Vladimír Čivilichin

Požár v tajze

KAPITOLA PRVNÍ

Vyšetřovatel: „Znáte se už dlouho s obžalovaným?“

„Pro mě není obžalovaný.“

Vyšetřovatel: „Svědkyně Čeredovová, odpovídejte, prosím, na otázku. Znáte obžalovaného již delší dobu?“

„Připadá mi, jako bych ho znala už celá léta.“

Vyšetřovatel: „Mohla byste se vyjádřit přesněji?“

„Je tomu rok, co jsme se poznali.“

Vyšetřovatel: „Kde jste se s ním seznámila?“

„V Čertovým mokřadle. A nač to potřebujete vědět?“

Vyšetřovatel: „Kdeže to bylo?“

„U Bajděnova. V žiganovském okresu.“

Vyšetřovatel: „Čertovo mokřadlo? Co to má být? To je nějaká obec či osada?“

„Ne, slať, bažina…“

Vyšetřovatel: „Jo, močál teda, bažina?“

„No, vždyť vám to říkám – mokřadlo!“

Teď, teď Rodion seskočí do prázdna a poletí. Oči upírá k lesnímu požáru, zadržuje dech, soustředěn jen na to, jak do posledního zlomku řasu protáhnout tyto drahocenné, pouze jemu náležející vteřiny.

„Připravit, vpřed!“ letec-pozorovatel pohnul rty. Nebylo ho slyšet, protože letadlo jako by vstřebávalo do sebe lomoz a hukot motoru – v takovém hřmotu moc řečí nenaděláš.

„Nespouštěj se za mnou, ať nemusíš zbytečně nalétávat,“ křikl Rodion na kamaráda a viděl, jak pilot přikývl.

Ozval se signál, vítr se opřel do letounu, zalomcoval jím a pak se rozšuměl v modrém prostoru. Rodion cítil, jak mu těžkne srdce, strnul nad prázdnem; zhluboka vdechl hutný vzduch, do něhož se mísil pach benzínových par, zlehka se odrazil nohama a převalil se vpřed.

Řítil se k zemi střemhlav jako jestřáb, oči do široka otevřené, lokty přitisknuté k tělu. Věděl, že za několik okamžiků se začne převracet na záda, jestliže nerozpřáhne ruce, nebo netrhne uvolňovačem padáku; tento krátký čas chtěl však prožít naplno. Vysoko v nebi zářilo ozáblé slunce, vzduch zpíval, dole pod ním pozvolna odplouvala podzimní žlutozelená tajga. Mezi řekou a močálem se černalo požářiště. Rodion nepadal, snášel se plavně k zemi se slastným pocitem jako v příjemném snu.

Tak, teď! Napružil celé tělo, aby popruhy zaplnil svalstvem a zmírnil tak trhnutí, pak beze spěchu, s klidem zatáhl za uvolňovač. Vrchlík padáku naráz vyskočil a s měkkým hlasitým zaplesknutím se vzedmul. S trhnutím Rodion pocítil, jak jeho tělo celou váhou visí v popruzích.

Zamíří si teď přímo na močál, na břeh, porostlý drobnými křovisky. Začal stahovat šňůry, měřil očima vzdálenost k travnaté rovince, potom zkřížil na volných koncích ruce, obrátil se tváří k slabému větru a zvolna obhlédl požár. Snad se oheň nezahnízdí v rašeliništi a nepřenese se do zdejších nekonečných lesů? Rodion zkušeným zrakem odhadl rozsah polesí na druhé straně močálu a zatočil se na lanech, aby dopadl na nohy. Zem se přibližovala, narůstala, ale přízemní vzdušné proudy jako by let padáku zpomalovaly. A zelená mokřina pod ním jako by se vzdouvala.

Začpěl dým. Rodion se chytil za obloučky a přichystal se. Země bude teď tvrdá jako beton, udeří ho vší silou do nohou a otřese páteří. Odhadl správně blízkost země a teprve krátký okamžik před dopadem trhl obloučky k sobě a ztlumil tak tvrdost nárazu.

Tu je už okraj močálu, pokrytý hustou zelenou travinou. Přímo pod ním se nečekaně zablýskla černá voda. Srdce se mu zastavilo – třasina! Rozpřáhl ruce, zaklonil hlavu a otvorem v padáku zahlédl ještě kulaté okénko modrého nebe. Celý i s hlavou se ponořil v to, co mělo být pevnou zemí. Dopadl s plesknutím, ale měkce, bez nárazu, a pochopil, že je konec. Spadne-li na něho vrchlík padáku a zakryje ho, už se odtud nedostane. Zběsile se rozháněl rukama, tloukl kolem sebe, ale ne hnul se z místa, nohy mu pevně uvázly – snad v řídkém jílu či ve shnilé bahenní trávě. Vynořil hlavu z té vazké hmoty, nabral vzduch do plic a s pocitem divoké radosti spatřil zas nad sebou modré okénko. Vrchlík padáku, zanesený kousek dál, ležel zmuchlaný na trávě, voda jím už prosakovala. Stáhne ho ke dnu a on půjde s ním? Natáhl krk a rozhlédl se – neustále přitom vesloval rukama v blátivé vodě. Vida, několik padákových šňůr se zachytilo na keři pěnišníku.

Keř je od něho tak na deset metrů a za ním, ve vodě, stejně zelená tráva a pouze dál, asi na poloviční délku lan, v rezavém, již podzimně řídnoucím kapradí první břízka.

Ta je daleko. Třasina mu pevně držela nohy. Rodion se bál jimi pohnout a jenom vytrvale pracoval rukama, aby se udržel na povrchu. Spoléhal na sílu svých svalů, věděl, že tak honem ještě neumdlí. Sotva slyšitelný větřík vlnil ostřici na bažině, před očima se mu s plesknutím rozpukávaly velké kalné bubliny, páchla tu smrdutá voda, čpělo nasládlým puchem mršiny. Jedinou jeho nadějí jsou ruce. Zkusil se pohnout kupředu, ale vzápětí pocítil, že ho slať pevně obemyká a nepouští, ba, zdá se mu, že ho dokonce stahuje dolů, a on, jak se snaží rozmísit tu blátivou kaši pod svými boky, jen napomáhá její záludné spoutávající síle. Začal rychle jednou rukou sbírat do chumlu padákové šňůry, shrnul je do mokrého špinavého klubka, ale ne a ne najít ty, které se táhly ke křovisku a zachytily se na něm. Kam se k sakru poděly? Á tady jsou! Už je má! Chytil se za ně oběma rukama a opatrně se přitáhl. Výborně! Bažina ale pevným stiskem objímá jeho hřmotné tělo a drží ho, jako by i ona napínala všecky síly. Rodiona ještě k tomu tíží záložní padák. Je ovšem ve vodotěsném obalu, visí však na něm jako závaží a popruhy na ramenou spoutávají pohyb paží. Nestačí, že má nohy jako v okovech? Vypadá to s ním bledě! I kuš! Nemaluj čerta na zeď! Rodion zatáhl za šňůry jednou, podruhé a dost; zhluboka oddechoval.

Hlavní věc je teď – zachovat klid. Ucho zaznamenalo sotva slyšitelné zavrčení letounu. To je Platonyč – jak se domluvili, shazuje teď v jednom průletu i ostatní. Z oblohy se už snášela tři vzdutá paraplíčka a teď se vyvalila – jako když sypeš brambůrky – další várka: Saňka Birjuzov, Kopytin, Váňuška, Serjoga. V tomhle sledu se chlapci vždycky řadili k seskoku. Ale, to se ví, nenapadne je honem, že kamarád je v bryndě. Pouze Platonyč, letec-pozorovatel, může něco zjistit. Teď znova zakrouží a shodí Miťku Zubatu, Plutovycha a ostatní a při dalším průletu, až bude shazovat náklad, uvidí, že je se mnou zle.

Teď teprve Rodion pocítil, jak ho ledová voda studí. Kombinézu mu promočila hned, jak do ní zapadl, ale chlad si uvědomil až nyní, když začal ochabovat v pohybu. Nohy mu začínaly tuhnout a ruce ho zábly; lana se mu zařezávala do zápěstí a bránila oběhu krve. Co dělat? Musí povalit tu břízku, jinak je s ním amen. Než Platonyč uvidí, že se mu něco přitrefilo, než shodí zprávu ostatním… Dřív než za hodinu se k němu nedostanou.

Nu, chtěli si přispíšit, a tumáš! Takhle to dopadlo! A copak je tu vůbec nějaká rašelina v tomhle blátivém mokřadle? Tudy, přes tuhle mokrotu, požár dál neprojde, zadržíme ho na svahu…

Bažina zalila čistou vodou své prohnilé útroby, ale přesto kvasila, znatelně dýchala, bublala mu kolem krku a ševelila v trávě. Jak se mu to jen povedlo, plácnout sebou do téhle potměšilé slatě? Co se už naskákal – v Přímoří a v Jakutsku, i na Sachalinu hasil kurilský bambus, všechny možné močály, co jich jen už poznal, ale do takovéhle zrádné žumpy ještě nespadl. Neveselé myšlenky se mu honily hlavou, vynořovaly se a zas mizely a mezi nimi se nejasně proplétala slova, jimiž promlouval k pilotovi. Co je s tebou, Platonyči, co to, že se nade mnou nezatočíš? Sem, sem k močálu, kapitáne! Copak nevidíš, že můj padák na zemi chybí, že jsem ho nerozprostřel?

Což tvá šedivá frontová hlava nepřijde na to, že já tady bídně hynu, že mi jde o život?…

Ruce mu otékaly a voda mu sahala už po uši, ledově obemykala krk. Má se ještě jednou pokusit? Znal svou sílu a cítil, že v rukou jí ještě něco zbylo. Ano! Zadržel dech, ze všech sil zatáhl za šňůry, až to celým tělem otřáslo, a tu zahlédl, jak keřík pěnišníku, jediný pevný bod, kterého se chytil, se poddává, plavně se ponořuje do bahna… Ne, raději se nehýbat!

Požár zuřil docela blízko, zatím však netřeskal, nešlehal, jen tiše hučel, jako když šumí proud velké řeky. Z lesa se pomalu ploužil šedavý dým. Netáhl se však na močál a u vody se ještě dalo dýchat. Rodion si pomyslel, že naštěstí ho aspoň netrápí komáři; je podzim, minul jejich čas, jinak by ho sežrali zaživa. V duchu se usmál a podivil se tomu, že se může ještě z něčeho radovat, ba dokonce se usmívat.

Roztřásl ho chlad, pronikající celým tělem. Rodion se však spoléhal na své srdce, až dosud ho nikdy nezklamalo. Ale kde jen vězí Platonyč? Ovšem, chvíli to potrvá, než udělá okruh, než shodí náklad…

Náhle sebou trhl, zprudka zvedl hlavu. V lese zapraskaly větve. Je to možné, že by se požár přiblížil? A ještě zaslechl zvuk, jako když se oheň prodírá sopouchem.

„Vjó!“ uslyšel pojednou chlapecký hlas. „Vjó, Buranko!“

„Zarejduj sem, chlapče!“

Rodion pochopil, že je zachráněn. Když nic víc, aspoň už není sám. Asi mládeneček ze zdejšího polesí. Letadlo ho přivábilo – to Rodion znal: kolikrát se mu stalo, že seskočil někde blízko vsi, ještě ani nebyl na zemi, a už je kolem kluků celý houf. Vyptávají se, pomáhají mu s padákem, dotazují se, co potřebuje, nabízejí, že rádi doběhnou pro to či ono.

„Hej,“ zavolal na chlapce, „tady jsem!“

Z křoví se vynořila hlava s čapkou. Co to? Není to snad ženská? Opravdu je, ale spíš asi holčice. A na koni. V kalhotách a přes ně má sukni.

„Jakpak, že tě to zaneslo sem na mokřadlo?“ zpěvavě se zeptalo děvče.

„Máš sekeru?“ Rodion se moc nespoléhal na pomoc toho hůděte. „Máš s sebou sekeru?“

„Nemá – ám,“ táhle zazpívala.

„Tak počkej!“

Seskakoval vždy se sekerou – ta mu při seskoku nevadí. Saňka Birjuzov, ten furiant, si troufá seskočit dokonce s flintou. Rodion si uvolnil pravou ruku, nahmatal, kde má na opasku v pouzdře zavěšenou sekyrku.

„Ustup kousek stranou!“ Sebral všecku sílu a mrštil sekyrkou na břeh. Jen to plesklo a Rodion se zprvu polekal, zda neutopil svou nerozlučnou pomocnici. „Už ji máš?“

„No bodejť!“ odpovědělo děvče a Rodion si spokojeně vydechl. „Podsekni támhletu břízku, vidíš ji?“

Párkrát sekla do kmene. Koruna břízky se zatřásla. Viděl, že se děvče ohání sekyrkou jako vesnický chasník – třísky jen lítaly, jak se rozháněla, vyprávěla mu zpěvavě:

„A já zatím celé mokřadlo objela… Jak to, strejdo, že ses neutopil? V týhle touni by se utopila i lokomotiva… Ještě to vydrž, za chvilku jí povalím. Kam? Támhle na ten pěnišník?“

„Kam jinam… A dělej rychle! Máš ňákou oprať?“

„Nemá – ám,“ opět zazpívala.

„Ty jsi odtud z polesí? A kde je tatík?“

„Leží. Trápí ho vředy.“

Břízka zašuměla a s plesknutím dopadla na vodu, pouhých pět metrů od Rodiona. Děvče se obratně plazilo po jejím kmeni, rukama se přidržovalo větví. Prohýbaly se, i kmen se prohýbal vpůli své délky do mokré trávy a Rodion se obával, že jeho nečekaná spasitelka sama zapadne do bažiny. Ovšem v těch místech už vystupují z mokřiny bahenní kopečky a sotva je tam hluboko. Dobrala se až k pěnišníku, zatáhla za padákové šňůry, ale jak by s nimi hnula? Zkusila to znovu.

„Máš asi velkou váhu, strejdo!“ Usedla do trávy a zmizela mu ze zorného pole.

„Do devadesáti mi moc nechybí,“ odpověděl. „Ale kdepak ses schovala?“

„Tady!“

„Přivaž šňůry k větvím!“

„Hned, hned to bude. Jen ještě chviličku – tak… Hotovo!“

Rodion napjal svaly – marná sláva – asi už příliš zeslábl, nebo ho slať drží tak pevně? Pokusil se ještě z posledních sil, břízka se však prohnula. Byla odseknuta načisto a nedržela na zlomu. Ne, to se mu už teda vůbec nelíbí! Děvče balancovalo na keři, chytalo se za větve břízky a zas za tenké haluze pěnišníku, nebo za šňůry a kradmo se ohlíželo po mužově mokré, bahnem postříkané tváři, zkřivené grimasou úsilí. A náhle, jako když do ní píchne, se dívka otočila a plazila se zpátky po bříze ke břehu.

„Co je? Čeho ses polekala?“

„Já se hned tak neleknu,“ odsekla pohrdavě. „Jenom ty si dej pozor, ať neztratíš kuráž!“

Vrací se se sekerou v ruce, rozebírá padákové šňůry kolem keře, přesekává je. Rány odskakují od poddajného kořání a tuhé pro vazce přenášejí Rodionovi jejich rezonanci.

„Co to děláš? Co tam sekáš?“

Natáhl krk a vidí, že dívka odhazuje sekeru na břeh a svazuje lana, ale tuhé hedvábné šňůry jsou kluzké a uzly nedrží.

„Co tam provádíš?“ ptá se znova, už upokojen.

„Jen klid, strejdo! Vytáhnu tě kobylkou, uvidíš, jak Buranka zabere!“

„No, to je nápad!“ Rodion se zavrtěl ve vodě. „Výborně, ale musíš šňůry svazovat námořnickým uzlem. Umíš to?“

„Ještě nákým námořnickým!“

„Tak honem na břeh!“ zavelel. „Smyčku hoď na pařez břízky, to postačí, rozumíš mi?“

„No, samo!“ zabrumlala a hrabala se na břeh. „Teďka tě vezmu jednou koňskou silou. Jen aby to šňůry vydržely. Máš holt pořádnou váhu, strejčínku…“

„Počítej tak asi metrák!“ odpověděl vesele; teď už věřil, že za minutu bude na břehu. „A jedna šňůra unese půldruhého. Tak si nedělej hlavu…“

Aby mu lano nepořezalo ruce, připevnil už z posledních sil šňůry k ocelové sponě na prsou. Je připraven! Výborně! Zezrzlé kapradí na blízkém břehu i modříny za ním, už zcela tonoucí v šedém dýmu, i vysoká pustá obloha – vše, jako by ožilo a přiblížilo se. Dívčina na břehu laskavě domlouvala neviditelné kobylce.

Docela nízko proletělo letadlo. Ne, teď nemá smysl zbytečně kamarády plašit. Platonyč samozřejmě zakrouží nad ním ještě jednou a potom už poletí, aby shodil zprávu. Kéž by se to tady povedlo! Jestlipak se jí podařilo přivázat ho ke koni?

„Do toho!“ zavelel.

Šňůry se napjaly, trhlo to s ním, hlava se mu potopila do vody. Prohnul páteř, aby odolal nárazu a síla tahu se přenesla na hlavní kruhový popruh. Třasina, obemykající nohy studenou, spoutávající vazkou hmotou, nerada pouštěla svou oběť, bouřila se, bublala. Napjaté lano přitáhlo Rodiona ke křovisku pěnišníku, vleklo ho drsně, rychlým tahem; tak zhurta vleče po zemi nesplasklý, ještě nafouklý padák Rodion se vymrštil na nohy, ale vzápětí klesl na pobřežní trávu. Nohy ho neudržely.

„Nu, jak je?“ ozvalo se z křoví. „Slyšíš mě, strejdo?“

Neodpověděl, vynakládal veškeré úsilí na to, aby se postavil na nohy. Po pás ve vodě se s námahou doplazil ke břehu, rychle vytáhl ztěžklý vrchlík padáku na volné místo a rozprostřel jej.

„Prima plátýnko!“ V tomto zpěvavém protažení hlasu uhodl Rodion zvídavý, čistě ženský zájem. „Hedvábí?“

„Ne, perkál. Jen cípy jsou z hedvábí. Docela slušný materiál. Chtěla bys ho?“

„Tak vy rozdáváte z erárního majetku?“ odpovědělo děvče s hranou přísností.

A tu je už Platonyč! Letí. Aha, zamával křídly. Uviděl ho tedy. Všecko je v pořádku. Rodion se dovlekl na suchý břeh, natáhl se v celé délce na záda a blaženě, celým tělem pocítil pevnou tvrdost země, vdechl kořenný pach kapradí a teprve teď se podíval na svou zachránkyni. Také ona si ho s veselým úsměvem prohlížela – zmazaného blátem, roztřeseného chladem. Však i ona dostala co proto: sukni má promáčenou skrznaskrz, i okraj starého mužského saka, přepásaného vojenským řemenem, má zrousaný vodou.

„Tak co, chceš ten padák, nebo ne?“

„I děkuju, strejdo, nechci. Je to přeci erární majetek!“

„To se odepíše,“ ujistil ji Rodion. „Už má vysloužíno. Je spravovaný po rubu i nalíc a tys ho ještě dodělala sekerkou.“

„Já ale nerada.“

„Pověz mi, holka, kolikpak je ti let?“

„Devatenáct.“

„Opravdu?“ podivil se Rodion. „A já tě měl zprvu za kluka!“

Opět se zasmál, ze všeho se teď radoval. Dívka se také usmála. Zuby měla rovné a bílé jako z reklamy na zubní pastu. A smála se jakýmsi osobitým způsobem: tiše, jako by tajila smích jen pro sebe.

Rodion se potřeboval rychle zahřát. Vyskočil, udělal pár dřepů, poskakoval z jedné nohy na druhou, vytrhl z měkké půdy břízku i s kořenem, zalomcoval i druhou a tu také vyvrátil.

Dívka ho sledovala překvapenýma očima.

„A já zas myslela, že jste jenom jakejsi strejda!“ poznamenala s veselým údivem.

„I kdepak strejda, strejdové u nás neskáčou!“

„Proč?“

„Už si svoje odskákali.“

„A šli na penzi?“

„No, jak kdo. Komu se kam chtělo.“

„A co to, že jste skočil zrovna tady do týhle mokřadě?“ zajímala se dívka. „To abyste padl na měkko?“

Mluvila také svým osobitým způsobem. Než pronesla první slovo, okamžik přemýšlela a rty se jí znatelně pohybovaly, jako by si sama pro sebe něco povídala. Potom beze spěchu, měkce a zpěvně protahovala slova – tak se mluvilo všude v tomto kraji kolem Žiganova.

Rodion se při lesních požárech často setkával s vesnickými děvčaty. Obvykle se stydí promluvit, ztěžka ze sebe mačkají slova; ale tahle je z jiného těsta. Jazyk má jak břitvu. Teď mlčí, čeká, co Rodion odpoví, číhá ve střehu, aby ho vzápětí šlehla: To abyste padl na měkko? Rodion jí na poslední otázku neodpověděl; bylo jasné, je to jedna nula. Zeptal se:

„Jak ti říkají?“

„Komu, mně?“

„No ano, vám teda!“

„Pina.“

„Jak?“ neporozuměl Rodion.

„Agrippina A co má být?“

„Nic. A mně říkají Rodion. Už dávno tu hoří?“

„Dávno!“ mávla rukou.

„Zkoušeli jsme hasit sami – ale nestačil na to náš kolchoz – táta se přitom zle namohl a teď leží.“

„O jakém kolchozu to mluvíte?“

„Ale o naší rodině.“

Rodion náhle, jako by zavětřil, zmlkl a naslouchal. Za lesem docela nízko letělo letadlo. Shazuje asi výbušniny. Platonyč teď shodí náklad, opíše další okruh, přepočítá své výsadkáře, a aby se všichni zorientovali, poletí směrem k požáru. A jim začne lopota.

„Jak vznikl požár? Z čeho?“

„Těžko říct! Brouzdali se tu po lese takoví vousáči – snad hledali rudu, možná, že mapovali krajinu, jinak tu nebyl nikdo…“

„Nu, tak jdem, Pino,“ zvedl se Rodion.

„Máme u nás ještě ze včerejška teplou lázeň.“

„Co povídáš? To by mi přišlo zrovna vhod!“ Podíval se po děvčeti, na jeho podivné oblečení, na hrozitánské holínky a usmál se: „No, Pino…“

„Jen se radši podívejte na sebe!“

„A co?“

„Hotovej hastrman – bláto z něj jen crčí!“ zasmála se dívka. „Bubák z mokřadla!“

U polesnéno si Rodion nejprve pospíšil do lázně a Pina mu připravila na převlečení otcovo prádlo. Potom sedla na koně, aby dala vědět ostatním požárníkům. Vrátila se, když se Rodion, rozpařený z lázně, napájel ve světnici horkým čajem. Otec mu z lůžka něco vykládal a celý chumel dětí obklopoval hosta těsným kruhem a zvědavě si ho prohlížel.

„Venku je všecko v pořádku?“ zeptal se Rodion, vyhlížeje z okna.

„Vy jste mi ale pěknej vejlupek!“ nečekaně prohlásila Pina, odstrčila sourozence a nalila si ze samovaru čaj. „Pěknej a k tomu mazanej!“

„Agrippino!“ pozvedl se otec na loktech. „Ticho!“

„Co je, co se stalo?“ Rodion na ni vykulil oči.

„Já jim řekla, že jejich kamarád se paří v lázni, a oni na sebe mrkli a povídají: »Jasný!« Říkám jim, že jste se div neutopil v močálu, a oni zas jen po sobě kouknou a zas kývli: »Jasný!« Tak se přiznejte, to jste schválně bácnul do tý mokřadě?“

„Takovej nesmysl!“

„A povídají o vás, že máte za ušima. A prej jste schválně zalez do močálu, abych vás vytáhla.“

„Agrippino, už ani slovo!“ pohrozil jí otec.

„Semelou živý mrtvý!“ Rodion zavrtěl hlavou a upřeně se zadíval na děvče. Šedé oči na něho hleděly vážně a vlhké pootevřené rty skrývaly neznatelný úsměšek. „Kde se usadili?“

„U potoka. Posbírali všechen náklad a zapálili táborák.“

„Řekla jste jim, že se oheň přes močál nedostane?“

„No, samo! A oni, že prej to stejně věděli. A že prej vás máme odtud hnát svinským krokem. Že když se napaříte v lázni, vypijete pak třebas i dva samovary.“

„Já ti ten tvůj jazyk nabroušenej vytrhnu i s kořenem, Agrippino!“ houkl na ni táta.

„Prej se nalejete čajem a pak se ani nehnete,“ pokračovala dívka. „A tajga ať si zatím hoří…“

„Mizerové!“ ulevil si Rodion. „Huby nevymáchaný!“

Děvče se zvedlo a odešlo. Matka se obrátila k Rodionovi a zpěvavě protáhla:

„Nezlob se na ni, synáčku! To ona je jen na tebe taková zlá. Zlost ji bere, že jste přiletěli teprve teď. Vždyť je to už tejden, co jsme požár hlásili…“

„Je prostořeká až hanba! A nehneš s ní, nedá si říct ani za celej svět,“ zachraplal otec na lůžku. „To víš – je uvědomělá! A já od ní dostávám za to, že si předplácím noviny a pak je nečtu. Takhle se opovažuje na tátu. Ale do práce je čiperná jako jiskra, zrovna jako já, než mě to položilo. Poslední tejden, jak jsem uleh, sama čistí paseku nahoře. Říkám jí: jedněma rukama požár nezastavíš, ale ona mi jenom zhurta odsekne… Ale večer, jak přijde domů, je krotká jako jehňátko, všecka zlost je tatam. Nají se a spát!“

„Holka má školy. V Girensku vychodila desítiletku, chtěla jít študovat, ale copak se teď někam dostaneš?“ sdělovala matka.

„To se naučila v internátě bejt takhle hubatá a opovážlivá,“ tiše dodal otec. „A jestli to přece dotáhne na študyje, to si pak teprv bude foukat! Čertovská holka – někdy člověka tak usadí…“

Rodion se rozloučil. Hospodyně vyšla za ním do síně, strčila mu uzlíček s teplými vdolky a šeptem, se slzami v očích omlouvala dcerku.

„Už se na ní, synku, nezlob!“

„Ale co bych se zlobil!“

„Ona jediná ze všech našich dětí je taková paličatá…“

Matka tiše zaškytla, upracovanou rukou si setřela slzu.

„Co, co je?“ polekal se Rodion.

„Bojím se o ni, aby ji nepotkalo něco zlýho,“ postěžovala si. „Snad byste mi moh poradit.“

„A co vám dělá starost?“

„Ale holka chodí teď celá nesvá, pořád ňáká zamyšlená.“ svěřila se mu matka.

„Jak to, zamyšlená?“ nechápal Rodion.

„Táta to nevidí, ale mně nic neujde. Koukám, sedí nad knížkou – jednou za měsíc se tu u nás zastavuje parník a přiváží knížky – duchem kdovíkde, jako by se octla na jiným světě, a oči v slzách. Už před ní radši knížky schovávám…“

Rodion ji upokojil, jak dovedl, a vyšel z domu. Venku narazil na Pinu, tiše domlouvala uvázané Burance.

„Půjčil bych si ji. Otec mi dovolil…“

„Já vám taky dovolím,“ zasmálo se děvče a pozorně na něho pohlédlo. „Ale nesmíte chlapcům prozradit, že to víte ode mě, co všechno o vás napovídali. Platí?“

„Platí!“ slíbil jí Rodion. „Na shledanou. A děkuju za koupel!“

Do večera objel na koni celý okruh požáru. Oheň se pomalu šířil, postupoval dolem, na okrajích čadil a středem už les prohořel.

Od zčernalého okolí se odrážely zelené, ohněm nezasažené ostrůvky lesa, ale Rodion věděl, že i ony se zanedlouho promění v černé mrtvé spáleniště. Modřín obvykle zdatně vzdoruje ohni a stává se, že ještě mnoho let roste na půdě, kudy protáhl přízemní požár; zdejší lesy se však drží jen mělkými kořeny, téměř na povrchu. Oheň tu spálil tenké podzemní kořínky, jimiž se stromy držely v zemi, až nakonec odumřely, zčernaly a lámaly se; pryskyřici pod kůrou spekl v tvrdé městky – s listnáči je zkrátka konec. Do zimy sice ještě vydrží, ale líté mrazy je pak pohubí. Nemají, čím by se držely v půdě, a vítr je pokácí, budou padat jako třísky.

Dobře že se tady oheň dostal do kleští mezi řeku, močál a potok. Teď jde především o to, důkladně připravit ochranný pás v horních polohách, ve směru, kudy požár pozvolna postupuje, zahradit mu cestu. Kdyby odtud pronikl k rozvodí, potáhne pak dým dolinami řek a bude mít volnou cestu až do Krasnojarska. I co, neházej hned flintu do žita! Do toho! Do toho! Rodion pocítil horký příliv energie, znal to, ovládl ho vždy před každou prací. Teď především rozebrat polomy při potoce, po holém břehu se oheň přes potok nedostane…

U táboráku se na kamarády mračil, že ho před neznámým děvčetem takhle shazují – ale oni jakoby nic, koukají na svého předáka nevinnýma očima, ani nemrknou. „Holomci, slepičí trepky,“ bručel si pod nos, když se ukládal k spánku.

Probudil se ještě za tmy a vystrnadil z pelechu i svého věrného kamaráda a spolehlivého pomocníka Saňku Birjuzova, který si rád pohověl do poslední chvíle. Teď musí připravit nálože, hned začnou s odstřelem. Rodion rozestavil své chlapce na úbočí a sám se pustil na koni dolů, po potoce. Ještě ho ze včerejška nepřešla zlost na celou tu bandu žvanilů a teď si ji vyléval na tuhém kořání, na starých vyschlých kmenech, překocených přes mělký potok. Podsekával porost při břehu, rozkopával tvrdými botami hromady suchého chroští, svrhoval do vody klády, jen to stříkalo.

Buranka stříhala ušima, všecka polekaná tím lomozem se schovávala za keře, a to se Rodion teprve rozehříval! Pak si řekl, že se pustí ještě níž po potoce a tam založí vstřícný oheň. Kobylka na druhé straně potoka táhle zaržála – ale Rodion se po ní ani neohlédl. Měl se co ohánět – podsekával a lámal souše, stahoval pod vodu holé přeschlé větve a pichlavou, s praskotem se lámající chvoj, zezrzlou a zežloutlou. Tohle prokleté chroští hoří jako sláma, oheň po něm lehko přeskočí po vývratích na druhý břeh. Tam by pak požár nezastavili ani do zimy. Práce mu jde od ruky jedna radost! Ještě tenhle padlý kmen musí pryč! Je větvemi zarytý do země, nezbývá, než je osekat, jinak s ním nehne. Tak do toho! Ráz na ráz! Ne, nehne s ním. Námahou mu vyschlo v hrdle.

Zhluboka vydechl, odhodil sekeru, přilehl k potoku a dlouho, dychtivě lokal doušek za douškem. Pak se natáhl pod křoví, zapálil si cigaretu, blaženě uvolnil nohy a očima si stále měřil ten objemný suchý kmen. Jak s tou potvorou jen hnout? Vždyť tu leží, natažená přes potok jako most, po němž oheň přeběhne, než řekneš švec.

„Vida ho!“ zaslechl známý hlas a vyskočil, jako když ho podpíchne. „To jsem čekala. Měli tedy pravdu vaši chlapci? Napil se a hoví si. A tajga ať si hoří!“

Z křoví vyšla Pina, zablýskla očima i zubama a Rodionovi z jejích úsměšků až zatrnulo u srdce.

„A čemu se vlastně divím?“ trhla pohrdavě ramenem. „Jste všichni jeden jak druhý – no hasičská chasa!“

Rodion nemohl ovšem vědět, že ho dívka sleduje z druhého břehu už hodnou chvíli. Viděla, jak stahuje kládu do vody, jak rozdupává botami suché chroští. A teď stál před ní, hrdlo jako zadrhnuté.

„Od samého rána mi to nedá, vidím, že to beze mě nepůjde!“ Děvče odmítavě mávlo rukou. „Říkám si, zaleze znovu do mokřadla. To abych ho zas vytahovala?“

Rodion vztekle hodil nedopalek cigarety do vody a obořil se na ležící kmen. Konečně s ním hnul, a tu přiskočila Pina na pomoc a spojenými silami převalili břevno do potoka, jen to žuchlo. Potom spolu rozebrali ještě několik závalů a les podél potoka směrem k požáru podpálili.

Oheň na okraji pomalu čadil, rozhoříval se a zvolna plazil vstříc hlavnímu ohnisku požáru. Rodion uháněl na Burance po břehu, seskakoval na zem v místech, kde se nepodařilo polomy rozebrat, a chrstal vodu na oheň, plazící se nežádoucím směrem. Zlost ho už přešla při namáhavé práci a Pina byla zticha.

KAPITOLA DRUHÁ

Vyšetřovatel: „Svědku Birjuzove, ve vaší výpovědi je takový výraz – být postižen podle prvního stupně; co to znamená?“

„To je, soudruhu vyšetřovateli, u nás, v našem řemesle, taková tradice. V instrukcích se sice tenhle termín nevyskytuje, my ale mezi sebou mluvíme o různých stupních nebezpečí, které mohou požárníka postihnout. Při naší práci se přihodí ledacos – jednou to, podruhé ono.“

Vyšetřovatel: „Co je to ten první stupeň?“

„To se týká všeho, co se děje ve vzduchu, především jde ovšem o dopad na zem. Já byl na vojně u výsadkářů, jenže tam, abych řek pravdu, jsme neskákali. Tady je ale tajga. Kam skočíš jinam než do lesa? Letíš a myslíš jen na to, aby ti větev nevyšlehla oko – ostatní nestojí za řeč. A Guljajev – ten vždycky kouká, aby se dostal co nejblíž k ohni…“

Vyšetřovatel: „Proč?“

„No, to je přece jasné. Kdopak se rád tluče bůhví jaký kus přes vývratě a rokle k ohni? Kromě toho – za normální seskok ti přísluší deset rublů a za seskok do lesa máš sedmnáct rublíků…“

Vyšetřovatel: „Jasné. A druhý stupeň?“

„Ten se týká ohně. A taky výbušnin. Na požáry přece s sebou bereme celé metráky třaskavin. S těma se musí umět zacházet, obzvlášť s roznětkama. V Ulan-Ude se nám stal takovýhle případ: dva naši výsadkáři měli co dělat s rozbuškama, dostala se jim tam jiskra ze zátravky a nazdar!“

Vyšetřovatel: „A co?“

„Konec. Vzalo je to oba.“

Vyšetřovatel: „Existují ještě nějaké další stupně nebezpečí?“

„No ovšem. Třetí stupeň – to jsou případy, kdy ti nezbývá, než vzít nohy na ramena a uhánět z tajgy. Stane se, že našince shodí bůhvíkde, až dvě stě kilometrů od lidského obydlí, a teď – kudy kam? Pamatuju se, jak nás Guljajev vyváděl korytem řeky. To máte čistý třetí stupeň. Už si ani nevzpomínám, jak jsme se tenkrát dobrali k lidem. Vrtulníky jsme ještě neměli…“

Vyšetřovatel: „A teď je máte?“

„Když je potřeba, samozřejmě – máme vrtulník nejnovějšího typu. Na našeho Guljajeva se ale smůla jen lepí. I letošní sezónu zahájil kotrmelcem. Vytahovali ho vrtulníkem…“

Na jaře měl Rodion hned při prvním seskoku sakramentskou smůlu. Když ho na letišti vytahovali z vrtulníku, leckdo si myslel, že je s ním konec, jenomže Rodion, jak jen uviděl před vrtulníkem lékaře – najednou oživl. Do nemocnice že nepůjde – prý špitály odjakživa nesnáší. A tak zůstal ležet doma, i když tam neměl žádný med. Kvartýrská se o nájemníky moc nestarala, ale Rodion se Saňkou byli nenároční nocležníci a pomáhali si, jak to šlo. Když všecko uvážili, usoudili, že bytné v městečku jsou vesměs jedna jako druhá – v řeči se jen rozplývají, ve skutečnosti ale hledí z nájemníka trhnout, co se dá.

Rodion měl oteklá kolena a v páteři se mu vytrvale ozývala jakási divná pulsující bolest. To mu kazilo náladu. A kromě toho těžce nesl, že k němu z letiště už několik dní nikdo nezašel, že jeho požární družstvo asi poslali na sever do žiganovského okresu, kde hořelo téměř neustále.

On sám nerad létal do těch vzdálených lesů. Požáry tam zjišťovali pozdě a byly úporné. Starostí a lopot s nimi bylo nad hlavu. To už raději seskočit třebas třikrát za sebou někde blíž, než se táhnout takovou dálku a třebas týden i dva se trápit s jedním ohniskem. Ovšem, byly i výjimky. Poslední požár v této sezóně zlikvidovali rychle a dobře, bez komplikací. Až na jednu příhodu, o níž se Rodion dověděl mnohem později. Saňka Birjuzov s Pinou obraceli v průseku zem a čert mu našeptal, aby si zkusil s děvčetem zažertoval. Přikradl se k ní zezadu a chytil ji kolem pasu. Dívka se mu vytrhla, ohnala se lopatou a trefila ho do hlavy. Saňka pak do večera proležel ve stanu a kamarádům napovídal, že se nalokal dýmu a teď se mu hlava může rozskočit. Uvěřili mu a po celou zpáteční cestu na nákladním prámu ho litovali, když si stěžoval, že mu není dobře.

Potom, až v zimě, se Saňka Rodionovi přiznal, ale Pina se v dopisu nezmínila ani slovem. Vůbec – její dopisy, nepravidelné a nepříliš časté – bylo třeba číst s porozuměním. O vážných věcech psala lehkým tónem a žertovně, o maličkostech se rozepisovala obšírně. Podrobně třebas vylíčila, jak je celé širé okolí jejich hájenky zanesené sněhem, pošta už měsíc nepřijíždí a ona si připadá jako v zimním spánku. V jednom z Pininých psaníček vyšla najevo zajímavá věc: tenkrát o tom požáru v jejich polesí jí nikdo nic o Rodionovi nenapovídal a on se tedy zbůhdarma na kamarády zlobil. Pina doznala, že si to všecko vymyslela, proč ale, už sama neví.

Zima se protáhla na dlouho. Rodion pokračoval ve svém vzdělávání, jezdil do průmyslovky a skládal zkoušky, pak zajel na návštěvu k mámě do vsi a všecko šlo, jak má být. Až na ten nešťastný pád, kdy ho stihla nehoda prvního stupně. Kamarádi se teď někde sami plahočí a on si tu leží jako pecivál.

Ve světničce bylo dusno k zalknutí. Pod Rodionovým lůžkem ležel starý vyřazený vak od padáku, plný shnilých brambor. Kamarádi ho tam zapomněli. V koutě blýskala namazanými hlavněmi Sáňkova lovecká puška, výrobek tulské zbrojovky. A stará, špatně vydělaná medvědí houně, rozprostřená po celé podlaze, páchla divočinou. V husté srsti se nashromáždil prach a smetí, i nedopalky cigaret. Po stěnách byly rozvěšeny prázdné ptačí klece, Rodion v nich přes zimu choval stehlíky a čečetky a na jaře, než poprvé vyletěl na požár, vypouštěl ptáky na svobodu. Letos se ale chystal naspěch, ptáky sice vypustil, ale klece zapomněl vyčistit.

Rodion už všechny tyto rozmanité pachy ani nevnímal a paní bytná se o úklid nestarala. Ovšem jakmile přišli za Rodionem kamarádi, byla hned jako máslo, jen se rozplývala: „Pojďte dál, drazí hosté, posaďte se u nás,“ zvala je medovým hlasem. Rodion ovšem nevěděl, že se požárníci z jeho družstva složili a koupili jí kousek hezké látky na bluzičku, aby o něj líp pečovala. Valného poklidu tu neměl. Hospodyně vstávala, sotva svítalo, a Rodion slyšel za stěnou, jak hřmotně podupává a ztěžka oddechuje, jako by táhla na zádech kdovíjaké břemeno.

Ráno přinesla listonoška časopis „Lesní hospodářství“. Rodion sešit prolistoval, ale o požárech tam nebylo nic nového, a tak jej zahodil pod postel.

Je to ale nuda, válet se pořád na lůžku! Z okna viděl kousíček nebe, bezútěšně jasného a čistého. Jaké je to letos jaro, na troud suché, aby ho čert vzal! To mají naši napilno a dneska za ním asi zas nikdo nepřijde.

Kolem poledne však zaslechl pod přístřeškem u vchodu sladký hlas hospodyně:

„Jen pojďte dál, vítám vás, milí hosté!“

Kdo by to mohl být? Pomocná skupina dělníků z letiště! Ano, vcházejí jeden za druhým, jako po cestičce. První strejda Feďa, za ním Nějelov; z hustého plnovousu mu ční jen nos a pod ním se chabě rýsují rty.

Rodion se zprudka zvedl, až postel zapraštěla.

„Jen lež!“ zarazil ho strejda.

Výborně! Ostatní se také hrnuli, aby mu stiskli ruku, vrátili se asi právě z tajgy. Posadili se kolem, kde si kdo našel místečko.

„Měl by sis tu provětrat, Roďo. Čpí to tu jako v medvědím; brlohu!“

„I to máš pořád jedno, ať větráš, nebo ne!“ mávl rukou Rodion.

Tak vida, všichni pomocníci z loňského roku se tu opět sešli. S těmi půjde dílo od ruky. Letec-pozorovatel Platonyč najímal každé jaro ve zdejším okolí na pomoc sezónní dělníky. Obvykle lidi živila tajga – lovili soboly a veverky, sbírali limbové šišky, sváželi dřevo k řekám, vorařili, ale jakmile sešel sníh, hlásili se z mnoha obcí na lesní požáry. A vždycky žádali, aby je zařadili do družstva Roďky Guljajeva. Znali ho už: byl to mládenec školený, ve své práci zkušený a musí se říci, že ho oheň poslouchal. Rodion si jich také vážil. Nového člověka těžko předem odhadneš a v tajze není nad to mít pomocníka, který se už osvědčil ve všelijakých situacích. Rodion si oblíbil všecky tyhle domácí lidi, různého stáří a odlišných povah, kteří se však sobě navzájem čímsi podobali a byli mu blízcí. Teď se zájmem naslouchal jejich všedním hovorům o denních starostech i radostech; znal rodinné poměry každého z nich, znal jejich prohřešky i slabůstky.

Návštěva se ovšem přihrnula s půllitrovkou. Strejda Feďa vzal ze stolu sklenku, vypláchl ji trochou vodky z láhve a nalil napřed Rodionovi.

„Na zdraví, brigadýre!“

„Hotovej utrejch,“ Rodion zkřivil tvář s vyčítavým pohledem na Feďu, který byl první v každé práci i v každé legraci. „Jak jenom tuhle potvoru pálivou dostanete přes jazyk?“

„Ale vždyť to znáš! Na co jenom si člověk nezvykne?“

Chlapi se jakoby v rozpacích zdrženlivě usmívali a všem bylo jasné, že se mluví, jen aby řeč nestála, a že jsou všichni rádi, že se takhle vespolek vypravili za svým brigadýrem. I Rodion byl spokojen – vždyť za ním přišla celá jeho brigáda.

„A jestlipak tě aspoň zrentgenovali?“

„To si myslíte, že by mě doktoři pustili z drápů, kdybych měl kosti na cimprcampr?“

„Tak teda, kamaráde, opravdu je všecko v pořádku?“

„Jak je vidět!“ Rodion si zapálil, vtáhl dým. „To jdete rovnou z lesa? A co Saňka, kde zůstal trčet?“

„Hodili ho zas na sever.“

„Vrtulníkem?“

„Jo, vrtulníkem.“

Strejda Feďa obešel všecky z lahví, aby připili Rodionovi na zdraví, na sebe ovšem také nezapomněl. Požárníci zajídali doušek, čím kdo měl, a spokojeně vychutnávali tradiční přípitek k zahájení sezóny.

„Počasí nám nepřeje!“ poznamenal Rodion. „Les doutná?“

„Ledakdes už teďka neproletíš, tajga dýmá jako z komína… No, snad si nějak poradíme, ale jak to vypadá s tebou?“

Rodion se chtěl vztyčit, ale zvrátil se nazpátek. Zamračil se: „Ještě to nejde!“

Zvedli ho z lůžka, naivně se divili, jak to, že v nemoci nepohubl. „Máš, chlapče, pořád ještě svou váhu, sakra, skoro metrák!“

Rodion opatrně spustil nohy z postele a posadil se. Připadal jim, jak tu seděl, chundelatý, s masivní hlavou, jako by ještě nabral v ramenou do šířky, a jak se teď zvedl, vypadal i hřmotnější, než býval. Tvář měl kropenatou modrými pihami po střelném prachu, byla však zcela mladá, svěží a živá, ruce měl velké a silné, jako ruce starého zkušeného dělníka. Návštěvníci se dorozumívali pohledem: už je v pořádku náš brigadýr, už se hýbe, nezhubl, nespadl se ani za mák, je, jak byl – sporý, pevně uhnětený, jako houžev.

„Tak povidej, Róďo, jak se to s tebou semlelo?“

„No, letíme takhle nízko,“ levou rukou, na níž chyběl ukazovák, protáhl rovinu nad stolem. „Letíme, Saňka Birjuzov, já a Platonyč…“

Chlapi, rozjařeni přípitkem, začali jeho vyprávění doprovázet jadrnými poznámkami, ale vzápětí jeden druhého krotil: nechte Rodiona vymluvit. Ten ale nečekaně sám uťal řeč:

„Ale co bych vám vykládal? Jak vidíte, jsem chválabohu živ a zdráv, tak co můžu chtít víc? Radši mi povězte, co je u vás novýho…“

Požárníci zas umlkli, až teprve strejda Feďa do ticha prohodil:

„Jó, se mnou to bylo to samý tenkrát u Rževa…“

Potom se už přidali do hovoru ostatní, mluvili jeden přes druhého a Rodion zachycoval pouze útržky slov a vět.

„Říkám jim tam na vedení: Vy holt všecko víte co a jak, ale jenom se tužtičkou oháníte…“

„Vzpomeňte si, co já už na podzim prorokoval: že přijde zlej rok. Už to, že je přestupnej a potom listí na podzim ne a ne spadnout! Pamatujete se? Na kopcích se drželo, až napad sníh. Tohle já moc dobře znám!“

„No tak, kápni božskou, cos jim tam vytmavil, těm chytrákům?“

„Jakápak je s nima řeč! »Na shledanou«, povídám jim a poroučel jsem se.“

Rodion už nevnímá tlumený hovor, dotazy návštěvníků v něm oživily vzpomínky na jeho první, tak neblahý letošní let. V mysli rozebírá všechny podrobnosti, které lze jen stěží vylíčit tak, aby daly přesný obraz toho, co se stalo.

Platonyč tenkrát pro ně přijel, sotva se rozednívalo, ani se jaksepatří nevyspali. Saňka ještě dřímal v otevřeném náklaďáčku a Rodion se v chladném ránu třásl zimou. Na letišti pak tahali k letounu padáky i náklad, aspoň se přitom trochu zahřáli, ale ze spánku se ještě jak náleží neprobrali. Hlídkový letoun! Jak poskakoval zprvu po letištní ploše jako vrabčák, pak se nepozorovaně odtrhl a zamířil k úpatí Sajanských hor, jež se zvedaly na obzoru přímo z rovného nížinného terénu. Temena hor už zlatilo slunce, zatímco rovina dole ještě spala. Pod šedavým jitřním oparem se ztrácely nerovnosti půdy, barvy zůstávaly přitlumené. I letoun se zatím pohyboval v přízemním stínu. Teď se však vznesl na úroveň vzdálených hřebenů a naráz vplul do záplavy světla. Rodion vyhlížel z okénka přes dosud mokrá křídla letounu na šedavou zem a na oslňující slunce, jež co nevidět zalije svým jasem celou dolinu a zahřátá země vsaje do sebe jitřní mlhu.

Dole se táhla tajga a v ní se klikatily říčky. Na lučinách stála ještě tu a tam voda z jarního tání a vytvářela v zátočinách řek jezírka, ale hlavní příval jarních vod už do sebe pojal Jenisej. Řídce rostlé limbové lesy se ježily holými větvemi a jen tu a tam se v nich ještě zabělal sníh.

V minulých letech Rodion seskakoval teprve, když se tajga už halila do zeleného oparu a začínala dýchat. Do takové polomrtvé tajgy jako letos se nespouštěl už dávno. Ani ho to nelákalo… Věděl ale, že stačí, aby uviděl požár, a v tom okamžiku s ním začne zápolit ze všech sil.

V kabině letounu bylo teplo a jako domácí cvrček tam pocinkávala nějaká spona či přezka na padákových řemenech. Chvílemi se letoun otřásl, ale Rodion ani na okamžik nezapochyboval o jeho spolehlivosti a pevnosti. Cítil, jak se od motoru žene proud vzduchu a letadlo jakoby drží a podpírá.

Tenkrát se obával jedině větru. Jarní vichr nemilosrdně lomcuje stromy a tajgu vysouší až do dna. V létě zelený podrost a husté křoviny pružným odporem zmírňují jeho nápory, nedávají mu vůli. Teď ho ale nikdo nezkrotí.

Bez zábran se dere kupředu, šelestí suchou trávou a trouchnivým listím. Bůh tě chraň, dostaneš-li se do takového průvanu – drž se ze všech sil, nebo tě srazí!

Vše záleží na větru. První věc je určit, kam potáhne zastřelovací padák – loňského roku v severních lesích na něm spustili rozbušky a potom se půl dne trmáceli ve vývratích, hledali v zákrutech kořání a důkladně na sobě potrhali oděv, jak se prodírali hložím. Proviant shodil Platonyč bez padáku. Rodion zavčas obstaral potraviny, důkladně je zabalil a uložil do dvojitého pytle, aby se nevysypaly, kdyby se vnitřní pytel při dopadu protrhl.

A potom, když se už podaří šťastně bez nehody seskočit, musí se veškerý náklad dopravit na vhodné tábořiště někde u potoka. Bez vody jsi ztracen, oheň tě udolá. A ještě najít někde blízko cestičku k dědině, Platonyč se zmiňoval, že je tam vesnice nedaleko. To je dobrá věc – bude pomoc. Tento požár způsobil pravděpodobně někdo z místních lidí, jiné vysvětlení není. Však je za to se Saňkou proženeme! To jim nedarujeme!

Blíž k horám se táhnou staré mýtě, ale na hřebenech stojí sekerou nedotčené limby. Á, tu je dědina! Je teď zcela odříznutá od světa, protože zimní tvrdé cesty roztály a jarní jsou tak rozbláceny, že by se v nich traktor utopil.

Už spatřil dým. To hořela loňská rubaniska, ale požár se ještě nerozmohl. Není to opravdový oheň, jenom ohníček. Táhne se dolem, roklinou, tady právě je nutno přetnout mu včas cestu k hřebeni. Tam začíná živá tajga, pokrývá celé teritorium vodních předělů, temnými roklemi spadá do hlubokých hvozdů. Přeskočí-li oheň k limbám na hřebenech – je konec. Zatím je to však práce na pouhý jeden den, ovšem pustí-li se do díla všichni vespolek, i domácí ze vsi.

Platonyč se dotkl pilotova ramene. Ten věděl hned, o co jde, a položil letoun na křídlo. Ve vsi bylo v mžiku všechno na nohou, psi i lidé, když požárníci udělali nad dědinou okruh. Z letounu už mohou rozeznat dům lesního s bílými čísly na střeše. Platonyč vyplnil formulář hlášení o požáru a připravil oznámení pro vesničany, že do Černého Luhu shodí dva muže na padácích. Ať tam bez meškání pošlou spojku na koni a chlapi ze vsi ať jsou připraveni se sekerami a lopatami dnes kvečeru.

Letoun se zatočil v nízkém letu, shodil zprávu a Rodion zahlédl okénkem, že zdola mávli bílým šátkem. Všecko tedy klaplo, teď rychle k požáru! Vesničané jim pomohou utlouct a udupat ohnisko, je třeba jim jen vysvětlit, co a jak mají dělat. S těmi si nejlíp poradí Saňka. Rodion už v duchu viděl, jak uhasí oheň, potom přejde přes spáleniště a zdusí všechna doutnající polena, udupe každou jiskru v čadícím chroští a pak u potoka shodí ze sebe bundu i svetr, svlékne košili a s rozkoší se opláchne v ledové vodě.

Ale – jak se říká – člověk míní, pánbůh mění. Spojka tu sotva bude před večerem. Přijede, bude přísahat, že chlapi už natahují holínky a na obrátku se začne vytáčet, že nikoho nenašel doma, všichni jsou někde na práci. Saňka na to ovšem nic nedá, chytí koně za uzdu a hop, už je v sedle. Celou cestu bude v sobě rozdmýchávat vztek a do vsi doharcuje celý rozpálený.

V tuhle dobu se stmívá až později a Saňka bude mít ještě čas zburcovat celou ves. A k ránu, sotva začne svítat, se přihrne s posilou. Ženských bude dobrá polovička – tak to zpravidla bývá. A na pomoc nějakou šikovnou Marjánu, holku od rány, si už mezi nimi vyhlídne hned zvečera…

Budou-li cesty co k čemu, Saňka přižene lidi ještě v noci. Naladí je, že tu mají dobré cesty, v noci že aspoň není horko na hašení a člověk necítí takovou žízeň jako ve dne a kromě toho je dobře vidět každou jiskřičku. Navíc se oheň v noci obvykle ztiší a vítr zeslábne. A budou-li všecky jeho řeči málo platné, začne se ohánět zákonem, který přikazuje i noční práci. Saňka má v okamžiku na jazyku i článek zákona i číslo paragrafu, ani se nezajíkne. Huba mu jede, všecko s ní vymlátí.

„Jó, hubu má dobře proříznutou,“ ujelo mimoděk Rodionovi.

„Koho to tak chválíš?“ sklonil se k němu Nějelov, obrátil se na ostatní a okřikl je: „Tak ticho tam!“

„Ale to mě jenom přemohla dřímota!“ vymluvil se Rodion. Vzpomněl si na Birjuzova. „I nech je, ať si povídají…“

Návštěvníci seděli ve světnici zmožení dusnem. Nahulili, že pro kouř nebylo ani vidět. Na stole se octly, bůhví kde se vzaly, ještě další dvě flašky. Strejda Feďa hleděl na hospodáře provinilýma očima, ale Rodion dělal jakoby nic – dobře věděl, co se sluší po těžkých prvních požárech při zahájení dlouhé sezóny. Marná sláva! Při práci si chlapi ani nelíznou, sami dbají na pořádek, ale dnes, když se sešli u kamaráda, se požár musí zapít. Rodion byl však vyčerpán. Seděl, kouřil a naslouchal ševelivému hovoru, jehož směr. i téma už nebyl s to sledovat.

Jako v pokračujícím snu se zas vrátil k tomu nešťastnému požáru v Sajanech. Až do chvíle, kdy se dotkl země, si pamatuje přesně, jak se všecko zběhlo, jako by to bylo včera.

Oblétali požár z křídel a podél horského pásma, letěli dál v hlavním směru postupujícího požáru. Oheň se rozlézal nerovnoměrně na všechny strany, táhl se roklinou, ohnisko požáru poháněné větrem však postupovalo ve vyšších polohách směrem k živému lesu. Platonyč se rozhlížel, prstem kreslil cosi ve vzduchu, jako by od horských hřebenů odsekával postranní výběžky a Rodion jen pokyvoval hlavou. Rozuměl mu. Tady oheň odrazíme! A kam se spustíme, také vím. Na rubanisko ovšem ne, tam to je samý pařez, samý zával, mýtě ještě nevyklidili, darmo si tam člověk poláme nohy. Nezbývá, než spustit se na hřeben, do korun limbových velikánů. Co dělat – když není na vybranou…

Opět prolétli nad hlavním požárem. Letěli v kouři. Tak už dost, nač pálit nadarmo benzín! Skrz kouř toho stejně moc neuvidíš. Divná věc! Rodion jasně slyšel hukot požáru, když hleděl do oblaků dýmu a šlehajících plamenů. Snad to hučel a praskal oheň, snad zhluboka sténaly kmeny limb a v kamení syčela voda, ohněm proměněná v páru. Rodion věděl, že ho šálí sluch, ale zažil už tolik požárů, kdy mu oči leptal čpavý dým a v uchu mu navždy uvízl ohlas burácejícího ohně.

Už? Ovládlo ho známé horečné napětí, pocítil mocný příliv síly.

Platonyč se už neohlížel na zem. Letoun nabíral výšku a pozorovatel odložil navigační mapu, navyklým pohybem si upravil blůzu pod řemenem a napřímil se vedle pilota. Rodion věděl, že teď sejme čepici, vytáhne z kapsy hřebínek a bude si pečlivě přicesávat řídké vlasy přes lesklou lysinu. Nepodaří se mu ji ovšem zakrýt, rezignovaně tedy hřebínek zas uschová a zprudka si narazí čepici na temeno.

Je čas! Platonyč mu podal schéma požáru. Rodion se vztyčil, aby už pocítil na ramenou váhu zabalených padáků a pevné lněné popruhy padákové výstroje. Tyto poslední minuty před seskokem byly pro něho snad nejpříjemnější chvílí z veškeré práce s ohněm: Těsně před dotykem se zemí nastal ještě jeden okamžik, plný napětí. Kratičký, jen co by muška mrkla. Když se les už přiblížil, připraven pojmout ho do náruče a mámil ho smolnou vůní svých korun, věděl: teď pozor, vem oči do hrsti! To jen zdola, ze země, se větve zdají ohebné a poddajné, ale jak na ně doskočíš, začnou praštět, lámat se a šlehat, kam jen dosáhnou, a můžeš jen poděkovat bohu, že ti nerozpářou břicho. Jakmile jsi vržen do koruny, musejí ruce i oči samy zapracovat. Kterak ale jejich práci zkoordinovat? Oči si musíš chránit rukama, nebo ti je větve vyseknou, a čím se budeš pak dívat? Ruce přitiskneš k očím – a čím se máš zachytnout? Prožluklá chvíle!

To hlavní byl však pro Rodiona vždy seskok. Nikoli okamžik, kdy se oddělí od letounu – taky ošemetná chvíle – ale ty oslňující vteřiny, které následují potom. Příprava k nim byla příjemná až do nejmenších detailů, protože po ní následovalo ono nevyslovitelné. Někdy se dokonce domýšlel, že nikdo na celé zemi není pánem těchto vteřin a neprožívá je tak jako on. Chránil si však toto své tajemství a nikomu je neprozradil, aby ho hoši neměli za blázna.

Platonyč už dávno shodil zastřelovací padák a odhadl výšku seskoku. Saňka byl také připraven. Na rozdíl od Rodiona, který se před seskokem plně soustřeďoval, Saňka neustále bezdůvodně vyhlížel z okna a co chvíli se dotýkal červeného uvolňovače padáku, i když přezíravě špulil rty, jako by si chtěl furiantsky zahvízdnout. „Jdu na to!“ křikl Rodion.

Skákat z jaka, třebaže tento letoun byl pro seskoky zvlášť uzpůsoben, bylo obtížnější než spouštět se z antonova. V antonovu je dost volného prostoru, výsadkář si v něm může pohodlně navléknout i potřebnou výstroj, zatímco v jaku se musí zapřáhnout do postroje hned na letišti, protože v kabině není k hnutí.

Platonyč přisunul sedátko k přístrojové desce a otevřel dvířka. Rodion si natáhl kožené rukavice, mrkl na Saňku a prosunul se kolem pozorovatele. Chytil se rukama za držadlo sedátka a za kliku dveří, nachýlil se a v šikmé poloze visel na schůdku. Srdce se mu prudce rozbušilo, jako by mu krev náhle zhutněla a padáky na plecích ztěžkly. Vítr se do něho zaťal jako pařáty. Obrátil obličej k zádi letounu, křečovitě svíraje rukama kliku na vzpěře křídla. Nu?

„Připravit, vpřed!“ vykřikl Platonyč, trochu zadrhlým hlasem.

Rodion se zhluboka nadechl hutného vzduchu a převalil se do prázdna. Neobyčejnou lehkost vzápětí vystřídal pocit naprostého uvolnění, který by si byl přál prodloužit do nekonečna…

Při seskoku měl smůlu, utrhl se mu výtažný padáček. To se stává častěji, není to nic hrozného, tentokrát však ho zamrzelo, že první seskok v letošní sezóně není zcela v mezích normálu. Na rozvažování však nebyl čas, má se co činit. Pohlédl vzhůru, letoun se stáčel na další okruh, aby shodil Birjuzova, pak sklouzl očima dolů k zemi; to sám čert spískal, jaký se tam dole strhl vítr! Od spáleniště ho zanášel stranou – to také není k ničemu. Aby se potom vláčel přes horské sedlo, a tam, to viděl, byl pěkný sráz! To mu ještě scházelo! Zatáhl za šňůry.

Teď jde o to, co nejrychleji sklouznout dolů, zaostřit úhel dopadu. Ano! Uchopil šňůry oběma rukama trochu výš, padal teď rychleji. Oči mu ve větru slzely a krůpěje slz hned vzápětí usychaly. Ještě trochu zatáhnout! Snižoval, téměř šikmo padal k zemi. A letoun je už daleko. Aha, otáčí se. Rodion stáhl vrchlík padáku na koso a horský terén jako by se mu vrhl vstříc. Už je tu, stále zelenější a objemnější. Kdyby se mu podařilo spadnout mezerou mezi kmeny! Teď už musí šňůry odhodit. Hlavou mu blesklo: to jsme chytráci, měli jsme seskočit hned u vsi…

Nad horským hřbetem tančí vítr. Mrštil Rodiona na vrcholek vysoké limby. Jen taktak stačil zatáhnout hlavu mezi ramena a rukou si zakrýt oči. Větve zapraštěly, jak se lámaly o ranec se záložním padákem, a s pružným zhoupnutím ho přijaly. Pokusil se zachytit ve větvích, chtěl zahlédnout vrchlík padáku, ale vtom pocítil prudký náraz na ramena a vítr ho hodil na vysokou, do půli holou limbu. Otočil se k ní tváří a pocítil, že se řítí volným pádem – vrchlík padáku splaskl někde ve výši pod hřebenem. Ten proklatý vítr! Rodion se udeřil o hladký kmen koleny, rukama i hlavou a provalil se do černé jámy.

KAPITOLA TŘETÍ

Vyšetřovatel: „Nějak vám nerozumím, soudruhu Nějelove,“

„Nechápu, co je tu nesrozumitelného?“

Vyšetřovatel: „Zdá se mi, že chcete záměrně zmást vyšetřování. A to je pak těžká práce.“

„Těžká? Vzpomínám si…“

Vyšetřovatel: „Toho nechte. Vaše vzpomínky mi jsou málo platné. Co můžete dodat k svému poslednímu svědectví?“

„Ať už něco dodám, či ne, vidím, že chystáte Guljajevovi pevnou klícku. Ale pamatujte si, milý zlatý, že život se do paragrafů vměstnat nedá…“

Vyšetřovatel: „Zákon je, soudruhu Nějelove, pro všechny jeden…“

„Jó, to se řekne, pro všechny jeden – ale není, není pro všechny jeden! Mazanej taškář si najde i v zákoně skulinku, kterou proklouzne, ale náš Guljajev, ten mezi ně nepatří.“

Už tomu budou dva týdny, co Rodion leží – přesně vzato dvanáct dní. Ve světničce má už čisto, vždy je provětráno. Rodionova bytná je po návštěvě Nějelovovy chasy jako vyměněná. Snaží se, stará se o pacienta, někdy Rodiona až obtěžuje svou péčí, když se časně ráno přihrne s kbelíkem a mokrým hadrem. Požárníci jí tenkrát přinesli lahvičku portského a slíbili pěknou šálu, bude-li brigadýr u ní spokojen.

Rodion nechával na noc okno otevřené, spalo se mu líp, jako se mu spávalo po šťastně zdolaném požáru nebo úspěšně vykonaných zkouškách. Dobrý spánek mu přinášel úlevu.

V noci zapomínal na své zraněné nohy, pouze ve dne se ještě někdy přihlásily, zejména když se po ránu pokoušel trochu chodit. Probouzel se záhy, sotva vykouklo sluníčko, a den mu pak byl nekonečně dlouhý. Večer k němu přijížděl Platonyč, aby si spolu zahráli šachy.

V bystrém tempu sehráli několik partií a Platonyč prohrával. Zlobil se na sebe, poposedával nervózně na židli a trhl sebou pokaždé, když Rodion hřmotně přesunoval figurky po šachovnici.

„Tak poslední!“ prohlásil nakonec rozhodně.

„Ať je po tvém,“ souhlasil Rodion.

Při hře téměř nemluvili.

„Co oheň? Burácí?“ vyptával se Rodion, ač dobře věděl, že letošního jara hoří lesy jako o závod a oheň záludně kličkuje.

„Někdy je to až hrůza,“ odpovídá Platonyč. „Chraň si královnu!“

„Co Saňka?“ zeptal se Rodion, jen aby se neřeklo, třebaže i to byla otázka zbytečná. Platonyč by mu stejně pověděl, kdyby z požárů přišly nějaké zvěsti.

„Birjuzov se zatím neozývá…“ Platonyč si potřel líc tvrdou dlaní.

Partie šachu byla u konce. Platonyč porazil svého krále a s unaveným úsměvem žádal kontrolní, už opravdu poslední partii. Poté se ovšem hrála ještě jedna, závěrečná. „A co strejda Feďa?“ otázal se Rodion před prvním tahem, aby soupeře potom nevytrhával ze soustředění.

„Nějelov je v pořádku. Dneska jsem je přepravoval z jednoho požáru na druhý. Uchystali ti dáreček, mám ti ho odevzdat… Budeš hrát bílými? Tak začínej!“

V zimě spolu hrávali na stejné úrovni, a teď Platonyč nestačil. A Rodion nepozoroval, že by v tom byl záměr. Jeho partner nebyl tak dobrým šachistou, aby nepozorovaně, ze zdvořilosti nechával druhého vyhrát, kromě toho se upřímně rozhořčoval, když sklidil porážku. Za tím vězí něco jiného. Šéf má asi jiné starosti než rozčilovat se nad šachovnicí. Nyní se stávalo, že v závěrečné, vskutku už poslední partii, náhle zvedl zrak od šachů a tázavě se zahleděl na soupere.

„Co je?“ zeptal se Rodion.

„A s jakými vlastně teď hraju?“

Rodion pak rozhodným pohybem obrátil šachovnici, a když Platonyč stál už ve dveřích, otázal se ho:

„Alexeji Platonyči, co myslíš, vrátí už se moje parta do města?“

„To se dá těžko říct. A co se ptáš? Stejská se ti?“

„Ani ne. Ale musím Kopytinovi zaplatit stranické příspěvky.“

„Můžeš je zaplatit mně, nechal mi tu seznam.“

„Tak dobrá!“

Platonyč odcházel se slibem, že se u Rodiona zastaví hned zítra. Táhlo mu už na šedesátku a práce pozorovatele ho začínala zmáhat. Nechtěl se jí však vzdát. Nejenom proto, že jí přivykl, že byl zkušený pozorovatel, ale byla tu i jiná příčina. Na druhém konci města, u letiště, stál jeho domek, plný děcek, a Platonyč by chtěl táhnout, dokud mu síly stačí, „dokud ho nevyhodí“, říkal. Ale to byly jen plané řeči, dobře věděl, že hlavní požární základna ve zdejším kraji si ho drží zuby nehty. Získal si ve svém oboru značné zkušenosti a rovnocennou náhradu by za něho těžko našli. Platonyč v práci nejvíc spoléhal na Rodiona, viděl v něm svého nástupce. Měl ho k tomu, aby se zapsal na dálkové studium do lesnické školy, neboť podle nového ustanovení se od letce-pozorovatele požadovalo příslušné vzdělání, doplněné odbornou přípravou.

V této době, kdy všichni lesní dělníci i výsadkáři byli v tajze, Rodion velice stál o návštěvu svého představeného a těžce nesl, že se Platonyč už tři večery u něho neukázal. Večer čekal, až se v okně objevily první hvězdy, a pak teprve usínal a ráno, sotva otevřel oči, zahlížel do oken, není-li obloha zatažena mraky. Nebe však bylo čisté, jako vymetené, jen z dálky sem chvílemi zalehl tlumený hukot a Rodion napjatě hledal na nebi siluetu letadla. Kdyby už mohl zas vylétnout vysoko – ještě výš a pak v pozvolném seskoku, nad sebou nekonečné nebe a dole zvlněné zelené dno, prožít opět onu závratnou vteřinu, která je delší než hodina i celý den.

Škoda, neměl ještě pouštět ptáky z klecí! Hvízdal by, teď o závod se svým stehlíčkem a překřikoval by brebentivou čečetku – bylo by aspoň veselo. Měl také pěnkavu, koupil ji na trhu pod rukou, neboť tohle ptáče je chráněné, nesmí se s ním obchodovat. A jaký je to pěvec – slavík se mu nevyrovná. Člověk pořád jen slyší: slavík, slavík. To mu lidé kdysi udělali takovou pověst, že je králem mezi zpěváky. A přitom zpívá jen dva měsíce z celého roku a ještě mezitím odpočívá. Ovšem ten, kdo se vyzná v ptačích hlasech, dá vždycky přednost pěnkavě před slavíkem. Když pěnkava zvedne zobáček a nadme hrdélko, jako by tě ovanul svěží vítr ve volném lese – stojíš jako očarován tou ptačí písní. I ne, přece jen Rodion udělal dobře, že ptáky vypustil na svobodu. Přišel už čas párování…

Je možné, že by Platonyč ani zítra ještě nepřišel? A od Piny také dávno nedostal ani řádek. Vytáhl z kufru dopisy, které mu napsala v zimě, a pročítal si je znovu a znovu, dokud se nezešeřilo.

Ráno už nevydržel na lůžku, vstal, a opíraje se o zeď, dovlekl se ven, pod přístřešek nad domovním vchodem. Sedl si na nejnižší stupínek a dlouho odpočíval, pak vylomil plaňku z plotu, aby se měl oč opřít, a belhal se pomalu na poštu. Zatímco ležel nemocný, zazelenaly se záhonky v parčících a dýchaly svěžestí – na trávě se dosud neusadil městský prach. Jarní vzduch Rodiona opájel. Zmalátnělý se tiše vlekl podél domů. Na čele mu vyrazil pot, lidé se po něm ohlíželi, jak se pomalu, s námahou, pohybuje vpřed.

Z pošty zavolal šéfovi. Platonyč se mu omluvil, že nemohl přijít: v tajze zuří už na padesát požárů, takovou úrodu po léta nepamatuje, nemá chvíli oddechu, nezbývá mu ani čas se oholit.

„A co to tvoje želízko? Hlásí se? Co říká tvůj barometr?“ chtěl vědět Rodion.

„I bolí, potvora! Ne, pršet bohužel nebude. Marná naděje!“

„A co je u vás ještě nového?“

„Nahnali k nám na pomoc příživníky.“

„Co povídáš, koho?“

„I tu chamraď línou z Moskvy a z Krasnodaru.“

Rodion nerozuměl, co mu šéf vykládá, a odmlčel se.

„A co ty podnikáš?“ zaslechl z telefonu.

„Chodím – tak trochu.“

„Opravdu chodíš, nebo si hovíš?“

„Ale jo, chodím. Mám k tobě prosbu, Alexeji Platonyči!“

„Tak spusť!“

„Vem mě s sebou do vzduchu!“

„Kdy?“ zeptal se Platonyč po malé odmlce. „Třebas hned.“

„Ty jsi se zbláznil. Jen hezky lež, ještě si trochu odpočiň! Haló! Co nic neříkáš, Rodione? Haló! Potřebuješ se ještě sebrat! Co nohy? Neotékají ti? Proč neodpovídáš?“ Rodion mlčel, zprudka dýchal do mluvítka. „Tak dobrá,“ rezignoval Platonyč. „Pozejtří letíme po malé trase. Mám pro tebe poslat vůz?“

„Ne, já dojdu,“ stroze odpověděl Rodion a zavěsil.

U okénka mu podali dopis od Piny. Strčil ho do kapsy. Až dojde domů, natáhne se na postel a pak… Cestou co chvíli sahal po kapse, v níž při každém doteku jemně zašustil papír. Teď se už nerozhlížel kolem, nezastavoval se, aby si oddechl. Tak vida – přece jen došel. Dopis opřel na stole o sklenici s vodou, aby ho měl na očích, potom s pocitem blahé úlevy zhluboka vzdechl, převalil se na lůžko a bez dechu čekal, až ho přejde bodavá bolest v nohou.

V okně zadrnčelo sklo, ozvaly se dupavé kroky a hospodyně vešla do světnice. Sladce se otázala:

„Budete snídat, Rodione Ivanyči?“

„Ne.“ Nevrle se zamračil, ztěžka sebou pohnul. „Ne, ještě počkám…“

Co mu asi Pina tentokrát píše? V posledním dopise mu sdělovala, že se chystá do města. Není si však jist, myslí-li to vážně, či jenom žertem. Byl by za ní v zimě dojel sám, ale cesta letadlem přijde na dvacet rublů a dál zbývá ještě sedmdesát verst! Nejde však jen o cestu, to by se už nějak zvládlo, ale o to, pod jakou záminkou se tam má tak zčistajasna objevit. Poslal jí baterie do rádia a také knihy, které si vyžádala, jednu knížku ale nemohl sehnat, vypůjčil si ji tedy z městské knihovny a pak ji vyplatil jako ztracenou.

Zvolna, přemáhaje nedočkavost, natrhl obálku, opatrně vyňal list a zasmál se: objevily se stránky hustě popsané drobnými písmenky – to si počte! Znovu se zasmál, začátek byl vskutku nečekaný. Pina mu psala o svém rozhodnutí, že chce pracovat jako požárnice. Pak následoval dlouhý podrobný popis, jak postupuje jaro u nich v lese kolem myslivny, a nato se sypaly Pininy žertíky a průpovídky. A ke konci oznamovala, že nastupuje na parník do Girenska, jímž odesílá tento dopis. Ten však přijde dřív než ona, protože pošta v Girensku se překládá na letadlo, zatímco „vaše známá, Agrippina Čeredová, dosud bez zaměstnání, ale možná za několik dní už přijatá jako požárnice, přijede lodí o něco později“.

Rodion odložil dopis, ve zmatku, bezradně obrátil oči ke stropu – pak se upřímně rozesmál. To je ale překvapení!

S chutí posnídal, a vesele si pohvizduje, vyšel ven pod přístřešek. Musí si seřídit sekerku, protože při tom nešťastném požáru Birjuzov nestačil uhlídat jeho znamenitou, jedinečnou sekerku, kterou Rodion při práci v tajze nedával z ruky, byla mu věrným, spolehlivým pomocníkem. Asi se zalíbila některému z vesnických chasníků a přišla mu náramně vhod.

Strejc Feďa, kterému asi Saňka pověděl, že Rodionova sekyrka nenávratně zmizela, mu za ni po Platonyčovi poslal náhradu – černý, zhruba opracovaný výkovek a na topůrko křivé těžké poleno. Saňka v tom měl asi prsty, věděl, čím se kamarádovi zavděčí, je přece známá věc, zač stojí sekerka koupená v obchodě s hospodářským náčiním. Copak nevíte, jaký zmetek vám někdy prodavač podstrčí? A za druhé – topůrko! Zdá se, jako by nebylo nic prostšího. Nasadíš sekerku na dřevěné topůrko, přiklepneš a hotovo. Rodion byl však na nářadí odborník, věděl přesně, co se od sekery vyžaduje.

Sedí teď pod vyhřátým přístřeškem, mhouří v slunci oči a důkladně, aby mu ani sebemenší vada neušla, si prohlíží dáreček. Výkovek se mu zdá vyhovující. Otvor pro topůrko je náležitě vybraný, kónický. A co kalení? Cvrnkl do železa nehtem – sekyrka zazpívala. Přejel pilníkem po ostří – nezabral, kov je tedy tvrdý, správně kalený. Od dřeva se dobrá sekerka neztupí, a dopadne-li náhodou na kámen, nesmí se odštípnout ani ždibeček. Tady se teprve projeví pravá kvalita, kterou, snad podle modravého nádechu kovu, a možná spíš intuicí, odhadl znalec, když pátral po vhodném kousku železa někde ve vesnické kovárně. Ne, sekerka je fakt bezvadná. Rodion by si nedovedl vybrat lepší.

Dlouho obracel v rukou těžké neforemné poleno. Přiměřoval je k sekyrce, poťukával prsty po dřevu, dokonce k němu přičichl. Bylo vyzrálé. Ani topůrko nesmí být z ledajakého materiálu! Jehličnany se na sekyrku nehodí, mají dřevo měkké, vláknité, které se rychle chlupatí. Co do odolnosti není ovšem nad dub, ale do ruky to také není to pravé! Je na omak drsný, tvrdě odskakuje a vysouší ruku, ba, může se při práci i rozpoltit. Z čeho by jen na Sibiři dělali topůrka, kdyby tu a tam nerostla v tajze veselá kadeřavá břízka? Strejda Feďa poslal Rodionovi zrovna to, co potřeboval. Vyschlé dřevo, odkleštěk starého březového pařezu. Topůrko bude pevné a při dopadu v něm úder pružně odezní. Jen co je pravda, vybrali mu kamarádi prima dáreček! Z dobrého to nejlepší!

Rodion si vypůjčil od bytné sekerku, osekal na poleně všechny výčnělky a pak jednou ranou oddělil tlustý odštěpek a odložil stranou – na klínek. Pracoval s rozvahou, promyšleně. Dřevo bylo žlutavé, tvrdé jako kost a rezonovalo při úderu, když na něj sekera dopadala zvolna a najisto. Poleno postupně ztrácelo nadměrný objem i váhu, začal se z něho rýsovat žádoucí tvar Ještě krček trochu probrat, aby ruka mohla těsně přilehnout, a konec zas nechat trochu tlustší, sekerka se nesveze z dlaně, když se s ní jaksepatří rozeženeš.

Rodion věděl, že vyrobit druhou takovou sekyrku, jakou měl, je sotva možné, přesto si dával záležet, aby tahle nedopadla o nic hůř. Po obědě nasbíral v kopřivách u plotu střípky skla, bude je potřebovat. Vzal si na pomoc i finský tesák. Dlouho dřevo opracovával do náležitého tvaru. Pod lehkými, citlivými pohyby jeho ruky se tenoučké hoblinky stáčely do kroužků. A tu je třeba včas zabrzdit, však potom, až nasadí topůrko, ještě povrch uhladí sklíčkem a pečlivě vypulíruje.

Ovšem nasadit sekerku na topůrko není žádná legrace! Nemáš-li na to fortel, radši se o to nepokoušej! Ostří sekerky musí být v přesném úhlu k ose topůrka, a jestliže se uchyluje, musí se vyrovnat klínem. Hotovo – sekerka sedla akorát.

Nazítří si s ní hrál ještě celý půlden. Vynesl si pod přístřešek bedničku s nářadím. Co tam všechno nebylo! Plstěné podrážky na válenky, kopyto, dratve, šídlo, izolační pásky a hřebíky, kladívko a ještě plno rozmanitých krámu.

Ode dna bedničky vylovil „polštářek“, železný plátek s dírkami, a přitloukl jej na dolní plošku topůrka Sekerka bude o něco těžší, ale nevyklouzne z ruky, ať už se s ní rozežene sebevíc. Vysekl klínek, plivl naň, aby snáz zajel na místo, a zatloukl ho. Tak, sekera je hotová!

Ještě jí musí dodat poslední švih. Pilníkem odstranil černý povrch železa a víc než hodinu ostřil na brusu čepel. To už je poslední pulírování. A teď si ji zkusíme! Dobrá sekerka musí i hřebík stesat. A opravdu, stesala z něho tenounkou vrstvičku a sama nepustila chlup. Naposledy zbývá ještě sklíčkem topůrko ohladit a potom už jen vyleštit kožkou. Kůže sebere nejjemnější částečky prachu, uhladí všechny linie. A hle, teď opět vystoupila na dřevě kresba let. Sekyra je jak má být! Ne, opravdu není o nic horší než ta stará, o kterou přišel, ovšem k této se neváže žádná vzpomínka z minula. Rodion byl spokojen. Ušil si na ni z nepromokavého plátna pouzdro s přezkou a smyčkami k zavěšení na opasek. Kvečeru, když byl s prací hotov, vyzkoušel si ještě, jak se mu bude sekerka nosit. Cítil na opasku její váhu, cítil, jak topůrko přilehlo těsně k boku, jak zručně se dalo uchopit. Ze samé radosti nad zdařilým dílem docela zapomněl, že ho ještě pobolívají kolena.

Na druhý den se probudil, ještě ani nesvítalo. Letmo přeběhl očima Pinin dopis a zakroutil hlavou. Pak zavolal na hospodyni, aby uvařila velký hrnec brambor, a usedl k oknu, že se oholí. Poletí ještě dnes, nemusí čekat na počasí. Venku se ani v noci neochladilo – slunce včera tak zahřálo zem, že už časně ráno dýchalo otevřeným oknem ze dvora teplo a vrabčáci na plotě žíznivě otevírali zobáčky.

Rodion vypil půl hrnečku vody a zbytek vylil na talířek, na slunce – vrabcům. Musí si pospíšit, aby Platonyč neodletěl bez něho. Hůl si pro všechno vzal s sebou, ač mu za dnešní noc otok na nohou docela zmizel. Na hlavní ulici zakýval na taxikáře.

„Na letiště!“ požádal řidiče, a když viděl, že šofér otáčí stroj k hlavnímu letišti, zamračil se: „Ne na městské, ale na trávník, rovnou k hangárům…“

KAPITOLA ČTVRTÁ

Vyšetřovatel: „Tohle je můj první případ, Alexeji Platonoviči, a chci vás požádat, abyste mi byl nápomocen.“

„V čem?“

Vyšetřovatel: „Vyznat se v něm, správně ho pochopit.“

„Rád, soudruhu vyšetřovateli, pokud to je v mé moci.“

Vyšetřovatel: „Byl jste při tom, když se ti dva poprvé setkali?“

„Ano, byl jsem při jejich prvním setkání.“

Vyšetřovatel: „Kdy to bylo?“

„Datum si přesně nepamatuju, ale to se dá zjistit. Toho dne jsem vzal Guljajeva s sebou na průzkumný let, i když se ještě nezotavil po zranění. Je zapsán v hlášení.“

Vyšetřovatel: „Co můžete říci o jejich vzájemném vztahu?“

„Nic.“

Vyšetřovatel: „Povězte mi, nikdy se ve vaší přítomnosti spolu nepohádali?“

„Ale jo, byl takový případ.“

Vyšetřovatel: „Kvůli čemu?“

„Kvůli mně.“

Zelená plocha letiště byla pustá a prázdná. U hangáru spočíval na špalkách stařičký antonov s rameny vrtule zahalenými plachtou, který tu už od zimy čekal na opravu, a vedle náš dobrý známý, hlídkový letoun jak. Tak mi neuletěl, ujistil se Rodion radostně. Vezme mě s sebou!

Rozlehlý dvůr byl plný nových lidi. Pod krytým vchodem do kanceláře, kde parašutisté obvykle odpočívali, u skladu, i podél plotu, teď posedávali nebo se prostě rozvalili na zem neznámí lidé, všelijak oblečení; někteří čistě a úpravně, jiní jen ledabyle, někteří ve zmačkaném oděvu, jiní v pečlivě udržovaném, někteří s kravatou, jiní bez kravaty. Povalovali se, žvýkali stébélka trávy, podřimovali. Rodion pomalu přešel dvůr svou kulhavou chůzí, prohlížel si se zájmem nově přibylé, jemu však nikdo z nich nevěnoval nejmenší pozornost.

Platonyč seděl v místnosti vyhrazené letcům-pozorovatelům a něco důrazně vykládal jakémusi nervóznímu mládenci v módním obleku. Když uviděl Rodiona, radostně se zvedl a pokročil mu vstříc.

„Vítám tě, Guljajeve! Tak co, jde to, jde?“

Neznámý se ohlédl, ukázal hubenou bledou tvář. Rodion si všiml i uzounké sežmolené kravaty.

„Copak je to za lidi venku na dvoře?“

„Vždyť jsem se ti už o nich zmiňoval v telefonu.“

„Nějak si nevzpomínám…“

„My jsme příživníci,“ ušklíbl se mladík.

„Správně,“ potvrdil Platonyč.

„Co to znamená?“ zeptal se Rodion.

„Prosím tě, Guljajeve, to nečteš noviny? To jsou ti, co nechtějí pracovat.“

„Jo, takhle! A co my tady s nima?“

„Dostali jsme příkaz, rozumíš?“ vysvětlil mu Platonyč. „Už jsem dneska dva přisunul Birjuzovovi.“

„Co tam s nima bude dělat?“

„Vychovávat, soudruhu Guljajeve,“ hlas neznámého zněl jízlivě a jednotlivá slova vyrážel odděleně z téměř sevřených rtů. „Získáme pracovní návyky, překováme se!“

S úsměškem vzhlédl k Rodionovi, drze a pohrdavě, jako by mluvil s nedospělým prosťáčkem, ač byli oba asi téhož věku. Drzý úsměšek vzápětí vystřídal omrzelý pohled.

Rodion usedl na lavičku. „No, dobrá.“

„I já si myslím – no, dobrá!“ mladík potrhl rameny a uchichtl se. „Jo, překováme se… Pro nás dobré i pro vás dobré!“

„Bude-li to dobré nebo ne, to uvidíme.“ Rodion doprovodil nováčka pohledem ke dveřím a obrátil se ke kamarádovi: „Hoří, Platonyči?“

„Kolem dokola. A ke všemu nám poslali na krk tohle nadělení. Prý je třeba vzdělávat je, dělat jim přednášky…“

„K obědu vyletíme?“ Rodion vykročil ke dveřím.

„No, bylo by potřeba.“ Platonyč sáhl po sluchátku řinčícího telefonu. „Co, celkovou zprávu? Jo, tady ji mám. Kdo volá? Z oblastního výkonného výboru? No, dobrá, prosím. Na dnešek sedmdesát tři požáry. Celková plocha? 100 000 hektarů… Co to říkáte? Tak poslyšte! Já to všecko moc dobře chápu, ale vyžadovat zprávy je snazší než hasit tajgu…“

Letec rozmrzele zavěsil.

„Počkám na tebe, Platonyči,“ ozval se Rodion ode dveří.

Vyšel ven, usadil se v chládku pod přístřeškem a zapálil si. Tak teda tajga dýmá a tady jenom denně sbírají zprávy z deseti míst. A k tomu ještě nám nádavkem pošlou tenhle přírůstek.

„Nezbyla vám cigaretka?“ zaslechl týž hlas, oddělující slova, teď však schválně strojeně zdvořilý. „Haló, soudruhu Guljajeve? Na oplátku!“

„Na oplátku?“ Rodion vytáhl balíček Palmyr.

„Díky!“ mladík se s přehnanou zdvořilostí poklonil až po pás.

„Nejste náhodou herec?“ zajímal se Rodion.

„I to jsem zkoušel, soudruhu Guljajeve.“

Usadil se vedle Rodiona, zhluboka zatáhl a přimhouřil oči. Prohlížel si zblízka nehty, čistil si je štěpinkou sirky. No, ty jsi mi exemplář! Natahuje zálibně ruku, kroutí jí plavnými gesty, jako by zkoušel nějakou scénu před zrcadlem.

„Vy mě oslovujete jménem,“ promluvil Rodion, ale na mladíka se nepodíval.

„A s kým mám já tu čest?“

„Mám takové nešikovné jméno, těžko se vyslovuje.“

„Nevadí, snad to zvládnu.“

„Jevksenťjevskij.“

„No, dobrá.“

„Co dobrá?“

Rodion mlčel. Ne, s tímhle člověkem nenajde společný jazyk. Je mu příliš cizí jeho chování, ta zálibná ženská péče o nehty a ten jeho pohrdavě shovívavý tón! Jsou to na světě vejlupkové! Budou je asi vozit na vrtulnících jako pomocné dělníky. Což o to, nebylo by to marné, mít o nějakou tu sílu navíc, když oheň postupuje, ale v lese se líp pracuje se svými lidmi, je na ně spolehnutí.

„Vás sem poslali na požáry?“ zeptal se Rodion „No, no!“

„Co no, no?“

„I nic.“

„Je to nebezpečné?“

„Proč?“

„No, to se právě ptám, proč?“ zasmál se mladík.

„Co teda říkáte – proč?“

„Proč je to nebezpečné?“

„Poslyšte,“ Rodion se úplně zamotal v tomto rozhovoru plném chytaček. „Já přece neřekl, že je to nebezpečné.“

„A co jsi teda řekl?“

„I nic.“

„Jak to, že nic, když si tu už tak dlouho vykládáme. Co jsi teda přece jenom řekl, soudruhu Guljajeve?“

„Tfuj!“ odplivl si Rodion do trávy a zvedl se. Bez ohlédnutí kulhal k hangáru. Pochodil kolem letounu, obhlédl bezoblačné nebe. Dostal chuť na cigarety a vrátil se do stínu u správní budovy. Jevksenťjevskij tu napolo ležel, lenivě opřený o zeď, a s rozmrzelým výrazem v obličeji se rozhlížel kolem. Rodion si odsedí kousek dál, nechtělo se mu vést s ním nějaké další řeči.

„Ty se na mě nezlob, soudruhu Guljajeve,“ začal mladík opět a přisunul se blíž.

Rodion neodpověděl.

„Vezmeš mě do svého družstva?“

„Abys překážel?“ zeptal se Rodion. „A proč chceš zrovna ke mně?“

„I tak, zalíbila se mi tvá fyziognomie.“

„A co je na ní tak zajímavého?“

„Ta modrá vyrážka. To ti zůstalo po nemoci?“

„Ne, to je prach.“ Rodion se na sebe mrzel, že se dal zatáhnout do toho prázdného hovoru. „Samopal se mi rozpadl v rukou a prach se mi vrazil pod kůži.“

„A ten ukazovák ti to přitom urvalo?“

„Ne, to byla zas jiná záležitost.“

Jeden z nově přibylých, který dosud ležel naznak na trávě, zvedl hlavu a naslouchal. Rodion si ho všiml pozorněji, mládenec na něho zamrkal a přitáhl se blíž. Měl na sobě vybledlou košili s vykasanými rukávy, zmačkané kalhoty a na nohou plátěnky naboso. Hleděl vesele, dokonce s jakousi bodrou kuráží.

„Tak, kdy se jde na požár?“ dorážel na Rodiona Jevksenťjevskij.

„Já mám ještě neschopenku.“

„Kvůli čemu?“

„Zřítil jsem se.“

„Kam?“

„Jak to kam… Na les.“

„No, a co?“

„Trochu mě to pošramotilo.“

„Je to zlé – skákat?“

„Jak pro koho.“

„Tak co, vezmeš mě k sobě?“

Rodion pochopil, že se mu mládenec jen posmívá, nevěděl však, proč.

„Říkám ti přece – uvidíme!“ odpověděl lhostejně.

„Hele, půjčil bys mi ještě jednu retku?“ zeptal se mladík. „Vrátím ti ji.“

„Nač půjčovat? Ber!“

Mladík ve vyrudlé košili zalezl do stínu u kanceláře a také natáhl ruku po cigaretě.

„A mně byste nemohl přilepšit rublíkem?“ zeptal se pojednou a hleděl na Rodiona úpěnlivýma světlýma očima.

Rodion vytáhl z kapsy zbrusu novou rublovku, podal ji hochovi a zamířil k Platonyčovi, aby se zbavil těch dotěravců.

Celá parta nováčků se už shromáždila pod přístřeškem. Usadili se na schůdkách, přivalili od plotu kládu a sesedli se na ní jeden vedle druhého. Platonyč připíchl na dveře mapu lesů a připravil se k výkladu.

Rodion si prohlížel nové pracanty, nenašel však mezi nimi jedinou tvář, která by prozrazovala aspoň špetku nějakého zájmu.

„Posledně,“ začal Platonyč svým tichým hlasem, „jsme hovořili o technice bezpečnostních zařízení při lesních požárech. Budeme pokračovat.“

„Dovolíte otázku?“ přihlásil se řezavý hlas, Rodionovi dobře známý. Jevksenťjevskij ležel na trávě vzadu za ostatními a ani se neobtěžoval zvednout hlavu.

„Prosím,“ Platonyč ho vyhledal očima. „Ale musíte vstát!“

„Nedělejte si starosti, mně je to takhle pohodlnější.“

„Já ale přece před vámi stojím,“ důrazně pronesl Platonyč a svaly v obličeji se mu stáhly.

„Proč? Tak si taky lehněte,“ jízlivě mu poradil mladík a ostatní se zdrženlivě uchichtli.

Rodion zprudka vstal a přikulhal k ležícímu mladíkovi, aniž si uvědomil, proč to dělá. Chlápek hleděl na něho s výsměchem, jako by chtěl říci: Tak spusť, soudruhu Guljajeve, vychovávej! Rodion ho uchopil jednou rukou za límec, druhou za kalhoty a lehce jako králíčka ho zvedl do výše. Ostatní je obklopili. Rodion pohlédl každému do tváře a pronesl s důrazem na každém slovu:

„Vy paraziti, před naším Platonyčem byste se měli plazit po kolenou!“

Tlupa zahučela. Doprostřed se prodral Platonyč, už uklidněný.

„Pusť ho, Guljajeve!“

„Srab!“ vyrazil s odporem Rodion a postavil mladíka na zem.

„Děkuji,“ zachechtal se ten výtečník. „Já už myslel, že zůstanu viset ve vzduchu do oběda…“

Rodion cítil, jak mu v kolenou zatrnulo. Odešel k letadlům a natáhl se pod křídlo jaka. Mírný vánek se honil po letišti, rychlými pravidelnými závany vnikal pod křídla, přinášeje pach vlhké jarní trávy a již procitající země. Ceká nás s jarem perná práce! Kdyby aspoň některý z našich přiletěl. Musíme se poradit, co a jak, o všech novinkách, které nám slibují, o nových ochranných oděvech z fíbrového materiálu ke skokům do lesa, o nových dvoukřídlých padácích, které se budou otevírat výtažnou šňůrou. Od samého jara se o tom mluví, zatím však jsou všecky ty zlepšováky ještě ve výzkumu. Kdyby je poslali na přezkoušení sem, dostaly by se do nejlepších rukou. Rodion byl přesvědčen, že nikde na celé Sibiři nemají takové parašutisty, jako jsou jeho hoši. Komu tedy svěřit novinky na přezkoumání než jim?

Ve zdejším operativním oddělení nikdo nenaskákal více než parašutista-instruktor Guljajev. Zpočátku si vedl přesné záznamy o svých seskocích, ale když se asi na třetí stovce začal mást, vykašlal se na všecko účetnictví. Rodion vyškolil jako instruktor celou řadu dobrých požárníků-parašutistů. Teď má už druhý rok pod svým vedením stálý, dobře vycvičený a v praxi osvědčený sbor požárníků-výsadkářů. Řekl si: těch chlapců se nevzdám, od nich neodejdu. Jsou jeden jak druhý, zdatní mládenci, a Saňka Birjuzov zastane u požáru práci za tři chlapy. Ten zburcuje na pomoc každou dědinu, sebeospalejší, třeba i ochlastanou po pijatyce. Saňku takhle pustit na toho moskevskýho darmožrouta, na toho sraba poťouchlýho! Toho mu byl sám čert dlužen!

Vítr sotva slyšitelně šelestil trávou, byl stále teplejší, lahodnější – blížilo se poledne. Rodion už propadal dřímotě, když se nad ním ozval Platonyčův hlas.

„Měl bys s nima trochu mírnějc, Guljajeve!“

„Co?“ probral se Rodion ze spaní. „Co je?“

„Ale s těma povalečema, co nám je sem nasadili. Nesmíš na ně tak zhurta!“

„Můžou mi bejt ukradený!“

„Já vždycky myslel, že se dovedeš jináč ovládat…“

Rodion se posadil a rozhýbal ramena, aby setřásl dřímotu. Platonyč vlezl k němu pod křídlo do stínu a rozepjal si blůzu.

„Ne, poslechni mě, Roďo. Když už nám je sem poslali – musíme udělat, co se dá, to bylo usneseno. Tys tady nebyl, když se o tom na schůzi jednalo.“

„A copak jsem proti? Když musíme, tak musíme!“

„Dej pozor, nebo se ti stane, že mimoděk zapomeneš na to, jaký jsi silák.“

Drcnul Rodiona do ramene. Odmlčeli se, obhlíželi letiště. Vítr čeřil trávu, čechral Platonyčovi řídké vlasy. Rodion úkosem pozoroval druha a zakoušel příjemný pocit uspokojení, že mají na svém oddělení takového moudrého, zkušeného Platonyče.

„Poletíme?“ Rodion kývl směrem k letišti.

„Poletíme!“ přisvědčil Platonyč.

„Myslím to ale vážně,“ upozornil ho Rodion.

„Platí!“ potvrdil letec.

„Heleď, přišlo mi psaní od jednoho děvčete.“ Rodion vytáhl z kapsy obálku.

„I koukejme na to!“ živě se ozval letec. „Budeš se ženit?“

„Ale ne. To je jiná záležitost. Holka je z lesů, polesnýho dcera, zvyklá našemu řemeslu…“

„Tak je to teda…“

„Agrippina Čeredovová z polesí v žiganovském okrese.“

„Tam, co jsme loni hasili poslední požár?“

„Tam. Plácnul jsem sebou rovnou na slať. Však jsem ti to povídal, vzpomínáš si?“

„Aby ne! Jak tě tenkrát vytáhla koněm?“

„No, no… hlásí se na práci.“

„Kam?“

„K nám.“ Rodion si povzdechl!

„Co – chce dělat požárníka?“

„No, myslím, že právě to. Ale holka je to čiperná, jako jiskra. Pomáhala nám hasit. Mohla by se starat o kuchyň. Co myslíš, šlo by to?“

„Proč ne? Po válce sloužila děvčata i na základně. Některé kurážné holky i seskakovaly. No co, přijde vhod – léto budeme mít asi horké…“

„Hele, Platonyči, k nám se lidi zrovna nehrnou, a tahle jednoduše napsala: »Jedu k vám!«“

„Ať teda přijede.“

„Děkuju ti, Platonyči, já už ji ohlídám.“

„Ty sis s ní něco začal?“

„Ale – jak bych to řek? Ne, nic s ní nemám…, kde vězí pilot? Zavolal jsi mu, Platonyči?“

Za půl hodiny už letěli nad tajgou, oděnou do jarního šatu první svěží zelení. Rodionovi se stýskalo po výškách, po volném neomezeném prostoru, po rozpětí zamženého dalekého horizontu, kde se stýkala země s oblohou v nejasné, pohyblivé hranici. Země se vzdalovala, vyrůstala v nedozírnou horu, když se letoun převalil na křídlo, a při náklonu na druhou stranu mizela, jako by se propadla do, prázdna. Bylo mu příjemně, když se letadlo pohupovalo, uvědomoval si, že konečně, konečně zas letí.

Dole se tu a tam ukázaly šedavé širé pláně, rubaniska; nezelenala se, špatně zarůstala. A teď plují nad černým spáleništěm. Chmurný, smutný pohled…

„Pamatuješ se?“ křikl Platonyč na Rodiona a otočil se.

„Jak by ne!“ houkl Rodion.

Sám tohle ohnisko nehasil, vracel se tenkrát z horního povodí Udy, ale povyku bylo z té ostudy na celou oblast. Lesní dělníci, chlapi lehkomyslní, pálili odpad, nedali pozor, a pak už oheň nezvládli. Bylo tehdy větrno, měnilo se počasí, jak by se nepamatoval… Les vydali napospas ohni až po samou hranici polesí; shořela lesní pila, porost kleče na ploše deseti i více kilometrů, vzňal se sklad s benzínem a solarovým olejem; zahynul dokonce jeden traktorista z lesního závodu. Škoda přeškoda mladého života!

Letíme nad živou tajgou. Stojí pevná, semknutá, v plné síle. Jaká jsou zde krásná místa, plná života! Co zvěře tu asi žije v bujném smíšeném lese? A ptactva! Pěnkava si už ladí svou rozvernou písničku. Zalyká se plnými tóny, jež stoupají výš a výš. Kde se bere tolik síly v tak maličkém hrdélku? A datlové se ozývají skřípavými hlasy jen zřídkakdy – musejí pracovat. I kukačce nadešel již čas. Její hluboký hrudní tón rozléhá se pod klenbou nebes plnější, hutnější a tesklivější, než ten, který mám v paměti…

Opět staré požářiště, mrtvý ostrov. Trouchnivina už pronikla pod kůru, měkce se prodírá až na dřeň. Odtud odešla všecka zvěř, i ptáci odletěli, snad ani mravenci se neubytují v tom mrtvém lesním hřbitově, Sotva se tu opět uchytí les. V prořídlém porostu se začne prohánět vítr a porážet krajní strážné stromy. A leží-li spáleniště níž, stáhne se sem voda, usadí se ve slatích a les tu ztratí svůj domov na věčné časy.

Přece jen jsem si dobře vybral to své řemeslo, přece je něco platná ta moje lopota: Co jiného bych dělal v rodném kraji než odvracel od něho tu hrozbu, která ho nejvíc ohrožuje. A na jižní straně, na úbočí, tam je ještě hůř – po požáru spláchnou deště všecku prsť, a co může vyrůst na holé skále? Kde zůstal jen zbyteček lesa, tam dokonají zkázu brouci, rozemelou dřevinu na troucheň. A shoří-li suché lesy na písečné půdě – voda smyje a vítr sfouká požářiště naholo. Kde by se tu uchytilo semínko? A nedej bože, aby se přehnal po spáleništi druhý požár – ten by je změnil v létající popel. Po dlouhých, velmi dlouhých letech, až tráva a křoviska připraví půdu, může vyrůst na požářištích les, ano – ale jak nekonečně dlouho se načekáme…

Pilot se obracel domů, uzavíral okruh obletu, a Platonyč s Rodionem stále hlídali obzor, neukáže-li se tam varovný dým. Ne, v těchto lesích, kde se těžilo dřevo první jakosti, nebylo vůbec nic podezřelého. Výborně, ale je načase, abych přiložil ruku k dílu, řekl si Rodion. Jak se vrátí Birjuzov, poletím s ním, je to otrava, válet se ve městě! Přece jen pomohu, i když ne moc vydatně.

Rodion byl Platonyči vděčen za tento výlet, teď už pro něj čekání nebude tak trpké. Jsou ve vzduchu plné dvě hodiny. Už se pod nimi ukázalo město a na jeho okraji plošinka letiště. Na požární základně bylo živo – hlučel tam oddíl požárníků, přehodili ho sem odněkud, kde nebylo tak napilno. Muži si navlékli padáky a nastupovali do ještě nevychladlého letounu, který právě přiletěl. Rodion po nich závistivě pokukoval, uviděl mezi nimi některé známé tváře. Netrpělivě čekal, až Platonyčův jak doroluje blíž k hangáru.

„Poslyš, Platonyči,“ pronesl rozhodným tónem. „Jak se Birjuzov vrátí, poletím s ním.“

„Ani nápad, Guljajeve.“ zarazil ho Platonyč. „Sám se někde zabiješ a mě přivedeš před soud.“

„Ale prosím tě, Platonyči!“ nedal se Rodion. „To se ví, skákat zatím nebudu. Hodíš mě tam vrtulníkem s těma moskevskýma.“

„To už je jiná řeč.“

Rodion vystoupil z letounu a hned si to namířil k požárníkům. Mnozí ho znali a slyšeli, že zahájil sezónu nehodou prvního stupně, podávali si ho, ohmatávali svaly, šťouchali ho do zad: „Tak co, živ a zdráv?“ Na volném prostranství i dál nečinně postávalo několik z přibylých příživníků. Rodion, aniž na ně pohlédl, odkulhal podél plotu k východu.

U dvířek seděl ten světlovlasý mládenec, který na něm vyžebral rubl. Vyskočil, jako by na Rodiona čekal, zastoupil mu cestu a usmíval se strnulým, jakoby navyklým úsměvem. Urostlý hoch! Ramena jako Herkules – ten by mohl skály lámat.

„Do – dovolte ještě jednu retku!“

„Prosím,“ nabídl mu Rodion. „Uctivé díky,“ poděkoval mladík, ale hned se opravil. „Děkuju, vy jste ho ale drapnul, toho fešáka!“

Rodion neodpověděl, všiml si, jak se mladíkovi chvějí ruce drobným třasem.

„Grišku Kolotilina, ochlastu a alkoholika, neznáte?“

„To jste snad vy?“ Rodion se upřímně zasmál.

„Ano, já!“ hrdě přitakal hoch. „No, piju – že bysme si na seznámení přiťukli?“

„Já nepiju,“ zamračil se Rodion. Viděl, že mládenec už má náladu, a dodal: „S ledaským, kdo se namane.“

Griška pojednou v rozpacích zabrumlal:

„Ale já nejsem ledaskdo!“

„Tak co jste zač?“

„Já pracoval na stavbě,“ odpověděl mladík. „V šesté pracovní třídě.“

„No a?“

„Vyhodili mě,“ vyrazil prostomyslně. „Jestli chcete vědět, jak se to semlelo, vypovím vám všechno po pořádku.“

„Tak spusť!“ Rodion se pohodlně usadil na kládu. Stejně nemá co na práci, a ten mládenec ho něčím zaujal. Ať se teda vyzpovídá.

„Začalo to všecko vlastně takovou náhodou,“ vzal to Griška od Adama. „Zašel jsem do bufetu a ptám se: »Něco pořádnýho k pití tu míváte?«

»Koňak,« řekli mi. A já už byl tenkrát na alkohol udělanej. Za půl hodiny jsem se dostal do nálady. Cítím jen, že táhnu už druhou flašku. V koutě stojí tři frajeři a číhají po mně. »Jděte spát,« povídám jim, a oni mě pozvali ven a tam si mě podali. Ráno jdu do práce – celej zmalovanej, hezky do modra. Mistr se ptá. »Co je to s tebou, Kolotiline?«

»Mateřský znamínka,« vysvětluju mu. »Co že ti naskočily tak najednou?«

»To ony dělají, jsou to toulavý potvůrky, hned vylezou na povrch, hned se zas schovají.« Dopálil se a spustil na mě. »Ano, mateřský znamínka kapitalismu, ale od vodky.« To mě urazilo, a tak jsem mu pověděl svoje, hezky od plic. Jak mu učedníci musejí nosit pití, jak chlastá na cizí účet a se stavbyvedoucím je jedna ruka. Nezůstalo to bez následků, převedli mě k pomocným dělníkům. Mě, kvalifikovanýho tesaře!“ Sotva přemáhal trpký stesk.

„Nu,“ pobídl ho Rodion.

„To mi dalo. Už jsem se bez alkoholu neobešel. A nasával jsem hned po ránu, potom jsem začal zkoušet i takový svinstvo, jako fermež, i barvu na bílení, když nebylo o co zavadit. Byl z toho soudružský soud a fůra všelijakýho popotahování. Nakonec jsem se na práci vykašlal, a pro nic za nic jsem vyfasoval patnáct dní. Byl jsem vypovězen, dokumenty mi úředně odebrali a hodili mě sem…“

„Pěkný kvítko,“ utrousil Rodion a vstal.

„Ale že jste dneska zatočil s tím frajerem, zdvihnul jste ho jako jeřábem. Můžu vás ještě o něco požádat?“

„Ještě rubl?“ Rodion pohlédl do úpěnlivě upřených očí. „Nedám.“

„Ale ne,“ zarazil ho Griška. „To ne, ale ať mě vezmou honem na práci, nebo tady ještě něco zavařím…“

„Co mám dělat, pojď teda ke mně, čert to už vzal!“

Rodion se zvedl, chtěl odejít, ale zřejmě mu dnes nebylo dopřáno chvilky oddechu. Dohnal ho Jevksenťjevskij, ve chvatu ho chytil za rukáv.

„Ty se na mě jenom nerozkřikuj, soudruhu Guljajeve,“ oslovil Rodiona, a zasmál se, jako by se nechumelilo. „Mohu ti dát jednu otázku?“

„Nu, ptejte se!“ odpověděl bez zájmu Rodion.

„Mám teda takový dotaz, soudruhu Guljajeve: Proč se máme před tím soudruhem Platonyčem pokorně plazit po kolenou?“

„To vy nepochopíte.“

„Tak? Proč ne?“

„Nejste toho schopni.“

„Ale proč? Řekněte přece proč?“

„Tak za prvé proto, že je celý pošramocený střepinami. I pod srdcem má kousek německého železa, a vy, paraziti, mu pijete krev! Zbůhdarma na vás tratí nervy!“

„Co teda, vezmeš mě do své party?“

„Koukej zmizet, votravuješ jako čtvrtodenní zimnice!“ Rodion přidupl nedopalek cigarety a odcházel. Cestou vztekle odplivoval ze rtů hořkou pachuť tabáku.

KAPITOLA PÁTÁ

Vyšetřovatel: „Svědkyně Čeredovová, kde jste viděla Jevksenťjevského poprvé? Při požáru?“

„Ne, už ve vrtulníku jsem si ho všimla.“

Vyšetřovatel: „Všimla jste si ho? On si vás také všiml?“

„Byli jsme přece všichni v jedné kabině.“

Vyšetřovatel: „I Guljajev?“

„Seděl vedle mě.“

Vyšetřovatel: „A on se vám dvořil?“

„Nač to potřebujete vědět? No, dvořil se mi, když tomu tak říkáte.“

Vyšetřovatel: „Ptám se vás, jestli se vám ten Jevksenťievskij dvořil?“

„Myslíte, že bych to připustila?“

Vyšetřovatel: „Vy tedy, svědkyně Čeredovová, si myslíte, že podnětem ke zločinu byla žárlivost?“

„Mně se vůbec ani nezdá, že by tu šlo o zločin.“

Vyšetřovatel: „Vaše osobní mínění známe. Uvědomte si však, že za nepravdivou výpověď nesete trestní odpovědnost podle paragrafu 181.“

„A já se vašich paragrafů nebojím. Řekla jsem vám jen pravdu.“

V sobotu po obědě Rodion zatelefonoval na základnu.

„Jaké jsou dneska pirohy, Platonyči?“

„Horký,“ odpověděl Platonyčův hlas. „To jsi ty, Guljajeve? Moc horký pirohy. Nejvyšší intenzita požáru. Tajga plápolá.“

„Tak, tak. Birjuzov nepřiletěl?“

„Jo. Hned ráno. Ptal se po tobě.“

„Řekls mu, že jsem v pořádku?“

„To víš, že řekl. Poslal lidi vlakem a sám se protloukal na linkových letadlech. Měl tam, na požáru, celou historii…“

„Jakoupak? A kde je teď?“

„Posadil jsem ho, jak se objevil, hned na letadlo a shodil na jedno místo, kde hoří. To víš, je málo lidí.“

„Kam jsi ho, ke všem čertům, shodil?“

„Okolo Atamanky. Samotného. Tam to ale burácí! Musí se rychle připravit přistávací plocha. Snad s tím může být za den hotov.“

„Platonyči!“ Rodion si přitlačil sluchátko k uchu. „Ať je ti to vhod, nebo ne, poletím k němu. Kdy tam hodíš vrtulník?“

„Pozítří. Vezmu tam partu Nějelova. No dobrá, dobrá, Guljajeve. Už tě uschopnili?“

„Jo.“

„Počkej, nezavěšuj! Mám pro tebe novinku. Ta tvoje chráněnka už je tu. Vyřizuje si všecky náležitosti. Holka má desetiletku, to jsem netušil. Tak co, přijdeš?“

Rodion poslouchal jen jedním uchem a přitom krajíčkem oka pokukoval ven, neuvidí-li taxík; netrpělivě přešlapoval v budce, až celá vrzala a skřípala…

Narazili na sebe ve dveřích kanceláře. Rodion měl z těch prvních minut strach, celou cestu přemítal, co jí řekne, jak se s ní uvítá, ale nic nevymyslel. Nakonec se spolu ani nepozdravili, nebyl na to čas.

„Přijali mě,“ křikla na něho Pina hned od vchodu, sotva ho zahlédla.

„No ne, opravdu?“

Hleděl na ni, jako by ji viděl poprvé. Vypadala zdálky nějaká docela jiná. V lehkých letních šatech, v punčoškách tak průsvitných, jako by ani žádné na nohou neměla, ve střevíčkách s vysokými podpatky připomínala spíš městskou studentku, k nimž si Rodion nikdy netroufal ani přiblížit. Jak tu před ním stála, nepodobala se té roztřepané, směšně vymóděné holce, s kterou se setkal v Čertově mokřadle. Jenom z očí jí vystřelovaly tytéž šibalské jiskřičky.

„Poslouchej, nepřičinil ses tak trochu kvůli mně?“

„Ale, jak tě jen může něco takového napadnout?“

„Dej si pozor, vůbec nesnáším, abych dostávala něco z protekce. A od táty sem nepřišlo nic?“

„A co mělo přijít?“

„To jsem tu teda dřív než jeho vzkaz. Víš, co se opovážil napsat sem, na základnu? Vážení soudruzi, až se k vám dostaví má dcera Agrippina Petrovna Čeredovová, vyhoďte ji s tím jejím potrhlým nápadem a ať uhání zpátky domů.“

Naráz se oba svorně rozesmáli, Pina upřímně, od srdce; Rodion trochu zdrženlivěji, jako by se ostýchal. Byl ještě celý nesvůj z toho setkání. Dělalo mu starosti, jak povede rozhovor s děvčetem.

„Musím si ještě vyzvednout v hotelu občanku a odevzdat ji tady, na ústředí,“ sdělila mu Pina.

„Snad by stačilo udělat to zítra, nebo ne?“

„Jak to – v neděli?“

„To u nás neplatí: neděle či všední den, když hoří, musí nám to být jedno!“

„Dobrá, půjdeme tedy do kina,“ navrhla dívka.

„Proč ne, půjdem,“ souhlasil radostně Rodion.

Ve městě bylo živo. Vstupenky na všecka představení byly už vyprodány. To se Rodionovi nehodilo. Teď aby vymýšlel, co si s děvčetem povídat.

„Jak se daří otci?“ zeptal se.

„Je to už lepší, vždyť jsem ti to napsala.“

„Ano, máš pravdu, napsala!“

Šli po hlavní ulici. Pina si se zájmem prohlížela chodce, neposednýma očima pokukovala po Rodionovi, usmívala se, a on rozpaky nevěděl kudy kam. Nechápal, čemu se dívka usmívá.

„Dostala jsi knížky, co jsem ti poslal?“

„Všecko jsem dostala. Vždyť jsem ti to napsala.“

„Ano, napsala,“ přikývl.

„Ještě jednou ti děkuju.“

Rodion mlčel. Jako vždy ho odpověď napadala teprve tehdy, když už byla zbytečná. Škoda že mají v kinu vyprodáno. Seděl by si prostě vedle děvčete a nemusil si lámat hlavu, jak ji zabavit, film by to obstaral za něho.

„Jakýpak děkování!“ vymáčkl ze sebe dodatečně. „Vždyť jsem si je napřed sám přečetl, a teprve pak ti je poslal.“

„Tak vidíš, nemám pravdu, když pořád říkám, že máš za ušima?“ zasmála se Pina. „A opravdu jsi je všecky přečetl? Ani jedinou jsi nevynechal?“

„No, samo, že všecky.“

„No a co jim říkáš?“

„Těžko říct. Každá je jiná,“ vyslovil se opatrně Rodion.

„Co třebas Tři kamarádi od Remarqua?“

„To je ten Němec, co má před příjmením dvě jména – Erich a k tomu ještě bůhvíproč, Maria?“

Pina se shovívavě usmála.

„No tak pověz, jak se ti líbí?“

„Což o to, píše dobře, ale přijde na to, co si z toho člověk odnese,“ protáhl nejistě Rodion,

„Tak řekni, co sis z té knihy odnesl třebas ty?“

„Že ti jeho chlapci se nevzdávají, i když s nima život všelijak točí.“

„A co ještě?“

„A nemluví nadarmo. A jsou to takový věrný kamarádi, že si z nich člověk může vzít příklad. A to je drží nad vodou, jinak by s nima byl konec.“

Pina mu s údivem nahlédla kradmo do tváře a jemně se ho chytila v podpaží. Rodion zrudl, z toho nečekaného doteku ho polilo horko. Když chodíval s děvčaty, býval to spíš on, kdo vzal děvče za ruku, a tady je všecko docela jinak. U srdce jako by ho zahřálo, a jak se mu jde lehce s Pinou po boku!

„Abys věděl, jednu z těch knížek, cos mi poslal, jsem ti přivezla zpátky, je na ní razítko knihovny. Jak to, žes ji sebral z knihovny?“

„A co jsem mohl dělat? Sháněl jsem ji po krámech – marná námaha. No a tak jsem v knihovně zaplatil za ztrátu a hotovo.“

„Ne, to není v pořádku. Musíš ji odevzdat!“

„No dobrá, když odevzdat, tak teda odevzdat,“ souhlasil Rodion.

Kvečeru se ulice ještě víc zaplnily. Pina se už nabažila pouličního ruchu a Rodion se stejně nerad tloukl mezi procházejícím se davem, necítil se volně uprostřed tolika lidí.

„Což abychom si někam na chvilku sedli?“ napadlo Pinu.

Unikli z pestrého množství a našli si místečko v malém parčíku na hlavní ulici, kde zbyl neobsazený kraj lavičky. Rodion blaženě natáhl před sebe unavené nohy a třel si namožená kolena. Opět se mu mihlo hlavou: Co Saňka; jak si tam vede sám a sám? Zapálil asi pořádný táborák, odsekává křoví, odtahuje celé kmeny. A možná že se uondaný těžkou dřinou už natáhl k spánku.

„Co ses najednou tak zamyslel?“ zeptala se tiše Pina.

„Víš, jak to u nás chodí,“ až po chvilce odpověděl Rodion. „V létě a na podzim je u nás o lidi nouze, ale na jaře se k nám chasa hrne až bůhví odkud.“

„A to ti dělá hlavu?“ zasmála se dívka.

„Ale ne, jak bych ti to jen vysvětlil?“ Spěšně zatáhl z cigarety. „Víš, na jaře se téměř neukážeme ve městě, protože tajga hoří ze všech konců.“

„Proč zrovna na jaře?“

„To hoří stařina, uschlá loňská tráva. Stačí jediná jiskřička a už se oheň plazí při zemi. V dolinách ještě leží sníh, ale na výsluní a na suchých stráních to jen třeská. A chvoj je v tu dobu nejsušší v roce, na mýtinách pálí chroští, ve vzduchu není špetka vláhy, rostliny ji vypijou do poslední kapky. Asi tě to moc nebaví, co povídám, viď?“

„Jen povídej, povídej!“ pobídla ho Pina. V šeřícím se soumraku si prohlížela Rodionův energický profil.

„Požár vzniká z mnoha důvodů. Při těžbě dřeva se nedbá, aby se paseky řádně vyčistily od odpadu. Zem je ještě studená a zatím nepustí vodu. A co pustí, to vysají stromy, pijou jak bezedné. To ovšem není hlavní důvod…“

„A v čem to tedy vězí?“

„Podívej, Saňka Birjuzov je tam teďka sám. No, není to poprvé, to nic… Ale prý se mu přitrefila nějaká historie a je sám, chápeš?“

V ulicích vzplanuly svítilny, zavanulo chladem. Rodion svlékl kabát a nabídl jej Pině. Docela ráda do něho vklouzla a z nohou shodila střevíčky. Lidé, procházející se kolem, se po mladé dvojici s úsměvem ohlíželi.

„Chápu,“ přikývla na Rodionovu otázku Pina.

„Hned v pondělí poletím za ním.“

„Poletím s tebou.“

„Hele, Pino, to není práce pro ženskou.“

„No tohle!“

„Ano, já to znám. Nemusíš ještě domů?“

Hotel byl nedaleko. Pomalu se loudali tichnoucími ulicemi. Rodion držel Pininu drobnou ruku ve svých širokých drsných dlaních. Dívka pohnula prsty, dotkla se tvrdých mozolů.

„Jé!“

„Copak?“

„Tvrdé jako hrachy.“

„To jsou loňské,“ vysvětlil jí Rodion a pokoušel se vyvléci ruku. „Nezměkly mi ani za celou zimu.“

„Rodione, co to, že ti chybí prst?“

Odtrhl ruku.

„Ustřelil sis ho při trhání?“

„Ale ne.“

Rodion se styděl za své zmrzačení, dívka se však vyptávala s takovou kamarádskou účastí, že z něho spadla všecka tíseň a bylo mu s ní tak volno jako se Saňkou Birjuzovem. Vzápětí však pocítil strach, že by mohl nějakým nevhodným slovem všecko pokazit, třebaže celá ta historie, kterou by jí mohl teď povědět, opravdu stála za vyslechnutí.

„Pověz mi to, Rodione,“ poprosila ho něžně.

„Ale to se sem teď nehodí. To by bylo dlouhé povídání…“

„Tak teda ne,“ už dál nenaléhala.

Rodion odcházel k domovu ztemnělými městskými ulicemi, kouřil, aniž si to uvědomoval, jednu cigaretu za druhou, nevnímal nic kolem sebe, neviděl a neslyšel.

V neděli vyskočil z postele, jako když do něho píchne. Spánkem jako by nabyl nových sil, cítil se všecek omládlý a nohy už ho vůbec nebolely. Přihnal se na leteckou základnu hodně brzy, aby všecko připravil: bylo třeba nachystat výbušniny a náčiní, vybrat aspoň trochu obstojný stan, obstarat potraviny a najmout lidi, kteří poletí s ním.

„Tak vidíš, přece jen jsem se dostal do tvé party,“ hlásil se u něho Vitalij Jevksenťjevskij. Seděl u vchodu pod přístřeškem a vítězoslavně se šklíbil. „Ruku v ruce budeme pomáhat vlasti v boji s živelními pohromami. Říkám to správně, soudruhu Guljajeve?“

Rodion si nechtěl kazit náladu – odmlčel se a zamířil ke skladu. Tam už byl Platonyč v plné práci. Rodion mu stiskl ruku a zeptal se:

„Kolikpak těch darmojedů jsi mi nadělil?“

„Tři. Rozdělíme je mezi naše lidi. Co se směješ?“

„Jen tak… Oblečení jim vydáme hned?“

„Ne, až před odletem.“

„Aby svůj příděl nepropili?“

„Samo sebou.“

„Platonyči, mohla by Čeredovová letět s námi?“

„Proč ne? To není má věc. Jen na ni dej pozor!“

„No, to se ví!“

„Seber si tyhle lopaty… Je to ale holka kurážná. Přímá! Ptám se jí – co to, že se hrneš k nám, do takovýho pekla? A ona se jen směje, že si musí vysloužit doporučení pro studium. Co nohy, dají ti pokoj?“

„Ale jo. Nohy jsou v pořádku.“ Rodion sebral sekery a pily, přitáhl ke dveřím začouzený kotel. „Jen ať děvče letí s námi, bude vařit. Vždycky to kuchtění zůstává na mně. Ať ukáže, co umí!“

„Už je to rozhodnuto.“

„Já jenom, že opravdu… Požár je přízemní?“

„Přízemní.“

„Běží po povrchu?“

„Kdepak! Od gruntu souvislý jak hradba! Ten dá zabrat!“

„No, co dělat…“

„Družstvo Nějelova je už ve městě, jakmile přijede tvoje chasa, hodím ji rovnou tam.“

„Dobrá. A třaskaviny?“

„Už jsem je shodil Birjuzovovi. Mohu mu ještě přidat.“

„Pověz, Platonyči, co se to tam u něho strhlo?“

„Jeden z těch darmojedů se otrávil.“

„Čím, konzervou?“

„Ale ne. Sám.“

„Jak to sám?“

„No, šáh si na život.“

„Ale, fuj!“ odplivl si Rodion. „A co je s ním? Je živ?“

„No jo. A co, že ty jsi dneska tak v náladě?“

„To se ti jenom zdá.“

Stáli ve dveřích skladu, opřeni o veřeje, a tiše rozmlouvali. Na dvoře posedávali, nebo polehávali na zemi noví pracovníci, kde si kdo našel místečko. Nesesedli se do kupy, každý se uvelebil zvlášť.

„Je to marný, na tuhle mládež si nezvyknu, Platonyči.“

„Co dělat, už jsme si s nima dost nalámali hlavu. Co nám zbývá? Musíme si nějak poradit…“

„Rozumím, ale co si o tom myslíš ty, Platonyči? Odkud se bere na světě takováhle pakáž?“

„To myslíš jako všeobecně?“ vzhlédl k němu Platonyč. „No, jak se říká – přežitky kapitalismu…“

„Možná, snad…“

„Ty myslíš, že je to jinak?“

„Ano, třeba i jinak…“

„Co tím myslíš?“

„Jak bych to řekl,“ namítl Rodion vzrušeně. „Dokud bude možné žít a nepracovat, bude se takovýhle chamradi dařit i dál.“

„A na kom to závisí?“

„Nevím,“ vyčkal trochu s odpovědí Rodion, „Asi na každém z nás. Copak bys ty, Platonyči, připustil, aby se z tvých synů stala taky taková sebranka? A jsou rodiny, kde děti dostanou, nač si vzpomenou, ale k práci je nepřivykají. A zahálka je to nejhorší… A zas máš dítě, co vyrůstá ve skromné rodině, ale lákají ho krásné věci, které vidí jinde, a touží je získat za každou cenu…“

„Máš pravdu, Rodione, lidi jsou z všelijakýho těsta. Jeden z těch našich, a je z dělnický rodiny, prostě propadl alkoholu a dostal se až na dno. Chce k tobě, mermomocí se dožaduje pracovat u tebe.“

„Jo, vím.“

„A pak je tu ještě jeden – slibuje, že bude poctivě pracovat.“

„A proč teda nepracoval poctivě už dřív?“

„S tím je to zas jiná historie, toho sem poslali na přesídlení. Odseděl si trest.“

„Proč seděl?“

„Odmítal sloužit v armádě.“

„Co říkáš?“

„Z náboženských důvodů.“

„No, no!“ podivil se Rodion a zavrtěl hlavou. Vzápětí radostně zavolal: „Hele, Pina!“

Zamával na ni. Dívka se usmála a vykročila mu vstříc. Městští kavalíři líně pozvedli hlavy, když procházela kolem. Jeden vyzývavě hvízdl. Pina se rychle otočila a vyplázla na něho jazyk. Rodion s Platonyčem se srdečně rozesmáli.

„Přinesla jsem vám občanku,“ oznámila dívka.

Platonyč s ní zašel do kanceláře. U skladu se náhle vynořil Jevksenťjevskij, zvědavě nahlédl dovnitř a zarachotil lopatou.

„Ta má váhu!“ prohodil.

Rodion neodpověděl.

„Co ta kočka? Dá se klofnout?“ ušklíbl se mladík.

„Co, co říkáte?“

„Nedělej, že nerozumíš!“

„Ani nechci,“ odpověděl důrazně Rodion a změřil si hejska vážným pohledem.

Ani toto krátké střetnutí nemohlo Rodionovi pokazit spokojenou náladu z vydařeného dne. Nevšímal si už drzého dotěravce a věnoval se své práci. Odpočítal plecháčky a lžíce, pak vybral jakžtakž slušný stan a zamířil do kanceláře; musí ještě napsat žádanky na rozbušky a zápalné šňůry.

K poledni odjel s Pinou taxíkem do města. I na dívku se přenesla radostná nálada, jíž Rodion propadl už od rána, a snad i ona překypovala jakousi bezděčnou radostí, o niž by se ráda podělila s kýmkoli. Když vůz plavně stoupal vzhůru od mostu, naklonila se k Rodionovi a tichounce, aby jí řidič nerozuměl, mu pošeptala:

„Mně připadá, jako bychom ani nejeli po cestě, ale kolem zeměkoule…“

Na oběd zašli do místní proslulé restaurace a Pina se bez ustání usmívala a Rodion se také jako ona bezdůvodně usmíval. Nebylo ovšem vůbec k smíchu, že v tomto vznešeném podniků berou hosta nemilosrdně na hůl a mladí číšníci, pohybující se neslyšnými kroky, je obsluhují s ironickou zdvořilostí.

„Ti nás odhadli hned ode dveří…,“ poznamenal Rodion.

„Co říkáš?“

„No, že nejsme restaurační obecenstvo…“

„Co je nám po nich!“ mávla rukou Pina. „Víš co, půjdem dnes do kina!“

„Proč ne?“

„Ale musím si ještě uložit kufr do šatny.“

„Kam?“

„Na nádraží.“

„A proč?“

„Kam bych ho dala?“

„Kam? No, ke mně.“

„To se nehodí,“ zamyslela se Pina,

„Proč?“ podivil se Rodion.

„No – tak!“

„Hlouposti. Seberem ho a odvezem rovnou ke mně a potom půjdeme spolu na procházku.“

„Ano, k řece,“ napadlo Pinu. „Večer je taková tajemná a černočerná.“

„Odkud to víš?“

„Včera, když jsi odešel, se mi nechtělo spát. Hodila jsem na sebe svetr a zašla k řece.“

„Jsem to ale mezek…“ dodal k tomu Rodion.

Pina se rozesmála a Rodion v tu chvíli zapomněl, jak mu bylo, když pracně shledával slovo k slovu a odvraceje tvář zkropenou černými pihami a skrývaje v kapse ruku bez ukazováčku připadal si před Pinou jako omezenec, k tomu ještě zohavený.

Na ulicích bylo dnes ještě rušněji než včera. Vysoké nábřeží bylo chráněné starým, uměle kovaným železným zábradlím, v němž přihrblí carští orlové hrozivě loupali očima. Oběma mladým lidem připadali spíš směšní ve své bezmocnosti. A vůbec – Rodionovi i Pině bylo dnes neustále do smíchu. Vesele pokukovali jeden po druhém a lidí si vůbec nevšímali, jako by tu ani nebyli.

Husté stromoví v parku na nábřeží vydechovalo nastřádané teplo, od řeky však studeně táhl vlhký chlad. Voda skutečně byla každým okamžikem černější a černější, už nezrcadlila parkové modříny, ani temné neohrabané budovy, ani zvolna stoupající dým z továrních komínů, v němž se utápěl růžový západ. Na druhé straně řeky vládlo hluboké ticho a i zde na nábřeží vzrostlý park tlumil ohlas městského šumu, který sem zaléhal. Vše jako by se zklidňovalo k spánku a odpočinku a Rodionovi maně přišel zas na mysl Saňka, kamarád. Jak je mu asi v tak pozdní hodinu samotnému? V tomto starém sibiřském provinčním městě s jeho vyrovnaným, neuspěchaným životem si Rodion připadal jakoby v jiném světě. Sotva by tu koho napadlo, že zcela nedaleko, pouhé dvě hodiny letadlem odtud, zuří v tajze požár, chrlí oblaka čpavého dýmu, šlehající plameny barví oblohu do ruda a v tom dýmajícím chaosu s hlasitým praskotem plápolají hořící stromy.

Saňka urovnává už poslední metry holé půdy k přistání letounu. Zapálí si táborák, aby líp viděl na práci, vyrubává mlází a vyrývá kořeny.

„Cože jsi zas takový zamyšlený?“ promluvila na něho Pina a zamířila k lavičce u zábradlí nad řekou. „Nepovíš mi, co tě trápí?“

Rodion se vytrhl ze zadumání. „Co ti mám povídat? Je to pořád jedno a to samé. Už abych byl odtud pryč!“

„Však noc uteče, ani se nenaděješ,“ tichounce protáhla Pina a Rodiona ovanula čistá vůně plavých dívčích vlasů. „To jsi létal na vrtulníku?“

„Jo, na vrtulníku. To je lítání za všecky prachy!“ odsekl Rodion. „Nechci tu mašinu ani viděti“

„Pročpak?“

„Tahle hrkačka vždycky nese s sebou ňákou smůlu.“

„Co tím myslíš, Rodione?“

„Však víš, že jsem si už jednou zkusil tohle letadýlko.“

„Štěstí ještě, že to dobře dopadlo!“

„Já se na nic nepamatuju – to Saňka všecko ví, jak se to zběhlo.“

„A co teda o tom říká?“

„No vykládá, že prý jsem se tenkrát houpal na šňůrách jako pavouk, hlavu zvrácenou nazad. Volá na mě zezdola a já ani á, ani bé, hlásku jsem ze sebe nevydal. Vyšplhal se na strom, to víš, je mrštný jako kočka, otevřel můj záložní padák a po něm mě stáhnul na zem. Potom rozprostřel pro Platonyče signál první pomoci a čekal na vrtulník…“

„Přihodilo se něco takového i jiným parašutistům?“

„Myslíš nehodu prvního stupně? Jak by ne? Saňka jednou skočil do mlází a spadl na nějaký pahýl, jak je tam drvaři po rubáni zanechávají. Dopadl hezky zprudka, no nic, vyskočil a už si to hasí dál. Potom cítí – něco není v pořádku. Stáhnul gatě a nahmátl klacík na pět centimetrů, vrazil se mu, s odpuštěním, rovnou do zadku. A ten poplach, jaký se strhl, když se přihnaly ženské, co pracují při mýcení. Bylo, nářku a slzí a taky smíchu ažaž…“

„Vypadá to k smíchu, ale legrace to pro Saňku asi nebyla,“ namítla Pina.

„A já taky zažil veselou příhodu. Taky to bylo jen kousek od vsi. Tenkrát jsem byl ještě v Modré divizi, zvláštním hasicím oddílu. Nás shazovali po celé Sibiři na ty nejkrutější požáry. Spouštím se na pokosenou louku, vyhlížím si rovnější místečko. Sedl jsem dobře, stahuju padák, a teď se podrž! Proti mě ženské s napřaženými vidlemi a křičí: »Amerikán!« Já honem šmátrám po kapse, vytáhnu svůj požární průkaz a ukazuju jim ho: »Tak se podívejte, jaký jsem já Amerikán!« Zapíchly vidle do země a začínají se pokorně omlouvat. Prý zrovna včera viděly v kině, jak jeden takovej mizera seskočil na naši zem.“

„Docela pěkná historka!“ usmála se dívka a zahleděla se upřeně do tmy.

KAPITOLA ŠESTÁ

Vyšetřovatel: „Svědku Birjuzove, já vašemu kamarádovi žádný trest nechystám, chci jen pomoci soudu najít motiv zločinu.“

„Proč a nač se vlastně strhl celý tenhle povyk? Když dovolíte, povím vám jako anekdotu jeden případ.“

Vyšetřovatel: „Jakýpak případ?“

„Ňákej člověk šel po cestě a ztratil v blátě galoši; bylo už tma, došel k lucerně a teď hledá okolo, co ztratil.“

Vyšetřovatel: „Vy se domníváte, že…?“

„Vy jste člověk vzdělaný, máte vyšší školy, snad byste nám mohl povědět, nač nám sem posílají ty darmožrouty?“

Vyšetřovatel: „Abyste je převychovali prací.“

„A pročpak je nepřevychovávají prací sami? Asi se jim to zajídá se s nima obírat. A tak nám tu chamraď hoděj na krk a poraďte si, jak dovedete. Pěkný potěšení tahat za druhýho kaštany z ohně. A krom toho – ono se řekne vychovávat – ale kde vzít na to čas?“

Vyšetřovatel: „Však požárníci mají času ažaž.“

„Že vám není hanba – ještě se nám takhle posmívat!“

Vyšetřovatel: „Promiňte, prosím!“

„No, vem to nešť! Jenomže je člověku trpko poslouchat takovýhle řeči! Kdybysme měli na pomoc aspoň techniku! Tady vidíte veškerou naši techniku: ruce a nohy.“

Vyšetřovatel: „Ale je přece jen možné vymyslet nějaké stroje!“

„Já si to taky myslím, zatím ale nemáme nic. Asi jsou peníze potřeba na jiný věci.“

Vyšetřovatel: „Takže stroje nemáte žádné?“

„Nemáme. Je to setsakramentská práce. Co dělat s požárem, když vypukne sto kilometrů od jakéhokoli sídla? Tahat traktory a čerpadla přes močály do hor? Zkoušeli hasit oheň ze vzduchu – to je ale náramně drahý provoz. Chemie nám zatím taky moc nepomáhá. Guljajev mi říkal, že ve velkém požáru je nahromaděno tolik energie jako v atomové bombě, a my jdeme proti takové síle se sekerou a lopatou. Ještě že máme aspoň třaskaviny…“

Vrtulník plul nízkým pomalým letem nad lesem. Byl přetížen, praštěl, sténal a vrčel, až uši zaléhaly, jako by všecku svou sílu chtěl projevit zvukem Pina co chvíli vzhlédla k Rodionovi. Seděl vedle ní, chvílemi obracel hlavu k okénku a upíral pohled do nachové dáli, do tajgy, ubíhající pod letounkem. Byla stále hustší, dál k obzoru temněla a hutněla, jen dole pod nimi jako by řídla, rozčeřena rotorovým vírem.

Požárníci spokojeně podřimovali; neletěli ve vrtulníku poprvé, zřejmě už dávno přivykli jeho ohlušujícímu rachotu a lomozu. Jak se vůbec dá spát při takovém třesku a skřípotu?

A ti naproti, to jsou asi ti pracanti poslaní sem z města. Rodion už stačil o nich Pině ledacos povědět. Usadili se na lavičce podél protější stěny, kde byly také uloženy bedničky s výbušninami. Pina si spolucestovatele zvědavě prohlížela. Jeden z nich, nevelký chlapík, nervózně potrhával celým tělem a nepřirozeně kroutil zarostlým krkem. Když nastupovali, jeho kolegové na něho volali: „Baptisto!“ a on na to oslovení poslušně odpovídal. Ten druhý – alkoholik – zřejmě trpěl při letu nevolností. Neustále polykal sliny a, s trpícím výrazem v tváři přivíral oči.

Třetí, o kterém Rodion už sdělil Pině pár nesrozumitelných slov, si vyzývavě dívku prohlížel, až jí z toho bylo nepříjemně. Zkusila ho usadit přísným pohledem, ale nic naplat; uhnula očima a sklopila zrak, protože jí ten člověk s lehkým úsměškem hleděl přímo na ústa. Požádala Rodiona o tužku a blok. Vytrhla list a napsala: Dejte pozor, ať vám nevypadnou oči! Chtěla, aby Rodion viděl, co napsala, ale ten se právě v té chvíli odvrátil k okénku a mladík naproti ní sebral lísteček, přečetl jej, uložil do náprsní kapsy kombinézy a rukou si po ní významně poklepal. Potom, aniž spustil z Piny černé a jakoby zamžené oči, vytáhl z kapsy cigaretu. V té chvíli sebou Platonyč vpředu trhl a z pohybu jeho rtů Pina vyčetla, co si myslí. Co ten otrava provokuje?

Mladík chvíli převaloval na rtech nezapálenou cigaretu, pak ji obřadně vyňal z úst, aby ukázal, že nehoří. Požárníci ho pozorovali s přezíravou nechutí, on se však s vítězným úsměškem ohlížel na všecky strany, jako by chtěl říci, že si může troufnout pokoušet osud a zapálit si tady, kde sedí mezi výbušninami a kanystry s benzínem. Strýc Feďa mu pohrozil pěstí a Pina na něj pohlédla s nechápavým údivem.

Letěli dál – náhle před nimi vyvstal šedý sloup dýmu. Stoupal kolmo od země a ve výši se do široka rozestřel jako obrovitý zvon a vytvořil clonu pokrývající polovinu oblohy a zastiňující zemi, že k ní slunce nemohlo proniknout. Dole hořelo ostošest, oheň doslova stravoval tajgu. Obletěli požár půlkruhem, dýmu se však vyhnuli. Rodionovi byla situace i tak jasná. Musí požár zadržet ochranným pásem, za nímž, až dá Platonyč povel, budou každou jiskru udupávat botama a dusit větvemi. Kde je Saňka tam dole? Už ho uviděl, ano, je to on! Naházel na táborák syrovou chvoj, aby oheň čadil hustým dýmem, ovšem v sousedství takového požáru vypadal jeho ubohý ohníček pouze jako tenký pramínek cigaretového dýmu. Jen se tuž, kamaráde! Dobře sis vybral tábořiště, není od požáru ani daleko, ani příliš blízko. Kouř táhne horem, neotráví tě ve spánku. Jestlipak jsi našel vodu? Bez vody se s prací nehneme, to sám dobře víš…

Vrtulník se snášel šikmo k přistání. Na okamžik se zahoupal nad Saňkovým táborákem, letec si poměřil vyčištěnou přistávací rovinku v řídkém lese a zamířil k ní. Letoun pohnul zeleným břichem a pozvolna, jako by si ohmatával půdu, přistál. Uvnitř zavládlo vyčkávavé ticho. Rodion otevřel dvířka kabiny a vyvalil se do Saňkova náručí.

„Roďo!“ Saňka vyjekl překvapením a stiskl kamaráda v objetí. „Kde se tu bereš? To není možný, jak jsi to narafičil?“

„Všechno je možný. A koukej, třeba i tohle!“

Birjuzov vykulil oči, když uviděl Pinu, stojící ve dvířkách vrtulníku, pak několikrát zamrkal, jako by ho mámil zrak. Saňka, ten troufalý, sebejistý mrštný sekáč, jak ho měla Pina v paměti z loňského podzimu, nebyl teď k poznání. Upadl do takových rozpaků, že nevěděl kudy kam, na široké drzé tváři mu vyrazil pot. Nechápavě vzhlédl k Rodionovi a pak utkvěl očima na děvčeti.

„Kuku!“ zasmála se Pina dobromyslně, beze stopy dotčení.

„Ahoj, Birjuzove!“ křikl za jejími zády Platonyč. „Jen jděte, kavalíři, s dámou, my zatím vyložíme náklad. Tak jdem na to, hoši, napřed vyndáme párečky…“

„Výborně – to si dám líbit!“ hbitě se ozval z vrtulníku Jevksenťjevskij. „A pivčo taky?“

„Jo, holenku, našima párečkama by ses mohl udávit,“ odbroukl Birjuzov a jen s námahou odlepil oči do Piny. „Viď, Roďo?“

Saňka si mladíka zostra změřil, hned jak seskočil na zem a v póze výletníka, jenž zavítal do přírody, se rozhlížel po okolí, nadšeně zvedal hlavu ke korunám borovic a shovívavě se usmíval.

„Vida, jaký turista se k nám vydal!“ zaburácel Saňka. „Konečně v lůně přírody, že? Jdem, Roďo!“

„Jen jděte, jděte!“ pobízel je Platonyč.

Zaměřili mezi křoví k Saňkovu tábořišti. Rodion se v duchu dobromyslně kamarádovi poškleboval, jak šel před ním ve své dobře padnoucí kombinéze a galantně jim přidržoval šlehající větévky a povídal a povídal, aby nějak skryl nezvyklé rozpaky.

„Požár ještě ujde, Roďo, zatnem mu tipec! Ale tebe, člověče, jsem nečekal. Nohy už máš v pořádku? A vy, Agrippino, mi nemějte za zlé – tehdá to bylo jen z hlouposti… Roďo, co naši chlapci, ještě se nevrátili z tajgy? A, ten můj sebevrah, nevíš, co je s ním? Vy, Agrippino, radši ať je hned jasno – omluvte mě za ten loňský incident. Roďo, nezapomněli jste přivézt brambory? Výborně! Já tu už od rána rubám průsek. Zem je samej drn, těžká, nepoddajná. No, ale je to dneska překvapení! Vy, Agrippino, mi už teda promiňte…“

„A vy mně také,“ nedala mu domluvit Pina. „Ujela mi tenkrát ruka s tou lopatou…“

Saňka se zastavil a podal dívce pravici: „Odpusťme si, co jsme si…“ Děvče ji pevně stisklo a pak už šli dál, jeden za druhým jako prve.

„Přivez jsem ti ty darmošlapy,“ oznámil Saňkoví Rodion, když usedli u ohně.

„To jsem se domyslel, už jsem jednoho zahlíd.“ Saňka se postupně dostával do své obvyklé formy: už to byl zas ten furiantský sršatý mládenec, který zvládne každou situaci. „Kolik kusů celkem?“

„Tři, dva z Moskvy.“

„No, uvidíme, zdejší komáři aspoň ochutnají moskevské červené,“ zasmál se Saňka. „A co jsou to zač?“

„No, exempláře! A co jsi vyfasoval ty?“

„Jeden je ňákej cvok, divnej patron – ne z tohoto světa!“ mávl rukou Birjuzov.

„Jak to s ním jde?“

„První den pracoval docela slušně. Jenomže si pořád něco sám pro sebe přemílá v hlavě, kloudného slova s nikým nepromluví. Na druhý den praštil lopatou a hurá zpátky k táboru. »Kam máš namířeno, do Moskvy?« volám za ním. On mlčí, ani slovo neutrousí, jen se přihrbil a hasí si to po svých. Oheň se už plazí k pásu, co nevidět začne připékat. A on se, filuta, až do noci povaloval v chládku. Čert nám ho byl dlužen. No, nechme toho. Začnem z jiného soudku!“

„Ne, musím to vědět všechno dopodrobna!“

„Tak dobrá, jak chceš! Jdeme ke stanu na svačinu. Vykládám mu, že u nás na požárech platí: Kdo nepracuje, ať nejí! A on na to ani slovo. V noci jsme vyrazili sborem k průseku, přidupávat oheň na křídlech. Do samého rána jsme se s ním rvali, nalokali se dýmu a přilezli domů víc mrtví než živí a on tu leží v bezvědomí, z úst mu tečou zelené sliny. Hned jsme se dovtípili – doopravdy spolykal celou lékárničku. Nic nenechal, všecko spořádal: mast na spáleniny, ichtyolovou mast, všecky tabletky, co tu byly, antibiotika i aspirin. Jód z lahviček vyzunkl do poslední slzy. A my sotva stojíme na nohách. Co dělat? Poradili jsme se s Kopytinem, hodili jsme ho kobyle na hřbet a alou do dědiny, prolejvat mu vnitřnosti mlíkem…“

Rodion se rozhlížel po Saňkově tábořišti Saňka se vyzná, jen co je pravda. K dolním větvím smrku přivalil upěchovanou hradbu chvojí, takže kolem kmene vznikla pěkná chráněná boudička. Hezky v závětří, od táboráku se tu hromadí teplo a čoud táhne mimo. Jestlipak objevil někde vodu?

Smíšený les, vyšňořený světlou zelení letorostů, neslyšně oddechoval v malátném jarním teple. Netušil, že je odsouzen, a pokračoval ve své odvěké, přírodou stanovené práci – lapal slunce do hustých zelených sítí, nasával vzduch, vskrytu hnal mízu k letorostům, každou buňkou pracoval na obnově života. Smrt se k němu pomalu plížila, on však sbíral všecky síly k plození, hnal do květu, nasazoval na semeno a ještě v sobě udržoval zjevně i skrytě tolik rozmanitých živočichů, bez nichž les není lesem. Pouze ptáci, kteří si ještě nestačili postavit hnízdo, uletěli z těch míst, ale v hloubi lesa se ještě proháněli a pískali drobní burundukové. A také krtci se tužili ze všech sil, nadělali všude na pěšince nové kopečky a všecka ta plazivá i létající boží hovádka nepociťovala ani stín blížícího se zmaru, mravenci se hemžili kolem táboráku jako prachová zrnka, nějaké nevídané housenky se houpaly na pavučinách, komáři bzučeli jako o závod, a Rodionovi bylo veselo v tomto životem kypícím lese.

„Saňko!“ vytrhl se ze zamyšlení. „Co oheň? jde zostra?“

„No, stačí to, třicet metrů za hodinu!“

„Vodu jsi našel?“

„Stojatou v hluboké úžlabině. Ale dá se pít.“

„Na kterou stranu odtud?“

Saňka mávl neurčitě rukou.

„No, najdem si ji.“ Rodion se zvedl.

„Našlapeš se, hochu,“ politoval ho Saňka, když viděl, jak kamarád dychtivě obhlíží les.

Rodion odešel s Pinou. Po cestičce, vedoucí k přistávací rovince, už požárníci přinášeli náklad: nářadí, proviant, bedničky s amonitem. Hned od počátku se muselo nasadit tempo – v práci s ohněm mnohdy rozhoduje rychlost i v případech, když se už zdá, že není východiska. Saňka s pospěchem ukládal třaskaviny pod smrk. Jevksenťjevskij nesl na zádech bedničku s výbušninami, našlapoval opatrně jako slepec. Zastavil se, aby si oddechl, a Birjuzov si všiml, že má tvář celou popelavou.

„Hoď to sem!“ křikl na něho. Mladík v tom okamžiku klopýtl a celý se shrbil pod svým nepříliš těžkým břemenem. Pak se pokoušel složit náklad z ramen, uchopil bedničku s bázlivou opatrností, jako by v ní bylo křišťálové sklo, a zůstal nehybně stát.

„No tak, hni sebou, člověče!“ křikl na něho Saňka.

Přinesli další dávku amonitu. Saňka udělal krok k Jevksenťjevskému, strhl mu bedničku z ramen a hodil ji pod smrk. Vylekaný nováček přidřepl k zemi, brada se mu roztřásla. Všichni okolo se bez zábrany rozchechtali. Přestrašený nosič se také pokusil zachichtnout, ale oči v zešedlé tváři nezvedl od země.

Saňka si zapálil cigaretu, než přinesou další náklad třaskavin. Mládenci už mezitím otrnulo, a když došla na místo další skupinka požárníků, kurážně pomáhal Birjuzovovi přebírat náklad od nosičů. Jedna bednička se při nárazu rozpadla a vysypal se z ní na zem jedovatě žlutý prášek. Mladík do něho nesměle sáhl prstem a Saňka v tom okamžiku přitiskl do prášku hořící cigaretu. Jevksenťjevskij s hrůzou ucukl a strnul. Všichni, kdo tu právě stáli, viděli jeho náhle zbledlý obličej a s nesouhlasem odsuzovali tuto scénu.

„Zbytečnej tyátr!“

„To neměl Saňka dělat!“

„Co kdyby ho z toho, nedej bože, trefil šlak – ještě se budem za to všichni zodpovídat.“

„I jakýpak fraky, ať si mazánkové zvykají!“

„Koukám, chlapče, že máš pro strach uděláno!“ dobíral si Saňka svého pomocníka. „Jenomže tenhleten prášek se od nárazu nevznítí, to máš, jako bys chtěl zapálit železný piliny – marně by ses namáhal. Jenom na to tě upozorňuju: k nárazovému zapalovači se neopovaž přiblížit. Pozor, třaskavá rtuť!“

„Kde ji máte?“ zeptal se mladík a obezřetně se rozhlížel kolem sebe. Už se vzpamatoval z úleku a na kamarády Baptistu a usměvavého Grišku pohlížel jakoby svrchu.

„Stačí strčit do rozbušky špendlík,“ pokračoval ve výkladu Birjuzov, „a rozpráší tě to na molekuly a možná ještě menší částičky. Je vám to jasný?“

„A kdepak jsou ty rozbušky?“ pokorně se otázal Baptista.

„To ti ukážu, až vyložíme náklad,“ odpověděl mu Saňka. „Zatím choďte jenom po cestičce, ani krok stranou, rozumíte?“

„Hospodine, bože můj!“ zadrmolil Baptista. „Jak bychom nerozuměli?“

„Jestli rozumíte, tak do toho!“ Saňka se zasmál, pokrčil nos.

Husím pochodem cupitali jeden za druhým, Jevksenťjevskij s Baptistou, ostatní šli za nimi; odsuzovali Saňku, ten se ale jen smál a pomrkával na požárníky, jako by chtěl říci: I to nic, neškodí je trochu postrašit, darmojedy!

„Hlavní věc, mládenci, teď neztrácet tempo, jinač tu uvíznem na celý týden!“

K táboru přišel Platonyč, i Rodion s Pinou se vrátili – přinesli vodu a Birjuzov už zas uháněl k vrtulníku, aby pomohl při vykládání.

„Tady v těchhle lesích je surovinová základna dvou lesních závodů na těžbu dřeva,“ Platonyč pohlédl na tlusté kmeny borovic a smrků, na jejich nebetyčné vrcholy.

„Proč se sami nestarají? Proč sami nehasí požáry?“ namítl Rodion.

„Naříkají, že nemají lidi. Ale možná, že vám přece jen někoho odtamtud hodím na pomoc.“

„Víš co, Platonyči, radši mi přivez moje chlapce, moji partu. A honem, to nám vytrhneš trn z paty.“

„Dneska se mají vrátit na základnu. Jak se objeví, hned je naložím. A jestli, nedej bůh, nezachráníme tyhle lesy, můžou páni lesáci, zavřít krám, nezbude jim, než zastavit těžbu!“

„Ale co, les ubráníme!“ upokojil ho Rodion. „To se ještě nestalo, abychom se vzdali.“

„Tak ahoj, já musím nazpátek,“ podal mu ruku Platonyč. „Ani čaj si s námi nevypiješ?“

„Ne, poletím. Na shledanou zítra!“

„Doprovodím tě. A ty, Pino, se postarej o oběd. Brambory ti hned donesem.“

„Rozkaz! Provedu,“ zasalutovala Pina.

Rodion s Platonyčem vykročili k přistávací ploše a ještě zaslechli, jak Birjuzov za křovím hartusí:

„Tak, hoši, kdo má páru, ať popadne tenhle pytel! Stan mrskni na zem, pak ho postavíme. A teď lopaty, lopaty sem! A sekery! Dáme se do toho hned, ať dostanete apetyt na oběd! Tady jde o každou minutu. Jestli vítr oheň popožene, usmaží nás na šašlik a šmytec. Tak přidejte, přidejte, chlapi!“

„Vidíš, jak sebou hnuli?“ obrátil se Platonyč. „Jo, Saňka, ten roztočí i toho nejlínějšího ulejváka,“ dodal Rodion. „Rozenej agitátor!“

„Bude z něho brigadýr a jaký!“ poznamenal Platonyč. „Schází mu ještě poučit se v knížkách a ukázat víc důslednosti… Co ses tak zamyslel, Rodione?“

„Štve mě, že všecko to nádherný dřevo, jak tu stojí, shoří na popel.“ Rodion rozpřáhl ruce. „Takový dřevo! To nemůže bejt člověku jedno.“

„I to se ví, že to není člověku jedno.“

„Četl jsem někde, že prý všecko zboží na světě ztrácí na ceně, i rudy, ba dokonce zlato. Jedině dřevo je stále dražší a dražší.“

„To máš teda pravdu s tím dřevem.“

„Rok od roku stoupá v ceně, všude, na celým světě! A my tohle naše národní bohatství necháváme napospas ohni!“

„Ani nemluv!“

„Nu, dobrá, Platonyči, ahoj!“

Vrtulník zvedl přízemní vítr, který přitiskl trávu k zemi, ohnul mlází, rozhoupal vrcholky stromů, pak se zprudka vznesl a letěl směrem k požáru; hukot se rychle vzdaloval, až utichl vysoko v dáli. Rodion nečekal, až ztichne docela, a pustil se rovnou tam, kde už pracovaly sekery. Tajga zde nebyla mladá, ještě však do plné síly nedorostla. Les se teprve začal v korunách spojovat, ale některé stromy už ztrácely kůru a chvoj, klonily se k zemi a chřadly pod příkrovem zdravých korun, aby svým zánikem pomohly lesu nabrat tu sílu, která je mu určena přírodou.

Právě v tomto neduživém přízemním pásu lesa nacházel požár posilu. Během dlouhé zimy tu napadly spousty sněhu a jeho těžké duchny lámaly a mrzačily mladý podrost. Některé stromy, jíž v raném věku ohnuté tíhou sněhu, se pak už nikdy nenapřímily – kmeny vyrostly slabé, pokřivené, nachýlené k zemi. Celé toto neodolné dolní pásmo lesa teď stravoval oheň. Pouze díky tomu, že suchou, drolivou loňskou stařinou prorůstala nová zelená tráva, jež pomáhala oheň dusit, dalo se tu pracovat. Nyní jde o to, vyčistit co nejrychleji půdu pro odstřel.

„Kam to házíš?“ zaslechl Rodion vzteklý pokřik Birjuzova. „Házej všecko, co porubáš, na stranu k požáru a ne k nám na zdravý les, chápeš, ty dubová palice? Zasekni u kořene, sekyra ti nebude odskakovat! Dej pozor, ať se nesekneš do živého! Můj ty pane, to je na mě boží trest, potýkat se tu s takovým nemehlem! To jsi jaktěživ neměl sekeru v ruce?“

Rodion vystoupil z křoví, Jevksenťjevskij nešikovně třímal sekeru oběma rukama.

„Pusť mě k tomu!“ Rodion shodil bundu. „Ustup stranou!“

„Haló, všichni sem!“ zařval Saňka na celý les. „Kdo má sekeru, sem! A pohyb!“

Rodion beze spěchu rozepjal přezku pouzdra, v němž měl na opasku zavěšenou sekyrku. Jak ji vytahoval, zablýskla se stříbřitá čepel v slunci. Udělal krok vpřed, vznesl sekeru vysoko nad hlavu a levou ruku – tu, na níž mu chyběl ukazováček – natáhl vpřed, pak upažil a připravil se k úderu. Kolem rostlo drobné smrčí, tu a tam břízka, nebo osika a mezi tím nějaké křovisko. To vše musí zmizet, musí se tu prosekat a připravit pásmo odstřelu. Rodion se rozmáchl. Sekera se zablýskla, zazvonila, opisujíc nepravidelné kruhy, a bleskem dopadla; téměř se nezastavila u země, kde pod míhajícím se ostřím pracovala Rodionova levá ruka. Pohybovala se jakoby samostatně, hbitě, jako automat a odhazovala stranou vše, co bylo odseknuto od kořenů. Bravo!

„Hotový kombajn!“ ujelo některému z chlapců a Griška Kolotilin, jenž postupoval za Rodionem, sledoval jako fascinován jeho sekeru a odstrkoval Saňku, který také šel po průseku a s nadšeným obdivem hleděl na kamarádovy široké svalnaté plece a oholený zátylek, na nohy v pevných holínkách a přizvukoval mu do taktu: „To je ono! Ráz na ráz!“ Rodion cítí, jak mu sekera hraje v rukou, cítí, že je opět ve formě. Copak Saňka, ten se vyzná v požárnickém řemesle, ale ostatní, ať se podívají, ať se přiučí. V každé práci prožívá člověk něco osobitého. Když ostrouhával topůrko, zakoušel jakousi tichou radost, ale teď, když se zas po dlouhé době ohání sekerou, pohyb ho přímo opájí, pociťuje opět bývalou sílu a ruce pracují, jako by se jedna s druhou domlouvaly, a nohy pérují jako pružiny. Ještě tenhle jeřáb, ubohý mrzák, musí pryč!

„Takhle se může strefit i vedle – do ruky!“ zaslechl mrzoutský hlas moskevského mladíka.

„Ta ale zná svou práci!“ namítl Birjuzov. „Však už ztratil ukazovák!“

„Jenže to byla jiná historie!“ Rodion se na okamžik zastavil a křikl na Grišku: „Co tě čert bere?“

Griška Kolotilin vytrhl Rodionovi sekerku a točil s ní v ruce. Zkoušel nehtem ostří, přiměroval si topůrko k noze a k ramenům, zamířil jím k slunci. Rodion pochopil, oč mu jde, ale přece jen se zeptal:

„No, co se ti na ní nezdá?“

„Kdo ji udělal?“ otázal se Griška.

„Proč?“

„Kterej mistr zrobil tuhle zvonivou sekerku?“

„Nač to chceš vědět?“ zasmál se Rodion.

„Povím ti proč: ta v ruce jen hraje, řekl bys – housličky.“

Saňka už odvelel lidi k práci, jen Griška se stále ohlížel zpátky přes rameno a Rodion se na něho smál širokým dobráckým úsměvem.

Když se lidé rozešli, obrátil se k Jevksenťjevskému: „Vy musíte na jinou práci.“

„Já sám bych chtěl na něco jiného,“ poprosil zkroušeným hlasem mladík.

„Třebas kopat jámy na odstřel?“

„Roďo!“ ozval se varovně Saňka.

„Nu, dobrá, dobrá, Saňo,“ chlácholil ho Rodion.

„Tak hotovo – já se podřizuju… Pojď se mnou!“ Birjuzov vzal mladíka za rukáv a odváděl ho k přistávací rovince. „Jak ti říkají? Vitalij? Tak poslouchej, mládenče! Kdyby bylo podle mýho, já bych tě přinutil, abys dělal, co je teď potřeba. Kvůli Guljajevovi jsem souhlasil, on je moc velkej dobrák. A kopat dolíky, nemysli si, to taky není žádnej med a vůbec, u nás si lehkou práci nevybereš.“

Slunce stoupalo, blížilo se poledne. Rodion jako o závod sekal a sekal drobný les, prosekal se až k lučině, pomalu, kolébavým krokem ji přešel a prorážel průsek dále. Srubával práchnivé kmeny, závaly shnilých vývratí a všecko, co by mohlo hořet, shrnoval a odsouval pryč z pásu k ohni, který se pomalu, nezadržitelně přibližoval. Měli opravdu naspěch, vždyť k čelu požáru zbývalo snad jen půldruhého kilometru, ne víc, a má-li být pás za dva dny hotový, musí se všichni otáčet. A jak! Zdá se, že kolena jsou, díky bohu, v pořádku. Kdyby se jim chtělo zlobit, to by se už ozvaly. A tenhle moskevský budižkničemu. jak se zdá, bude u Saňky sekat dobrotu…

Rodion se napřímil, olízl si oschlé rty a zavolal, až se to rozléhalo:

„Pinó-ó-ó!“

„Ó-ó-ó,“ odpověděla mu ozvěna jako z hluboké studně.

„Pinó-ó-ó! Přines vodu!“

Dívka přicházela se džbánem v ruce po průseku. Uprostřed cesty ji zastavil Jevksenťjevskij. Kopal na pásu jamky, a když děvče uviděl, vykročil mu s úsměvem vstříc.

„Dáte mi loknout?“ zeptal se a odhodil lopatu.

„Prosím,“ uhnula očima před jeho vyzývavým pohledem. Pozvedl džbán do výše a lil si vodu crčkem do úst, nespouštěje z děvčete dotěrný zrak. Voda se lila mimo, stejně mu nešlo tak o pití, jako o to, uvádět dívku do rozpaků.

„Tak už stačí, rozlévat vodu zbůhdarma,“ přerušila ho Pina rezolutně a vzala mu džbán. „Proč jste na mě taková přísná?“ otázal se jakoby zarmoucen. „Vy snad jediná mě můžete pochopit…“

Dívka pokrčila rameny a šla dál svou cestou. Tu je Rodion! Rubá pádnými údery, rozpřahuje se mocným kruhem. Košili má na zádech propocenou skrznaskrz. Když se takhle v tempu ohání, ani ta komáří havěť se mu nestačí přisát na kůži. Pod rychlou sekerou levá ruka, hbitě shrabuje odsekané větve, jen se v trávě kmitá. Pina až úzkostí vyjekla, když blýskavé ostří téměř mezi Rodionovými prsty vjelo do mladého smrčku.

„Á, to jsi ty!“ obrátil se k děvčeti a hmátl po džbánu.

Pil dychtivě, velkými doušky, hlavu zakloněnou nazad. Jeho hřmotné tělo sálalo žárem. „Dobrá vodička, i když jenom z tůně,“ liboval si a potřásl prázdným džbánem.

„Špatně jsem to odhadla,“ provinile se omlouvala Pina: „Něco mi už vypili cestou…“

„Nevadí, však mi ještě přineseš!“ Posledních pár kapek si vychrstl na obličej. „Přineseš, viď?“

„To víš, musím běžet, oběd se mi vaří.“ Pustila se rovnou přes les po zeleném mechu a tvrdých keříčkách brusinčí. Na otevřených paloučkách země vyzařovala teplo a voněla tu pryskyřice, ale ve stínu se držel příjemný chládek, jako by tu právě sešel sníh. Nedaleko od tábora, tam, kde začínal pás, zaslechla Pina pojednou za křovím hlas brigadýra Fedi. Něco tam důrazně vykládal Baptistovi a Pina, aby je nevyrušila, zůstala stát.

„Ne, milý zlatý,“ domlouval strejda Feďa novému pracantovi, „na tu svou propagandu zapomeň, to víš, na nás si s tím nepřijdeš, my jsme lidi životem ostřílení. No a to ti vadí, že tu máš být pod vedením komunisty? My se mu podřizujeme bez odmluvy, protože je odborník na slovo vzatý a vyzná se v naší práci do nejmenších podrobností. A kromě toho, a to je hlavní, Guljajev je člověk, jak má být. No a co se týče pánbíčka…,“ pokračoval Nějelov, „řeknu ti rovnou – o tom radši pomlč! Ty tady vykládáš, že pánbůh je jeden pro všecky a já ti teda povím něco jiného. Bylo to ve čtyřicátém prvním roce, nikdy na to nezapomenu. Šli jsme vypálenými dědinami na přední linii. Z dřevěných chalup zůstaly jen zděné pece a u těch se choulily ženské s děckama. Všecko se ve mně vzepřelo, hlava mi hořela; došel jsem na přední linii a tady jsem zabil svého prvního Němce. Ne, nelitoval jsem ho a přece – jsem nemohl uvěřit: teď, ještě před chviličkou byl živ a za ten krátký okamžik je po něm. Prohlížel jsem si ho zblízka a vidím: na přezce opasku má něco napsáno jejich písmem. Ptám se našeho velitele a on mi vysvětlil, že je to něco jako modlitba: Bůh je s námi. S nimi, s Němci…“

„Ale vždyť on, pánbůh,“ nesměle chtěl namítnout Baptista, ale Nějelov ho přerušil:

„Nech toho a vyslechni mě do konce! Jdem dál – tam už z dědin nezůstalo ani jméno, jen holá spáleniště: na jednom stromě byl na oprátce pověšený muž a vedle něho holčička, taková slabounká bylinka, pověšená na elektrické šňůře. Ne, můj milý, kdybys byl viděl to, co já, přišel bys o rozum. Jen tiše seď a nepřerušuj mě! A v Berlíně – tam Němci své lidi v krytech sami zatopili vodou. A tam jsem taky viděl ty přezky: Bůh s námi! Na to mi nic neřekneš? Ba ne, s tímhle bohem už dej pokoj…“

Pina se tiše vzdálila, pojednou jí bylo samotné v lese úzko. Rozběhla se k táboru a teprve tady, u svých kotlíků, se uklidnila. Před obědem se u ohně objevil Jevksenťjevskij.

„Prominete, že přicházím trochu dřív?“

„Oběd je hotov.“

„Výborně!“ zaradoval se mladík, zapálil si cigaretu, zamával zhaslou zápalkou a vtáhl kouř. „Ale povězte mi, co vy tu vlastně děláte? Jak jste se tu octla?“

„Já už mám taky něco za sebou,“ odpověděla Pina.

„Nedělejte si žerty.“

„Jak jste to ale vy dokázal takhle se spustit?“

Ušklíbl se, zhluboka vtáhl dým.

„To je složitá věc.“

„Máte aspoň rodinu?“

„Myslíte rodiče? Mám, ale s těmi jsem nežil pohromadě.“

„Proč?“

„Pokoušeli se mě vychovávat!“ opět se ušklíbil.

„A víc už nemáte nikoho?“

„Měl jsem… Ženu, mohlo by se říct.“

„Proč nepřijela s vámi?“

„Ona? Co vás to napadlo? To už je dávno, co jezdily ženy na Sibiř za svými muži.“

„Ovšem, tenkrát, promiňte mi, bylo za kým jezdit!“

„Vidíte, vy jste inteligentní žena,“ pronesl mladík, přimhouřil oči a hleděl do plamenů. „Chcete-li, mohu vám ještě ledacos povědět…“

„Bylo by to asi zajímavé, ale je čas k obědu.“

„Výborně, mám už hlad,“ zaradoval se mladík.

„Nejprv zavolejte ostatní!“

Zanedlouho se požárníci sešli. Jen Rodion chyběl, chtěl ještě vysekat deset metrů. Pustili se do jídla bez něho; na stole byla polévka, maso z konzervy, chléb, brambory a na zakousnutí ředkvičky.

„Vyhládli jste, hoši?“ zeptal se Birjuzov, dojídaje polévku. „Tak to má být. A ty, Vitale, se pochlub, kolik jamek jsi vykopal?“

„Těžko se tu kope,“ mladík chvatně polkl. „Zem je samý kořen.“

„No tak, kolik?“

„Tři.“

„Tři? A to se chceš stát rovnocenným občanem? Víš, kolik je potřeba udělat?“

„Nevím.“

„Padesát.“

„Celkem?“

„Ne, padesát na každého. I na tebe. Ty budeš tady stát, až sem oheň dojde. A ještě něco. Tady určuje každou práci Guljajev, on má velení. Rozumíš?“

„Ne, nerozumím jaksi, o co jde,“ řekl na to mladík. „Promiňte.“

„Copak je to něco nepochopitelného? Guljajev je tady hlavní osoba – táta i máma – rozumíš? Může přikázat, že nedostaneš oběd a budeš makat bez přestávky den a noc a ani oka nezamhouříš. Kam tě postaví, tam budeš dělat svou práci až do konce. Jsme přece u požáru! Rodionovo slovo je tu nejvyšším zákonem. Teď chápeš?“

Mladík se ohlížel po požárnících. Mlčky jedli a bylo vidět, že všecko, o čem se tu mluvilo, se rozumí samo sebou, však nehasí požár poprvé. Jevksenťjevskij se ironicky usmíval.

„A co, jestli mi přikáže, že mám skočit do ohně?“

„Tak teda skočíš!“ odpověděl mu na obrátku Birjuzov. „Skočíš hned za Guljajevem. Protože, bude-li to třeba, on skočí první. Však se to stalo už nejedenkrát…“

„Ba, bývalo už o požárech všelijak,“ poznamenal jeden z najatých vesničanů.

„Bodejť, i do ohně jsme skákali…“

„To ještě není to nejhorší…“

Přišel i Rodion, udýchaný, opláchl si ruce a namazal krajíc směsí ze zeleninové konzervy. Ani si nesedl.

„Saňo, já pro jistotu zaběhnu ještě k požáru.“

„Ale, vždyť jsem tam byl hned ráno. Najez se aspoň.“

„Ne, musím se podívat, jak to pokračuje.“

Odešel lehkým krokem a rychle zmizel za křovím.

Birjuzov se obrátil k ostatním a vstal: „Nechte hodování, chlapi, jde se makat!“

„Půjdu také,“ přihlásila se Pina.

„Nu, proč ne?“ svolil Saňka. „Co naplat, hoši, průsek musí být dnes hotový. Bude se dělat do tmy.“

Pina si také vzala sekeru. Průsek se už hluboko zařízl do lesa. Birjuzov vyznačil trasu tak, aby vedla přes nevysoké smrčiny, podrostem listnáčů a mlazinou a vyhnula se neproniknutelným houštinám. Rodion zřejmě ještě trasu vyrovnával, aby se nemuselo tolik kácet a sekat. Pina došla k již vyčištěnému úseku. Uviděla Rodionovu sekeru hluboko zaseknutou ve kmeni borovice. Zkusila s ní pohnout, sekera však seděla pevně. Takový lamželezo, jakou má sílu! pomyslila si. Pustila se do práce na jeho úseku, a v duchu viděla Rodiona, jak se obratně ohání sekerou. Stojí do široka rozkročený, rozhání se plavným kruhem. Záda v propocené košili se pohybují sval za svalem v rychlém rytmu a hbitá levá ruka se jen kmitá, jak odhazuje osekané klestí stranou, k požáru. Tak jako on nedovede pracovat z party ani jediný. Pina se v tomto lesním kraji ještě nesetkala s nikým, kdo by dovedl zacházet se sekerou jako on. Trochu škodolibě pomyslela na ty darmošlapy z města, jak se jim asi zajídá nezvyklá těžká práce v tajze. Ulejvat se nemohou, protože každý má svůj úkol. A utéci není kam – v tajze by každý zahynul. Nezbývá jim, než přiložit ruku k dílu. A v díle všichni musí bezpodmínečně poslouchat Rodiona.

Dívka odsekala drobné stromečky a křoviska, posbírala je a odklidila a opět se chopila sekery.

„Jaký datel to tu poťukává?“ ozval se náhle z lesa Rodion. Šel průsekem a usmíval se na děvče.

„A kdopak tu po kom slídí?“ Pina položila sekeru.

„Nemysli si, že jenom ty můžeš pokukovat!“

„Stůj,“ vykřikla na něho, rychle k němu přiskočila, vytáhla se na špičky a pleskla ho dlaní po čele. „Komár!“ vysvětlila mu a rozesmála se na celé kolo, když Rodion stál jako opařený a nechápavě zíral před sebe. Natáhla k němu ruku na usmířenou: „Tak už se nezlob!“

Hleděl jako očarovaný děvčeti do očí, v nichž poskakovaly čertovské jiskřičky. Uchopil ji za ruku a přitiskl ke rtům. To jí vyrazilo dech. Vytrhla se mu, odvrátila se a do temna zrudla. Rodion jediným hmatem vytrhl svou sekeru z kmene a odešel průsekem. Za chvíli se zpovzdálí ozývaly rytmické rány sekery a praskot osekávaných větví.

Pina si zhluboka povzdechla, sladce a šťastně se zasmála a ohlédla se za sebe. V hloubi lesa se činili požárníci, ozýval se odtud lomoz a třesk a dopadající rány seker. Zanedlouho se objevil Rodion, obracel nějaké kořání. Kvečeru už les vychládal. Slunce se sklonilo za koruny stromů a síťovím větví sem pronikaly jen ojedinělé paprsky; nehřály, jen osvětlovaly hustou chvoj, truchlivě splývající ze stromů, odsouzených k zániku. Od země táhlo chladem. Pina zamyšleně vzala sekeru a dala se do práce.

Teď kvečeru doráželi komáři jako posedlí. Bzučeli jí nad hlavou v tetelícím se oblaku, lezli do očí a do uší. Dívka je marně odháněla, útočili tím zuřivěji.

Stmívalo se už, když se ze vzdáleného konce průseku přihnal Birjuzov.

„Padla! Konec!“ křičel. „Není už vidět, ještě se posekáte! Odtroubeno! Stačí, Roďo!“

Když se všichni shromáždili u ohně, Pina ohřála večeři a Rodion se hladově vrhl na jídlo. Jedl soustředěně, pomalu, důkladně žvýkal, jako když spustí žernovy, a chvílemi pohlédl na nebe, kde mezi vrcholky stromů již proskakovaly hvězdy. Zavadil pohledem o požárníky, rozložené kolem táboráku, a jako mimochodem koukl po Pině, řinčící nádobím. Byla už hustá tma, když Saňka přinesl vědro s vodou a stan shozený z vrtulníku, a vyzval ostatní, aby si postavili střechu nad hlavou.

„Do toho, chlapi, do toho!“ pobízel je. „Hněte sebou, hoši, nebo vás ta komáří havěť vycucá na kost.“

„Komáry ještě uživíme, nestarej se, Saňo!“

„I dej pokoj, nehoň nás zbůhdarma!“

„On to tak zle nemyslí. Musíš mu rozumět!“

Saňka přitáhl i toho moskevského nekňubu, aby pomáhal při stavění stanu, a také Grišku a Baptistu. Mládenci, oblečení ve stejných kombinézách, se sotva dali od sebe rozeznat v mihotavém světle táboráku.

„Pomohl bych vám,“ nabídl se Rodion. „Ale budu ještě dlouho večeřet…“

Ze tmy se tlumeně zasmáli:

„To my už stačíme! Jen se naláduj, brigadýre…“

Postavili stan, napjali plachty a usedli k večeři. Mezi stromy se chvělo nachové světlo, hned silně vzplanulo a ozářilo oblohu, hned zas potuchalo. Oheň se zdál být docela blízko, Jevksenťjevskij se co chvíli znepokojeně ohlížel k požáru, jídla se sotva dotkl. Pina obsluhovala Rodiona, podávala mu z té i z druhé strany, dolévala do misky polévku. Jako by se bál střetnout se s ní očima, zvolna, lžíci za lžící nabíral polévku, pak si naložil šťouchaných brambor a nakonec si připravil nápoj podle svého receptu: do šálku nalil vroucí vodu, přilil z konvice silnou čajovou esenci, hodil do nápoje lžičku másla a přisypal soli a cukru. Opřel se o nějaký napěchovaný pytel a spokojeně popíjel ten svůj čaj drobnými doušky.

První ochromující únava teď už ze všech opadla. Požárníci kouřili a vychutnávali požitek z odpočinku a ticha. Hovořili tlumeně, ale Pina jim stejně naslouchala jen jedním uchem, cele soustředěna na Rodiona. Už nefouká do čaje, sedí nehnutě a čemusi se usmívá. U táboráku má teď hlavní slovo Griška.

„Takovej melouch, co se nám poved, se přece musí zapít, no ne? Jdem teda do hospody, usadíme se a já objednávám: »Smrtelnou dávku!« Číšnice už ví co a jak. Nese pohár. »I ne,« povídám – »každému stejnou porci!« Přináší teda i ostatním.“

„Počkej, Gríšo,“ přerušil vypravěče čísi hlas: „Napřed řekni, kolik taková smrtelná dávka obnáší?“

„To mám z jedny lékařský knihy,“ pohotově odpovídá Kolotilin. „Prý smrtelná dávka alkoholu je pro člověka litr a dvě deci. Já doktorům odmalička nevěřil, ale svou míru jsem znal. Cítím, že se teď zanic neudržím na nohách – kolem se všecko kymácí.“

„Sekáč!“ ozval se ze tmy s ironickým obdivem Feďa Nějelov. „Sekáč, jen co je pravda…“

Z chladnoucího lesa tiše přiletěly rovnou na oheň bezstarostné noční můry, zatřepetaly se a s ožehnutými křídly se zřítily do ohně. Mezi černými vrcholky borovic prokoukl měsíc, světlý, velký a blízký. V mlžně zeleném závoji! Výborně! Dým se tedy ještě nezvedl, dosud nezatáhl celou oblohu. Ten moskevský frajírek je ale fajnovka! Čistí si zase nehty tenoučkou třískou, fouká si na dlaně. Naskákaly mu asi puchýře. Co je vlastně zač, tenhle městský povaleč? Je celý nějaký roztřesený a nátura, že se v ní člověk nevyzná… Kdepak vězí Pina? Jo, ustýlá si v boudě. Jen spi, spi pokojně, děvče! Minulou noc ve městě jsme proseděli u řeky, dokud nás nevyhnal noční chlad, v hotelu bylo už zavřeno a museli jsme tlouci na vrátného. Ach, Pino! Celou noc jsme spolu hovořili a já ti neřekl, co jsem říci chtěl. Ani tady ne. Konečně k čemu jsou slova, slovy stejně všecko nevypovíš.

„Co nohy, Roďo?“ přetrhl Saňka Rodionovo vzpomínání. Odpovědi se však nedočkal. Rodion zamyšleně dopíjel vystydlý čaj.

„Utrmácel se náš brigadýr,“ politoval Rodinna jeden z domácích lidí.

„Jsi unavený, soudruhu Guljajeve?“ zajímal se Jevksenťjevskij a Rodion opět zaslechl v intonaci jeho hlasu jíž známý posměšný tón. „Unavil jsi se?“

Rodion mlčel. Odsunul šálek, opřel se zády a ve tmě nahmátl syrový brambor. Vyhodil si jej na dlani, v té chvíli vypadal jako malý kluk. Všichni hleděli vyčkávavě a Saňka roztáhl ústa, slibující úsměv.

„Tenhle kousek kromě něho nikdo ve městě nedokáže.“

Rodion natáhl pravou ruku k ohni a stiskl prsty. Sevřená pěst se zachvěla, žíly na zápěstí se vyduly a do popela skanulo pár kapek bramborové šťávy.

KAPITOLA SEDMÁ

Vyšetřovatel: „Alexeji Platonyči, nemůžete už nic dodat o poměru obžalovaného k Jevksenťjevskému?“

„Ne. Jenom tohle: Guljajev je chlap, jak má být.“

Vyšetřovatel: „Mluvíte, jako byste ho chtěl ospravedlňovat.“

„Protože ho dobře znám.“

Vyšetřovatel: „Víte, co mu hrozí podle zákona?“

„Zákon není všecko.“

Vyšetřovatel: „Co tím chcete říci, Alexeji Platonyči?“

„Vy mě už pokolikáté předvoláváte podle zákona – a mně tam zatím hoří tajga. Požárů přibývá den ze dne!“

Vyšetřovatel: „A proč jich přibývá? Promiňte mi otázku, která se netýká přímo věci.“

„Jak to, že se jí netýká? Právě naopak, týká se jí. A já vám na ni odpovím. Obvykle se tomu říká živelní pohroma.“

Vyšetřovatel: „A copak to není živelní pohroma?“

„Není. Letní vedro ovšem přispívá ke vzniku požárů, ale kdyby slunce samo zapalovalo, už dávno by celou zem spálilo. Přibývá požárů, protože přibývá i lidí v tajze. Les se kácí a kácí jako o závod a mýtě se nečistí od odpadu. Kromě toho, víte, co je to za pronárod tyhle toulavý turisti? Nebo si označte požáry na trasách výzkumných výprav. Uvidíte zajímavý obraz!“

Vyšetřovatel: „Copak oni záměrně podpalují les?“

„I to se stává. Do výprav se ke geologům, odhadcům a topografům často najímá na práci všelijaká cháska, chlapi, co se vyhýbají placení alimentů, a jiná verbež. Nachytali jsme i úkladné žháře, jenomže jsme je vždycky zas pustili.“

Vyšetřovatel: „Proč?“

„Protože na to není paragraf.“

Vyšetřovatel: „Jak to, že není?“

„No, není. Ať už někdo zapálí tajgu úmyslně, či neúmyslně, nemůže být za to odsouzen, protože na tenhle čin žádný paragraf není. Vy jste ještě mladý pracovník, tohle je, jak jste sám řekl, váš první případ na Sibiři a my to víme. Čtyřicet let se už lesníci u nás dožadují takového zákona. Říká se, že už brzy bude vydán…“

Vyšetřovatel: „Takový zákon už máme, Alexeji Platonyči. Nedávno byl schválen na zasedání.“

„No, konečně zas jedna dobrá věc. Mělo by to být takhle: kdo podpálí les, dostane rovných deset let. Škoda že cenu lesa nikdo nezná. A les je přec právě takový majetek jako průmyslový či jakýkoli jiný objekt, nebo třeba dráha či most. Možná že ještě dražší. Most i dráha se dají rychle opravit, ale obnovit tajgu – jen to zkus! A hasit ji, když hoří, to je pekelná robota, která se nedá s ničím srovnat. Jestli vás to zajímá, mohu vás zavést k nám na požár. Neuškodí vám, když poznáte, jací lidé tuhle práci dělají, na kom spočívá ten těžký úkol – záchrana lesa.“

Rodion se zprudka probudil. Jakýmsi nepostižitelným vnitřním popudem se probouzel při požáru vždy časně ráno. Snad se v něm zvečera hromadily starosti příštího dne, a sotva se přihlásilo jitro, přetrhly mu spánek, aby vyburcovaly a oživily jeho hřmotné, za noc zdřevěnělé tělo.

Vyskočil a strhl Saňkovi z hlavy nátělník, kterým si kamarád chránil obličej před komáry. Saňka spal, jen řasy se mu lehounce zachvěly, ale oči neotevřel, jako by se víčka nemohla od sebe odlepit. Teď hlasitě vtáhne nosem vzduch, ztěžka zvedne hlavu a zas ji nechá klesnout; začne mžourat očima a protahovat se, dokud mu Roďa neuštědří přátelský štulec. Konečně je vzhůru a číhá na vhodný okamžik, aby jako hbitá šelma skočil Rodionovi na záda. Roďa s ním musí divoce cloumat, vyhazovat jako kůň, jinak se ho nezbaví. I dnes se tato ranní zábava opakovala jako obvykle, jenomže Saňka se držel jako klíště a ne a ne se pustit.

„Hej, hej, co je?“ uslyšeli najednou polekaný dívčí hlas. „Co to provádíte? Zbláznili jste se oba?“

Rodion nechtěl děvče budit, ale Pina už odhrnula kapuci spacího pytle a vylezla, aby je odtrhla od sebe. Saňka se konečně druha pustil a Rodion zavrčel:

„Tomuhle vlčímu plemeni jednou vyrazím duši z těla a rozmlátím ho na cucky.“

„Blázni pominutý, z vás by člověk dostal psotník. A co bych vám tu potom byla platná?“

Rodion se rozchechtal, odepjal závěs u stanu a zavolal na ostatní spáče:

„Hej, vstávat, peciválové!“

Pak sebral prázdná vědra a zamířil k tůni pro vodu. Tajga ještě spala, ztopena v šedé rose, v pavučinovém chvění rozbřesku. Nevoněla. Pobledlá zeleň vydechovala chladivou svěžest tak štědře, jako by to bylo její odvěkou, neměnnou povinností. Rodion rychle procházel křovím a při každém kroku střásal z větví drobné krůpěje rosy. Dýchal zhluboka, lačně, jako se dýchá pouze za jitra. Cítil, jak mu svaly v celém těle po nezvyklé lopotě sladce trnou.

Vysoko mezi korunami stromů se bělaly průzory, obloha se ještě neoděla blankytem. Bylo ticho, vítr se neozval, to si Rodion uvědomil hned, jak vstal. Výborně! Požár po celou noc pohlcoval ze vzduchu vláhu a silná rosa za bezvětří nadlouho zadrží oheň. Ovšem odpočívat se nedá, práce na pásu je ještě habaděj!

Na dně vlhké kotliny ležel vyvrácený smrk, semenáč, ještě neuvadlý. Půldruhého sta let tu rostl, košatěl, každým rokem chytal do větví stále mocnější nápory větru, kořeny však nezapustil do hloubky. A letošního jara, když zem roztála a změkla, skácel se obr jako podťatý. Pod čerstvou širokou vývrať se stáhla jarní voda jako hladké černé zrcadlo. Na řídkých travinkách se stříbřitě zatřpytily rosné krůpěje. V časném ránu ještě leniví komáři obsypali Rodiona a probodali mu košili na ramenou. Opláchl si obličej, napil se studené vody, naplnil vědra a vykročil nazpátek.

Po stezce proti němu šla Pina. Ustoupil jí z cesty a ona, šibalka, zrádně zatřásla mokrým oroseným keřem a důkladně ho pokropila. Pak se jako šíp rozběhla dolů, do kotliny, k vodě.

„Čertovská holka!“ ujelo Rodionovi, když ze sebe oklepával rosnou sprchu.

V táboře už na včerejším ohništi plápolal ohýnek. Saňka zuřivě brousil lopatu, oháněje se polohrubým pilníkem, a pobízel ostatní hned zrána do tempa.

„Vytáhněte ho, hoši, popadněte ho za nohy. Ať si třeba odře zadek. Jiná pomoc není: ráno, raníčko vyskočit na nohy, sic budeš celý den jako mátoha.“

Chlapi seděli u ohně, natahovali ruce k plameni a zmrzle se ošívali.

„Kopat se musí hned za rosy,“ připomněl jim Rodion. Obrátil se ke stanu.

„Co se tam u vás děje?“

Ze stanu se ozýval hlasitý hovor, šťavnaté nadávky a žalostné steny. Vytáhli ven Jevksenťjevského – naříkal, že nemůže vstát, hleděl uštvanýma očima. Ruce se ztuhlými prsty ležely bezvládně podle těla, nohy do široka rozhozené se ani nehnuly.

„Nechce se mu vstávat,“ povídá Griška, který ho vytáhl ze stanu.

„Ne že nechci, ale nemohu,“ zasténal mladík.

„Musíš se hýbat!“ radil mu Rodion. „To se poddá.“

„Co je s tebou, Vitaliji?“ zavolal na něho Saňka. „Vypadáš, jako by tě vytáhli hastrmanovi z osidel. Jen se zvedni, to přejde. Pobídněte ho, hoši! Gríšo, hni s ním!“

„Ne, nechte ho!“ zarazil je Rodion.

Saňka se odvrátil. „Ty se s nima budeš mazat, Roďo? Já teda to vzdávám, číše mojí trpělivosti je přeplněna. Víš, co bylo usneseno na schůzi? Až přiletí Kopytin, promluv si s ním…“

„Máš puchejře na rukách?“ zeptal se Rodion postiženého.

Ten ani nevzhlédl, všecek se třásl a jen s úsilím se doplazil k ohni.

„Vida, už obživl!“ ušklíbl se jeden z požárníků. „Však on si dá říct!“

„Poslyšte,“ obrátil se Rodion opět k mladíkovi: „Jakmile přijde Pina od vody, poproste ji, aby vám udělala obvaz!“

Mladík neodpověděl. Seděl tu celý nešťastný, chvílemi si opatrně foukal na dlaně. Ruce měl jako v ohni, šlachy se mu stahovaly drásavou bolestí a záda ho bolela jako rozlámaná, nemohl se ohnout. Ne, na tuhle práci, na takový život si nikdy nezvykne. Jako o nesplnitelném štěstí snil teď o městě, kde není ten nepřátelský les, kde nejsou požáry a takoví primitivní lidé.

Požárníci odešli na průsek se sekerami a lopatami. Mladík se rozhlédl kolem. Vlhký jitřní les obklopoval tábor a ve výši ohraničoval kousek oblohy; odděloval ho od velkého rušného města, od všeho důvěrně známého, navyklého. Tady vládne jen pochopitelné děsivé ticho, z něhož jako by se k němu blížilo cosi obrovitého, jako by se na něj valil ten nepřátelský temný les. Ještě že hoří táborák a šlehají plameny. Stačí zavřít oči a v představě ti vytane drnčení tramvají na městských ulicích a hukot davu, v němž tě nikdo nezná…

„Co to, že tu sedíte tak sám?“

Mladík se vytrhl ze zamyšlení.

„Nechali mě v táboře.“

„Proč?“ podivila se Pina.

Ukázal jí dlaně plné bílých puchýřů.

„No, to je toho!“ ohrnulo děvče ret.

„Vy taky nemáte s člověkem ani trochu slitování.“

Dívka si přehodila lopatu přes rameno.

„A vás by slitování neponižovalo?“

Nevyčkala odpovědi a vzdálila se. Požárníci vytrvale kopali na průseku jamky na odstřel, seřazeni jeden vedle druhého podél trasy. Dívka zaujala své místo v řadě. Vzala si úsek od krajního požárníka; obsekala a vyrvala ze země čtverec drnu, nabrala první lopatu země a odvalila ji stranou, pak druhou a přesekala nějaké kluzké kořání. Zem je všude zem. Ovšem doma, v rodném polesí, byl les čistší a také ne tak hustý, takže vysekávat ochranný pás tam bylo mnohem snadnější. I tady to půjde, jen když bude s Rodionem.

Všichni postoupili dál, Pina zůstala poslední a tužila se, pospíchala, aby měla jámu hotovou stejně s Rodionem, který už začal další úsek. Bude-li hotov dřív než ona, bude postupovat dál po trase a ona zůstane pozadu, nebude kopat s ním po boku.

Nestačila a Rodion odešel. Pracovala usilovně – snad ho přece jenom dohoní a bude zas kopat vedle něho. Vpředu jeden z požárníků dokončil výkop jámy dřív a šel za Rodionem. Roztrpčená Pina jen o minutu později přešla na konec řady a mezi ní a Rodionem byli teď už tři muži. Nabrala ještě párkrát plnou lopatu, šlo to ztěžka, asi se jí ostří otupilo a lopata jí pojednou připadala i těžší; avšak ani zanic by nedala před ostatními znát, že ji zmáhá únava.

Rodion na ni zdálky zakřikl: „Přichystáš nám snídani, viď, Pino?“

Galantní nápadník! Huláká jak na lesy – to je mu zatěžko udělat pár kroků blíž a pěkně poprosit? reptala v duchu dívka. Zarazila lopatu do země a zamířila k táboru. Řádka vyhloubených jam už značně postoupila do lesa a poznamenala zelený pás černými dírami. Pina šla podél průseku, černé jámy se jím táhly jako dlouhá šňůra, jež rozdělovala tajgu na dvě části. Jedna zahyne a druhé Rodion s kamarády daruje život, přesněji řečeno ubrání ji v těžkém boji… Zatím tu obě poloviny lesa stály stejné, jedna jak druhá, živé a zelené a slunce, zatím ještě nízké, prosvětlovalo houštiny šikmými paprsky, zalilo svým jasem rosné krůpěje až zajiskřily a hrály všemi barvami. Z vysluněných vrcholků se už snášelo teplo a omytý les začal jemně vonět vodním popraškem a pryskyřicí.

U vychladlého ohniště spal moskevský mládenec, stočený do klubíčka. Pina zařinčela nádobím a spáč se probudil.

Zvedl se, potlačuje zasténání, a bez zábran si dívku drze prohlížel.

„Kdybyste aspoň oškrabal brambory!“

„Já? Brambory?“

„Ano, vy!“

„A já se chtěl dívat, jak je škrabete vy.“ Slovíčko „vy“ sotva znatelně zdůraznil. Dívka však nepochopila, posmívá-li se jí, či se jí chce tímto neomaleným způsobem dvořit. Co se to opovažuje? Hledí troufale, vyčkávavě, natáhl ruku k dívčinu koleni.

„Tak poslouchejte, vy!“ znechuceně se odtáhla. „Nechte toho a co nejrychleji odtud zmizte!“

„No, no!“ pronesl chlácholivě a zapálil si cigaretu. „Nebudeme se přece hádat. Co kdybych vám raději zarecitoval nějaké verše?“

„Tak dobrá!“

„Své, nebo cizí?“

„Vy píšete verše?“ Z dívčina hlasu zaslechl nádech ironie.

„Jo, kdysi jsem psal. Abych se cvičil.“

„V čem?“

„No, ve formě veršů. Zkoušel jsem to na různé hlásky.“

„Tomu nerozumím!“

„Chcete slyšet verše třeba na hlásku č?“

„Prosím,“ pokrčila dívka nechápavě rameny.

Mládenec si mával do taktu cigaretou a začal recitovat s nosovým přízvukem:

„Čekat? Proč?

Číškou čaje počastuji

Do lučiny čile skoč

vodu čerstvou načerpej

loučí čtvero čapni v náruč

ať ohníček zatančí!

Čas se sčítá,

oheň syčí, vítr fičí,

čajník bzučí, voda skučí.

Číšku čaje načepuj!“

„No a tak dále,“ přerušil se autor veršů.

„Stačí!“ zarazila ho Pina a mrskla bramborem do kotle, až to žbluňklo. „To si jen tak hrajete!“

„Že si hraju?“ pohlédl na ni shovívavě. „A vy snad rozumíte poezii?“

Pina mlčela, nevěděla, co odpovědět. Vůbec se jí nechtělo pouštět se do hovoru s tímhle podivným člověkem, který sedí naproti ní, klouže po ní očima a křiví rty k sladkému úsměvu. Přemohla se však.

„Co je to za verše na jednu hlásku? Nutíte se, aby vám to vyšlo, takové nicotnosti!“

„A možná že právě v drobnostech života je uložen hluboký smysl,“ vykládal jí oživeně. „Nejreálnější realita života! My jenom nejsme s to tohle pocítit. Je třeba vypnout mozek a dát vůli citům…“

Pina k němu vzhlédla udivena, že se rozhovořil tak zhluboka.

„Ne, to vy nedovedete pochopit,“ řekl nato s úsměškem a dívka jen s přemáháním snesla jeho shovívavý, ba soustrastný úsměv. „Ne, nejste s to to pochopit!“

„Víte co? Mluvte tak, jako bych všemu rozuměla,“ zasmála se. „Mluvte, něčemu snad porozumím.“

„O čem si přejete, abych s vámi mluvil?“ hleděl na ni zase tak vyzývavě, jako včera ve vrtulníku.

„Nu,“ na okamžik se zamyslila. „Chtěla bych vědět, jaký jste vy vlastně člověk, co jste zač?“

„Četla jste Bunina?“ dal jí nečekanou otázku.

„Četla,“ protáhla dívka a mimoděk jí vytanula v mysli Buninova Lika.

„A vzpomínáte si na jednu scénu, jak mužik leží na sklizeném pustém podzimním poli a křičí do země. »Jak je tu smutno. Ach, jeřábi uletěli, pane!« Pamatujete se?“

„Nevzpomínám si, ale je to krásné!“ Pina cítila, že její společník se teď snaží ukázat se v co nejpříznivějším světle. Proč? Zavěsila kotel nad oheň a přihodila dříví. Ne, teď se musí tázat ona a on ať odpovídá. „Čekám, co mi odpovíte na mou otázku.“ Mladík se přisunul do tepla k ohni, založil ruce za hlavu a zahleděl se do korun borovic. Pronesl s důrazem:

„Každý člověk je celý vesmír.“

„Vy také?“ zeptala se Pina a zasmála se. „Tak mluvte, mluvte!“

„Je nutno počítat s tím, co v každém člověku vězí,“ vykřikl a Pina si všimla, že přemáhá zlost. „A uznávat, že má právo být smutný, že má právo nesouhlasit. Já mám svůj svět, v němž žiji a v němž jsem pánem pouze já. Já sám! I tam, v Moskvě, i zde, v táboře. Žiju, myslím a mé myšlenky – jsou mé.“

„Nepozorovala jsem dosud, že byste projevil nějakou svou myšlenku,“ poznamenala dívka a mladík u ohně sebou trhl. „Povězte mi o sobě konečně něco podstatného.“

Jevksenťjevskij však mlčel, pochopil asi, že takto na dívku nezapůsobí, a Pina si s uspokojením uvědomila, že vypadl z role, když iniciativu v hovoru převzala ona.

„Poslyšte,“ loupala hbitými pohyby brambory, a aniž na něj pohlédla, pokračovala: „Vidím, že nemáte nic, co byste o sobě pověděl. Říkáte, že jste sám. I zde, i tam. Copak jste doma neměl přátele?“

„Měl jsem přátele,“ odpověděl a snažil se zachytit její pohled. „Ale nenáviděl jsem je.“

„Přátele a nenáviděl?“ Už se ani nepodivila. „A proč?“

„Nepřijali mě za svého. Vždy dosyta najedení, navonění, v pěkných šatech. Ale mě to k nim táhlo. Ty naše večery a noci!“

„Povídejte, povídejte, takové přátelství jako je mezi Guljajevem a Birjuzovem jste nepoznal?“

„Moje milá děvenko!“ vykřikl mladík pateticky. „Vždyť vy ani

nepozorujete, jak omezení a vulgární jsou to lidé.“

„Cožpak jste sám na sobě nepocítil, že Rodion je citlivý a ohleduplný člověk?“ namítla dívka dotčeně.

„Připomenete mi asi, že se projevil ušlechtile, když mě tu nechal odpočinout? Jsem přesvědčen, že to udělal s určitým záměrem.“

„Co-o?“

Neodpověděl – věnoval opět soustředěnou pozornost svým nehtům. Pina poskládala do vědra špinavé nádobí a chystala se k tůni, že ho umyje. Je to ale nevděčný sobec! pomyslila si.

„S jakým záměrem?“ zeptala se po krátkém odmlčení.

„Právě tím si lámu hlavu.“

Pohrdavě odfrkla a odešla.

Les už oschl až ke kořenům, pouze u země se pod trávou udrželo vlhko a dívčiny holínky, vysušené u táboráku, byly už po několika krocích celé mokré. Došla ke kotlině a zůstala stát, jakoby zaskočena – při zemi se tu plazil dým. Byl zatím ještě průzračný, modravý. Dnešního rána jako by na požár zapomněli, a on zatím postupoval – zřejmě v tuto stranu k táboru zlehka protahoval vítr. Když se prve bavila s moskevským mladíkem, nebylo tam po dýmu ani stopy, tady však to páchlo sotva znatelně trpkou spáleninou – jakoby syrovým doutnajícím dřevem, či loňským listím, jímž se navrch prodírá hustý čadivý dým. U tůně, zdálo se, dým zhoustl, ztěžoval dýchání; vrstva dýmu se však z nějaké příčiny oddělovala od vody a neznečistila ji. Ví už Rodion, že tady začíná dýmat?

Umyla nádobí a vrátila se do tábora. Mladík seděl u ohně a stále se ještě zabýval úpravou svých rukou. Pina nemohla zadržet ironický úsměšek.

„Vám je veselo?“ ušklíbl se křivým úsměvem.

„Ne, ale je mi do smíchu.“

„A mně je smutno. I ve městě mi bývalo smutno, ačkoliv jsem náruživě četl a vyhledával knihy, které nikdo neznal.“

Zálibně vyslovoval Pině neznámá jména. Bylo to jaksi nečekané, slyšet je tak daleko od civilizace, v tajze, u ohně.

„Pokračujte, poslouchám vás…“

„Tak teda, četl jsem náruživě, zkoušel jsem hrát ve filmu, jenom jako kompars ovšem, psal jsem verše, hrál na kytaru…“

„A kdo vás přitom živil? Tatíček?“ rychle se otázala Pina.

„Je to snad důležitá otázka, když jde o to, aby se lidé navzájem poznali?“ zeptal se s přimhouřenýma očima.

„Myslím si, že je to velmi důležité.“

„Já myslel, že mi rozumíte, jestli…“

„A vy sám sobě rozumíte, vyznáte se v sobě?“ přerušila ho Pina. Ta hra už ji přestávala bavit.

„Jaká naivní otázka! Copak je vůbec možné pochopit sám sebe?“ odpověděl.

„Ano, je to možné,“ rozkatila se už nakonec Pina. „Pochopila jsem, že jste povrchní a bezcílný člověk – ano. Štěstí že jsou na světě i jiní lidé a opravdový život. Život s celou svou pravdou!“

„S pravdou?“ rozlítil se mladík. „A co vy o ní víte? Tak si teda poslechněte, co já jsem zač. Jsem jiný než ostatní. Nenávidím pravdu života!“

Pina, zpočátku vylekaná, že ho slyší takto mluvit, se vzápětí ovládla. Mladík vykřikoval hystericky:

„Ano, okrádal jsem otce. Jsem příživník a nic jiného být nechci. Ano, dělal jsem různé transakce, nechal jsem se vydržovat od holek – taková je pravda života! Ach, vy ubozí šediví človíčkové!“

Odmlčel se, naráz jako by se zhroutil, pak se strojeně usmál, ale hned zase pohrdavě ohrnul rty. Dívka se zvedla, už aby byla v práci, v lese, blíž k lidem. Obrátila se k mladíkovi a teď už zcela klidně řekla:

„Neumíte se ovládat. Nelze se přece takhle veřejně obnažovat!“

Trhl sebou, chtěl ji umlčet, tu se však za křovím ozvaly hlasy. Požárníci! Přišli bez lopat a sekyr, zpocení, celí říční. Chvatně pojedli, dívka nestačila krájet chléb. Seděla proti Rodionovi, kradmo se po něm ohlédla, ale ten si hleděl jídla: pomalu, soustředěně drtil sousta v zubech, jako by nic jiného nevnímal. Moskvan se také nedal pobízet a Birjuzov utrousil:

„Co kdybychom ho nechali u kuchyně?“ zeptal se, dávaje tuto otázku všem na uváženou.

„Ne, ne,“ ohradil se mladík bázlivě a ohlédl se po Pině.

„To ať rozhodne Rodion,“ ozvala se dívka.

„Já ještě nikdy v životě nevařil,“ doznal se mladík.

„Jenom jedl, viď?“ dodal k tomu Birjuzov, aniž na něho pohlédl, a obrátil se ke Griškovi: „Má ten chlápek vůbec svědomí?“

„Jen nepatrné pozůstatky…,“ vztekle odvětil mladík.

„Jó, pozůstatky? To teda…“

„Nech toho, Saňo,“ zarazil kamaráda Rodion. „Ale vy, soudruhu, se už musíte chopit nějaké práce. Co kdybyste aspoň posbíral v lese mravence?“

„A co takhle pochytat komáry?“ Mladík se celým svým vzhledem snažil ukázat, že pochopil žert, zazubil se, ale požárníci zůstali vážní.

„Ne, komáry můžete nechat na pokoji,“ usadil ho Rodion.

Snídaně se nevydařila, zbytečná potyčka Rodiona rozladila, i hlad ho přešel. To Nějelov má ve svém družstvu jinou disciplínu. Tam každý hned vidí, co je třeba udělat, a rozumí co a jak, tu a tam kouknou po strejdovi Feďovi. A když on mlčí, mlčí i oni.

„Víte, že v roklině u tůně už je hodně dýmu?“ změnila téma hovoru Pina. „Nevím, jak to, snad se stočil vítr.“

„Jo, bude to tak,“ potvrdil Rodion a vstal. Už neměl na jídlo ani pomyšlení. „Saňo! Nezačnem s odstřelem?“

„No, zkusíme to. Tak, chlapi, každý bedničku na rameno a jde se!“

„A vy pojďte na chvilku se mnou.“ Rodion kývl na mladíka, a ten vyskočil. Pinu zamrzelo, že se Rodion po ní ani neohlédl. Provedla něco? Udělala něco špatně? Úkradkem sledovala, jak Rodion vzal pytel, vyprázdnil jej, popadl lopatu a zeširoka vykročil vpřed k požáru. Zmizel za křovím a zas po ní ani nekoukl. Mladík pospíšil za ním.

Rosa už oschla a Rodion věděl, že požár bude teď rychle postupovat. Jaký zdravý les mu padne za oběť! Tenhle les rostl volně, svobodně, sem nezašel člověk, a proto nikde na kmenech nebylo vidět záruby, ani suché olámané boční větve. Dolní větve také nikdo neolamoval, zarývaly se špicemi do země; požárníci zadupávali hlínu mezi kořeny, obrostlé mechem. Štěstí ještě, že podrost tu byl řídký a půda z větší části čistá, bez mechu a chroští. Při svrchním větru by se plamen mohl snést dolů a pak už se požár nedá zastavit. Což jestli se ten větřík, který nepozorovaně přitáhl od požáru, rozduje naplno?

„Chápete, oč tu jde?“ obrátil se Rodion k mladíkovi, když se vzdálili od tábora. „Při požáru nikdo, kdo se jen může hýbat, nesedí naprázdno. Jak vám to mám vysvětlit? To je u nás zákon.“

„Rozumím!“

„Tím spíš, že tenhle požár…“

„Co?“

„Pojďte, podíváme se.“

Šli rychleji. V táboře byl dým sotva znatelný, zde ho bylo vidět. Vysoké koruny borovic jako by se ve světlinách mezi stromy zatáhly mlhou a obloha se pojednou změnila – ztratila hloubku, zešedla. Slunce pozbylo svého jasu, jako by všecky své paprsky vstřebalo do sebe a zastavilo se v chvějivém žlutém kruhu. Blíž k ohnisku požáru se dým držel v horních vrstvách, kolébal se v modrých hladkých vlnách, mezi nimiž zasvítily zlaté kmeny sosen, místy dýmovou clonou jakoby přeseknuté. Rostly tu převážně borovice. Rodion byl přesvědčen, že tyto vysoko zdvižené koruny plamen nezachvátí a práce v ochranném pásu bude snadnější. Při tomto řemesle musí znát jeden druhého jako sebe samého. Ale co s tímhle originálem? Druhého nejspíš poznáš, postavíš-li se na jeho místo a zkusíš se rozhlédnout kolem jeho očima. Jenomže s tímhle floutkem je to marná snaha – je vrtošivý jako dubnové počasí a uklouzne ti, než se naděješ. Mám mu přitáhnout uzdu, nebo povolit? Co je vlastně zač, tenhle mládenec? Mizera, anebo byl nebezpečný těm, kdo ho sem poslali?

Dým byl stále hustší a slunce se zbarvilo zlověstným rudým odstínem. Teď bylo požár slyšet, zpředu se ozýval praskot a třesk doprovázený vytrvalým, rovnoměrným a jakoby tisíckrát zesíleným hukotem.

„Burácí!“ poznamenal Rodion. „Pojďme ještě kousek dál.“

Kdyby se byl mladík nebál, že zůstane sám a zabloudí náhodou do ohně, neudělal by ani krok z místa. Dýchalo se mu těžko a slunce za clonou dýmu vypadalo jako měsíc v zaražené městské noci. Guljajev opatrně postupoval k požáru, vztyčoval hlavu nad křovím, rozhlížej se. Nač se takhle rozhlíží? Čeká, že se snad plamen na ně vrhne ze strany? Teď si naslinil prst a zvedl jej nad hlavu, aby se přesvědčil, z které strany vítr kůži vysouší a z které chladí.

„Co je?“ zeptal se mladík a rozkašlal se.

„Půjdem ještě dál!“ křikl na něho Rodion.

Hukot požáru zesílil, byl to zběsilý řev, zdálo se, že oheň požírá půdu kolem sebe. A hle, mocné proudy dýmu, které se valily z lesa, byly jakoby zevnitř osvětleny do ruda i na vzdálenějších místech. Do tváře je udeřil horký závan. V blízkosti ohně, ve vysušeném vzduchu, ztrácel živý les rychle šťávu a z žíznivých stromů zplihle viselo zvadlé listí. Už se nedalo dýchat, musí rychle odtud!

Obrátili se nazpátek. Když dým prořídl a mohli už vydechnout, Rodion se zastavil u velkého mraveniště. Mravenci se v něm jen hemžili, zcela zaujati svou lopotnou prací. V jejich překotném starání nebylo na pohled ani smyslu, ba ani výsledek nebylo znát. Rodion však věřil, že tito přičinliví pracovníci, ochránci lesa, vědí, co dělají. Rád by si teď jako kdysi v dětství poseděl u mravenčího sídliště a naházel by tam pár nějakých broučků a s potěšením se díval na ten shon; žel, dětství odešlo, teď je tu práce. To nejmoudřejší, co se dá udělat, je pobořit toto velké, snad mnoho let žijící město, aby zachránil jeho obyvatele.

Nalámal chvojí, vystlal jím pytel a lopatou rychle nabíral hemžící se hmotu mraveniště. Mladík na něho zíral vykulenýma očima.

„Tak!“ Rodion zvedl pytel a navalil jej svému společníku na záda:

„Ale vždyť kousají,“ vyjekl mladík.

„Tak je nech kousat. Říká se dokonce, že jejich kyselina léčí různé neduhy. A konečně, copak tě ubyde, jsi snad z cukru? Práce je to sice jen aby se neřeklo, ale přece jen malá službička lesu…“

Mladík šlapal před Rodionem s pytlem na zádech, mravenci mu zalézali pod košili a zuřivě kousali a on si vztekle řekl, že si tuhle zbytečnou makačku vymysleli schválně pro něho, aby ponížili člověka, který se poprvé ocitl v tajze. A Rodion mu, krok za ním, udílel rady.

„Odneste je za pás do živého lesa, ale k třaskavině se nepřibližujte – hned začnem. A držte se taky dál od ohně. Ať vás nenapadne někde se uvelebit a zdřímnout si. To by mohlo špatně dopadnout – usnete a otrávíte se kouřem. A ještě je tu jedna věc; ukažte, kde máte pravé ucho! Správně. Škubněte za něj! Správně. A teď si zapamatujte – k průseku se dostanete, když vám bude slunce svítit do pravého ucha, rozuměl jste? Do pravého! Nu, musím už běžet…“

Pina se po snídani chystala také na průsek. Birjuzov, který se pod smrkem obíral rozbuškami a zápalnými šňůrami, ji nechtěl pustit z tábora; s výbušninami si sám poradí a na vzdálený konec pásu k požárníkům je už příliš daleko. Saňka odešel a dívce bylo samotné pojednou smutno, cítila se jaksi opuštěná. I Rodion je pryč, odvedl někam toho chvastouna. Vrátí se vůbec? Copak za ní nepřijde aspoň na chviličku, aby se napil čaje?

Připravila čaj pro něho zvlášť silný, trochu jej osolila a přidala lžičku másla. Aby nápoj nevychladl, zabalila hrnek do teplé bundy. Až Rodion přijde, podá mu čaj a odejde pro vodu. Ať se v klidu posilní.

Rodiona však ani nenapadlo, aby za děvčetem zašel. Odbočil k Birjuzovovi a vyčkal, až bouchnou první odstřely. Všecko šlo jako po másle, amonit s rachotem třeskal a vyhazoval půdu, jak bylo třeba.

Položili nálože ještě do deseti jam, doutnáky podpálili současně a opět všecky nálože vybuchly. Zcela normálně. Rodion naslouchal vzdálenému ohlasu výbuchů a pochopil, že na déšť není naděje – ozvěna nezanikala, zněla dál.

„No, to bychom teda měli…“ řekl si. „A ty, Saňo, dodělej průsek načisto a já půjdu pás dorazit…“

A tak se Pina Rodiona nedočkala. Vybalila hrnek s čajem a okusila ještě nevychladlý nápoj. Odplivla si – čaj chutnal odporně. Chtěla jej vylít, ale pak se rozmyslela, zavřela oči a statečně vypila hrnek do dna.

Zamyšlená se vypravila pro vodu. Dým v kotlině ještě zhoustl. Vrátila se a začala chystat oběd. Na dunivé výbuchy třaskavin si už zvykla, následovaly v pravidelných intervalech a postupně se vzdalovaly. Průsek zabočoval hlouběji do lesa, ryčná ozvěna však byla z jakési příčiny zřetelnější.

„Vodu máš, Agrippino?“ ozval se za ní hlas. Děvče sebou trhlo, Birjuzov! Sotva dechu popadal, vypil spoustu vody, zapálil si od táboráku cigaretu a zeptal se: „Tak co, činíš se?“

„Činím,“ zacinkla nádobím.

„To je taky potřeba, a jak!“

„Kde je Rodion?“

„Na průseku.“

„Nevíš, co je s ním?“

„A co by s ním bylo?“ podivil se Saňka.

„Připadá mi takový jinačí. Změnil se…“ Po krátké odmlce dodala. „Ani sem nezajde… Koukám po něm a on se ani neohlédne.“

„Jó, takhle je to!“ Saňka se pozorně zahleděl dívce do tváře a Pina se naráz začervenala. „Ale jdi, zbytečně si děláš starosti. Víš, jak čekal na tvoje dopisy? A nosil je pořád při sobě, i do Krasnojarska na zkoušku. Teď, holt, má hlavu v pejru s požárem – toho si nevšímej, to přejde.“

„A jak to vypadá s požárem?“

„Jde o to, aby se neotočil vítr. Požár se může obrátit na druhou stranu a to by znamenalo, že celý pás prorážíme zbůhdarma. A potřebujem lidi jako sůl, aby drželi křídla. Bojím se, že průsek už teď budeme muset táhnout sem.“ Sekl rukou kamsi do vzduchu mimo tábor. „A vůbec, když nám neshoděj lidi, požár nezadržíme. Nevím co to, že Platonyč neletí. Je toho nad hlavu. Navíc se starat o tyhle všiváky. Co jim je po tom, že hoří tajga? Těch se to netýká. A Rodion aby za každého odpovídal, aby ručil za každého zvlášť.“

„A trhat zem je nebezpečné?“

„Ale ne! Už dávno se nestalo, že by někoho u nás potrefila nehoda druhého stupně.“

„A Rodion přišel o prst při odstřelu?“

„Ne. To byla jiná ošemetná záležitost.“

„Jaká?“

„To máš, holka, třetí stupeň. A čistej, bez polehčení.“

„Pověz mi to, Saňo!“

„Tak poslouchej. Bylo to tenkrát, jak jsme uhasili požár na horní Leně. Déšť nám pomohl. Stahujem se teda nazpátek. Ale jak? Vrtulníky se teprve dávaly do provozu a my je ještě neměli. Dlouho jsme se tloukli tajgou – tam to je takový pustý kraj: ani cesty, ani dědiny. Jen hory! A nebylo už do čeho kousnout. Jediná cesta nám zbývala po vodě, na vorech. Řeka je tu rozdivočelá, skáče přes peřeje a přes závaly vyvrácených stromů a chroští, co sama nanesla, nebo utíká úzkým korytem, kde je ze stran balvan na balvanu. A kvečeru, to se pamatuju, najednou zleva i zprava kamenné stěny a proud nás unáší mezi nima. Kde přistát? Voda má sílu, tlačí nás, čím ji zabrzdíš? Začíná se šeřit a řeka nás žene jako pominutá. Co dělat? Nepoplujem přec na jistou smrt! Rodion byl smělejší než ostatní. Když jde do tuhého, pere se jak ďábel. Chytil svázaná lana od voru a v zátočině vyskočil. Slyšíme strašný křik, srdcervoucí. Motáme se na voru a Roďu proud smet, táhne ho po vodě, po kamenech. Pokouší se tak i onak někde se zachytit, zadržet – všecko marný! A voda ho zalívá. Odhodit lana nemůže, to by byl amen se všema. Nevím už, jak se přece jen zapíchnul – namotal lana na keř. Zastavil nás, ale ruku si pochroumal. Dva prsty mu to vymklo a třetí – zlomený. Posloucháš mě, Agrippino?“

„Ano, ano,“ odpověděla honem. „Povídej, jak to bylo dál.“

„No, plujeme pomalu z tajgy a vidíme, že ten potrefenej prst je už jediná hnisavá rána. A tak si ho Rodion odříznul.“

„Sám?“

„No, kdo jiný?“ zasmál se Saňka a pokrčil nos. „Kde vzít doktora? Věděl jsem, že Rodion nemůže vidět krev, nikdy by nic živého nezabil, na lov nechodí, ani ryby nechytá. My zalezli do křoví a on si ho odsek tesákem… Co je, Agrippino?“

Dívka si tiskla dlaně na oči a srdceryvně vzlykala.

KAPITOLA OSMÁ

Vyšetřovatel: „Soudruhu Nějelove, který z vás ho uviděl první?“

„Kolotilin – ten ochmelka, no a hned tam běželi i druzí. Přikázal jsem, aby se nikdo ničeho nedotýkal, než bude úřední šetření. Ležel pod srázem, tak jsme ho tam nechali a plujem dál, abychom hned u prvního stavení mohli podat oznámení, jak je nařízeno. Kromě děvčete ho viděli všichni, i náš Baptista…“

Vyšetřovatel: „Ostatně, pročpak dal takové svědectví?“

„Svědectví? Baptista? On přece podle svý víry nic podpisovat nemůže.“

Vyšetřovatel: „Podepsal.“

„Tak? To znamená, že nemá jen toho svýho pánbíčka, že je v něm taky něco z člověka… Když jsme odcházeli z tajgy, tak s ním chlapi z dědiny vedli na voru všelijaký řeči.“

Vyšetřovatel: „Jaképak řeči?“

„Ani si už nevzpomínám…“

Vyšetřovatel: „Ale oč šlo, snad víte?“

„Hm, mohlo by se říct, že tam nějaký extra řeči ani nebyly. Baptista prej se jenom vyslovil, že lidem se může s klidem lhát, jenom když pánubohu řekneš čistou pravdu. Ale já to neslyšel. A možná že se ani žádný řeči nevedly.“

Vyšetřovatel: „Okamžik! Tak co, mluvilo se, nebo se nemluvilo?“

„A, kdopak ví…“

Vyšetřovatel: „Poslyšte, nač tady zamlouváte řeč?“

„Protože Guljajev je takovej člověk, že může sám na sebe napovídat plno zbytečných nesmyslů.“

Požárníci ještě odstřelovali půdu na pásu. Pina naslouchala detonacím a odhadovala, kdy konečně budou hotovi. Jistě už dávno prošli průsekem, protože výbuchy se ozývaly zdálky. To asi Rodion začal odstřelovat z druhého konce. Teď to půjde rychleji. Rrrach! Rrrach! Tři, čtyři, pět, šest, osm, devět? Něco selhalo! Dívka zvedla hlavu, rozevřela rty a srdce se jí nepravidelně roztlouklo. Rrrach! Deset! Rodionovi se nic takového nemůže stát, je ale líp, když jde všecko normálně. Možná že jedna šňůra byla delší, nebo Rodion opožděně zapálil doutnák.

Loňského roku pří požáru v otcově polesí Pina často nakukovala za křovíčky, jak Rodion přesně odvažuje každý pohyb, když pracuje s třaskavinami. Ukládal nálože do jamek, opatrně připojoval šňůry a doutnáky, roztřepené na zápalném konci, rychle je zasypával hlínou a přidupával nohou. Přidupával zem přímo na třaskavé rtuti, i na amonitu – Pině se zastavovalo srdce – copak je tohle možné?

Při odstřelu je vždy jedna rozhodující chvíle – spolehlivě zapálit šňůru a včas se vzdálit. Jednoduché zařízení pak už funguje samo.

Když Rodion zapálil šňůry u všech náloží a pak čekal v křoví, byl naprosto klidný, při detonaci to s ním ani necuklo. Pozvedl hlavu krátce před tím, než se půda nad poslední náloží o poznání jakoby nadzvedla, ale rána se ještě neozvala. A v téže sekundě rrrach! Rodion s uspokojením sledoval, jak se nad pásem vzedmul kužel vyhozené půdy a pozvolna opadal. Pak rychle vykročil k průseku a vše se opakovalo znovu.

I teď asi trhá půdu stejně obezřetně a rozmyslně jako tenkrát v jejich polesí. Vtáhla nosem vzduch. Dým z táboráku takhle nepáchne. Takový čpavý čoud přináší jedině dým velkého požáru. Zatím se tu dalo dýchat volně, přízemní dým se sem dosud nedoplazil, sotva se dal okem postřehnout; ale všude u země, v křoví nad lesním podrostem i nad nehybnými vrcholky borovic vzduch jakoby hutněl, bylo dusno. Slunce už je převalilo za poledne a zvolna se zamlžovalo. Zdálo se, jako by podpíralo les. Větve pozvolna ochabovaly a mrtvěly ve ztěžklém vzduchu.

Oběd byl hotov. Pina uvařila řídkou prosnou kaši. Zbývalo jen otevřít konzervu a ohřát maso. To je ve chvilce hotovo. Nevěděla, kdy požárníci přijdou, a tak vzala lopatu a vykročila k průseku, kde byla země rozrytá a vyvrácená výbuchy. Stále ji znepokojovalo, že tu lenoší, že nic nedělá. Ve srovnání s těžkou dřinou, která byla údělem ostatních, bylo její kuchaření odpočinkem. To jenom ten moskevský povaleč by jí dal flek. Kam ho asi Rodion postavil? Opravdu aby sbíral po lese mravence?

Mladík zatím brouzdal po lese s pytlem a lopatou. Přenášel mravence přes vyrytý průsek do živého lesa, vysypával je pak pod smrčím a díval se, jak se znovu zahnízďují. Bylo s podivem, že se mu toto nenáročné zaměstnání dokonce zalíbilo.

Mravenišť bylo stále méně. Musel je hledat a nepozorovaně zabředl do hustého dýmu. Vylekal se a zprudka se obrátil nazpátek, ale tu si uvědomil, že zabloudil. Výbuchy se k němu nesly odjinud než prve, a odkud jde oheň, nedovedl by teď ani za nic odhadnout. Zkoušel to na tu a zas na onu stranu, v dýmu slyšel třeskot požáru docela blízko a v duchu se už viděl, jak klopýtá a padá do plamenů a plápolající strom zavalí jeho tělo jako nepatrného mravenečka. Ani ho pak nenajdou… Odhodil pytel i lopatu a rozběhl se za ohlasem výbuchu, jenž se nesl lesem, ale prásklo to kdesi v hustém dýmu až za požárem. Ale přece tam, kde už les vyhořel, nebudou trhat zem? Zastavil se, roztřesený jako v zimnici, a rozhlížel se. Otevřel ústa. Chtěl v zoufalství volat o pomoc, ale tu spatřil slunce, celé rudé. Mimovolně škubl za pravé ucho, otočil se a směle vykročil, pyšný na to, jak se dovedl ovládnout. Pak si vzpomněl, že někde nechal pytel s lopatou, ale už si netroufal se vrátit. Dým začal řídnout, dalo se snadněji dýchat, teď se docela rozsvětlilo. Rozběhl se celý rozradostněný. Průsek!

Na samém začátku pásu rozhazovala Pina zem. Jak mladíka uviděla, trhla sebou; celý se třásl a vyděšenýma očima těkal nepokojně kolem.

„Co se děje?“

„Víte, že tam je oheň a dým, dál se nemůže,“ mluvil překotně, nesouvisle. „Vyrazil jsem stranou a oheň proti mně. Dusil jsem se! Rozumíte?“

„Ano, rozumím,“ usmála se Pina svým skrytým úsměvem a dál překopávala strouhu. Chvíli se díval, jak rozhazuje vyrytou zem na mrtvou chvoj, na křoviska a suché chroští. Trošku okouněl, pak zašel do tábora a rychle se vrátil s lopatou. Několikrát nabral a rozhodil hlínu.

„Tam ne,“ obrátila se dívka. „Musíte házet na živou stranu…“

Mladík se mlčky obrátil zády k požáru. Průsek nepozorovaně zabíhal do lesa, široký, temně rezavý, hlinitý, asi už v konečné podobě. Dívka pracovala s chutí i sama, a teď, když se tu objevil společník, snažila se nabrat na lopatu co nejvíc a dohodit co nejdál. Tohle však byl pracant za všecky prachy, nabral zem na lopatu, nerozhazoval ji, ale odnášel někam dál do křoví. Má ho upozornit? Ale tu již odhodil lopatu, přisedl na zem a zapálil si.

„Jsou lidi,“ poznamenala Pina, „kteří kopají zem celý svůj život.“

„No a co má být?“

„Nic, kopají a hotovo.“

„Možná že jsou šťastnější než my.“ Mávl rukou, jako by chtěl říci, že ho dívka stejně nepochopí. „Já nikdy netušil, že je zem tak těžká…“

„Ovšem vyžebrávat u cizinců zahraniční zboží je asi lehčí, co?“

„Mohu vám jen říci, že jsem se touto činností nikdy nezabýval,“ pronesl důstojně. „Pohrdal jsem takovými kramáři. Ne z hrdosti, ale proto, že jsou to primitivové. Není v nich za mák inteligence.“

Pinu nenapadlo, co odpovědět. Pustila se zas do práce. Mladík se také zvedl, a procházeje kolem, dotkl se zlehka dívčina ramene. Pina se prudce vztyčila.

„Pozor, spálíte se!“

Tento nesnesitelně dlouhý den se táhl pozvolna po minutách a nebral konce. Pina odpočítávala vzdálené výbuchy, jasně si představovala, jak Rodion zapaluje doutnáky, odbíhá do křoví, řeže trhací trubici, potom opatrně citlivými prsty vybírá z krabice rozbušky a klade nálož do jam. Jak to sem sálá z přehřátého lesa, i když ještě nehoří. Co požárníci – nepřijdou na oběd?

Už jsou tu. Nesou prázdné hliníkové plechovky, lopaty a sekery – zřejmě prorazili průsek až do konce. Jsou s nimi i Baptista, Kolotilin a Jevksenťjevskij – jen Rodion se Saňou chybějí – zdálky sem zaléhají výbuchy, ozvěna se valí lesem.

„Máš pro nás oběd, kuchařinko?“

„Všecko je hotovo!“

Při jídle se utrmácení chlapi rozveselili, chválili kaši, rozpovídali se tlumenými hlasy.

„Neškodilo by hodit do sebe skleničku něčeho řízného…“

„Dej pokoj, sklátí tě to, když jsi takhle uondanej…“

„To se neboj, u mě funguje tenhleten, no, jak tomu říkají kosmonauti?“ vmísil se do hovoru Griška Kolotilin.

„Vestibulární aparát?“ napověděl mu kdosi.

„Jo, to je ono,“ radostně křikl Griška. „Dycinky se postavím na nohy a jdu sám po vlastních. Nevím, jak to přijde, jdu jako v beztížným stavu, ale dojdu…“

„Holt sekáč!“ pochválil ho strejda Feďa, ale v hovoru na dané téma nepokračoval, obrátil se ke svým mládencům: „Vítr zahýbá, hoši!“

„Oheň je ještě daleko, ale vítr opravdu zahýbá.“

„A což, jestli se docela otočí?“

„My máme pro strach uděláno!“

„Co se o to budem hádat? Jestli zafouká – však uvidíme…“

Požárníci zalezli do stanu spokojeni, ba téměř hrdí, že dokončili takovou lopotnou práci.

„Hodinku si zdřímnem, jak to Guljajev nakázal. Běž za ním a dones mu vodu – všecku už ze sebe vypotil,“ obrátil se na Pinu.

„Už letím!“ radostně odpovědělo děvče.

„Říká, že by vypil celej Bajkal!“

Dívka spěšně sbírala nádobí a do uší se jí nezřetelně vtíraly hlasy ze stanu.

„Tak, průsek máme teda hotovej!“

„No počkej, ještě si na něm zamakáme!“

„Ale ze stran požár stejně neobemknem.“

„Ba, ba… a posilu Platonyč pořád neveze.“

„Platonyč moc dobře ví, o co jde.“

„Co je to platný, když mu hoří koudel ze všech stran. Takový sucho, až to lupe!“

„Kolik úrody shoří a co lesů lehne popelem!“

„Pavouci opletli sítěma kdejakej keř – můžeme čekat ještě větší žár.“

„I nechte toho sýčkování, ať si trochu zchrupnem…“

„Ale co se týče toho děvčete,“ nepřestával klábosit jeden, „ženská na požáru není k zahození. Jen si vzpomeňte, jedli jsme dřívějc, co si kdo sehnal a ukmochtil…“

„No jo, ale která ti půjde na takovouhle rachotu?“

„Tahle je ale kuchařinka starostlivá.“

„Tak dejte už pokoj!“ přerušil ho čísi hlas. „Ani zdřímnout člověku nedají!“

Pina se až začervenala nad tou chválou. Rychle sebrala s sebou něco k jídlu a rozběhla se se džbánem pro vodu. Křoví kolem tůně stálo v hustém bílém dýmu, v němž se vrcholky stromů ztrácely jako seříznuté. I černá vývrať s cáry vyrvané půdy trčela z mléčné dýmové mlhy – veliká a nehybná. Nad vodou se však jako prve držela tenká vrstvička čistého vzduchu – zdá se, že voda chrání nejen před ohněm, ale zadržuje i dým. Pina pospíchala. Nabrala plný džbán, zdálo se jí však, že do vody napadalo smetí, vychrstla ji tedy do trávy a džbán znovu naplnila. Opatrně, aby nerozčeřila vodu.

Když došla k průseku, slunce se sklánělo ke korunám borovic. Bude se ještě dlouho kutálet po nebi, proti němu však stoupal z odsouzeného lesa dým a halil je do hutných šedých vln. Okolní zeleň jako by zešedla. V modravé dáli se na průseku matně rýsovala zamžená křoviska – požár se blížil.

Birjuzov se zaradoval, když uviděl Pinu, všeho nechal a běžel jí naproti. Dychtivě se napil, zakousl se do chleba, položil na něj plátek salámu.

„No, uctilas mě, jak se patří, Agrippino,“ poděkoval jí nadšeně. „Utíkej honem s vodou k Rodovi, dneska nevypil ten svůj dryják, je asi celej říčnej.“

Pina šla za ohlasem výbuchu ještě dost dlouho. Rodion odstřeloval asi z druhého konce pásu. Zrychlila krok, téměř běžela. Bylo dusno, zpotila se ve vatované bundě, nohy ve vysokých botách ji pálily. Teď to řachlo nedaleko. Rrrach! Skrz křoví uviděla, jak se rozstříkla vzedmutá zem a větve na stromech se rozhoupaly. Rrrach! Ozvěna opakovala výbuch basovým tónem, převalila se kolem a nesla se kamsi k táboru, kde ještě dlouho, pořád slaběji, doznívala.

Děvče vyskočilo z křoví. Rodion zakládal nálož do dalších jam. Pina v rozpacích rozvažovala, co mu řekne. Co kdyby mu tam nepozorovaně postavila džbán s vodou a odešla? Ale už ji uviděl. Hledí na ni, usmívá se. Děvče jde, vznosným krokem, s hlavou vysoko vztyčenou a směle se dívá přímo vpřed.

Postavila džbán na zem, napůl se obrátila a udělala krok nazpět.

„Pino!“ křikl na ni Rodion. Zarazila se, ohlédla se.

Rodion se už chopil džbánu a pil lačně a soustředěně, přitom však z ní nespouštěl oči.

„Mohu ti pomoci?“ zeptala se a chytila lopatu.

Zavrtěl hlavou, ale džbán neodtrhl od úst.

„Budu zakopávat nálože!“ nabídla se.

„Ne,“ rozhodně odmítl Rodion. „Těmahle hračkama se bavím vždycky jen sám.“

„Odřezávala bych ti šňůry,“ dodala tichým hlasem.

„Ne. V tomhle díle je čas vypočítaný na sekundy. Na chvilku se posadíme. Jak to vypadá v táboře?“

„Chlapci spí,“ sdělila mu Pina.

„To je dobře, noc budeme mít rušnou. A co ten budižkničemu?“

„Pracoval.“

„Stěhoval mravence?“ zasmál se Rodion. „Ne, rozhazoval zem.“

„I hleďme!“

„Opravdu. Zrovna jsme kopali kousek od stanu a on se přihnal na průsek, oči navrch hlavy, ruce roztřesené jako v zimnici; prý zalez do ohně, žár ho zavalil…“

„To ti jenom nalhal,“ zasmál se Rodion. „A v rukou nic nenes?“

„Nic.“

„To je jasný.“

„Co?“

„Práskl s lopatou a pytel zahodil. No, dobrá. A kouř se dostal až k táboru?“

„Dostal, ale není ho moc.“

„Víc než tady?“

„No, to víc!“

„Dobrá, Pino, jdi zpátky!“

Čas, který se po celý den vlekl tak pomalu, pojednou utíkal. Pina vstala, rozhlédla se po temnějícím nebi, na němž světlý voskový dým zastíral slunce. Rodion také zvedl hlavu.

„Neletí a neletí, moji hoši…“

„Však oni přiletí!“ uklidňovala ho Pina.

„Představ si, že najednou slyším, jako by hrčel vrtulník, a on to zatím Saňka pohrabuje v lese a ozvěna mě takhle mejlí.“

„Uvidíš, že přiletí včas.“

„Ba, měli by…“

„Cože jsi takový neveselý, Rodione?“

„A nad čím se mám veselit? jen se podívej, jaká nádhera tu hyne. Takový les – naše zlato! To přece nemůže být člověku jedno…“

„Co proti tomu zmůžeš?“

„Když si tak pomyslím – za těch deset let, co hasím požáry, lidi orali, seli a sklízeli pole, v hutích tavili ocel, létali do vesmíru… Veselili se, tančili a zpívali, o životě rozprávěli. A já hasil požáry. A víš, kolik lesa padlo ohněm jenom za těch deset let?“

„Nu, kolik?“

„Čtyřicet miliónů hektarů.“

„Je to možné, Rodione?“

„To je na beton.“

„A proč?“

„Sám si pořád dávám tuhle otázku… Snad proto, že se les neoceňuje jako jiné zboží v rublech. Počítá se, jako že je zadarmo. Shoří – a my, jako bychom ani nic neztratili. A to člověka žere! No, ale jdi, jdi, děvče!“

„Co kdyby sis trochu odpočinul?“ otázala se nesměle.

„Ne, na to není teď kdy.“

„Tady jsem ti přinesla chléb a kousek salámu.“

„Ukaž! A Saňkovi?“

„Taky.“

„Ty jsi přece chytrá hlavička!“

„To jsi nevěděl?“ zasmála se dívka.

„Tak už utíkej, napadají ti tu saze do očí.“

Děvče odešlo. Jak přicházela k táboru, uslyšela z výše vzdálený hrkavý tón. Ozvěna z odstřelu? Ne, vrtulník! Určitě ho zaslechl i Rodion, vždyť čeká posilu každým okamžikem. Požárníci vylézali ze stanu. Je to možné, že byla pryč celou hodinu? Opravdu, o nic méně, protože slunce už zašlo za vrcholky lesa, zmizelo v žlutavé mlze. Jindy se ještě zářícími paprsky prodíralo mezi korunami a rozřezávalo mlžný dým.

Vrtulník se nečekaně vynořil z lesa, s třeskem proletěl nízko nad pásem a vplul opět do hustého dýmu. A teď se objevil z druhé strany, okamžik visel nad letištní plochou a pak přistál. Platonyč vystoupil, pozdravil se s lidmi a za ním následovalo celé Rodionovo družstvo. Pině jen matně utkvěly v paměti některé tváře z loňského požáru. Usměvaví parašutisté v zašpiněných a popálených kombinézách prošli zástupem požárníků k děvčeti. Prohlíželi si je trochu neomaleně a významně na sebe pomrkávali, dokud je Platonyč neokřikl. Nato se postavili do řady a jeden za druhým se obřadně představovali. Každý stiskl děvčeti ruku, pevně, až to zabolelo.

„Sergej.“

„Ivan.“

„Kopytin.“

„Ivan.“

Už ani necítila prsty na ruce.

„Plutovych“

„Ivan.“

Pina si zapamatovala jenom, že polovina výsadkářů jsou Ivani a Kopytina si všimla blíž, protože jí o něm Rodion vyprávěl. Tento nerudný, už letitý člověk, sám vychovával syna – žena od něho odešla a on pak zanevřel na celé ženské pokolení.

„Všecko v pořádku?“ otázal se Platonyč požárníků.

„V pořádku!“

„Velitel požárního útvaru je na průseku?“

„Ano. A Birjuzov taky odstřeluje. My jsme poobědvali a Guljajev nařídil odpočinek…“

„Co?“

„Guljajev to přikázal!“

„Správně!“ schválil rozkaz Platonyč. „Tak zdřímli jste si trochu, hoši? Noc bude horká!“

„Vypadá to na to.“

„Požár zatahuje sem?“

„Všimli jsme si… Platonyči, a co říkají ti páni, co prorokujou počasí, dočkáme se deštíčku?“

„Čert aby se vyznal v těch jejich učenostech. Zůstanu tu s vámi přes noc, hoši. Jdem na to, za světla průsek dorazíme.“

Vrtulník zahrčel, vznesl se a výsadkáři vykročili do lesa. Pina si všimla, že jdou svým navyklým tempem, jeden za druhým, širokým pevným krokem. Lopaty nešli na ramenou jako vojáci pušky a polní láhve na boku měli také vojenské.

Požárníci si už rozebrali sekery. Platonyč rozhodl, že prodlouží ochranný pás ještě o 500 metrů. Zde se nebude odstřelovat, jenom překopou půdu, rozházejí zem po průseku a budou stát pohotově, až se požár přiblíží.

Začali na hlavním přehradním pásu. Nastoupilo tu zřejmě celé Rodionovo družstvo. Do toho! Do toho! Kolem se přenesla ozvěna výbuchu a nestačila odeznít v lesních dálavách, když na pásu znovu zahřmělo a odpověděla nová ozvěna, jež se halasně vylila mimo. Dunění výbuchů však brzy zmlklo, požárníkům asi došly třaskaviny, teď už musí pracovat jen lopatami, aby rozšířili průsek, prorvaný odstřelem. Tento den, nejdelší v Pinině životě, uhasínal. Slunce sklouzlo do hustého dýmu a smísilo svůj svit s odlesky požáru – nad hynoucím lesem se mdle vzdouvaly brunátně žluté a rudé kopule. Stoupaly, rozplývaly se a ve výši se k nim od východu vlévala temná barva – noc nastupovala svou vládu.

Pina připravila večeři, došla s vědrem pro vodu. U tůňky se choulil dým, sešeřilo se už a z živého lesa zavanul chlad. Radostně si připomněla, že noční vlážička, jak říkal Rodion, pomůže zdusit oheň a hasit se jim bude snáz.

U ohně se objevil Platonyč. Vypadal unaveně, prochodil asi hodný kus lesa. Svolal lidi a povečeřel s nimi. Při jídle nikdo nemluvil, ani nežertoval. Když si požárníci zapálili. Platonyč k nim promluvil.

„Guljajev se svým družstvem pročistil průsek z týlu. Teď protáhne ochrannou linii ještě z levé strany. A my si bereme na starost pravé křídlo. Vodu máme?“

„Velké vědro,“ ozvala se Pina, „sotva jsem ho dotáhla.“

„Kdopak jí dovolil zvedat takovou tíhu?“ zeptal se Platonyč.

„Nebyli jsme tu, Platonyči…“

„Musíte mít oči všude! Vodu vezmeme s sebou, a vy, Agrippino, nepřepínejte síly, rozumíte?“

„Já stejně dělám, jen co stačím. Měla bych asi donést Rodionovým chlapcům svačinu?“

„Přijdou co nevidět sami. A ty tu zůstaneš hlídat táborák,“ přikázal děvčeti familiárním tónem.

„Rozkaz, provedu,“ odpověděla Pina, snažíc se, aby se jí hlas netřásl.

„Platonyči, tady jeden z pomocníků má nějak pochroumané ruce,“ oznamoval starší muž, místní vesničan.

„Kdo?“

„Já,“ přihlásil se Jevksenťjevskij a vstal.

„Á, to jste vy… ukažte! To jsou jenom puchýře a odřeniny. Já myslel, že jste utržil popáleniny nebo ránu sekerou. Lžíci ale v ruce udržíte?“

„Poslyšte!“ vyjel si na něho mladík. „Nežádám, aby mě nechali v táboře. Já možná ještě… Jakým právem se mnou takhle mluvíte? Já…“

„Nu, dost těch řečí…,“ uťal mu slovo strejda Feďa. „Pořád jenom já a já. To se máš za tak důležitou osobu?“

Všichni odešli. Pina osaměla. Chtěla uvařit další várku kaše, ale zbylo jí ještě dost od oběda, stačí pro všecky. Zalezla do boudy, natáhla se na spací pytel a v tom okamžiku měla pocit, jako by se měkce vznesla na vrtulníku, který ji unáší do dáli. Otevřela oči. Byla tichá černá noc. Zdála se ještě černější, v tomto hlubokém lese, v blízkosti planoucího rozžhaveného jezera. Zpod země se tam vylévala žhavá láva, vřela, bublala a čadila, vyvrhovala plameny a osvěcovala oblohu růžovými a rudými odlesky A na vzdáleném břehu toho jezera je Rodion se svými chlapci. Výsadkáři přidupávají oheň silnými podešvemi, nedovolí mu, aby se rozběhl po tajze, a to planoucí mlčenlivé jezero je osvětluje prudkým jasem. Rodion má žízeň, chce se napít, ale nikde není kapka vody. Vykročil zeširoka a pojednou je tu, v táboře. Leč ani tady není hlt vody, všechny nádoby jsou prázdné, Rodion se už chystá, že odejde k lesní tůni, a tu uviděl Pinu, zalezlou v boudičce. Dívka na něho pokývla, jako by mu mohla dát napít. Sklonil se nad její tváři. Začpělo od něho dýmem. Rudé záblesky na jeho kombinéze ještě doutnají, z velkého hřmotného těla sálá horko. Vylekala se, objala ho oběma rukama a vykřikla zmateně, nesmyslně:

„Počkej, počkej!“

Co je to? Hlavu má v jednom ohni, ve spáncích jí vytrvale buší a v uších neustále zní. Táborák jasně plane, kolem sedí černí požárníci a v hukotu, který jí zvučí v uších, slyší tlumené hlasy:

„Utrmácela se, naše kuchařinka…“

„Není divu, i chlap se někdy pomate z takového čoudu…“

„Ticho, ať se neprobudí!“

„Váňuško, a co my? Taky bysme si mohli hodit dvacet!“

„No, bodejť, snad bys nechtěl uspořádat teď u ohně potlach?“

Kde vězí Rodion? Už ho vidí. Leží na smrkovém chvojí, ruce do široka rozhozené. A opravdu mu hrají na černé tváři rudé záblesky. A Birjuzov se svalil podle něho, hlavu si mu opřel o hruď a zřejmě spí jako zabitý. Díky bohu, jsou tu všichni, všecko je v pořádku. Pina znovu upadla do spánku, až ji nakonec probudil hlasitý hovor. To přišel Platonyč se svou četou.

„Ticho, chlapi! Děvče spí…“

„Nechali jste tam hlídku?“ zeptal se Platonyč.

„Je tam Kopytin s Vaňkou.“

„Stačí na to jen dva?“

„Teď už má požár utrum – přidusili ho i z druhé strany. A brusinčí taky pomohlo, nepustilo ho dál.“

Birjuzov sebou trhl, probudil se. Neotevřel oči, jen poprosil o cigaretu a Jevksenťjevskij mu ji vsunul mezi rty. Pina viděla z temnoty, jak Saňka dlouho poslepu hmatal po kapsách, marně hledal sirky a pak se znovu, stále se zavřenýma očima, svalil hlavou na Rodiona. Moskevský mladík mu strkal krabičku sirek, třepal s ní Saňkovi nad uchem a překotně, vzrušeně do něho mluvil:

„Já myslel, soudruhu Birjuzove, že prostě budem mlátit do plamenů, a zatím je potřeba jen tahat větvičky a udupávat jiskry, zkrátka zametat oheň – a opravdu se podaří ho zadržet. Tady máte sirky! Mně se zdálo, soudruhu Birjuzove, že oheň jde…“

„Co nedáš pokoj, ty čtvrtodenní zimnice,“ ozval se vztekle Saňka a kopl nohou. „Zmiz!“

Pina se pojednou vylekala a vyskočila. Hořelo docela blízko. Z boudy viděla jen tichý táborák a neklidné rudé záblesky na Rodionově tváři. Požár se zatím přiblížil zeširoka a obloukem. Stromy jsou prosvětleny z druhé strany, jejich temné kontury se černě rýsují na ozářeném pozadí. Za nimi to plápolá – tu jasněji, tu chaběji – pak dlouho třepotavě hoří, jako by ve větru šlehaly obrovské pochodně.

Dýmové koule nad hynoucím lesem se plnily rudým plynem, nabývaly na objemu, nadouvaly se, stále lehčí, a rychle stoupaly do výše. Tam stála třepetavá zář, která se rozlévala a vzpínala výš, směrem k černému živému lesu, a přece ho neosvětlovala, spíš zatemňovala. Ozýval se rovnoměrný vzdálený hukot, přitlumený, avšak hutný, jako by vycházel z hloubky, z podzemí.

„Což zkusit vstřícný oheň – teď by se už mohlo začít?“ zaslechla Pina Platonyčův hlas.

„Odpočinuli si trochu, šlo by to. Máme vzbudit Rodiona?“

„Jak dlouho spí?“

„Asi hodinku.“

„Probuď ho!“

Pina se ozvala z boudy.

„Půjdu taky, Alexeji Platonyči!“

„Neradil bych vám to, Agrippino!“

„Ne, půjdu s ostatními.“

Rodion zvedl hlavu: „Zůstaň tady, to není zábava pro tebe, Pino!“

„Půjdu!“ řekla dívka umíněně. „Přece mě tu nebudete držet násilím!“

Dali se na cestu. Rodion šel vpředu pevným krokem, jako by kráčel ve dne, a topůrko sekery na boku matně pobleskovalo. Pina pospíchala za ním, šla ve tmě nejistě, zapadala do dolíků, klopýtala, mávajíc rukama, aby udržela rovnováhu. Ještě se docela neprobrala ze spánku, bolela ji hlava.

Z průseku bylo vidět, jak zdola, od země, vystřelují dlouhé rudé jiskry, rychle prořezávají dým a hasnou nad vrcholky stromů. Oheň se plazil při zemi, klikatil se jako had, náhle se zarazil, povyskočil a hledal, kam dál, přelétal, střásaje ze sebe ohnivé spršky.

Pina klopýtla a upadla. Rodion ji zvedl.

„Nedívej se do ohně!“ řekl jí stroze.

Proč nemá hledět do ohně? Sklopila zrak, již rozeznávala cestu. Průsek byl osvětlen shora i ze strany, každou hroudičku na zemi bylo zřetelně vidět, jak blízko už hoří!

„Neboj se,“ obrátil se k ní Rodion a jeho hlas zněl nejasně a dutě, jako by se vše dálo zas v onom snu. „Ještě hodinu potrvá, než dorazí k pásu…“

Požárníci zůstávali pozadu, postupovali husím pochodem jeden za druhým a za nimi se už začalo vzněcovat na průseku. Proti takovému blížícímu se ohni je dobře zapálit vstřícný oheň, a tím rozšířit mrtvý ochranný pás. Podaří-li se, aby prohořel aspoň kousek lesa vstříc požáru, zabrání se tomu, aby se hlavní val nepřiblížil jako souvislá ohnivá stěna a nepřenesl se na živý les. Je to však práce těžká, klopotná, a lidé byli již na pokraji sil.

„Máš palčáky?“ zeptal se Rodion děvčete.

„Ne, nevzala jsem si je.“

„Co ty nosíš v hlavě!“ prohodil Saňka. „Tady si vezmi moje!“

„Ale ne, proč si mám brát tvoje?“ bránila se Pina.

„Jen si je vem, chytej!“ Saňka jí hodil palčáky a pustil se nazpátek. Slavnostně prohlásil: „A jde se na věc!“

„Podpaluj, Saňo!“ přikázal Rodion.

Došli ke konci průseku. Čelo požáru se větrem poněkud posunulo a oheň už plápolal docela blízko. I půda hořela, jako by do ní zdola dmýchal skrz mech a lesní chroští. Lehké rudožluté ohníčky těkaly z jedné planoucí stružky do druhé a rozbíhaly se do stran. Oheň hlasitě praskal, bylo světlo, ale kupodivu tu nebylo tolik kouře – vzduch se rychle zahříval, stoupal vzhůru a oheň si přitahoval z živého lesa čerstvý proud nestráveného vzduchu.

Rodion odsekával dlouhé větve s mladým listím a Pina je rozkládala po průseku. Už se zbavila toho napjatého vzrušení – konečně začala rozhodující práce přímo na pásu. Rodion byl vedle ní a s klidem, zručně sloupával kůru z hladkých pevných břízek na podpálení. Prosekával ji na kmeni sekyrou a kůra se pak už sama odlupovala v širokém dlouhém pásu.

Zatím nebylo co hasit, naopak začali podpalovat vstřícný oheň – aby shořel les odsouzený k zániku. Březová kůra se osvědčila jako výborný podpalovač. Rodion shrabal lesní odpad pod nízký podrost a podpaloval jej. Zanedlouho bylo koldokola docela světlo. Pina pomáhala, jak dovedla, na pochodních z březové kůry roznášela oheň podél průseku. Les chytal nesnadno. Táhlo sem tolik kouře, že plamen sotva vznícený uhasínal. Rodionovi se dařilo s ohněm líp, tam, kde zapálil, prodral se oheň jiskrami skrz dým, vsával vzduch, hučel a praskal právě tak, jako za mlazinou v hlavním pásmu ohně.

Dívka se stále ještě nedovedla vymanit ze zajetí omamujícího spánku naplněného sny a vkročit do dusné, kouřem naplněné skutečnosti. Rodion co chvíli mizel v hořícím lese, proplétal se chvějivým plujícím dýmem, v němž už poskakovaly plamínky, zase se odtud vynořil a položil se na zem, aby se nadechl chladnějšího vzduchu. Po chvilce opět vyskočil na nohy, běžel po průseku ozářeném rudým ohněm a jeho široký stín se na stěně živého lesa násobil, jako by se tu nepohyboval jeden člověk, ale celý houf.

Ohňový val se přiblížil nepozorovaně a hrozivě. Hořela země i les a plameny šlehaly přímo ve vzduchu. A když se plamen vyšvihl do výše, vznítily se koruny smrků, jež se nespočetnými žhavými jehličkami měnily v hučící plameny. Pina mimoděk couvala zpět do živého křoví. Štěstí, že nefoukal boční vítr. Dým se mísil a vířil na pásu a plamen se vzpínal vzhůru. Zbytek lesa, ze všech stran vysušený, hynul v zuřícím živlu tragicky a bezmocně.

Na průseku bylo jako ve výhni, i oděv měli muži celý rozžhavený, zdálo se, že se i oni každým okamžikem vznítí. Oheň již tu a tam přeskočil pás a musel být vzápětí udupán a zneškodněn. Rodion utloukal plameny syrovými větvemi, zadupával jiskry, rukama schytával plápolající větévky, jež přelétaly do živého lesa, a házel je nazpět do ohnivého jezera. Vstřícný oheň, jejž se jim podařilo na některých místech založit, přece jen pomohl; dolem se požár na průsek neproplazil, a tam, kde zachvátil vrcholky, bez podpory rychle uhasínal.

Pina také běhala po pásu, v kouři udupávala jiskry a sbírala zvadlé větve, aby jimi dusila plameny.

„Hasíme, hasíme?“ zakřikl na ni kdosi zblízka. „Neboj se, to jsme my…“

Z kouře se vynořily dvě postavy, asi hlídkující výsadkáři, kteří střežili levé křídlo – Kopytin a jeden z Ivanů. Byli černí jako mouřeníni, jen zuby se jim blýskaly, a Pina se zaradovala, že je tu pomoc.

„Máš vodu?“ chraplavě se otázal Kopytin; dýchal namáhavě a olizoval si oschlé rty.

„Rodion tam má celé vědro!“ Pina se rozběhla po průseku – asi dvacet metrů odtud se před ní vyvalil v kouřovém mraku plamen.

Strhla jej, zadupala a přisedla k zemi, aby se nadechla chladnějšího vzduchu; tu jí však před očima rudě zaplanulo a hlava se jí div nerozskočila.

„Hele, spadla mi do revíru,“ ozval se Saňkův hlas. „Co je, Agrippino, slyšíš?“

Ale už tu byl Rodion, pevně uchopil dívku kolem pasu a odváděl ji. Požářiště dosud dýmalo a popraskávalo, ale dál ve tmě se oheň ozýval jen chabě, slábl. Podařilo se ho přece jen zastavit? Rodion dívku spíš nesl než vedl; Pina šla se zavřenýma očima malátnými kroky – všecko bylo opět jako ve snu…

Vzpamatovala se až v zeleném chladivém lese. Svítalo, vzduch byl opojně svěží, jenom po rose nikde ani stopy. Na křoví ani v trávě nejiskřila jediná krůpěj. Kolem stál nedotčený les – po požáru jen oděv čpěl dýmem. Pina si uvědomila, že není sama. Zvedla hlavu a spatřila dvoje široká záda – Rodion se Saňkou Birjuzovem tu seděli bok po boku na omšelém kmenu, a kouřili. Obhlíželi světlející nebe, tlumeně hovořili.

„To byla zas jednou rachota – důkladný požár, ten nám dal zabrat!“ poznamenal Saňka.

„To je stará věc – každý požár je jiný, jeden se nepodobá druhému,“ dodal Rodion.

„Teď kdyby zapršelo! Platonyč nás už odtud honí, prý dneska máme nástup na nové místo; někde hoří dolina.“

„Co dělat – poletíme. Je tam dobré místo na přistání?“

„Říká, že je. Teče tam řeka a on si vyhlíd písečnou rovinku na břehu.“

„Na Platonyče je spoleh – oči má jak ostříž, tomu příhodné místečko neujde…“

„A ty naše městské pracanty potáhnem s sebou?“ zajímal se Birjuzov.

„Co nám zbývá, Saňo, potáhnem.“

„Snad to s nima nějak půjde. Jenom ten budižkničemu, ten Jevksenťjevskij, je kámen úrazu. Griška se snaží a i Baptista se tuží.“

„Kde je ta dolina?“ chtěl vědět Rodion.

„Víš co, Roďo,“ pronesl Saňka rozhodně. „Tohle nech už na mně.“

„A co já?“

„Ty nám píchneš potom. Zatím tady pohlídkuj, na lesní správě vyřiď všecky formality, doma se jaksepatří napař v lázni, dosyta se vychrápej a basta. Vždyť jsi nastoupil, sotva tě uschopnili. A krom toho…“

„Co?“

„Co je to platný, chlapče, s naším kamarádstvím, jak jsme tomu přivykli na vojně i na požárech, je konec.“

„Proč by měl být konec?“ podivil se Rodion.

„To si myslíš, člověče, že jsem slepý?“

„No, počkej ještě! Snad tě, Saňko, doopravdy nenapadlo, že by naše přátelství tak zničehonic vzalo za svý?“

Saňka se ohlédl, viděl, že se Pina už probudila, a šťouchl do kamaráda. Rychle vstali a šli se rozhlédnout po průseku, zčernalém po požáru. Doutnalo tu ještě požářiště, tu a tam bleskla jiskřička, ale bylo vidět, že oheň je zdolán. Z levé strany nebyl les téměř postižen, jen na několika místech byl poznamenán černými nebo rezavými klíny, tam, kde do něho pronikl oheň. Po průseku procházely hlídky výsadkářů a zadupávaly poslední doutnající uhlíky.

Tábor propadl spánku. Každý usnul tam, kde ho únava sklátila. Pina ještě našla v sobě sílu zajít s Rodionem k vodě a umýt se. Jen došli zpátky, Rodion zavěsil nad oheň kotlík s vodou, natáhl se na zem a v tu ránu usnul. Pina mu s laskavým úsměvem vytáhla ze stisknutých prstů dýmající cigaretu, odešla do boudičky, stáhla ze sebe dýmem pročpělou kombinézu a zalezla do spacího pytle.

Neslyšela ani, když se rozednilo, jak požárníci posnídali a začali skládat svých pět švestek, jak strhli stan a zkontrolovali nářadí. Neprobudila se ani, když se vrtulník s posádkou mužstva s hlasitým lomozem vznesl. Během tří hodin se vrátil a odvezl ostatní. Pina však stále tvrdě spala, jako by se už neměla probudit. Když se pak, stále ještě nemohouc setřást ze sebe dřímotu, udiveně rozhlížela po opuštěném tábořišti, kde pobyla sotva tři dny, připadalo jí, že tu strávila celý měsíc.

Rodion sedí u ohně, míchá v kotli vařečkou, vaří oběd. S uspokojením pohlíží na zachráněný živý les, na zářící slunce a pak jenom úkosem vzhlédne stranou k požářišti. Pina láskyplně pozoruje jeho tvář – teď soustředěnou, klidnou a uspokojenou, pak zase jiskřivě veselou, a těší se, jaký je Rodion o samotě milý a nestrojený.

„Co se usmíváš?“ křikla na něho z boudičky.

Trhl sebou. „Už jsi vzhůru?“

„Ještě ne. Ještě pořád napůl spím. Ale řekni mi, čemu se to usmíváš?“

„Ale jenom tak,“ protáhl s pohledem stále upřeným na zelený les.

„No, dobrá.“

Zašli k vodě. Rodion se svlékl do půl těla a Pina mu polévala záda, lila vodu do širokých dlaní. Voda stříkala na všechny strany, Rodion ji chrstal na sebe a odfrkával blahem. Pina si také popleskala na obličej, ale ranní ospalost ji nepřešla ani po studené vodě. Je to možné, že se tak utrmácela?

Zato Rodion vypadal skvěle, jako by ani ne bylo té noci, v níž si znovu změřil své síly s ohněm. Co se to s ním děje? Směje se bez příčiny, otáčí se kolem kotlíku, je neustále v pohybu, div že se nedá do zpěvu. Pina ho s úsměvem pozorovala, a jako tehdy ve městě, bylo tu opět mezi nimi to porozumění, které vzniká samozřejmě, bezděčně. Rodion si připálil od ohně a zas, pokolikáté už, se rozhlédl po lese.

„Ubránili jsme ho!“ usmál se na Pinu, znovu se zahleděl hluboko do tajgy, a jako by sám sobě naslouchal, pronesl: „Ruský les…“

Opravdu, tento jarní les si zasloužil být tak nazván. Statné mladé borovice, půvabně se vzpínající k nebi, několik přestárlých sukovatých stromů s vydoutnalými rozsochatými kmeny, kterým už vypršel čas. Ztepilé rovné smrky, hustá zelená tráva, do které se oděla jarní zem, všechen ten svěží zelený podrost jako by zvučel a zpíval pod sluncem na oslavu věčného, nepomíjivého života Pina ho pojednou uviděla novýma očima, jako nějaký dávný zapomenutý sen, který jí vyvstal v paměti, nebo jako starý vzácný obraz…

„Četla jsi Ruský les od Leonova?“ zeptal se nečekaně Rodion.

„Ne,“ přiznala se dívka v rozpacích. „Ale říkala jsem si kolikrát – musím si tu knihu přečíst.“

„Ano, musíš, je to neobyčejná kniha!“ pronesl Rodion vzrušeně.

„O lese jsem přečetla už hodně knih.“

„Ale tak, jako Leonov, to nikdo nenapsal,“ namítl vážně Rodion. „A nejenom o lese…“

„O čem ještě?“

„No, především o lese, jak lidé lesy hubí – moc dobře to napsal, a jak země trpí bez lesů. V téhle jeho velké knize je taky i mnoho jiného. To se ani nedá vypovědět!“

„Co například?“

„To máš tak – kdo si co vybere… já ti tu knihu přinesu. Přečti si ji a pak si o ní pohovoříme.“

„Dobrá,“ souhlasila dívka a zároveň si uvědomila, jak málo ještě zná toho nemluvného Rodiona.

Únava ji však stále ještě neopouštěla. Možná má pravdu Rodion, že tahle práce není pro ženy. Oběd snědla s jakousi tupou lhostejností, nádobí umývala jako ve snách. Pomohla Rodionovi sklidit tábor a pak spolu ještě dlouho hlídkovali u požářiště, i když to snad už nebylo třeba – mužstvo odvedlo čistou práci. Teprve nazítří, když letěli do města, se Pině najednou jakoby rozsvítilo v hlavě, a tu ji nečekaně napadlo: kde dneska ve městě přenocuje? Rodion seděl vedle ní, teprve teď zmožený únavou, hlavu svěšenou, lhostejný ke všemu na světě.

„A kde přenocuju dnes ve městě?“ křikla mu do ucha Pina.

„Co?“ zvedl k ní unavené oči.

„Kde zůstanu na noc?“

„No, u mě přece,“ hlava mu znovu poklesla.

„Ale to se nehodí,“ řekla sama k sobě po chvíli. Rodion však v hukotu motoru nezaslechl její slova a Pina si řekla, že ho už nebude vyrušovat Za chvíli dřímala i ona a vrtulník v tu chvíli jako by rovněž umlkl.

KAPITOLA DEVÁTÁ

„Posaďte se, kolego. Kouříte? Pozval jsem vás, abych vás znovu upozornil…“

Vyšetřovatel: „Na co?“

„Že je nutno dovést tuto záležitost do konce.“

Vyšetřovatel: „Dopřejte mi, abych si mohl celou tu věc jak náleží srovnat v hlavě.“

„No, no, no! To jsou mi zas zbytečné řeči. Poslyšte, vím, že tohle je váš první případ, ale už jste jej až nepřípustně protáhl. Pochopte mě. Jsem vrchní vyšetřovatel už patnáct let, ale tohle léto je pro nás nějak zvlášť úrodné. Spory se vrší a jsou tu věci důležitější než ta vaše záležitost s požárníky. Uvědomte si, že kromě vás, vyšetřovatelů bezpečnostních orgánů, existují ještě vyšetřovatelé prokuratury. Nebudeme jim brát jejich chlebíček. Cha, cha! nám stačí dobývat si svůj. Což kdybychom tuhle záležitost předali někomu zkušenějšímu?“

Vyšetřovatel: „Ne, chci ji dokončit sám.“

„A jestliže to nepřipustím? Prostě ex officio?1 No, no, nerozčilujte se! Povězte mi, proč jste na téhle věci tak mimořádně zainteresován?“

Vyšetřovatel: „Nevím. Možná proto, že nejsem ještě dost otrlý.“

„No, no, no! Ovládejte se, mladý muži! Okamžik! Fakta jsou zjištěna? Znalecké posudky máte? Ptám se vás na dobrozdání znalců!“

Vyšetřovatel: „Mám, ale jsou pozdějšího data. Musíte pochopit, jaká tu vznikla situace. Nálezci nemohli zůstat u mrtvého a vzít jej s sebou také nebylo možné. Přikryli ho tedy dehtovou plachtou, zatížili ji po okrajích kameny a pluli dál. Spočítejte si: tři dny pluli na voru, pak se podávalo oznámení, a než jsme se my dali do pohybu, uplynul také nějaký čas. Pro déšť a bouřky se tam vrtulník nemohl spustit po celý týden. Když jsem přiletěl já, představte si…“

„Okamžik! Nač tolik řečí? Pachatel se přece přiznal. Nebo nemůžete najít příslušný článek zákona? Co vám vlastně dělá potíže? Okolnosti, svědkové?“

Vyšetřovatel: „Víte, netušil jsem, že všecko může být tak složité a že se vyskytují takoví lidé, jaké jsem tu poznal.“

„Lidé bývají všelijací, mladý muži! Vidím ale, že jste z toho celý rozrušený. Emoce u vás převládají nad logikou, v naší práci však emoce nepotřebujeme; Víte co, já vám s tím pomohu. Pošlete, prosím, veškerý materiál ke mně…“

Slunce, stojící přímo proti dráze letu, pronikalo průsvitnou přídí vrtulníku až do kabiny. Platonyč pozorně obhlížel vzdálené lysé hory, modrý dým, stoupající z údolí. Co je, Platonyči? Nevidíš šedavý dým? Jen dobře pátrej, pozorovateli, hledej nám robotu a sobě nové starosti!

Rodion obhlížel předhůří ne právě přátelsky – tady někde, za vodním předělem, jednou div nepřišel o život při seskoku. To byla nehoda prvního stupně. Zaplaťpánbůh za tyhle vrtulníky, ty třaskavé hrkačky – nemusíme aspoň skákat. Tenkrát to řádsky foukalo nad lesem! Copak předem uhodneš, jaká záludnost na tebe číhá? Ale nač vzpomínat na nezdary? Teď je tu něco jiného, podstatného, co asi vytrvá do konce života. Ona Pina vždycky uhádne, když se od ní v myšlenkách vzdálím. Hlavu má skloněnou, hledí dolů. Nikdy v tomto kraji nebyla. Tady jsou jiné lesy, s temnou chvojí, bohaté zlaté lesy… Takové lesy se, už nikde nenajdou, jsou poslední toho druhu na zemi – nedotčené stožárové kmeny, a já jsem šťastný, že tu v těch lesích žiju. Tajga nepatří pouze nám. Říká se, že až na Kubu plují odtud naše sibiřské sosny. Dostáváme za ně zlato v cizích zemích, kde už dávno strávily své lesní bohatství. Když tak pohlížím na nedozírné moře našich lesů, pociťuji mimoděk, jako by mi z jejich dálav přibývalo sil.

Dávno zůstala za námi šedá jarní pole s cípy záhumenků, dědiny s jednou, nejvýš dvěma řadami chalup, stužky pěšin, lysiny mýtin. Učuga, široká řeka, v dolním toku s mnoha mělčinami, se teď značně zúžila. Protéká pralesní tajgou, tiskne se ke skalnatým břehům. Zde ji dosud nesevřely balvany. Všecky zdejší řeky pramení výš, blízko k holým vrcholům hor, převalují ve svém řečišti objemné valouny, hučí naprázdno a uhánějí do nížin, aby posílily svými vodami široký Jenisej.

Ta zdejší tajga! Mocné limby pokrývají huňatým kožichem skalní ostrohy, a jak slézají níž, jsou stále hustší a hustší. Rozkošatěly by se jistě v souvislou nepropustnou houšť, propletly by v jeden chumel své rozsochaté větvoví v úsilí zaplnit svými těly všechen prostor, kdyby údolí bylo hlubší a Učuga je nečekaně nepřeťala jako ostrou modrou čepelí.

Tyto široké smolnaté lesy však bez ustání hoří. Platonyč ovšem řekl, že si nedělá s požárem starosti – leží mu v cestě koryto vyschlého potoka, jímž stékají z hor jarní sněhové vody a letní přívaly. Výborně! Zdola zadrží požár Učuga, shora holý kámen a týly ať si hoří! V zakrslém, neduživém a řídkém podrostu zalkne se požár už nahoře, na hřebenech. Hlavní věc – nepustit ho do údolí, na širý prostor. Nebýt požárů, rostly by tu lesy po staletí…

Platonyč vytáhl z kapsy hřebínek a Rodion byl ve střehu. Tady jsou. To je ale výhra! Toto místo je tu snad na řece jediné! Jarní povodně odplavily křoviska z písečného mysu, takže tu vznikla příhodná rovinka. Bělá se na ní stan, z ohníčku stoupá sotva znatelný dým, ale nikde živé duše. Ústí sem potok. Ten asi nanesl na břeh řeky ten nevelký písečný mys. Z balvanu někdo zuřivě mává. Saňka? Bude mít radost, že jsem mu přivezl pušku.

Ale co požár? Ano, dýmá za kamenným polem. Potrvá mu ještě dlouho, než se doplazí k potoku a shoří tu zbytečně pořádný kus lesa. Marná námaha – nic lepšího nevymyslíš. Výš, proti proudu řeky, není nikde kousek rovné plochy, není vidět ústí potoka a v kamenitém terénu a tak hustém porostu se průsek snadno neprorazí.

Vrtulník proletěl nad požárem, vystoupil k holým vrcholkům hor. Ponurá soutěska přešla brzo v povlovný svah. Tam někde, ještě výš, má v mechových pláních svůj počátek Učuga a zakrátko už přibírá několik přítoků z vysoko položených slatí na planině vodního předělu, kde ještě leží sníh. Kdo tu mohl podpálit les, v takovém vlhkém místě, přemítá Rodion. Značené turistické cesty tu nejsou, to dobře vím. Kromě toho je v tuto dobu na turisty ještě brzo. A také geologové si zatím ještě vykračují po městských chodnících. Ani lovcům kožešinové zvěře tu nekyne kořist, je po sezóně, a černé zvěři ještě nenadešel čas. Ovšem medvěd už dávno vylezl z brlohu a paroháčům narůstají panty, ale na tenhle lov nepůjde ledaskdo a vůbec: lidé, kteří jsou živi z tajgy, ti les nepodpálí, váží si ho. Možná že chytil od blesku.

Hořelo ostošest. Za hlavním valem požáru se táhl hustý čadivý dým, byla tam asi mechoviště a hodně vývratí. Šedou clonou prošlehl někdy plamen a k nebi stoupaly dmoucí se černé koule, jako by tu vybuchovaly a čadily sudy s naftou. Rodion věděl, že to hoří limby, jejichž vonné dřevo, skrznaskrz prostoupené pryskyřicí, vzplane jako smolná pochodeň a dlouho potom dohořívá horkým plamenem bez dýmu. To všecko by při bezvětří nebylo tak zlé. Čelo požáru bylo vlastně jeho křídlem, protože se kouř netáhl dolinou, ale stoupal do výše, ke skalnatým vrcholkům hor, kde požár neměl žádnou potravu.

Výborně, nemusíme tahat třaskaviny nahoru. Ovšem bude to dřina – motykami skopávat kamenité břehy potoka, ale práce je to jednoduchá, na tu stačí domácí lidi z dědiny a výsadkáře je možno nasadit tam, kde jde do tuhého. Založíme důkladný vstřícný oheň, spálíme zbytek lesa od řeky a šmytec, řekl by Saňka.

Platonyč sem asi hodil družstvo záměrně, aby si hoši odpočali a nabrali sil na nějaký zlý, zapeklitý požár. Možná že je potom vysadí někde daleko na severu a zpátky se budou dostávat po svých. Anebo někde zašel oheň pod zem, a to je potom otročina na celý týden, možná i déle.

Přistáli. Vrtule se točily chvíli naprázdno, pak ochably, zastavily se. Otevřeli dvířka a do kabiny se vedral rovnoměrný silný hukot. Pině se zdálo, že jí zvoní v uších od drnčení motoru, ale tento nápor zvuků se dobýval zvenčí. Seskočila ze stupínku a rozhlédla se. Celé údolí zvučelo plným hlasem. Rozeznávala v něm šramot, pleskání a jemné šplouchání plynoucí vody, divoký klokot a vzteklý řev proudu, zdolávajícího kamenné závaly. Všecky tyto blízké i vzdálené, nízké i vysoké tóny, jimiž se ozývala Učuga, neuvízly v tajze, les je jen trochu přitlumil a změkčil.

Pojednou se údolím rozlehl mnohohlasý křik. Volali odkudsi až z horního konce, ale zdálo se, že to je docela blízko. I zezadu, ze stran, ba dokonce jako by i z těch balvanů na druhém břehu řeky se nesly ty hlaholné hlasy.

„Co tam tak řvou?“ zeptal se Platonyč.

„Ale nevědí roupama co dělat!“ odpověděl Rodion. „Vychrápali se dosyta. Platonýči, potřebuješ je?“

„Ani ne.“

„Nekličkuj přede mnou, viděl jsem na letišti denní zprávu. Nevíš, kam dřív skočit. Vem si je, Platonyči!“

„A co ty?“

„Stačím na to s lidma z vesnice. A vůbec – copak jsem slepý, Platonyči?“

„Co?“

„Mne jsi sem taky poslal, abych si odpočinul. Ne, ne, jen si vezmi s sebou moji chasu!“

„Děkuju ti, Rodione. Hoří mi na jednom moc nebezpečném místě a musíme to rychle uhasit.“

„Jenom Birjuzova mi tu nech!“

„Dobrá.“

Rodion vynesl z vrtulníku pušku, vypálil z obou hlavní a dvojí ozvěna se převalila dolinou k holým kopcům. Pina se starala o nádobí a Rodion vykládal z vrtulníku motyky, když se korytem potoka začalo sypat kamení a na rovince se objevili výsadkáři – veselý národ, všichni odpočatí, oholení. Birjuzov objímá Rodiona, i Kopytin je tu, ostatní se usadili na vyhřátých valounech, vytáhli cigarety, zapálili si. Pina mimoděk naslouchala jejich hovoru.

„Tak vy už víte, o co jde?“ zasmál se Platonyč. „I sekery a lopaty jste si vzali? Jestli jste si ještě neodpočali, zůstaňte tady přes noc. Zítra vás přehodím jinam…“

„Honit sem znova mašinu, to stojí peníze, Platonyči.“

„Hoří celá tajga,“ vysvětlil jim Rodion. „My tady s chasou Nějelova stačíme tenhle požár zdolat sami. Nechte mi tu jenom pro všecky případy Saňku Birjuzova.“

„Vem si ho.“

„Kopytina máte za brigadýra? Ano? Zavezeš je do města, Platonyči?“

„Nejradši bych je shodil rovnou na místo.“

„Nechám si tu teda jen menší pytel s proviantem.“

„Děkuju,“ pronesl uznale Platonyč. „Chlapci to pak s tebou vyúčtují. Kdy mám pro vás přiletět?“

„Pozítří. Začneme zdola od řeky, abychom připravili pás co nejrychleji.“

„Správně.“ Platonyč pospíchal. „Jste připraveni, hoši?“

Zanedlouho vrtulník naplnil celé údolí třesknými výbuchy, vzdušnou vlnou nadmul stan, rozvířil písek na mysu a měkce se odtrhl od země.

„Jdem na to, Roďo?“ zeptal se Birjuzov. Provázel očima helikoptéru, která se vzdalovala na sever, lenivě otáčejíc rameny vrtule.

„Jdem. Už jste po obědě?“

„Jo, něco jsme spolkli,“ odpověděl Saňka.

„Mohu jít teda s vámi?“ zaradovala se Pina.

Birjuzov chytil objemnou bandasku a nabral ji plnou vody. Rodion si hodil přes rameno motyky a vykročil. Pina mu chtěla několik kusů odebrat, Rodion to však nepřipustil.

„Tohle není pro mě žádný náklad, vždyť to ani necítím.“

„My máme všichni hřbety navyklý, v těch ani nechrustne,“ připojil se ke kamarádovi Saňka a hodil si bandasku na rameno. Svah byl příkrý, prudce stoupal a zdál se být střechou jakéhosi obrovského nadpozemského chrámu, ozdobeného zelenými kopulemi. Místy vystupovaly ze země temné hromady balvanů. Průzračný vzduch zkracoval vzdálenosti a před očima se jim otevřel širý pohled do nedozírných dálav, až se v člověku zatajil dech.

Rodion si prohlédl koryto potoka. Jak jim tu jde všecko na ruku! Za nespočetná staletí jarní vody a podzimní deště rozdělily les napůl, prořízly ve skále hlubokou strouhu, vyrovnaly a uhladily si cestu, pouze místy si okrouhlé kameny vyhloubily ve skále jamky. I ty přišly požárníkům vhod, tady budou stát a zadržovat požár.

Stoupat vzhůru tímto kamenným korytem bylo nebezpečné – shora by se na ně mohlo sesypat kamení. Dali se tedy postranní stezkou mezi valouny. Rodion se občas zastavil a naslouchal lesním hlasům. V této tajze plné veselého ptačího štěbetání bylo tolik života – v křoví pištěli budníčci, v letu se rvali a ztráceli peří, všudypřítomní burunduci svištěli někde vysoko nahoře a poškrabovali drápky kmeny. Kolem poletovali motýli a slunili se na kamenech.

Rodiona vždy znovu překvapovala živá příroda, ptáci, voda, les. Pohled na živý strom, na jeho třepetavé listí nebo těžkou nehybnou chvoj vzbuzoval v něm jakousi hlubokou tajnou radost. Les tu stál stinný, hustý, v jeho horních vrstvách převládaly staré limby s temnými chladivými korunami. Pod nimi dorůstalo, vzpínalo se do výše střední pokolení a od země se už dralo vzhůru dychtivé mlází. Ve všech těchto poschodích lesa se na konečcích větví hlásily mladé letorosty světlými žlutozelenými štětičkami, něžné a tklivé další pokračování lesa. Kde se vzalo v této kamenité půdě tolik živin, že se její plodnost věčně obnovuje a nikdy nezaniká?

Někde se museli téměř šplhat do výše, zachytávat se křovin. Zastaví se na chvilku, aby si odpočali na černé břidlici, která se už zřejmě dávno sesypala a zarostla trávou. Někde v dáli zakvílel sýček, ani hukot Učugy, který sem zaléhal nezřetelným tlumeným

bubláním, nemohlo přehlušit jeho tesklivé volání.

„Saňko, sýček naříká,“ upozornil kamaráda Rodion. „Neznamená to, že přijde déšť?“

„Včera ta havěť naříkala celý den, ale na časy, že jo?“ Saňka se nedal zmámit marnými nadějemi.

„Jak si vedou tvoji svěřenci?“

„Ti dva chlapci by ještě ušli – ale ten tvůj chráněnec…“

„Co je s ním?“

„Mám ho plný zuby,“ doznal zdráhavě Saňka. „Je to cvok, či co?“

„Ano, nějakou vadu asi má,“ zasmál se Rodion a Pina se k němu připojila.

„Hází slovíčky, jen se mu od huby práší. A chce pořád zpátky do města…“

„Jak na to pohlížíte vy, chlapci?“ dívka tázavě pohlédla na kamarády. „Odkud se nabírá ve městech takový divný druh lidí?“

„Odkud by se bral – sám se rodí,“ mávl rukou Saňka. „A dejte mi s nima pokoj, už mě to nebaví“

„Takhle na to nesmíš, to se musí všechno uvážit,“ namítl Rodion. „Není to tak jednoduchá věc.“

„No a k čemu jsi došel ty, s tvým uvážením?“ zasmála se Pina.

„Onehda jsme o tom mluvili s Platonyčem,“ poznamenal Rodion vážně. „Vezmi si například dětství u toho či onoho člověka. Na venkově, ve vsi, dítě vyrůstá mezi svými, všecko má před očima: jak se táta s mámou starají, aby uživili rodinu a postavili děti na nohy. A ve městě? Otec přijde domů z práce, otevře noviny, zahloubá se do čtení, pak dřepí u televize…“

„Vidíš, tohle mě nikdy nenapadlo,“ zvolala Pina, se zájmem naslouchající.

„Nechte toho filozofování!“ zamračil se nerudně Saňka. „Půjdem!“

Za křovinami stromy se pojednou sesypalo kamení, po žulové skále suše zarachotil štěrk. Shora se přihrnuli pracovníci, uctivě se pozdravili s Rodionem a Pinou a hrnuli se k vodě. Netrpělivě čekali, až na ně dojde řada u konve.

Jevksenťjevskij vypil dva plecháčky, vykloktal si hrdlo a vodu vyplivl do křoví.

„Odpočinul sis, soudruhu Guljajeve?“ Rodion si všiml, že hledí na něho stejně vyzývavě a svrchu, jako při jejich prvním setkání: „Kdy se vrátíme do města?“

Rodion pokrčil rameny. Všichni stáli mlčky opřeni o motyky a přihlíželi.

„Ne, ne, soudruhu Guljajeve, jen mi odpověz! Kdy vyrazíme zpátky?“

„A ty nemluv za ostatní,“ vmísil se do hovoru Kolotilin. „Nemám snad pravdu, Baptisto?“

Saňka Birjuzov, nevšímaje si drzého Moskvana, si zhurta hodil motyku na rameno, jen taktak že nezavadil mladíkovi ostřím o ucho. Ten celý polekaný uskočil stranou.

„Podám si stížnost!“ vyjel na Saňku.

„Co, co?“ Saňka se obrátil ke Kolotilinovi. „Co to blekotá, Gríšo?“

„Podám si stížnost!“ opakoval mladík.

„Podejte,“ s klidem souhlasil Rodion.

„Jak se vrátíme, napíšu oznámení na Bezpečnost.“

„O čem?“

„Jak on se tady po mně rozehnal motykou. A vůbec – za nás odpovídá Bezpečnost a ne vy…“

„Ty budeš psát na Bezpečnost?“ obořil se na něho Griška. „Já ti ukážu, co je to Bezpečnost!“

Mladík ustoupil až na pokraj srázu, přidřepl a přidržuje se za větve křoviska spustil:

„Jen to zkus!“

Tu přikročil strýc Feďa a rozvážně položil Gríšovi ruku na rameno:

„Nech toho, Gríšo, nezačínej si s ním!“

„To nic, to já jen žertem.“ Gríša pořád ještě stál nad mladíkem. „Tak poslouchej: Copak nerozumíš legraci? Rodione, nemám pravdu, ten vůl neví, co je to špás?“

Rodion pokrčil rameny, pokývl Pině a odešel s ní na průsek. Je to ale vlezlej chlápek, ten floutek z Moskvy. Jak budeme tady s požárem hotoví, pojede se asi na sever. Tam se musí skákat z letadla – přece ty pracanty nepovezou takovou dálku na vrtulníku, to je moc drahá záležitost. A my si oddechnem. Krom toho je lepší pracovat s lidma, který člověk zná a na který je spolehnutí. Ovšem z Kolotilina by se možná vypracoval dobrý požárník. To by chtělo naučit ho skákat s padákem a naložit mu takovej kloudnej trénink, že by na alkohol ani nevzpomněl. Škoda, škoda že Pina nepojede se mnou na severní požár!

Ochranný pás podél potoka si požárníci připravili až do poloviční výše svahu. Přízemní požár, který je nejsilnější, tudy neprojde, zejména, podaří-li se postavit proti němu vstřícný oheň. Saňka si tohle asi ihned uvědomil a požárníci navršili proti hlavnímu požáru mocný zátaras ze suchého chroští. Teď ještě naloupat hodně kůry na podpal a rychle pokácet všecku souš.

„Jej!“ vykřikla znenadání Pina, Rodion k ní rychle přiskočil. U nohou se děvčeti mihl šedý had a zasyčel. Rodion ho přidupl, plaz se mu otočil kolem holínky a výstražně roztáhl úzkou tlamičku.

„Jdi jen dál, Pino, neboj se!“

Za okamžik ji Rodion dohonil, byla ještě leknutím celá pobledlá. Přitiskla se k němu, zavěsila se mu rukou do podpaží a chvějíc se hleděla se strachem po kamení…

„Víš,“ pohlédla na něho provinile, „v našich lesích jsem tyhle zmije nikdy neviděla.“

„Ale to nic. Když má člověk pořádné obutí, nemůže se mu nic stát!“

„Víš, já jinak nejsem takový strašpytel.“

„I to já dobře vím.“

„Ty dovedeš všecko pochopit, ale nic neříkáš. Jenom jednu věc pořád nechápeš.“

„A co to má být?“

„Že já jsem jenom docela hloupá holka!“

„Co tě to napadlo, ty jsi přece chytré děvče.“

„A já si pořád myslím…“

„Co si myslíš?“

„Jestli je to náhoda, či ne, že jsem tě našla?“

„Ne, to není náhoda.“

„A budu teď pořád s tebou?“

„Pořád.“

Rodionovi připadalo, že slyší prudký tlukot svého srdce, které se nechtělo upokojit. Cítil, jak se sám chvěje, jak všechno v něm odpovídá na její prosbu. Pocítil náhle všecku tíhu své krve, tak jako to bývalo, když stál na stupátku letounu připraven k seskoku.

Sestupovali po druhé straně potoka. Rodion chtěl ještě naposled pohlédnout na les dosud živý, který však zítra zahyne. Jak bujně tu už prorostla tráva. Kandík byl v plném květu, hořikvět planul mezi kamením a smolnička nalévala tuhé pupence semeníků. Už nerozepnou svá průsvitná paraplíčka, už nenasytí těžkopádné bručouny, přičinlivé čmeláky a v podzimu nebudou se suchým šelestem střásat semena. Vše, co tu pučí a roste, zahyne: zatím ještě zelená semena, ptáčata, motýli i veverky, pokud ještě včas neuprchnou. Oheň stráví i mladé, mízou nalité kořínky, zničí i neviditelné mikroby, které skromně připravují kořenům živnou prsť.

„Jej!“ vykřikla znovu Pina. Rodion se rychle otočil, pokývla mu prstem. „Pojď sem, tiše!“

Tichounce se přiblížil.

„Podívej!“

Mezi listím šťavelu spatřil černý zobec a červenou poušku nad živým, do široka otevřeným okem – a už ji viděl, tetřeví samičku, celou černohnědou, tu a tam stříknutou žlutým a šedým pírkem. Dívá se na lidi haluzemi keře a v nepohnutém vášnivém oku se zračí jen zřítelnice.

„Sedí na hnízdě,“ zašeptala Pina.

„V tenhle čas by ji člověk dostal i jen rukama.“

„Nač?“

„Ovšemže, nač! Jen se na ni podíváme.“

Pina přenesla pohled na Rodiona. Stál v údivu, jako v zapomnění, nad tetřeví mámou, cele soustředěn na ten nečekaný obraz. Pině připadal nějak nový, neznámý.

„Koukej, ta má ale kuráž. Jako by říkala: A neleknu se vás a hotovo.“

„Třebas nám důvěřuje.“

„Možná. U zvířat se to stává. Laň se také táhne poblíž k lidem, když má vrhnout mládě.“

Neslyšně odcházeli. Kousek níž se stráň náhle svažovala prudkým srázem. Rodion s dívkou se mu vyhnuli a sestoupili kousek dál po povlovném břehu k potoku.

„Moudrá hlavička!“ uznale pronesl Rodion. „Sedí na hnízdě do poslední minuty. Usadila se přitom nad srázem, tam odtud nevyleze k hnízdu ani medvěd, ani rosomák. To ani nevíš, děvče, jací jsou tady v tajze neobyčejní ptáci!“

„No, pověz mi, jací?“

„Tak jednou jsem ti zalezl do takového houští maliní, natahuju se po šlahounu obsypaném malinami a pojednou se mi zrovna pod rukou ozve zasyčení – ššš. Asi se tu zmije vyhřívá na suchém pařízku. Rozhrnu větve a vidím: písklata se už opeřila, ale máma se o ně pořád bojí, strká je pod sebe, vytahuje krček do výše a syčí jako zmije. Chytračka!“

„Kdo?“

„Krutihlav. Nenápadné, celé sivé, docela mírné ptáče. A kdybys viděla brhlíka, co dovede! Ten ti poleze třebas i hlavou dolů, nebo po stropě jako protinožec. Mít takový trénink ve stavu beztíže, to by bylo něco pro naše kosmonauty. Jednou jsem viděl, jak si brhlík sedl na okenní tabuli a nesklouzává dolů. Myslím si: ten má drápky jako diamant, co řeže sklo. Podívám se, ale na skle není nikde nejmenší stopy po škrábnutí. Vzal jsem si atlas ptáků a tam čtu, že brhlík má na prstech takové přísavné polštářky a těmi se udrží i na skle. Tady, v jižní tajze, je taky ptáček, který má na křídlech kostěná pírka. Je to jediný pták toho druhu na světě. Ale půjdem dál, ne? Když se pustím do vykládání o ptácích, zapomínám na čas…“

Požárníci už sestoupili doprostřed svahu. Rozestavili se v náležitém odstupu, aby jeden druhého nezranil řítícím se kamením. Podsekávali keře, odvalovali chroští, odrýpávali motykami suchý mech. Štěrk se jim při práci co chvíli sypal pod nohama. Rodion s Pinou se ihned připojili. Tady šla práce rychle od ruky, docela jinak než na minulém požáru – nemuseli rubat les, přesekávat kořeny. Ochranný pás jim rostl přímo před očima. Na plápolající požár ještě nemysleli, byl zatím daleko a dým odplouval z údolí horem. Zato slunce připalovalo. Žhnulo ze své nedostupné výše, až hlavu mámilo od jarního žáru. A rozehřáté balvany sálaly nashromážděné teplo jako rozpálené kameny v selské lázni, vzduch byl však suchý a lehký. Proudil vzhůru korytem potoka. Ne, od tohoto prudkého úpalu a pobledlé oblohy nelze čekat nic dobrého. Za vedra a sucha, kdy není po mráčku na nebi ani potuchy, se ovšem stává, že se slunce začne potahovat sotva viditelnými bílými obláčky; modré nebe pobledne, obláčky zvolna klesají dolů, a než se naděješ, zhoustnou a shluknou se dohromady a už se mračí na déšť. Dnes se však nedalo doufat, že se spustí. Slunce už tak nepálilo, sestoupilo na vrcholky hor, kde je mohl dostihnout lehký dým požáru. Proč sýčci tak žalostně houkají? Snad ucítili oheň a poletují úzkostně kolem ohrožených hnízd.

Když slunce sklouzlo za obzor, Pina zamířila k táboru. Učuga jako by nabyla na síle, zavanulo od ní chladem a vláhou. Holé štíty hor se zalily růžovým světlem a údolí se rychle nořilo do stínu. I sem teď pronikal chlad. Dívka se umyla v řece, vyložila batohy, prohlédla zásoby v pytlích a bednách. Proviantu zůstalo již poskrovnu. Brambor tak na dva obědy, máslo všecko zhořklo a konzerv napočítala sotva deset kusů. Chleba bylo zatím dost, ale ten rychle zmizí, až se chasa pustí do jídla. Zůstalo ovšem ještě dost těstovin a cukru bylo habaděj. Celkem vzato, zásoby vystačí tak na dva dni a pak alou do města…

Požárníci přišli až za soumraku, povečeřeli, zakouřili si a zalehli do stanu.

Hlavní slovo měl Griška. Vykládal, co všecko vypil, když ještě holdoval alkoholu, a s velkou fantazií udivoval posluchače nejroztodivnějšími recepty na správnou opičku.

Ve stanu se někdo zachechtal: „Co nám tu vypravuješ báchorky?“

„A co bych nevyprávěl, když posloucháte,“ doznal se Griška a ostatní se družně rozesmáli.

Pina se také usmála a přestala naslouchat. Chtělo se jí spát. Saňka už sladce usínal u ohně a Rodion stále ještě popíjel svůj solený čaj a zamyšleně pohlížel na ztemnělé údolí a hvězdné nebe. Dívka seděla proti němu, sledovala jeho pohled a snažila se uhodnout, nač myslí, když obhlíží černá úbočí a vzdálené záblesky požáru. Mléčná dráha rozsypala svou hvězdnou cestu přímo nad údolím.

„Pino!“ tiše zavolal Rodion.

„Co je?“

„Viděla jsi někdy družici?“

„Ne.“ Děvče bylo samo překvapeno tím, že vskutku ani jedinkrát v životě nespatřilo na nebi družici, která, jak se píše v novinách, se podobá letící hvězdě. Vždyť jich bylo vypuštěno již více než sto, ale opravdu, proč je není vidět?

„Aspoň jednou bych rád nějakou uviděl – ať naši, nebo americkou…“

„Proč?“ zajímala se dívka.

„Pověz mi, letěla bys do vesmíru?“

„A co ty?“

„Já třebas v tu chvíli!“

„Bez tréninku?“

„Já jsem už vytrénovanej až až,“ zasmál se Rodion. „Víš, co mě napadlo?“

„Co?“

„Že bychom si družici mohli přizpůsobit pro naši práci.“

„Jak?“

„No, určovat výskyt požárů.“

„Myslíš to vážně, Rodione?“

„No, samo!“

Umlkli. Bylo už načase jít spát a Pina se zeptala:

„Nepřilezou sem zmije?“

„Lehneš si do stanu.“

„A ty se Saňou?“

„Jestli se ostatní trochu zmáčknou, vejdeme se i my. Probuď Saňku!“

Vešli se. Ve stanu ještě dozníval jakýsi hovor. Pina dlouho rozkládala svůj spací pytel, pak pomalu vklouzla dovnitř a naslouchala, oč se tu přou.

„Co to pořád meleš za nesmysly, že má člověk milovat i své nepřátele? Ty si je teda miluj, ale mě vynech. Mám na to svůj názor. Milovat své nepřátele! S tím mi dej pokoj…“

„Počkej, počkej, ale když mu to jeho víra přikazuje?“

„Víra – to je ale pitomá víra.“

„Ne, ne, každou víru je třeba mít ve vážnosti.“

„To se ti lehko řekne. Nedělej si legraci. Ale přijde na to, jakou víru. Poslouchej, Baptisto, říkáš přece, že máš doma na Rusi dcerku a syna, že máš ženu a taky svou chalupu. Ano? Tak já ti dávám otázku. Představ si, že k tobě do tvýho domu se vplíží divá zvěř Ani proti ní nevezmeš zbraň do ruky?“

„Vezmu sekeru,“ zazněl ve tmě slabý Baptistův hlas.

„Tak vida! A jestli na tebe přijde zlý člověk, co uděláš?“

„Seknu.“

„Tak vidíš, a jsme doma. A jestli si na nás, na naši Rus, troufne nějaký bandita, jako byl Hitler? Co uděláš?“

„To je už jiná historie. Na onom světě, před bohem, jsou si…“

„Co to žvaníš? Jiná historie – na onom světě. Tvá chalupa ale stojí na tomhle světě a v naší zemi, v Rusku, Gríšo, slyšíš to?“

„A co?“ ozval se Gríša.

„Sloužils přece na vojně, nebo ne?“

„Jasně, že jo.“

„A co ty, Rodione?“

„Taky, jako sapér. A ke konci jsem se dostal k výsadkářům…“

„Já mám taky vojnu za sebou a strejda Feďa prodělal celou válku zrovna jako Platonyč. Tak poslouchej, ty svatej Baptisto! Myslíš si, že se mi chce prolívat svou krev? Ani za mák! Ale když se na to podíváš, jak se patří, tak my oba, kdyby šlo do tuhýho, budeme bránit se zbraní v ruce děti tohodle ulejváka Baptisty. Je to tak?“

„Jo, tak asi to je,“ potvrdil Rodion jeho slova.

„A proč?“

„Prosím tě, dej už pokoj, s tím si hlavu nelámu,“ podpíchl ho Rodion.

„A kdo si ji má za tebe lámat? Však my tomu přijdem na kloub. On, tenhle janek přitroublej, si myslí, že přijuchá do ráje na cizím hřbetě…“

Bránit svůj dům, svou zem? rozvažoval Rodion. To je naše povinnost, když bude třeba; zatím ale válku nemáme, zato dezertéři už tu jsou. Jestli někdo nepracuje, nebo dělá jenom napůl, znamená to, že se veze na cizím hřbetě. Všichni závisíme jeden na druhém: práce těchhle dobrých chlapů proudí jakýmisi skrytými cestami, živí spravedlivé a přikrmuje i darmojedy. Jo, kdyby každý spravedlivě odpracoval svůj díl, kdyby všichni vespolek zabrali rovným dílem – hory bychom přenášeli.

„A mně se zdá,“ bylo slyšet čísi posměšný hlas, „že na onom světě, jestliže opravdu nějaký je, taky něčemu rozumějí a takového ničemu mizerného odsoudí k tomu, aby po celé věky hasil požáry…“

„Požáry!“ ozvalo se nesrozumitelné zabručení. Strejda Feďa zřejmě už napůl spal. „Co požáry, ale u Rževa, to byly setsakramertské kleště, co nás do nich stiskli…“

„Poslouchej, Baptisto, ty teda ani zanic nevezmeš zbraň do ruky?“

„V naší víře je zakázáno bojovat – jsme pod přísahou…,“ mírně pronesl Baptista.

„Zakázáno?“ ušklebovali se. „To sis vymyslel, ty zbabělá dušičko!“

„Ticho!“ okřikl je Rodion.

Pina slyšela, jak požárníci pokašlávají, sykavě oddechují, jak se převracejí z boku na bok, nedbají, že ruší sousední spáče. Tenhle požár brali na lehkou váhu, tady žádná velká dřina nebude, nemusí tedy rozvážně šetřit síly a hledět si vydatného odpočinku, třebaže věděli, že je Rodion ráno zburcuje, sotva začne svítat.

„I co požáry! S těma si chlap poradí,“ bylo slyšet slabé blekotání Nějelova. „Na požárech, když se to vezme s fortelem do ruky…“

„Copak může být něco ještě horšího než požár?“ vřízl se do hovoru jízlivý hlas Jevksenťjevského. „A tobě, zdá se, u nás taky nevoní?“ Silný hlas, který tak bez obavy vháněl Baptistu do úzkých, si našel nový terč. „Jo, my jsme jen hloupí Ivani a ničemu nerozumíme, tak nám, ty učenej, pověz něco ze svý hlavy, jako bysme ti byli roveň. Spusť!“

„Tak řekněte, kolik vám platěj za tuhle nádenickou dřinu?“ zeptal se pohrdavě mladík.

„Ať platěj co platěj – je to naše řemeslo, který jsme si vyvolili, a taky naše věc. Ale ty, mládenče, ať řekneš co řekneš, všecko jde napříč cesty…“

„Soudruhu Guljajeve, kolik bereš měsíčně?“ nevzdával se Jevksenťjevskij.

„Sto dvacet,“ odpověděl přímo Rodion.

„A to jsou nějaké peníze?“

„K tomu desítku za seskok, ale copak tohle je rozhodující? Dejte pokoj – jde se spát. Ticho!“

Jevksenťjevskij chtěl ještě cosi dodat, ale zarazili ho a on sám si zřejmě připomněl, že Rodionovo slovo je tu nepsaným zákonem, a ztichl. Zanedlouho se ozývalo ve stanu jen chlapské chrápání a Rodion se potmě marně pokoušel zatáhnout zdrhovadlo svého spacího pytle. Pina se mimoděk dotkla jeho ruky, stiskla ji a ponechala mu svou. Rodion nevýslovně něžným pohybem laskal její dlaň, dotýkal se dívčích prstů i tvrdé obroučky laciného prstýnku.

KAPITOLA DESÁTÁ

Vrchní vyšetřovatel: „Guljajeve, máte rodinu?“

„Ano, matku.“

Vrchní vyšetřovatel: „Nežije s vámi ve společné domácnosti?“

„Žije v kazačinském okresu.“

Vrchní vyšetřovatel: „Sdělil jste jí, že máte být souzen?“

„Ne.“

Vrchní vyšetřovatel: „Již od jara se ten případ táhne, a ona dosud nic neví?“

„Ne, nic.“

Vrchní vyšetřovatel: „Pěkný synáček! Jak to, že se o matku nestaráte?“

„Že se nestarám? Má tam svůj domek, já jí posílám na přilepšenou. V zimě jsem ji navštívil. Co mám dělat? Někdy letíme zrovna nad naším krajem, seskočil bych k ní i bez padáku. A co dělám, kam letím, jí nepíšu, stejně těžko nese, že jsem si vybral tohleto řemeslo…“

Ráno, když se Rodion rozhlédl po vzdálených štítech hor, kabonilo se a Pina rychle chystala snídani. Saňka vyměňoval s Rodionem neveselé pohledy a požárníci ani nepočkali na čaj, ač v této nadmořské výši voda na ohni vře v krátké chvíli.

Všichni se rychle dali vzhůru po úbočí a zanedlouho už se odtud ozývaly rány motykou a kamení se sypalo až k vodě. Pina nechápala, co chlapi tak chvátají – požár je ještě hodně daleko a dokončit ochranný pás podél potoka není tak velká práce. Nevšimla si, že dolina se shora zatahuje modrým dýmem a neviditelní draví ptáci se ozývají zběsilými skřeky a žalostným kvílením, jako by hlásili neštěstí.

Do snídaně byli požárníci s přípravou pásu hotovi. Měli by být spokojeni, pospíchali však s jídlem, byli skoupí na slovo a spolu mluvili nesrozumitelně, s dlouhými pauzami, úsečně.

„Tak odpočali jsme si…“

„Na to si ještě počkáme!“

„A Birjuzov se chystal, že si zastřílí!“

„Teď na to není ani pomyšlení.“

„Jo, tudy to potáhne – člověče, drž se!“

„Hotovej komín!“

„Říkal jsem hned včera: západ se mi nelíbí, je moc růžový.“

Vtom přišel Jevksenťjevsktj, začal něco vykládat o atomovém věku, ale nikdo ho neposlouchal.

„Co to, že mlčíš, soudruhu Guljajeve?“

Rodion sebou trhl.

„Řekni něco, jsi tu náčelníkem…“

Rodion se po něm ani neohlédl, hleděl jako fascinován vzhůru proti proudu Učugy, kde dým znatelně houstl. Utrousil jen jakoby pro sebe poznámku: „Kdyby má slova byla s to pohasit požár, nejedl bych ani nespal a mluvil bych a mluvil…“

Jaký to má smysl přednášet tady o atomovém věku? Já bych mohl spíš mluvit o věku požárů. Už bezmála deset let putuju od jednoho požáru k druhému. A co? Dosud jsem živ. Tenhle chlapík má v hlavě naprostý zmatek. Rád by se před ostatními ukázal, pochlubil, co všecko zná, ale oni, zdá se, mu chtějí dát na srozuměnou, že člověk ukáže, jaký je spíš činem než slovem. Řekl jsem to rovnou: pouhým mluvením se požár neuhasí.

Opět se vydali na svah, každý se sekerou a Pina s nimi; nebude lelkovat ve stanu. Rodion ji nechtěl vzít s sebou, odrazoval ji, že tam jsou hadi a všude padá kamení, ale děvče stálo vytrvale na svém. Ochranný pás, připravený v tomto terénu, vypadal docela jinak než při minulém požáru. Odsouzený kus lesa, který měl shořet, začínal u potoka vysokými závaly suchých kmenů, vyvrácených a rozbitých pařezů, kupami ztrouchnivělé kůry, mechu, loňské stařiny a zezrzlých větví jehličnanů. Rodion se Saňkou poháněli lidi, i sami se činili; shrabovali závaly kůry a souší, odsekávali mladé stromky a přikláněli je ke košatým korunám limb.

Pina neměla sekeru, a tak tu byla málo platná. Zkoušela odlupovat kůru rukama, jenom si však polámala nehty; sdírala tedy z balvanů a kmenů suchý mech. Měla strach z hadů, a když zaslechla nedaleko Rodionův hlas, rozběhla se za ním. Cestou div nevrazila do Jevksenťjevského. Chytil ji bezděčně za rameno.

„Pozor!“ varovala ho dotčeně.

„Co má být?“

„Abyste si moc nedovoloval, rozumíte?“

„Nerozumím vám.“

„Tak už dost, a nebudete-li rozumět, dostanete na pamětnou.“

V té chvíli se shora ozvalo táhlé: „Pozór!“ Varování opakovali také níž a mladík nevěděl, kam honem skočit a v rozpacích se motal po průseku. Shora se řítil Rodion také s varovným „Pozóor!“

Drsně vrazil do mladíka, který vyletěl z kamenného koryta jako střela, pak zhurta chopil Pinu za ruce a vtáhl ji pod ochranu širokého kmene. Korytem potoka se s rachotem valil těžký balvan a unášen proudem zmizel za chvíli v pěnivém řevu Učugy.

„Jdi do stanu,“ nakázal Rodion dívce.

„A co tam mám dělat?“

„Saňka sejde dolů a řekne ti.“

„Něco se děje, nebo to říkáš jen tak?“

„Ano, něco se děje. Jdi! Ale dávej pozor, uhni stranou, po pěšince.“

Byla už skoro u tábora, když ji Saňka dohonil. Sotva popadal dech, rty měl okoralé.

„Co se děje, Saňo?“

„Cítíš dým?“

Vtáhla nosem vzduch.

„Zdá se, že ano.“

„Já to už nerozeznávám, nic už necítím. Tak teda ho cítíš, jo?“

„Docela určitě.“

Došli ke stanu. V dálce se kupil šedý dým Jako temná stěna. Nad řekou protahoval sotva znatelný vánek. Saňka se natáhl na břehu na balvan, nabíral vodu do dlaní a dychtivě pil. Pina mu hodila prázdnou plechovku od konzervy a s obavami hleděla, jak se dým převaluje v ohnisku požáru, jak se nahoře na řece hromadí celá oblaka kouře.

„Je to kolotoč!“ křikl Saňka od řeky. „Zdá se, že se dostanem do pěkný kaše.“

„Co, co je?“ rozběhla se k němu.

„Vítr, náš věrný druh,“ nevesele zažertoval Saňka. „Kdo ví, co udělá? Může třebas přihnat déšť, ale může naopak rozfofrovat požár tak, že ho nezadržíme. Sakra, táhne to tu jako komínem.“

„No a? Alespoň les rychlejc prohoří k pásu.“

„O to nejde. My bychom ho dokonce podpálili sami. Jenomže teď to už nepůjde.“

„Proč?“

„Pro ten vítr. Při takové síle může oheň hnát horem. A to si nepřej vidět…“

„Co?“

„Ještě uvidíš. Zkusíme ho zarazit vstřícným ohněm, jenom nedej bože, aby nás to zavalilo…“

Saňka se přehraboval v pytlích, cpal si do kapes krabičky sirek, potom vytáhl pušku, zlomil ji a nabil do ní nové patrony.

„Tady máš!“ pověsil svou ručnici z tulské zbrojovky na křivý kůl u stanu.

„No a co dál?“

„Teď se podívej támhle!“ Natáhl ruku ke vzdálenému požáru. „Bedlivě ho pozoruj, ať ti nic neujde.“

„Rozumím.“

„Už jsi někdy střílela z pušky?“

„Táta mí nedovolil.“

„Tak umíš střílet, nebo ne?“

„Umím. Zkoušela jsem to z malorážky.“

„Poslouchej! Jak uvidíš černý dým – úplnou černotu – tak vystřelíš. Rozumíš? Vypal z jedné hlavně.“

Vyběhl směrem nahoru a rychle zmizel děvčeti z očí. Pina zůstala sama. Výsadkáři jako by se rozplynuli v tajze, nebylo po nich vidu ani slechu, dívka však věděla, že se činí ze všech sil. Sbírají kůru, uschlý podrost, odlamují suché větve pod korunami – všecko, co může hořet. Ze svého hlubokého zeleného koryta nevidí nikam dál, pozorují jen, že se vrcholky nejvyšších stromů rozhoupaly, zašuměly a slunce se zakalilo. To už dým natolik zhoustl a vystoupil do výše? Pina se zahleděla do kulovitých nakupenin, které se nahromadily proti slunci, a pochopila, že to jsou oblaka prodírající se dýmem.

Vítr vanul horem, rozšuměl les na srázech. rozkolébal vrcholky. Teď se hnal i dolem, opřel se do plachet stanu a zalomcoval jím. Vymetl a odnesl s sebou popel z ohniště, rozvířil písek a kutálel před sebou drobné oblázky. Obořil se na vrbinu při řece, ohnul ji k zemi a bičoval prudkými nárazy. Vrba se však nedala, opět se hbitě vzpřímila, ale vítr jí zase obrátil na rub úzké listoví. A požár jako by se ani na krok nehnul vpřed; pouze v dáli se znatelně setmělo a dým se valil stále výš a výš k nebi.

Vítr ovládl celou dolinu. Nedral se divoce, netrhal, ale řítil se vpřed – mocný, téměř hutný val. Nevrhal se už na vrboví u řeky, netočil s ním, prostě se na ně navalil celou svou hmotou a položil je a přitiskl k zemi. Bylo slyšet, jak drnčí napjaté lano, jež z posledních sil drželo nadmutý stan.

V té chvíli uviděla dívka černý dým. Chopila těžkou ručnici, vznesla ji nad hlavu, přimhouřila oči a stiskla spoušť. Pažba se jí zpětným odrazem vytrhla z rukou, dívka ji však udržela, pověsila pušku opět na kůl a rozhlížela se po úbočí. Nikde nikdo.

Od řeky se černý dým tlačil mocným proudem vzhůru ke štítům hor a rychle zatemnil polovinu oblohy. Bylo zřetelně vidět, jak protáhl kolem Učugy k táboru, třebaže k požáru, kde oheň plápolal a odkud se šířila černá záplava, zbývalo ještě asi pět kilometrů. V údolí dým rovněž houstl, táhl kolem tábořiště a nad ním a naplnil celé koryto řeky. Učuga hučela rozhněvaně, nespoutaně, jako vzdálená bouře.

Pina se stále vzrůstajícím nepokojem sledovala, jak požár sílí a mohutní. Z černé tmy vyšlehovaly ohnivé jazyky, dotkly se zeleného lesa a zmizely. Copak požárníci nezaslechli výstřel? Ne, to není možné, ozvěna se hlasitě rozléhala mezí stráněmi.

Rodion! Div sebou nepráskl o zem, jak se z rozběhu řítil po srázném úbočí. Běží k tábořišti, obrací se k řece, rozhlíží se, kde dýmá, kde hoří. Teď jako by vystřízlivěl, zmírnil běh, jde krokem. Pina nabrala do kotlíku vody, uchopil ho dychtivě oběma rukama. Dívka na něho hleděla neklidnýma očima, úkosem zahlížela k požáru, udivena tím, že Rodion zůstává naprosto klidný.

„Marná práce,“ pronesl jakoby pro sebe, odhodil kotlík a zapálil si. Zhluboka zatáhl z cigarety: „Nemá to cenu!“

„Co?“ polekala se Pina. „Tam do toho hřebene zatím požár nedojde a nemá smysl les podpalovat – oheň se přenese přes průsek.“

„A co vy?“

„Nás to zavalí.“

„Požár?“

„A co jiného? Jde horem! Takový požár jsem zažil dosud pouze jedenkrát. Musí se uhádnout přesně ta chvíle, kdy oheň začne odtud nasávat vzduch. Ale ty se neboj! Já se taky nebojím. A chlapi ani neuvidí, jak se požár blíží.“

„A co ty?“ zeptala se Pina v rozpacích. „Copak ty zůstaneš tady, Rodione?“

„Ty zůstaneš tady!“ Rodion pohlédl na požár. „Má sílu, potvora!“

Černý dým se v dálce trhal, ale cáry se nerozptylovaly. Bylo mezi nimi vidět rychlé záblesky plamenů. Jak dlouho ještě budeme čekat? Tenhle horský hřeben měl Rodion na mysli, když mluvil o požáru? Včera ještě průzračný horský vzduch přibližoval vzdálenosti a vzdálený sráz nad Učugbu, od něhož se táhl k holým štítům nevelký hřeben, zdál se docela blízký… Nyní se vzdálil, je jako zatažený mlhou, jeho obrysy lze sotva uhádnout. Za ním už zuřil vrcholový požár. Čelo požáru se však dosud neukázalo. Slunce pobledlo, rodilo se znovu tam v černožlutém chaosu a Pina si náhle jasně uvědomila, že nikdy v životě už neuvidí to, čeho bude dnes svědkem.

Rodion zdvihl pušku a předklonil se celým tělem vpřed.

„Pino,“ zaslechla dívka přesto, že vítr odnášel Rodionův hlas. „Dávej si tady dobrý pozor!“

„Proč?“

„Hadi odlézají před ohněm k vodě, možná že je sem proud zanese.“

Dívka se otřásla, pohlédla na Učugu, ale vtom práskl výstřel – docela nablízku. Ohlédla se. Byla tu sama. Rodion běžel na sráz k průseku. Vítr jako by se zastavil, vzdutý stan splaskl, polehlé vrboví u řeky se napřímilo a stromy na svahu znehybněly, strnuly, jakoby připraveny uvítat smrt strohým mlčením. Požár zřejmě už zatarasil větru cestu, vsával jej do sebe, až ho zcela pohltil. Co chlapci?

A tu se z živého lesa, tam, kde byl skryt průsek, ukázaly jednotlivé chabé sloupky modrého dýmu. Zas a zas. Dýmalo už docela nahoře, kde byla tajga značně prořídlá. Požárníci asi pobíhali korytem potoka, shora podpalovali suché závaly pochodněmi a pás se už v celé délce potáhl šedým dýmem, který ztemněl do černa a valil se v kotoučích. Ale i dole, v nejhustším porostu, vyšlehl plamen, pak jako by uhasí, načež se ukázal znovu. Tamhle taky hoří! Pina uhodla, že tam asi stojí Rodion, nemohl za tak krátkou chvíli vystoupit výš.

Teď už pás svítil ohněm celý. Plameny se proplétaly jako nachové stuhy mezi stromy, prodíraly se dýmem a Pina si pojednou všimla, že se kouř i oheň odklánějí vlevo, k ohnisku požáru. Zanedlouho už táhl požár tímto směrem a s veškerou silou, jako by se sem obrátil vítr, vanoucí ze širokého údolí, do kterého se řine Učuga. A nyní se dlouhý kosý pás ohně rozbouřil, zachvátil tajgu až k vrcholkům, rozběhl se po úbočí a směřoval stále rychleji a rychleji vstříc hlavní vlně požáru.

Dole u potoka bylo ještě ticho, ale dýchat se dalo jenom s námahou; jako by oheň odtud odsál všechen vzduch, zůstal jen nehybný horký dým. Pina se rozběhla k řece a viděla, že požár z úbočí barví Učugu do černa a do krvava a v úleku se rychle obrátila nazpět. Hukot ohně náhle zesílil, zaplnil vše kolem, i slunce zmizelo.

Dívka sotva popadala dech a očima, rozšířenýma hrůzou, viděla, jak se v černém dýmu valí proti sobě dvě ohnivé vlny, jak nedočkavě vyhazují vpřed ostré jazyky plamenů. Užuž narazí na sebe, už se jako v šíleném víru smísily v jediný chumel. Pina se hrůzou chytila za hlavu.

Plápolala už celá dolina a zahřměl výbuch, jako by se rozlomila nebeská klenba. Rachot výbuchu se nesl dolů po řece i vzhůru, do výše ke hřebenům. A na místě, kde zaburácel, vzlétal do výše všechen lesní odpad, větve, hořící koruny stromů, roztrhané na kusy, nesčíslnými jiskrami byly vzníceny planoucí špinavě rudé koule, vše, co bylo výbuchem vyrváno ze země a vymrštěno do výše.

Konec. Je po všem.

Na úbočí ještě hořelo a s rachotem se sypalo kamení, avšak dým už řídl, vzduch se čistil, byl lehčí a dalo se snáz dýchat. Vyhlédlo slunce, ale vzápětí se schovalo, ne už do kouře, ale za šedý nakypřený oblak.

Kde vězí požárníci? Stojí asi na pásu, kde ještě musí dusit a udupávat oheň. Je vyhráno, jak se zdá – spálený, rozježený, ještě dýmající les je jakoby odříznut nožem. Hned za potokem začíná nedotčená zelená živoucí oblast.

Pina se ještě nevymanila z hrůzy, kterou prožila, ale ovládla se; je třeba uchystat něco k obědu. Ale z čeho? Zbylo pár konzerv, objemný sáček těstovin, trocha úplně žluklého másla ve dvou sklenicích, cukr a sůl. To je veškerý proviant. Z toho nenaděláš žádné zázraky.

S žalostným křikem prolétl nad Učugou orlovec. Dívka zahlédla míhající se žluté podkřídlí; se sevřeným srdcem vzpomněla na tetřeví kvočnu. Nad srázem se přehnal oheň, ještě tam silně hořelo a čadilo.

Už tu byli požárníci a všichni rovnou k řece – napít se, ochladit. Pak se uvelebili u vody, kde to příjemně protahovalo. Pokuřovali, obhlíželi úbočí, jako by je nepoznávali, udiveně na sebe zírali, jako by nevěřili, že zdolali požár takovými nepočetnými silami.

„Odtud to byl asi pohled – jako ve filmu!“

„Řachlo to – až se ti útroby otřásly!“

„O nic hůř než trhavá puma!“

„Kam ta se na tohle hrabe! Jako by nastal konec světa!“

Rodion seděl s ostatními na kamenech, rozhlížel se po požářišti a pořád jen pil a pil z kotlíku vodu. Z kudrnaté hlavy mu po spáncích stékaly na tváře a za krk špinavé stružky potu. Neutíral je.

„Zadrželi jsme ho!“ řekl se zvláštním důrazem a všichni naráz pohlédli ke štítům, jako by se divili, že to dokázali.

„A co tenhle, ufňukanej,“ pokývl Saňka na Jevksenťjevského. „Koukni na něho, Gríšo!“

Mladík seděl u řeky, stranou, sám. Hleděl na vodu, celý shrbený a na hubených zádech se mu ostře rýsovaly lopatky.

„No, užili jsme si s ním!“ dodal jeden z požárníků.

„Co, přihodilo se něco?“ zeptal se Rodion.

„No, měl pořádně nahnáno!“

„Jak?“

„Stál kousek pode mnou,“ požárník mluvil tiše, aby ho mladík neslyšel. Dívka se zvědavě přiblížila na doslech. „Když to nahoře zaburácelo a nedalo se dýchat, utrhl se a rovnou do lesa. Ještě tu z blbosti zahyne. Dohnal jsem ho. »Zpátky,« křičím na něho. Třásl se jako osika a vtom to řachlo. »Je konec,« povídám mu.“

„Jo, tak to teda bylo!“

„No, dobrá, nech ho na pokoji, Saňo!“

„Ne, chlapci,“ pronesl zamyšleně Nějelov. „Když jde o život – tak stát při sobě. A jestli umírat, tak všichni vespolek…“

Správně to řekl strejda Feďa. Stačí se podívat na les, také jeden strom podpírá druhý, když naletí uragán. Stojí-li strom osamocen, vichr ho svalí, ale v kruhu ostatních odolá náporu. Jako pružina se smršťuje a zas natahuje každá větvička, každý lísteček a odráží vítr, jenž pak rychle ochabuje a oslabený už není nebezpečný. Pouze proti požáru je les bezbranný, hyne do poslední větvičky, do poslední bylinky. Jedinou záchranou mu může být pouze člověk.

Učuga hučela a shora se stále ještě sypalo kamení. Mech i keře ohořely a teď všechen ten spálený odpad stržený i s kamením se hrnul dolů, rozsévaje cestou nevyhaslé jiskry. Něco dolétlo až do vody, ale sem na mělčinu kamení nedosáhlo. Dívka naslouchala tlumeným hlasům u řeky a rozvážný, nepospíchavý hovor mužů ji ukolébal do spánku.

„Co to máš s nohou, strejdo? Trefil tě kámen?“ ptali se Fedi.

„I kdepak! Je to k smíchu i k zlosti. Stál jsem vprostředku pásu a oheň se prodral skrz na druhou stranu. Skočil jsem po něm, i když se bojím o vousy, aby mi nechytly. Asi mi zalít do holenice žhavý uhlík, ale já nic necítil, jak jsem se motal v kouři a v ohni. Pak mě to naráz seklo, jako když uštkne zmije. A zout se není kde. Okolo to hoří, lítají jiskry a žár tě div neupeče. Co dělat? No, trochu to zlobí, pobolívá…“

„Ale to přejde.“

„To si myslím taky.“

„Víš, kam by ten požár až došel? Chraň nás pánbůh; hnalo by ho to pořád dál před deštěm.“

„Možná že se nám déšť vyhne.“

„Ne, nevyhne,“ prohlásil Rodion s určitostí a vstal. „Nám není teď k ničemu dobrý – k lidem máme odtud daleko.“

U oběda všichni zjistili, že je Pina počastovala jen skromně, ale nikdo ani nehlesl – mlčky zalezli do stanu. Rodion s Birjuzovem zůstali sedět u táboráku, zmoženi únavou. Saňka se začal vrtět, opřel se o Rodiona, a ten mu opatrně podložil bezvládnou hlavu hromádkou chvojí. Pina už věděla, že po požáru přepadá člověka nepřemožitelná ospalost a každý se svalí, kde právě je, lhostejný k celému světu, zcela v moci spánku.

Z horního povodí Učugy se spouštěla do údolí bezhvězdná noc. Holé štíty hor zmizely kdesi v obloze. Někde daleko, asi za Sajanami, zahřmělo. Pina strnule hleděla do šlehajících plamenů táboráku a s pocitem štěstí si uvědomovala, že Rodion je blízko. Kéž by to bylo stále tak, kéž by ho měla vždy před očima!

„Ta tetřeví máma.“ Rodion pojednou otevřel ospalé oči a Pina sebou trhla, „to je chytrý pták!“

„Ano,“ smutně, protáhlým zpěvavým tónem odpověděla dívka. „Div jsme o ni nezakopli a ona jakoby nic – sedí na hnízdě a nehne se…“

„Já myslím na něco jiného. Zrovna jsem se tam u ní zastavil.“

„Co je s ní?“ podivila se Pina.

„Shora ji chránila před ohněm ta meruzalka, a když požár začal táhnout dolem, vzpomněl jsem na ni a nakoukl jsem tam. Tos měla vidět!“ Rodion všecek oživl. „Představ si – vyskočila z hnízda a tluče křídly, ze vší síly utlouká oheň. Jako požárník! Byla už celá opálená. A očka jí svítí jako diamanty.“

„Nebála se?“ překvapeně zvolala dívka.

„No, můžeš mi věřit nebo ne. Jdu blíž a ona hup do hnízda a něžně kvoká: »Kvok, kvok!« Sedí a dívá se na mě, jako by chápala, že tu stojí člověk a ne šelma. Když pomyslíš, jak jsem vypadal – černý, začouzený, klidně mě mohla mít za medvěda.“

„Jo? A co dál?“

„V hnízdě bylo asi půl tuctu pěkných kropenatých vajec. Udupal jsem oheň okolo a ona se pořád na mě tak důvěřivě dívá. Chytrá hlavička! Počítám, že by se kuřata měla už co nevidět vylíhnout…“

Ze všech sil přemáhal spánek, ale marně – spánek přemohl jeho. Lehl si k táboráku vedle Saňky. Pina mu podložila pod hlavu spací pytel a přikryla oba bundou, pak přihodila na oheň, aby jim bylo tepleji.

„Až vyvede mladé, to bude legrace,“ zaslechla ještě Rodionův hlas, přitlumený, hluchý, jako by mluvil ze sna. „Kuřátka budou zapadat do trávy, ale ani nepípnou. Skořápku to má ještě přilepenou na zadečku, ale už se to rozhlíží, dává pozor, kde se co šustne. A máma roztáhne křídla, spustí je k zemi, capká, jako když nemůže, jen aby odlákala člověka stranou od rodinky, oklamala ho. Ta má za ušima!“

Rodionovi se už pletl jazyk, usínal. I dívku přemohl spánek.

Kolik času uplynulo, nevěděla. Probudil ji závan chladu. Začalo krápat a řiďounký dým z požářiště se táhl tmou k potoku. Požáru je neodvratně odzvoněno, ale na černé půdě svahu ještě jiskří nesčetná světélka, tu a tam se s rachotem, jenž se rychle ztrácí v hukotu řeky, sesype dolů kamení.

Dívka probudila oba spáče, aby se před deštěm uklidili do stanu. Tam bylo těsno a dusno, rozložili se tam požárníci a pochrupávali. Na napjaté plátno stanu zabubnoval déšť, jako by někdo házel na plachtu celé hrstě hrachu. Spáči se probudili a s údivem se ptají:

„To prší?“

„Však jsem říkal, že nás déšť nemine.“

„To se už odtud nehneme a ty, Saňo, si aspoň zaboucháš.“

„Možná že ho vítr ještě rozežene.“

„Ne, ne, chlapci, teď tu uváznem, říkám vám to…“

V noci burácelo nad horami, modré blesky co chvíli osvětlovaly tábor a lidem připadalo, jako by stan nestál v hlubokém údolí, ale vznesl se vysoko, až ke křižujícím se bleskům. Nepřetržitě padal drobný déšť a mezi údery hromu se otřásala nebesa. Pina se několikrát probudila v bezděčném strachu a opatrně hmátla rukou ve tmě: Je tu Rodion?

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Vrchní vyšetřovatel: „Povězte mi, čím je pro vás Čeredovová?“

„No, jak bych to řekl…“

Vrchní vyšetřovatel: „Řekněte, jak to je.“

„Pokládám ji za svou ženu.“

Vrchní vyšetřovatel: „Ale ona se za ni nepokládá.“

„Navrhuje, abychom se dali zapsat jako manželé.“

Vrchní vyšetřovatel: „Teď, když se s vámi vede vyšetřování?“

„Ano.“

Vrchní vyšetřovatel: „To se divím. Dobrá, vyložte mi podrobně, co se tam na požáru stalo?“

„Nebudu nic vykládat.“

Vrchní vyšetřovatel: „Jak si to představujete, že nebudete?“

„Takhle. Už několikrát jsem podpisoval svou výpověď.“

Vrchní vyšetřovatel: „A vše, co jste pověděl, je pravda?“

„Ano.“

Vrchní vyšetřovatel: „I to je pravda, že se to stalo kvůli tetřeví kvočně?“

„Kvůli ní.“

Vrchní vyšetřovatel: „Znáte přece nepsaný zákon tajgy: když se člověk octne v nouzi, může střílet i na chráněnou zvěř, dokonce otevřít i lovecké zásoby. Potom se to úředně sepíše a potvrdí. To je vám snad známo?“

„Ano. Ale my jsme neměli ještě hlad. A nač rozdupávat hnízdo s násadou? Ale o to ani nejde.“

Vrchní vyšetřovatel: „A o co teda jde? Proč mlčíte? Neuznáváte svou vinu?“

„Já jsem se ho ani nedotkl.“

Vrchní vyšetřovatel: „A vaše verze je – že se zřítil? V protokolech ale figuruje jakýsi kámen. Proč tedy svědkové napovídali bůhví co všecko?“

„Zeptejte se jich.“

Jitro bylo pošmourné, vlhké. Drobně mžilo a déšť se rozplýval na žlutošedém plátně stanu. Pina pootevřela oči, ale hned je zas semkla. Už dávno se rozbřesklo, ale nikdo nepomyslel na vstávání. Dívka však přece vstala, jakžtakž se vysoukala ze spacího pytle a zdvihla závěs. Nepršelo už, ale ze svahu hor se sem táhl vlhký vzduch. Obloha visela nízko, jako by přikrývala celé údolí, a hory stály zatažené šedou clonou. Pina netušila, že oblaka jsou zblízka taková studená, beztvará a veškerá jejich krása je pryč.

Ze stanu teď vylezl Birjuzov s puškou. Mírně se usmíval, oči však ještě neotevřel. Dívce bylo směšné, jak s ním ještě spánek vláčí. Saňka se s úsilím pokoušel rozevřít semknutá víčka, ale marná snaha, vzápětí se mu zase slepila, hlava mu sklesla na prsa a puška vypadla z ruky. Nakonec přece jen procitl a zeptal se:

„Co je, Agrippino?“

„A co by mělo být?“

„Raděj kdybys spala, ušetřil by se chleba…“

„To máš pravdu, co budeme dělat?“

„Uvidíme. Odkroj mi mou porci a já půjdu. Možná něco střelím…“

Odešel. Pina posbírala pod okrajem stanu suchou kůru a rozdělala oheň. Do kotlíku hodila zbytek těstovin a drobty chleba, které sesypala z batohů. Ze zásob zbývá ještě cukr a sůl a chleba na jeden den. Rozhlédla se po obloze, byla hustě zatažená. Pouze tam, kde stálo polední slunce, ukázal se v zamračeném nebi světlejší kruh a od něho jako by se vzduch proteploval a srážel chlad, který proudil od řeky a z úbočí. Bylo jasné, že Platonyč ani dnes nepřiletí, jestliže se do večera počasí neprobere. A co potom?

Osazenstvo tábora stále ještě spalo. Pina si řekla, že by chlapi měli konečně vstávat. Neradi se hýbali, rozvažovali, mají-li si ještě hodinku přispat. Dívka se znovu podivila jejich lhostejnému klidu, třebaže v těchto dnech pochopila, že takový klid je věrným příznakem utajeného nepokoje, blížící se nejistoty.

Rodion se při jídle zeptal:

„Kde zůstal Saňka?“

„Odešel s puškou.“

„Darmo promokne. Schovej pro něho něco k jídlu.“

„Dobře,“ odpověděla, a tu si všimla, že, Jevksenťjevskij hledí na ni jaksi nepřátelsky a pánovitě. Včera po požáru se moc neozýval a v kruhu požárníků si na řečnění netroufal. Teď sedí proti ní sám, hledí na ni, chce něco říci. Nešikovným pohybem převrhl prázdný hrnek.

„To je všecko? Nic víc nedostanem?“

„Ano, všecko.“ Pina se nechtěla dívat na jeho mrzutou grimasu a odvrátila se.

„Začíná výchova hladověním?“

Požárníci, sedící opodál, přestali žvýkat, mladík dál neodbytně zíral na dívku. Pochopili, že se svou otázkou neobrací k ní, ale k Rodionovi, a že může říci něco takového, co v této chvíli vyvolá nepříjemnou výměnu názorů. Mizera, provokuje! jako by neviděl, jaká je situace. Copak bylo možné pustit výsadkáře na nový požár bez dostatečného proviantu? Ten moskevský darmošlap tu vlastně ujídá z cizího chleba. Ani tenhle chudý oběd si neodpracoval a ještě mele hubou. Snad mu to teď Roďka poví od plic…

Všichni hleděli vyčkávavě na Rodiona. Jenom se zamračil, odstrčil misku a řekl:

„Děkuju, Pino!“

Zanedlouho se opět drobně rozpršelo. Muži zalezli do stanu a Rodion seděl u ohně a zamyšleně kouřil, jako by mu déšť nevadil. Pina přinesla nepromokavou plachtu, kterou dříve přikrývala potraviny, a usedla vedle něho. Ze stanu sem zaléhaly přitlumené hlasy.

„No, trhlo na nás!“

„A jak!“

„To nic, bývalo hůř. Odtud se můžeme dostat pryč aspoň po vodě…“

„Co nám zbývá, poplujem!“

„Co dělá noha, strejdo Feďo?“

„Mám v ní horkost, ale dá se to vydržet. Něco se mi zdálo, hoši.“

„Tak pověz, co?“

„Zas jsem byl jako u Rževa. Jdu se samopalem, střílím. Kolem se země obrací jako pod pluhem, hoši okolo mě se pokládají na zem a já jdu. Vtom mě to seklo do nohy. Myslím si, no, dostal jsem ji. Jdu a v holínce mi čvachtá krev. Žbluňk. Žbluňk.“

„Ošklivý sen.“

„Slyším zřetelně: žbluňk, žbluňk!“

„Hrozný sen.“

„Copak říkám dobrý?“

Pina dovedla bez konce naslouchat těm prostým, bezprostředním hovorům. Jejich smysl byl tlumočen nejen slovy, ale i pauzami a odmlkami. Ani jediný z mužů se nezmínil o jídle. Snědli, co dostali, a hotovo. Dívku dráždilo ke kašli, potlačovala jej však, aby Rodion nic nezpozoroval.

Rodion zamyšleně kouřil, sledoval, jak do šedého popela se sykotem dopadají kapičky deště. Pina si uvědomovala, že se toulá myšlenkami kdesi daleko. Už pokolikáté obhlíží černý svah a zas odvrací oči.

„O čem přemýšlíš, Rodione?“

„Ale o těch našich požárech. Kácíme, šmahem kácíme tajgu. A zastavíme se, až bude celá Sibiř takhle černá. Pak teprv se zastavíme.“

„A co bys navrhoval?“

„Jak hasit požáry? Proč by sem nemohli hodit na pomoc vojáky? To by byl bojový výcvik! Nebo třeba studenty. Jenže každému by se asi nechtělo.“

„Proč?“

„Protože jsou i studené požáry, které sežehují duši… Takové požáry by měl taky někdo hasit. A sem by měli volat ne ty, kdo si chtějí ověřit sami sebe, ale ty, kdo dobře vědí, že něco vydrží… Zkus to a zavolej: »Hoří – celá Rus hoří!«“

„Všichni půjdou na pomoc!“

„Co tam moknete na dešti,“ ozval se ze stanu čísi hlas. „Pojďte mezi nás.“

„My nemoknem, máme tu plachtu,“ odpověděla Pina. Čekala, že ve stanu zas někdo promluví, ale tam si teď jenom šeptali.

„Ona není žádná fiflena,“ dolehlo jí k uším sotva srozumitelně.

„A Rodion není z těch, co poletujou od jedny k druhý…“

Dívka zrudla, pochopila, o čem vedou řeč. Rodion jí pevně stiskl ruku.

„Co je?“ zeptala se.

„Já jenom…“

„Co jenom?“ usmála se. Zachtělo se jí trochu si zažertovat.

„No, vidíš, jak jsme pokročili… I tykat jsme si začali.“

„Dokonce jsme začali říkat o sobě my,“ zasmála se Pina a Rodion se přidal. Nečekaně se k ní naklonil, viděl její náhle vážné oči, polekané a pokorné, rozechvělé rty a v tom okamžiku nebylo na světě nic, než ty rty a napůl zavřené a v záblescích ohně temné oči.

Zanedlouho se zas ozvali ze stanu, teď měli na pořadu Platonyče.

„Platonyč je taky pošahanej. Jo, ta vojna – ne a ne na ni zapomenout.“

„Jednou, bylo to 9. května, a to jsme zrovna hasili zas požár, mi řekl, zač dostal poprvé Řád slávy.“

„Za co?“

„Prý za nic, sám to říkal. Byl raněný do prsou, ale od minometu neodešel. Prý stejně nebylo kam odejít. A když mu připínali řád, pořád se divil: »Za co se jenom lidem dávají řády?«“

„Jo, užil si. Zešedivěl na vojně, je přece teprv v mých letech…“

Potom se hlasy smísily v chaotickém hovoru a nebylo možno zachytit nějakou souvislost.

„Já se v životě ještě s Moskvanem nesetkal, čekal jsem, když člověk přijede z hlavního města, že nám vypoví, co a jak tam je, jak se tam žije…“

„Ve městech dostávají požárníci medaile…“ Pině se opět donesl k uším další srozumitelný úryvek.

„Jo, vrtulník? Ten snáším docela dobře.“

„To když já pracoval v kolchoze…“

„Co ty na to – už je to tejden, co jsem si ani nelíznul, a vidíš, jsem živ a zdráv!“

„Říká se, že prý existuje lék proti alkoholu. Slyšíš, Gríšo? Když ho člověk užívá, dělá se mu nanic, jak jen vodku ucítí…“

To nebylo pro Pinu nic zajímavého, zatáhla za řetízek Rodionových hodinek. Bylo ještě brzo, ale v údolí už den uhasínal. Ze svahu se spustil k táboru Saňka, promoklý až na kůži, bez úlovku. Někde nahoře nařezal celý snop mladých jívových výhonků. A Pina se zaradovala. Na mladé svěží dužině si pochutnáš! Stačí jen sloupnout drsnou kůru a masitý měkký vnitřek chutná znamenitě. Rodion vzal několik proutků a Saňka odnesl celou otep do stanu. Uvítali ho veselým pokřikem. „Lovu zdar, Saňo!“

„Prima zvěřinka!“

„Hezky tučná!“

Potom kdosi vyřkl něco šťavnatého, až se stan otřásal chlapským řevem. U syčícího ohně, třebaže nebylo slovům rozumět se také zasmáli a všem bylo pojednou líp.

„Nechej stát! Co třebas vitamíny? V těhle větvičkách přece jenom jsou!“

„No, vitamíny možná, ale víc nic.“

„Jo, hoši, to byla legrace, když jsem poprvé okusil vitamíny…“

„Tak to dej k lepšímu!“ pobízeli ho a Pina se přidala.

„To bylo tenkrát, jak jsme dobyli Berlín – dobyli jsme ho a radujem se, že jsme zůstali naživu,“ začal strejda Feďa beze spěchu, s pomlkami. „Dobrá. Vítězství je krásná věc, ale bez jídla a pití se neobejdeš. Byl čas k obědu. Na frontě byla strava primová a tady nám přivezli hrách. A ten váží jako broky! Uvařili nám z něho polévku, no, k ničemu, takovou jalovou. Zavolali jsme si zástupce zásobování z týlu. Přichází. Panděro, že si nevidí na nohy. »Co si přejete, soudruzi vojáci?« Podáváme mu ešus s jeho hrachovkou a čistou lžíci. »No, ovšem, hustá není, ale musíte uvážit, jakou má výživnost.« Huba mu jen jede. Bílkoviny, tuky, a především vitamíny. Jakživi jsme to neslyšeli, jakýpak vitamíny, co je mina, to víme. Kouknem, polévka řiďounká, úplná vodička. Ale přesvědčil nás, zbaštili jsme to. A tak jsem se poprvé dověděl, co to jsou vitamíny a od těch dob tomuhle slovu moc nevěřím. To je takové ošemetné slůvko…“

„A já bych řekl, že nejlepší vitamíny je takhle kus špeku, na ten bych si dal říct,“ dodal někdo.

„Ve špeku žádné vitamíny nejsou,“ donesl se sem pedantský hlas Jevksenťjevského.

„Kdybys radši držel hubu! Ve špeku že nejsou vitamíny? A nač potřebuje mít špek vitamíny? K čemu?“

Rodion koukl na Saňku, zasmáli se, a Pina se připojila.

„Tak co, Saňo? Chytils něco?“ zajímal se Rodion.

„Nebouch jsem si ani jednou, požár odehnal všechnu zvěř.“

„A pamatuješ se, loni na našeho losa?“

„Jak by ne! Skákal, ďábel, přímo skrz oheň…“

„Jo, je tam pro tebe něco od oběda. Ohřej mu to, Pino!“

„Ohřeju si to sám. Kdepak je kotlík?“ Chýlilo se k večeru. Vítr trochu rozehnal oblaka, přestalo pršet. Pod vrcholky vzdálených holých skal jako by našlehal bílou pěnu, ale zanedlouho opět zmizely pod šedou mlhou a v údolí se začalo stmívat. Saňa se dlouho sušil a hřál u ohně. Ještě než se smráklo, vypral si na balvanech onuce, usušil je nad ohništěm a přezul se. Tichounce si pro sebe hvízdal a nevšímal si Piny a Rodiona, kteří seděli ruku v ruce u ohně a hřáli se. Co chvíli však některý zvedl hlavu a pátral očima po obloze. Vládla tam neproniknutelná tma a čišelo odtud studeně. To snad věčný led ochlazoval horský vzduch?

Čekali marně, až se nebe rozhvězdí, a tak se chystali ke spaní. Ostatní ve stanu ještě nespali, potichu rozmlouvali. Naše trojice zalezla také dovnitř, ale spánek nepřicházel.

„Tak sis dneska ani neácnul, co, Saňo?“ zeptal se někdo.

„Po zvěři není nikde ani památky,“ odpověděl Birjuzov a za chvilku už lehce pochrupával.

Všichni umlkli, Pina však věděla, co mají na mysli.

„Trefit takhle na srnčí, to by nebylo marný,“ ozval se zasněný hlas.

„I medvěd, zdá se, odtuď pláchnul dál od čoudu.“

„Z jara má masa pomalu. Je za zimu pohublej.“

„Nepovídej!“

„O co jde?“

„Tohle náhodou znám jak svý boty. Z brlohu vyleze tučnej a chutnej. Chytit ho v tuhle chvíli, máš vyhráno. Po podzimní pastvě je jako oplácanej, ale čpí z něho limbový ořech, zejména, když si uřízneš maso od kosti. Jako bys louskal ořechy. Než se ale medvěd zahrabe k zimnímu spánku, vyhledá si v tajze nějakou bylinku, ta ho prožene, až má ve střevech čisto, a proto pak na jaře není ničím cejtit. Tohle náhodou znám…“

„Jen si vzpomeňte, jsou tomu dva roky, co Birjuzov zabil Mišku hladového. Na jaře to bylo, že?“

„Dejte pozor! Jakmile vyleze z brlohu, rychle hubne, protože v pusté tajze nemá do čeho zobnout. Ale v tenhle čas, jak pokročí jaro, už se spravuje, napase se na jívě, všelijaké kořínky vyhrabe a jelení laně na horách v ten čas vrhají koloušky.“

„Taky losina není k zahození, je to výborné maso,“ dodal jiný hlas. „Některé kousky jsou ovšem tužší, musí se roztrhávat po vláknech, někdy je ani s chlebem nerozžvýkáš.“

„Jen kdyby bylo losí masíčko. Však bychom ho v zubech rozemleli na kaši.“ Povzdechli si ve tmě a za chvílí promluvil do ticha Jevksenťjevskij:

„To ty, soudruhu Guljajeve, jsi ve vrtulníku zapomněl pytel s proviantem?“

Rodion neodpověděl.

„Místo odpovědi raději usnout, že, soudruhu Guljajeve?“ nedal se odbýt mladík. „Konečně, vám je možno zapomnětlivost prominout, zamilovaný snadno ztratí paměť…“

„Hned ráno začnem vázat vory,“ nařídil Rodion, s úsilím přemáhaje hněv. „Tesat příčná břevna, vesla…“

Jevksenťjevskij se uchichtl a opakoval s posměškem: „Jsi náramný řečník, soudruhu Guljajeve. Učiněný Cicero.“

„Poslouchejte.“ Rodionovi už došla trpělivost, vycítil z mladíkových slov urážlivý posměch, „já bych vám taky mohl říct něco, co vám nebude vonět!“

„Nu, směle do toho, jen řekněte!“

Rodion mlčel, viděl, jak mladík křiví rty; knírek mu už srostl s bradkou, neholil se jako ostatní.

„Tak jen řekni, co váháš?“ vytrvale dotíral Jevksenťjevskij.

Bylo slyšet, jak ostatní ve tmě oddechují.

„On má jinou výchovu,“ vložila se do řeči Pina.

„Cha, cha, má ovšem jiné školení. Jaké?“ dorážel mladík dál.

„Ano, je vychován v jiném duchu,“ ozval se hlas Birjuzova. Saňka tedy také ještě nespal. Jevksenťjevskij se pochechtával ve tmě a na všechny způsoby obracel slova Birjuzova. Byl už sám uondán marným jízlivým poštíváním, když na něho jeden z požárníků zahřměl, aby byl zticha, nebo ho vyhodí ven na déšť.

Noc byla neveselá. Ve stanu bylo k zalknutí, i když nechali vstupní otvor nezavěšený plachtou. Chvílemi šumějící déšť doprovázel rovnoměrný hukot řeky, popleskával po stanové plachtě, a když se zdálo, že utichá, tu se některý z požárníku vyšoural ven, aby se rozhlédl po hvězdách. Marně, nebylo po nich ani památky. Rodion po celou noc nezamhouřil oka. Pina podvědomě uhadovala jeho neklid.

Byl na nohou, sotva začalo svítat. Saňku vytáhl ze stanu za nohy. Ve dvojici zazvonili na břehu sekerami, až všechny probudili. I ostatní zabrali jaksepatří. Bouřlivé jarní vody připlavily do vrbin spoustu dřeva, jež místy navršilo vysoké závaly. Ze stromů, podemletých kdesi na horním toku, Učuga cestou sedřela kůru a olámala větve, obrousila a ohladila kmeny a slunce je vybílilo a vysušilo, že jen zvonily. Teď po dešti byly kluzké, ztěžkly, ale byly tu, na dosah, jaká by to byla dřina, tahat těžké klády ze svahů!

Činili se. Práce jim šla od ruky jako po kdovíjak vydatné snídani, pouze moskevský mládenec nevzal sekeru do ruky. Vem ho čert, stejně se s ní nedovede ohánět. Aspoň nepřekáží! Saňka však ve chvilce oddechu, když si všichni zapálili, prohodil s pošklebkem ke Griškovi:

„Tak se mi zdá, že se někteří nechystají odtud odplout.“

„Saňo!“ okřikl Birjuzova Rodion.

„Koukni, Gríšo,“ pokračoval hlasitě Birjuzov, a všichni se ohlédli po Jevksenťjevském, který seděl jako onehdy po požáru obrácený k řece a jeho schoulená ramena se chvěla. „Někteří si myslí…“

„Nech toho, Saňko,“ přísně ho umlčel Rodion.

Mladík vyskočil, obrátil se k požárníkům a skřípaje zuby, začal vztekle vykřikovat:

„Jo, vychovávat, na to vás užije, a ve správném duchu, cha, cha, cha…“

„Dej si pohov, Saňko!“ okřikl Rodion kamaráda a důrazně poradil mladíkovi: „A vy, soudruhu, si odsedněte kousek dál!“

Jevksenťjevskij se střetl očima s Rodionem a mlčky začal šplhat vzhůru po svahu, asi hledal, kde by co sezobnul. Všem se naráz ulevilo; i když nic nedělá, ať se tu aspoň zbytečně neplete a neotravuje svým sýčkováním. Štěstí že si na severních požárech od toho mrzouta odpočinu, těšil se Rodion. Vždyť je už s každým na štíru! Možná že tak zatrpkl při svém bezcílném životě. A tady teprv uviděl, že tihle požárníci jsou opravdoví chlapi, a to ho vzteká, a tak záměrně provokuje, aby si nemusel uvědomovat svou nicotnost. Jak se včera sápal na mě a na Pinu! Proč a nač? Co mu je do nás? Že jsem dal výsadkářům proviant? To bylo přece jediné východisko. Copak jsem je mohl pustit na nové místo bez jídla? Možná že se jim s tím kouskem žvance podařilo zachránit kus živé tajgy.

Když hledali vhodné kmeny na vor, našel jeden z požárníků v dolince u řeky celou plantáž hadího česneku. Kosit by ho tu mohli! Se solí dostane říz. Ostrou chuť divokého česneku požárníci znali, a Griška dokonce litoval, že v Moskvě nepodávají česnek k zakousnutí po dobrém doušku.

K snídani dostal každý k česneku nevelký krajíček chleba, zato se mohli dosyta napít silně slazeného čaje. U ohně nikdo nepromluvil a na oblohu se už nikdo kromě Rodiona neohlížel – visela nízko nad zemí, dýchala vlhkostí a zatáhla svou ponurou plachtou celé údolí. Mraky se zvolna spojovaly, hutněly, ztěžka dosedaly na hory. Zdálo se, že klouzají vlastní váhou po svazích do údolí, zahalují les i požářiště a trhají se v šedavé mokré cáry, kterými neproletí žádný vrtulník. Platonyč má z toho asi těžkou hlavu, vždycky si dělá starosti, ačkoli už má s Rodionem a jeho družstvem své zkušenosti. Jednou zapadli na celý týden do dýmu, požár museli dvojmo okopávat a padáky tahali na sobě přes horský předěl. Neboj se, Platonyči, dostanem se i z téhle kaše! Rodiona potěšilo, že voda v řece po deštích stoupla a zrychlila tok. To jim pomůže, musí co nejdřív doplout k nějakému obydlí. Když už vysekávali ve voru drážky pro vesla, Rodion zasunul sekerku do pouzdra, přešel po kluzkých kamenech potok a vylezl na svah, aby podsekl lehké, rovnější kmeny na vesla. Kamenným korytem se shora hrnula kalná černá voda, déšť spláchl z požářiště popel a uhlíky a snesl je do proudu. Mokrá tajga střásala ze sebe vodu, v náporech větru šuměla korunami. Chvílemi se sem doneslo přitlumené mumlání řeky a měkké údery seker. Pták se nikde neozval.

Na pravé straně se už zabělaly půvabné břízky, Rodion však chtěl vystoupit výš a tam odbočit od potoka snad najde někde v trávě saranku, lilii zlatohlavou. Vykopá ji a přinese Pině tuhou žlutou cibuli, která obsahuje škrobovitou dužinu s velmi chutnými moučnatými plátky a nasytí hladový žaludek. Jaké je tu ticho! Copak nalezneš ptáka v mrtvém lese? To jenom ta tetřeví kvočna neopustila hnízdo, je někde tady, nedaleko. Zaslechl její znepokojené zakdákání. Ano, to je ona!

Pohlédl nalevo do černého spáleného lesa a chtěl se už obrátit nazpátek, aby zbytečně neplašil tetřeví mámu v hnízdě, a tu sebou trhl – samička za ohořelými keři hlasitě vykřikla. Rodion vyskočil ze strouhy a rozběhl se za vyděšeným ptačím hlasem. Hnízdo! Bože můj, kdo je schopen takové ukrutnosti? Kdo zničil, rozdupal, pošlapal ptačí hnízdo s vejci! V té chvíli spatřil Jevksenťjevského na kamenitém okraji srázu, neklidné těkající oči, rozpačitý úšklebek. V ruce třímal klacek. Tetřeví samička sletěla z okraje srázu a žalostně kvokala kdesi dole.

„Co jste to udělal? Proč?“ Rodion se neovládl a rozkřikl se: „Ty, ty, fašoune jeden!“

Pina sbírala ve vlhké dolině hadí česnek a mimoděk naslouchala rytmickým dopadům seker. Tábor byl hned vedle za vrbinou, tu a tam zaslechla krátký úryvek řeči a Saňkovo pohvizdování. Ano, Saňka Birjuzov, ten se nevzdává, ten nevěší hlavu! Dívka chtěla nasbírat plný pytel česneku, aby měli chlapci cestou něco k zakousnutí. Nebála se plavby na voru, spoléhala na Rodiona. A kromě toho je Učuga na tomto úseku dost hluboká, nikde slapy ani mělčiny. Jak dlouho potrvá, než dorazí k lidem? Rodion se zmiňoval, že asi sto kilometrů odtud po proudu je hraniční čára polesí a lesovna s osadou. Jak dlouho poplují? Dva dni, tři? Ale doplují! S takovými lidmi se nemusí ničeho bát, a i když budou na cestě živi jen o česneku – hlady neumřou. Chleba zbyly ještě dva bochníky, mají sůl a cukr.

Zvedla hlavu, naslouchala. Sekery pojednou zmlkly. Hlasy se už také neozývaly, ani Saňkův bohatýrský hvizd, jenom Učuga se hlásí starým známým hukotem, jak skáče přes balvany. Pina se vztyčila. Co je? Jako by tu opravdu nebylo živé duše na sto verst, jako by tu byla sama, samotinká v lese, jenž temně, nevlídně šumí. Dívka, vyděšena, vykročila z vrbin.

Něco se děje v táboře. Požárníci stojí v jedné kupě, Baptista se opodál křižuje s hlavou hluboko skloněnou. Uprostřed hloučku sedí na kládě Rodion. Saňka Birjuzov ho zvedá za ramena a odvádí k řece, k balvanům.

Pina ani neví, jak náhle se octla v táboře. Požárníci sedí nemluvní, zamyšlení a vyhýbají se pohlédnout jí do očí. Nějelov se k ní obrátil a řekl:

„Stihlo nás neštěstí, děvče. Velké neštěstí.“

Přistoupila k Rodionovi a k Saňkovi. Rodion ji ani nezpozoroval, jako by byl duchem nepřítomný.

„Běda se na nás přivalila,“ promluvil jakýmsi cizím hrdelním hlasem. „Je to zlé, Saňo!“

„Počkej, Roďo, nerozčiluj se,“ chlácholil ho Saňka.

„Já ale nechtěl, aby se tohle stalo… Pině zatím nic neříkej…“

„A on, kde leží?“

„I nač to? je pozdě,“ povzdechl si Rodion.

„Možná že shora se zrovna sesul kámen?“

„Ne, Saňo.“

„Tak jak se to stalo? Pověz, Roďo! Jak se to jen mohlo stát?“

„Sám nevím. Šel jsem zamyšlený svou cestou a on poničil hnízdo tetřeví kvočny a honí ji s klackem mezi křovím. V očích se mi až zatmělo nad tou ukrutností Uplynul jenom okamžik a možná že ani ne. Uviděl mě a zacouval. Myslím si: »Ty parchante, tak hladový přec nejsi.« Křikl jsem na něho a vtom…“

„Ach, Roďo!“

„Podívám se – zmizel. Je pryč. Pod ním je sráz pět metrů. Skočím, běžím dolů a on už nedýchá. Sahám mu na puls – není ani znát, poslouchám srdce – nebije.“

Zezadu se přiblížil Nějelov, přisedl si k Pině. Dívka upřeně hleděla na Rodiona, jako by se s ním na věky loučila, srdce jí tlouklo a ne a ne se utišit.

„Tak, chlapi,“ stroze promluvil strejda Feďa. „Baptista se tam k němu spustil, nebojí se. Říká, že půjde první za svědka.“

„Ale k čemu to všecko bude?“ jako bez vůle se zeptal Rodion.

Všichni kromě Rodiona vzhlédli k Nějelovovi. Griška Kolotilin v zamyšlení přechází sem a tam, oblázky mu skřípou pod nohama a brumlá si stále něco nesrozumitelného; pak se zastavil a vyčkávavýma dětskýma očima utkvěl na Nějelovovi A Pina je pojednou jako proměněná. Její milý dívčí zjev je tentam, tvář se změnila. Taková asi zůstane teď stále: strohý, naléhavý a nepokojný pohled zpod staženého obočí. Sevřené rty ztratily svou dětskou kyprost, z tváří jako by navždy zmizel svěží ruměnec. Co to s ní udělalo? Přišel Baptista. Už se nekřižoval, jako by se styděl lidí, jen po žensku povzdychával. Ostatní také stojí tiší, vážní, hledí na strejdu Feďu.

„Fjodore Stěpanoviči,“ snad poprvé oslovil Saňka brigadýra obřadně po otci. „Co budeme dělat?“

Nějelov chápal, proč se všichni obracejí k němu: nikdo z nich neměl tolik životních zkušeností jako on, neviděl tolik běd a neštěstí jako on – nejstarší z nich. To jenom při požárech je Rodion car a bůh, teď ovšem je v tomto rozhovoru docela zbytečný. V táborovém životě si Saňka hraje na velitele, u táboráku vládne Agrippina, aby nasytila hladové a snímala z nich únavu, i Griška se dobře sžil se všemi, ale teď, v rozhodujícím okamžiku, je tu pouze on – gardový voják Fjodor Nějelov – aby rozvážil, co dělat. Musí být učiněno zadost zákonu i lidskosti, Rodion nesmí nést sám celou odpovědnost za neštěstí.

Bylo usneseno: tělo musí zůstat nedotčené, jinak všecka svědectví přijdou vniveč a Rodionova vina i vina všech pracovníků se jen zveličí. Kdybychom vzali mrtvého na vor, může být zaplaven vodou, vor se může převrhnout, nebo ztroskotat – vždyť poplují plných sto verst. Učuga je bouřlivá, nedovezli bychom ho v pořádku. A zůstat na místě a vyčkávat, až přiletí vrtulník, nemá smysl – celá dolina je zatažena temnými mraky, táborák nebude shora vidět a do mléčné mlhy se žádný pilot nazdařbůh nepustí. A krom toho není co do úst. Pokud jsou při síle, musí svázat vor a odplout. Ovšem na druhé straně, dokud déšť nepoleví, nikdo se sem nedostane a mravenci a mokro budou konat své dílo a možná i medvěda přiláká sladký puch. Tahle šelma vyslídí kořist na deset verst.

„Fjodore Stěpanoviči,“ opakoval Saňka, „musíme odplout za každou cenu.“

„Víte co, chlapci,“ pronesl nakonec Nějelov. „Nikdo nic neviděl. Rodion tu nablízku rubal dřevo na vesla a my pracovali tady na voru. Ech, Roďo, tvá něžná dušička ti nedala pokoj! Tak teda. A ten náš Moskvan vylezl nahoru, šlápnul vedle, zřítil se a narazil na kmen. Organismus má chabý, neotužilý…“

„Ne,“ protestoval Birjuzov. „Shora se na něho svalil kámen…“

„Jo takhle!“ protáhl strejda Feďa. „Možná že i takhle. Když si něco nevymyslíš, nikdo ti neuvěří.“

„Nechte toho, chlapci,“ požádal je Rodion. „Musí se říct po pravdě, jak se to stalo.“

„Tak,“ jako by pro sebe uvažoval Nějelov. „Správně! Kámen…“

Učuga hlasitě hučela a pronesená slova zanikala v šumění vody.

„A jestli se tě zeptají: »Saňo, tys to viděl?«„ pokračoval Nějelov. „Anebo se zeptají Baptisty: »Kde byl Birjuzov?«“

„A kde bych byl?“

„Aha, a což Agrippina, ta viděla, jak letí kámen? Shora se utrhl, že, děvče?“ odvrátil se, čekal na odpověď. Pina však nemohla pronést ani hlásku. Beze slova hleděla na Rodiona. „Tys tady ani nebyla, viď, Agrippino?“

Dívka spěšně přikývla, pak s nesouhlasem zavrtěla hlavou. Z posledních sil se ovládla, aby nepadla na balvan v zoufalém pláči.

„Možná nikdo nic neviděl? Co? Tajga…“

„Ne, chlapci,“ Rodion si přerývaně vzdychl. „Nechte toho. Já to viděl. Nebylo to tak. Jenomže já ho nezabil.“