

– To je jenom plácání, škoda dalších řečí!

Pokynul na Pietra, aby mu pomohl odvést odsouzence.

Když se vykonavatelé rozsudku vrátili z pralesa, Mission si chtěl porozprávět s Pietrem Samá piha, protože se mu něco v jeho chování nezdálo v pořádku. Ale na rozhovor nebyl čas. Do Libertálie zavítala další smrt. Zemřel Angličan, který se vrátil z lodi ke své Sakalávce.

Dian-nong předala dcerku sousedkám a založila na čerstvém hrobu velký oheň. Přivedla psa, vytrhla mu několik chlupů, zastrčila si je mezi vlasy, psa uškrtila a hodila do ohně.

– Za jeho věrnost!

– Potom zařízla kozla, upila krve a hodila ho do ohně.

– Za jeho něhu.

Nakonec chytila želvu, usekla jí dýkou hlavu, přiložila si krunýř na obnažená prsa a po chvíli krunýř rovněž hodila do plamenů.

– Za jeho lásku.

Potom opět zvedla dýku. A dřív, než Mission a ostatní kolemstojící pochopili, co zamýšlí, vrazila si ji do srdce. A sklesla rovněž do ohně.

Toho večera se Mission strašně opil. Dlouho do noci vykřikoval kletby, bušil pěstmi do zdí domu i do Radamy, která ho uklidňovala a domlouvala mu:

– Neboj se! Zase nastane many aina, zase nastane many aina.

Teprve k ránu bezvládně, zoufale zmlkl.

Nad ztichlou osadou se rozléhal šílený, hrůzostrašný chechtot lemurů.

PO M STA DUCHŮ

Podle dětí bylo nejlépe vidět, jak se osada rozrůstá a kolik let už trvá.

Malý Milaho také vyrostl – táhlo mu na třetí rok.

Caracciolo se chlubil dvěma dcerami a na moře se mu už nechtělo.

Zato Thomas Tew se zdržoval na moři stále déle a v osadě byl stále řidčeji. Kýlem Eagla a zajatých portugalských karavel brázdil moře od Mosambického průlivu až po malabarské pobřeží. Přepadal bohaté arabské a indické koráby a Libertálii odevzdával z velké kořisti jenom zbytky. Stalo se pravidlem, že mezi přivezenou kořistí nebylo zlato, ani perly nebo drahokamy. Posádka Eaglu už. na břehu nenocovala. Když fregata kotvila v zátoce Bonne chance, lákali Tewovi muži ženy na loď a z toho stále vznikaly hádky a rvačky.

– Bratře Thomasi, Mission se rozhodl, že takovým mravům učiní konec, – zdá se mi, že tak– to už dál nepůjde.

– Máš pravdu, Udržovateli, objal admirál Missiona. – Musíme získat víc lodí a úplně uzavřít moře kolem mysu Dobré naděje. Nesmí se tamtudy prosmýknout ani bárka. My, my se musíme stát pány Indického oceánu! Nám, nám musí patřit všechno bohatství Indie a Číny!

– Chtěl jsem mluvit o něčem jiném, bratře Thomasi. O tom, že…

– Máš pravdu, bratře Missione, také se mně zdá, že každý den pobytu okrádáme sebe i celou Libertálii. Hned zítra zdvihneme kotvy a vyrazíme. Ať koráby králů a bohatých kupců pomáhají svými drahými náklady budovat osadu, založenou proti nim, hahaha! Ať se stále více posádek dozvídá o myšlenkách, na nichž je Libertálie založena. Ať se boj proti králům přenese do všech moří!

Mission viděl, že není vhodná chvíle pro upřímný rozhovor. Kdo ví, co Thomas Tew zamýšlí. Nakonec se stejně nečekaně ztratí, jako se objevil. Jistě má někde uschovaný poklad a bude z něho bohatě a nezávisle žít mnohem raději než z práce pro Libertálii, kde je nutno pracovat a zápasit s tisíci těžkostmi. Vskutku, mnohým se velice brzy přejedla úloha vykupitelů světa, průkopníků nového života. Ale já musím vytrvat – přesvědčoval se Mission, já musím vydržet!

S novým odhodláním se vrhl do práce.

Bylo třeba obstarat rýži, protože libertálskou úrodu sej žraly před žněmi kobylky.

– Měli bychom se spojit s lidmi ze Svaté Marie, navrhoval Pieter Samá piha. – Mají prý ohromné zásoby rýže.

– Odkud to víš?

– Domorodci, kteří se tu objevili před týdnem, o nich zpívali samou chválu. Rýže jsou tam prý celé hory.

– Jestli jsou, pak pro ně, a ne pro nás. Když se dokázali oni postarat o potraviny, musíme to dokázat i my.

– Udržovateli, kdybychom se s nimi spojili, mohli bychom postupně obsadit celý ostrov. Každá loď, která by na něm zakotvila, by byla naše. To by bylo zlata!

– Neumíme si poradit s jednou osadou – co bychom si počali s desítkami a s celým ostrovem?

Nikdo nenacházel odpověď na tuto otázku.

Mission vypravil Pietra Samá piha do Mombasy, aby nakoupil rýže do nejbližší sklizně.

Uplynuly však domluvené tři týdny a Holanďan se nevrátil. Mission si teprve nyní povšiml, že tu není ani jeho krásná Sakalávka. Vzpomněl si, jak Pieter Samá piha kdysi procedil mezi zuby, když ho srazil pěstí na palubu: to ti nezapomenu… Je vidět, že má dobrou paměť. A já – vyčítal si Mission – jsem ve shonu a návalu každodenních povinností zapomněl zeptat se toho proklatého pihouna, jak to vlastně bylo s útěkem Portugalců! Jakou úlohu při tom hrál Pieter Samá piha? Opravdu je k tomu navedl on? Potom však musel podplatit nebo zneškodnit i stráže. Ach – k tomu by zde bylo třeba ustavit policii! A takovému zařízení se právě chci stůj co stůj vyhnout.

Neměl na úvahy čas, protože musel přijmout poselstvo kmene Betsimisaraka.

– Vypálili jste naše osady, stěžovali si poslové, – ukradli naše stáda, odvlekli naše ženy a děvčata. Nedáte-li nám náhradu, vypálíme vaši osadu a vás prodáme do otroctví.

– Nikdo z našich lidí vám určitě neprovedl nic špatného.

– Ale ano. Takový malý pihatý vtrhl s chlapy do naší osady a…

Missionovi se zatmělo v očích. Zase jedno ovoce jeho důvěřivosti a Nedůslednosti! Poslal Pietra Samá piha nakoupit stádo dobytka a on je, jak je vidět, ukradl. Proto se tehdy choval tak divně on i jeho lidé!

– Jak víte, že to byl náš člověk? Pihatých i malých je všude dost a po pobřeží je rozloženo víc osad bílých lidi.

– Říkali nám to lidé ze Svaté Marie.

– Ti piráti?

– Nevíme, čím jsou, ale vycházíme s nimi dobře… ne tak jako s vámi…

Věnovali poselstvu bohaté dary a v míru a shodě je vypravili zpátky.

Mission obrátil svůj hněv proti pirátům ze Svaté Marie.

– S takovými lidmi jste se chtěli spojovat?

Nebyl na hněv čas, protože z kukuřičného pole přivezli deset mužů nemocných na smrt.

A vzápětí z rýžového pole tři zraněné černochy.

– Otrávené oštěpy, ukazovali ostatní na rány svých druhů, kteří se svíjeli v křečích.

Mission okamžitě vyslal ozbrojené hlídky do vnitrozemí. Nenašli nic, jenom se od domorodců dověděli, že takové oštěpy a jedy používají bojovníci kmene Betsimisaraka…

Skupina Francouzů se domáhala lodi. Missiona ani tak nepřekvapila žádost starých Libertálců jako to, že jejich mluvčím byl Plešatý Matěj.

– I ty, Mathieu le Tondu?

Starý kormidelník se vyhnul Missionovu pohledu a nastrčil za sebe jiného řečníka.

– Nechceme zmizet, vysvětloval vousáč, – jenom nakouknout domů, přilákat nové lidi a…

– Dostanete loď, jen co se vrátí admirál Tew.

Mission násilím potlačil své city a přemýšlel, co je nutno udělat pro rozkvět obce. Nebylo by lepší ji rozpustit? Ale kam by se poděly ty stovky lidí, kteří poctivě pracují a žijí? Kam se podějí tyto ženy a děti?

Rozhodl se, že i Matějovy cesty využije ve prospěch Libertálie. Napíše výzvu ke všem utlačovaným a seznámí je s dosavadními osudy svobodné obce rovných lidí. Dá Matějovi peníze, aby nechal výzvu vytisknout v mnoha jazycích a rozšiřovat po všech možných přístavech a městech. Ať se o nás svět dozví! Obrátím se zvlášť na vědce a ostatní vzdělané lidi, aby nám poskytli pomoc nebo nás chránili alespoň svým porozuměním.

Psal dlouho do noci.

– Bude bouře, velká bouře, řekla mu Radama, když se ukládala ke spánku.

– Bouře? Vždyť je tak příjemně, tak liše, že se ani lístek nepohne.

– Právě to je nedobré. I lemuři umlkli, také cítí velkou bouři.

– Prožili jsme mnoho bouři, objal Mission Radamu a pohladil ji po hebkých, půvabných ramenou, – přežijeme i tuhle.

Myslel spíš na obtíže, které musel překonat, než se podařilo vybudovat tuto obec. Zmocnil se ho pocit pýchy a uspokojení, když kladl na papír poslední slova o Libertálii:… Máme Rýžové a Kukuřičné údolí, máme svá stáda, naše flotila vládne nad Mosambickým průlivem, máme vlastní vládu, brzy bude Libertálie dokončena…

– Zdvihá se vítr, slyšíš? přerušila ho Radama.

Vstal. Bolela ho od psaní ruka. Poslední slova – ráj na zemi – chtěl napsat mimořádně krásně a výrazně.

Když palmy začaly v prudkém vichru sklánět koruny až k zemi, vyběhl z domu.

Mořský příboj burácel neobyčejně silně. Velké vlny se převalovaly až do zátoky a bily do zakotvené Libertálie. Vítr se změnil v orkán. Ve vzduchu začaly poletovat první slaměné střechy, domky praskaly v základech.

Zaburácel hrom. Ale ne, nebyl to hrom! Byl to výstřel z děla nebo výbuch nálože!

– Oheň! Hoří sklad! Sklad hoří!

Tmou se míhaly podivné blesky. Dopadaly přímo na střechy. Zápalné šípy!

Mission vytrhl pistoli a vystřelil.

– Poplach! Zvoňte na poplach!

Neměl komu rozkázat – jenom zuřivému větru. Rozběhl se tedy sám ke stožáru. K čemu zvonit? – zastavil se na polovině cesty – když je celá osada už vzhůru?

– Jižní pevnost hoří, vzkřikl kdosi, Mission poznal Caracciolův hlas.

To nemohli udělat domorodci.

Ze všech stran zarachotily výstřely.

Nebe se rozpálilo blesky.

Na návrší, kde stála pevnost, se rozběsnil ohromný oheň. Vichr převracel chaty. Padající kůly porážely vřeštící ženy a děti. Muži pobíhali bezhlavě a stráže střílely nazdařbůh.

– Nalodit ženy a děti. Ženy a děti na Libertálii! řval Mission.

Plešatý Matěj proběhl kolem Missiona a vykřikl:

– Já se postarám o loď a ty o obranu!

– Proti komu se měli bránit, když nebylo vidět útočníky?

Mission pobíhal z místa na místo a do ochraptění volal:

– Na loď! Všichni na loď!

Muži vyvlékali ženy a děti zpod trosek obydlí. V strachu setřásaly jejich ruce a hnaly se k lodi zběsile samy. V přístavišti se lidé strkali, dupali po sobě, sráželi se do vody.

Ale Plešatý Matěj se dvěma tucty mužů nakonec zmatek zvládl. Spustil záchranné čluny, shodil všechna lana i provazové žebříky a Libertálci postupně naplňovali loď.

Mission vtrhl do poradní síně, aby zachránil před zkázou nebo před útočníky poklad Libertálie. U okované truhlice našel dva chlapy. Bez milosti je srazil pěstí a vybral všechno zlato a drahokamy. V běhu uchopil vlajku Libertálie a rozeběhl se ke svému domu.

Radama stála klidně přede dveřmi s Milahem v náruči.

– Radamo, běž na loď! Utíkej, přijdu za tebou!

Podal jí do rukou vlajku a vlekl ji k přístavišti. – Jdi sama s Milahem, já hned přijdu! Musím se postarat o ostatní! –

Sotva Mission odběhl, Radama zůstala a…

… nazítří, když s úsvitem ustala i bouře, našlo slunce na břehu zátoky Bonne chance, která měla znamenat štěstí, živého pouze tříletého Milaha – jehož jméno značilo Budoucnost – jak zděšené oči upírá na mrtvoly, trosky fregaty, na ruiny osady nazvané Libertálie, jak se halí do cárů vlajky, na níž už nebylo vidět ani postavu ženy – Svobody, ani drahokam…