Antonín Zhoř

Poctivý Abe

CHATA NA KRAJI PRALESA

Tam kde končí tisíciletý les a začínají první pole, stojí chata. Je sroubena z hrubých klád, otesaných jen taktak. Kdo chatu stavěl, neměl po ruce nic než sekyru a pilu. Srub s maličkými okny je ještě ubožejší než pole kolem. A ta jsou nevzhledná, plná pařezů, křovin a úlomků dřeva.

Za chatrčí je vysoká hromada roští, připraveného k topení.

Nahoře na ní sedí vytáhlý jedenáctiletý hoch. Někoho asi vyhlíží. Dlaní si stíní čelo a očima pátrá v dálce.

Na prahu se objevilo děvče, asi o čtyři léta starší než on.

„Abe, slyšíš? Abe, jedou už?“ zavolalo na chlapce.

„Jedou, jedou,“ vesele odpověděl chlapec.

„Doopravdy? – Vidíš je zřetelně?“

„Ani zřetelně, ani nezřetelně. Nevidím je vůbec!“

„A jak tedy víš, že jedou?“ Tvář děvčete byla plna napětí.

Na hromadě roští bylo chvíli ticho. Chlapec si zřejmě teprve rovnal v hlavě odpověď. Po delším mlčení se ozval.

„Jak to vím? Vypočítal jsem si to na prstech. Tatínek přece říkal, že se do čtrnácti dnů vrátí a přiveze novou maminku. Čtrnáct dní je už pomalu pryč, a tak tedy už jistě jedou.“

„A jdi!“ zklamaně mávlo rukou děvče. „Já to myslila doopravdy a ty si zase tropíš žerty. Když je nevidíš, slez pěkně dolů a pojď mi nasekat trochu roští! Musím svařit mléko k večeři, a nemám na čem. Jen se neošklíbej, miláčku, já vím, že se ti nechce! – Hurá dolů! Nebo tě srazím bidlem jako šišku z borovice.“

„To ne, Sáro,“ rozesmál se chlapec. „To raději sjedu sám. Hej šup!“ A vyčouhlý Abe sjel dolů jako po skluzavce. Divoká jízda skončila právě u nohou děvčete.

Také Sára byla na svůj věk hodně veliká, třebaže hubená, a v pobledlé tváři jí zářily stejně chytré a veselé oči jako bratrovi. Rozesmála se, chytila chlapce za rozcuchané tmavé vlasy, zatahala ho za ně a kárala:

„Copak je tohle zase za způsoby, Abe? Ty se budeš vozit po kalhotách a já je potom budu zašívat?“

Ale chlapec, sedící ještě na zemi s roztaženýma nohama, jak sjel z roští, zvedl k ní rozesmátý obličej.

„Já že si roztrhám kalhoty? To nemyslíš vážně! Copak nevíš, že moje kalhoty jsou nesmrtelné? Kalhoty z prérijního buvola, kterého tatínek sám zastřelil, sám vykuchal, sám upekl a s naší pomocí potom snědl, kůži zpracoval a sám z ní ušil kalhoty? Takové kalhoty vydrží tolik, že mě to až mrzí. Jen se podívej sama!“

Abraham vyskočil a natáhl jednu nohu dopředu, aby se Sára mohla dobře podívat.

„Říkám ti, že mě až mrzí, co takové kalhoty vydrží. Buvolovi ta kůže padla rozhodně lépe než mně. Když s ní ještě běhal po prérii, uměla, co teď už neumí – uměla růst. Jak rostl buvol, rostla i kůže.

Teď je tomu zrovna naopak. Já roštu – a kalhoty se scvrkávají. Zdá se mi, že zvlášť po dešti jsou vždycky menší. Jak zmoknou, jako by mi jich dole někdo kousek uřízl, hned mají kratší nohavice. Bývaly mi po kotníky, teď je mám sotva po kolena.“

Třebaže to všechno chlapec říkal vesele, přece jen se tvářil trochu smutně. Nešťastné kalhoty byly kamenem úrazu. Rostl velmi rychle, nezvykle rychle. Lidé mu už teď hádali místo jedenácti čtrnáct. Otec byl lovec, farmář i drvoštěp – a dohromady chudák. Nemohl mu opatřit nový oblek. Pokud byla ještě naživu matka, vedlo se dětem jakž takž. Ale maminka Lincolnových dětí před rokem zemřela. A v stejný měsíc s ní i dědeček, babička a mnoho sousedů a sousedek. Na kraji lesa bylo plno nových hrobů, nezapadlých a nezapomenutých.

Tenkrát uprostřed vlhkého října přepadla farmáře i jejich dobytek podivná nákaza, tajemná horečka, s kterou si nikdo nevěděl rady. Skosila člověka stejně jako zvíře. Lidé, koně, krávy i ovce se svíjeli v bolestech a horkosti. Umírali staří, mladí – nebylo ani času je oplakávat. Mléko vylévali do močálů ze strachu před nákazou – a děti hladověly.

„Snad ta nemoc vylézá z bažin,“ říkali lidé. Hněvivě se ohlíželi po mokřinách, zbylých po vykácené houštině. S večerem se nad nimi válely mlhy těžké jako sama smrt. Tenkrát začali lidé zapalovat před chatami veliké nehasnoucí ohně, aby ničily vlhko. Ohně hořely dnem i nocí – však tu bylo dřeva na staletí –, ale nemoc se jich nepolekala.

Jako by se to mlčenlivě pralesy mstily lidským vetřelcům. Však také měly zač! Ještě před třemi lety tu byla tichá, ničím nerušená houština věkovitých stromů. V ní volně žila zvěř. Jen zřídka, velmi zřídka přešel indiánský lovec po pěšinách, které si prošlapali jeleni jdoucí pít. Indiáni mívali starou pušku, ba někdy jen prostý luk, a zvěři mnoho neublížili.

Pak přišlí běloši. Přijeli na vozech tažených voly. Pod plachtami vezli všechen svůj majetek: děti, peřiny, sekyry a pušky. Víc už téměř nic. Hned se pustili do boje s divočinou. Hubili ji ohněm i sekyrami. Nová pole se zakusovala do pralesa jako hladové zuby do krajíce.

Les ustupoval zvolna, jakoby hněvivě. Posledním jeho útokem byla právě vražedná horečka, které podlehla i paní Lincolnova, matka Abrahama a Sáry. – Ale lidé ani potom neustoupili. Život v divočině byl tvrdý, ale přistěhovalci, kteří se sem přišli rvát s pralesem, nemocemi, dravou zvěří a Indiány, byli také tvrdí. Každý jako z kamene – ať to byl muž či žena.

Těm, kteří nemoc přestáli, zůstala nažloutlá kůže a divná hubenost. Takovou zažloutlou pleť měly i obě hubené děti, chlapec a děvče, kteří tu nyní stáli v zamyšlení nad krátkými kalhotami.

UŽ JSOU TU!

Sára docela dobře chápala bratrovy trampoty. „Máš to trápení, Abe,“ řekla s laskavým úsměvem. „Ale možná že nová maminka kalhotám nějak pomůže.“

Chlapec najednou zvážněl.

„Nová maminka? Není to divné, Sáro, že máme někomu cizímu říkat maminko? Když řeknu maminko, musím vždycky myslit na tu naši, ne? Jiné to snad ani nebudu umět říci.“

„A myslíš, že mně to nebude zatěžko?“ odpovědělo děvče.

„Nevím, jak to svedu! Ale přece jí nemůžeme říkat paní Lincolnova. Abe, já se bojím – opravdu se bojím! Druhá matka, to prý není jako ta vlastní, povídala paní Greyová. – Bude nás prý bít a trápit hladem. Znáš přece tu písničku o zlé maceše?“ Sára si vytřela slzu z oka, ale Abraham se tvářil statečně. A hned měl pohotově ráznou odpověď:

„Písničku o maceše znám, ale macechu zatím neznám. Proč bych se měl bát někoho, koho jsem ještě vůbec neviděl? A potom, tatínek by nás přece nedal, nemyslíš?“

„No však – že máme aspoň tátu,“ přikývlo děvče už klidněji. Ale zůstalo zasmušilé.

Potom oba dlouhou chvíli mlčeli. Abe si přitáhl obě kolena k bradě, objal je rukama a tak seděl zabrán do svých myšlenek. – To byl jeho zvyk. Dovedl tak sedět hodinu i déle bez hnutí.

Kdovíjaké myšlenky se honily v takových chvílích za jeho vysokým čelem.

Kraj, v němž žili, byl pustý a lidí tu bylo málo, ale Abe měl přesto stále o čem přemýšlet. Přemýšlel o lovcích, o sedlácích, o Indiánech, kteří se tu jen občas ukázali a nabízeli ke koupi kožešiny – přemýšlel i o černoších. Ty vídal ještě vzácněji než Indiány, ale slýchal o nich. Povídalo se, že jsou to otroci. Patří prý svým pánům a ti je mohou prodat, jako prodává Abrahamův otec koně nebo ovce.

Abe si to nedovedl představit. Jak by mohl člověk patřit člověku jako nějaká věc? A jakpak se ti otroci prodávají? V obchodě jako hřebíky – či jak? Když se ptal tatínka nebo známých, říkali obyčejně: „Tomu ty ještě nerozumíš.“ – Jenomže Abe se zajímal zrovna o to, čemu nerozuměl. A tak mu černí otroci často vrtali hlavou.

Teď ale ne! –Teď přemýšlel o nové mamince, pro kterou jel otec kamsi do města, kde Abe jakživ nebyl.

Moc se mu to nelíbilo. Hospodyně by v domě měla být, to je pravda. Ale proč by ta hospodyně měla být zrovna jejich maminkou?

Abrahamovi se zdálo, že to bude provinění, bude-li nějaké cizí paní říkat jménem, které si v srdci navždy uchoval jen pro tu jedinou, dobrou maminku, která teď odpočívá mezi obrovskými borovicemi na konci paseky. Bylo mu z toho všeho teskno stejně jako Sáře. Ale k jeho tesknotě se mísila i zvědavost.

Panečku, tady v pustině byl každý nový člověk jako nalezený diamant!

Co všechno je možno se od něho dovědět o tom divném světě, který je za pralesem a prériemi! Abe znal jen pole a les, a byl tvor velmi zvědavý.

Přemýšlel, přemýšlel – a dávno už zapomněl hlídat jedinou cestu, po které mohl přijet tatínek s novou maminkou. Vtom mu Sára prudce zatřásla ramenem:

„Podívej se, Abe! Tamhle – vidíš? Že by to byli oni?“ Ukazovala na blátivou cestu, která se klikatila mezi potokem a skupinami vysokých stromů. – Chlapec bystře zvedl hlavu.

Nad křovinami se pohybovalo cosi bělavého. Jako by se po zeleném jezeře zvolna šinula bilá plachetnice.

Zaclonil si oči, aby lépe viděl.

Teď rozeznával dobře. Čtyři koně, ano, čtyři! – Potom veliký vůz přikrytý plachtou. Musí být důkladně naložen, když jej dvojitá přípřež sotva táhne.

Abe uvažuje. Takhle jezdí jen lidé, kteří se stěhují s celým svým majetkem. To bude jistě nová maminka!

Otec asi řídi povoz. Jsou ještě daleko, ale chlapcovým orlím očím se zdá, že jasně poznává tatínka.

„Tak už jsou tu,“ řekl divným, bezbarvým a přiškrceným hlasem, jako by jej nemohl dostat z hrdla.

Abe i Sára se zvedli a pomalu se dali po svahu dolů od chaty. Oh, kdyby to přijížděl táta sám, jak by se mu rozběhl naproti! Ale takhle? Nějaká cizí paní – a má prý být jejich maminkou!

Došli k ohradě, která chránila pole proti zvěři. Pomalu otevřeli vrata. Z vozu bylo vidět jen bílou plachtu. Ostatní stále ještě zakrývaly keře. Vůz zvolna drkotal po cestě plné výmolů a mohutných kořenů.

Najednou se vozka na něm vztyčil, přehodil bič do levé ruky a strhl kožešinovou čapku s hlavy. Zamával jí a mohutným hlasem houkl:

„Haló, Abe, Sáro!“

Děti mu také zamávaly na pozdrav, ale jen nesměle, jakoby ospale. Což, tátovi by zamávaly! Tomu by se rozběhly naproti, vyskočily by na vůz a výskaly by radostí. Ale když s ním jede ta paní – ta neznámá, která bude ode dneška vládnout v jejich domě!

Teď se i Abrahamovi rozechvělo srdce úzkostí. Jaká bude nová maminka? Bude jako macecha v písničce? Ještě váhal, ale Sára už o tom byla pevně přesvědčena. Určitě uvidí zlou macechu z písničky, s hněvivýma pichlavýma očima, špičatým nosem a ostrou bradou.

Obě děti vykukovaly ze vrat na tu stranu, odkud měl přijet vůz. Na chvíli se jim úplně ztratil v křovinách u potoka, pak pomalu vyplul ze záhybu cesty. Opravdu! Otec stoje řídil koně a vedle něho seděla žena. Její tvář ještě nemohly děti dobře rozeznat – stáhla si šátek do čela, aby ji neoslepovaly paprsky zapadajícího slunce.

Abe kostnatými prsty křečovitě sevřel plaňku ohrady, jako by ji chtěl v silných rukou rozmačkat.

TŘI SÁRY V JEDNOM DOMĚ

Vůz dodrkotal. A děti se pořád ještě křečovitě držely vrat!

Z kozlíku seskočil vysoký snědý muž s plnovousem. Byl trochu obtloustlý, ale pohyboval se hbitě. Zřejmě lovec,, zvyklý pohybu. Však byl také oblečen v kůži a kožešiny, které sám nalovil. Sára si všimla, že už nemá onu košili, ve které odjel. Pod koženým kabátem mu vykukovala nová kostkovaná bavlněná košile. Tu si asi koupil ve městě.

„Pojďte sem, děti!“ zavolal otec a vedl Abrahama se Sárou k vozu. Sestoupila z něho svižně vysoká, pěkně urostlá paní. Jak si stáhla šátek s hlavy, objevila se milá oblá tvář s veselýma upřímnýma očima. Kadeřavé vlasy se jí cestou trochu pocuchaly, ale přesto vypadala velmi upraveně. – Sára na ni vytřeštila oči. Takhle si macechu nepředstavovala.

„Tak to jsou oni?“ obrátila se paní s otázkou k otci, který zčervenal jako školák. „Ti jsou velcí,“ divila se. „No, podej mi ruku, Sáro – i ty, Abe!“ Laskavě se na oba usmála.

Děti vyrostlé v pralese vypadaly nemotorně vedle světlé, pohyblivé, úplně po městsku oblečené paní. Jen váhavě jí podávaly ruku. Ale líbila se jim ta paní.

„Nevypadá tak zle,“ pomyslil si Abraham, „a tak snad ani zlá nebude.“ Když potom nová matka pohladila děti teplou rukou po vlasech, připadala jim tak blízká, jako by ji byly někdy dávno viděly. Sára se na ni zahleděla upokojenýma očima, a Abe se dokonce začal usmívat.

Ale za chvilku ho úsměv přešel!

Zabloudil pohledem zpátky k vozu. Jak se podivil! Kdopak to vyhlíží zpod plachty? Vykukovaly tam tři dětské hlavy. Hleděly stejně zvědavě a zaraženě jako prve Abe se Sárou.

Abraham drkl loktem sestru, aby se nedívala tak vyjeveně na novou matku a podívala se raději tam – k vozu. Ať vidí, ať sama posoudí to nadělení!

Sáru jako by polil studenou vodou. Tak! Nová maminka si přivezla tři děti. Své vlastní děti! Jenom ty bude mít ráda. Bude je hladit a bude jim dávat nejlepší kousky jídla a Sára i Abraham jí zůstanou cizí. Pro ně nezbude ani trochu lásky, ani trochu vřelosti, která z té cizí paní zrovna vyzařuje.

Oběma dětem je, jako by náhle slunce zapadlo. Nějak strašně se ochladilo. Chlapci klesly dlouhé ruce podél těla, jako by byly z olova. Oči mu zesmutněly. Klidně vyslechl, že se nový bratr jmenuje Jan a sestra Matylda. Ale škubl sebou, když slyšel jméno druhého děvčete. Jmenovala se Sára.

Jak to? podivil se v duchu. Vždyť už jednu Sáru máme! Kdopak to kdy slyšel, aby se dvě sestry jmenovaly Sára?

Co tak mudroval, zaslechl, jak otec povídal nové mamince:

„Musíme teď hledět, abychom dostali všechno pod střechu, než se setmí. Dáme se do práce, Sáro, a složíme to!“

Abraham překvapením div nespráskl ruce. Nová maminka je také Sára! – Jedna Sára, druhá Sára, třetí Sára! To přestává všechno! Až teď tatínek zavolá, ozvou se mu nejen dvě, ale dokonce čtvrt tuctu Sár. Jsou to na světě věci!

Abraham se Sárou se nestačili dívat, co tu bylo najednou záhadných věcí. Co všechno otec skládal z vozu! Bedny, kufry, košíky, peřiny, ale hlavně postele, skutečné pěkné postele. Tomáš Lincoln byl sice vyučený stolař, pro samý lov a polní práce však jaktěživ dětem postele neudělal. Spávali všichni na pytlích, nacpaných suchým listím. A dříve dokonce nemívali ani stůl. Stačil jim velký špalek uprostřed světnice a menší špalky kolem něho místo židlí.

Ale na voze objevil ještě větší div. Otec se chystal sundat něco nevídaného. Musel mu pomoci Abe – i Jan. A ještě to bylo pro ně pro všechny zatroleně těžké. Vypadalo to trochu jako skříň, trochu jako stůl s malinkými nožkami a množstvím jakýchsi zásuvek.

Otec si všiml Abrahamova překvapeného obličeje.

„To je psací stůl, synku,“ vysvětloval. „Panský kousek nábytku. Ale kdo na něm u nás bude psát, to na mou věru nevím“. Nejspíš asi já!“ Vesele se rozesmál, až se mu mohutný plnovous třásl. Měl se čemu smát. Tomáš Lincoln – a psací stůl! Sousedé se uchechtají, až jim poví, jaký kus nábytku má teď v domě – on, který se psát nikdy nenaučil.

Ale Abe se nesmál – a Sára také ne. Vůbec jim nebylo do smíchu. Nosili věci od vozu do domu a po očku pozorovali malé přivandrovalce.

Jak je to na světě divné, uvažovala Sára. Přivedou k člověku tři úplně cizí děcka, ukážou mu je a řeknou: Tuhle máš bratříčka, tuhle sestřičku a tady ještě jednu! – Jakýpak bratr a jaképak sestry, když zrovna vypadli ze stěhovacího vozu? – Cizí děcka to jsou, přivandrovalci, a dost! Tak rozhodla v duchu Sára. Celý ten večer skoro nepromluvila a jen se na všecko všudy kolem sebe mračila.

Když byl čas jít spát, vyběhla za Abrahamem před chatu: „Poslyš, Abe, než té paní začneme říkat maminko, musí podstoupit zkoušku,“ zašeptala mu v hluboké tmě.

„Jakou zkoušku?“ podivil se chlapec.

„Takovouhle: Budeme dávat pozor, na koho je hodnější, jestli na nás, nebo na svoje děti. Uvidíme, jak bude rozdělovat jídlo, co dá jim a co dá nám. A také jestli bude nakládat práci jenom nám, nebo taky jim!“

„Hm,“ řekl Abe po krátkém rozmýšlení. „To bychom opravdu měli udělat. – Ale i kdyby byla sebehodnější, na svou první maminku přece nezapomeneme, viď, Sáro?“

„To víš, že ne,“ vroucně mu odpověděla sestra a smutně se zahleděla do tmy.

NOVÁ MAMINKA SKLÁDÁ ZKOUŠKU

Hned ten první večer se Abe docela spřátelil s novým bratrem Janem. Byli přibližně stejně staří a dostali dohromady postel. Hned si ji vytáhli nahoru na půdu, protože dole nebylo pro všechny místo. Abe stejně spával na půdě už dávno předtím.

Nejdříve se chlapci jeden druhého trochu ostýchali. Ale když vytahovali rozebranou postel nahoru na půdu, bylo při tom veselo a záhy poznali, že si mají spolu mnoho co povídat. Jan znal město – a Abe ještě město nikdy neviděl. Zato znal prales a život v něm, zvířata, ptáky, hady i stromy. A znal také veselé příběhy ze života sousedních farmářů. Však je uměl vyprávět jako málokdo. Jan by ho byl poslouchal třeba do rána. Ale únava po drkotavé cestě jej nakonec přemohla. – Jan usnul, ale Abraham si v nepokojné hlavě ještě dlouho přemílal všechny události toho dne.

Ráno si vzpomněl, co mu včera před chatou pošeptala Sára. Aha, maminka musí podstoupit zkoušku! To se ví, tak, aby o tom nevěděla.

Celý den a mnoho dalších dní sledovaly děti každý její pohyb, každé její slovo. Neusmívá se snad na svou vlastní Sáru víc než na nevlastní? Nezdálo se. Mluvila se všemi třemi dcerkami stejně vesele. Pravda, pohladila Jana, ale pohladila i Abrahama.

Ale jak rozděluje jídlo? Nenaloží svým dětem na talíř víc než Abrahamovi a Sáře? Oba se jí dívali zvídavě na ruce, když rozdělovala maso. Střežili ji jako detektivové.

Jestlipak bude dělit opravdu spravedlivě? A dělila! Jako by na vážkách vážila, naměřila všem stejný díl.

Obě děti se pomalu upokojovaly. Tak vida! Tolik se toho napovídá o zlých macechách – a vůbec to není pravda. Nová maminka není ovšem jejich vlastní, zemřelá maminka, na tu Abe ani Sára nezapomenou, co živi budou, ale je to také docela hodná maminka.

Budu ji mít asi rád, myslil si Abraham. Mnoho, ba skoro stále o nové mamince přemýšlel. Sám se už přesvědčil, že je opravdu spravedlivá. A jak je pracovitá! Jako by se s ní do jejich domu nastěhoval dobrý duch. Od prvního dne jí nic neujde, všechno dává do pořádku. Prádlo musí být čisté a zašité, stůl pěkně vydrhnutý. Stěny domu mají mezi trámy plno děr, ale nová maminka je ucpává mechem a vymazává blátem. Do domu nesmí foukat, déšť už nesmí stříkat do světnice.

Konečně je v domě. pořádek, o který otec Lincoln nikdy moc nedbal. Raději si vyšel s ručnicí do lesů a vrátil se večer s ulovenou liškou nebo zajícem.

Abe mohl nechat oči na nové mamince, která se otáčela jako vítr. Líbilo se mu, jak se o všechno stará – jako by se pod jejíma rukama hrubý dřevěný srub měnil v perníkovou chaloupku. Najednou v něm bylo teplo a útulno.

To se ví, zahálet nesměl nikdo. Všechny děti musely přiložit ruku k dílu – ale to se Abrahamovi právě líbilo, že se do toho musely dát všechny.

Nejvíc se mu však maminka zalíbila, když náhodou vyslechl její rozhovor s otcem. Bylo to jednou navečer. Nesl od potoka dvě vědra s vodou na vaření. To byla pěkná práce, panečku! Vždyť od potoka k chatě bylo dobré čtvrt hodiny. Abraham si zavěšoval vědra na dřevěné váhy, přehozené přes rameno. Za čtvrt hodiny se břemeno proneslo a váhy mu pořádně otlačily ramena.

Když došel skoro k domu, složil své břemeno na zem á odpočíval. Z kuchyně k němu otevřenými dveřmi dolehl hlasitý hovor. Abraham se zaposlouchal. Ani ho nenapadlo, že by snad poslouchat neměl.

Zrovna hovořila matka:

„Myslím si, Tome, že by děti přece jen měly chodit do školy.“

„A proč? Ještě jsem neviděl, že by někdo z nich pro školu plakal,“ zvesela odpovídal otec. Byl vždycky v dobré náladě a nedal si ji tak honem zkazit.

„Co naplat,“ povzdechla matka. „Kdo to chce někam dotáhnout, bez čtení a bez psaní se neobejde.“

„A to zas ano!“ odporoval bodře otec. „Nikdy jsem se nenaučil psát – a chybí mi něco? Nemám se snad dobře?“

„Moc se, Tome, nechlub! Máme se opravdu dobře? Myslíš, že bychom se nemohli mít lépe? Já vím, ty jsi spokojen. Tobě stačí, když můžeš bloumat s puškou po lesích, kdy tě napadne. A přitom jsi stolař, mohl bys řemeslem vydělat pěkné peníze. Ale ty nedbáš a to je velká chyba. Sám víš, co o tobě říkají sousedé: Lincoln umí jen jedno; vybrat si tu nejhorší půdu, jaká se vůbec dá najít.“

Chvíli bylo ticho. Otci Lincolnovi došel na chvíli humor, protože r#u žena řekla pravdu. Potom si odkašlal a trochu nejistě řekl: „No, nejhorší snad ta naše půda není.“

„Já vím,“ rozesmála se matka. „Máme dobrou farmu! Jenomže jsou kolem dokola samá mokřiska a přitom pro trochu vody musíme běhat půl míle.“

„Jestli se ti tady nelíbí, můžeme se přestěhovat jinam. Na západě je prý úrodná půda, že takovou neměl ani Adam v ráji.“

„Aha, zas už povídačky o nějakém novém kraji, kde jsou bez práce koláče! Na to raději nemysli! Abrahamovi je teprve jedenáct, ale už se třikrát stěhoval do jiného kraje. Zůstaneme raději tady a budeme dobře hospodařit. A vraťme se ke škole! Děti do ní musí, to je marné!“

Tu se otec rozesmál tak srdečně, jak ho Abe už dávno neslyšel, takže si mohl představit, jak se mu chechtotem otřásá široký plnovous.

„Do školy, Sáro? U nás? Tady nejsi ve městě, děvče! Kdepak škola! – Jediný učený člověk mezi námi je nějaký potřeštěný poustevník. Má chaloupku tamhle v lese. Říká si v knihách a loví ryby.“

„Nevídáno,“ rozhodla maminka. „Když umí říkat v knihách, proč by nemohl učit děti? Kde není škola, může být i poustevník dobrý.“

Abe se všecek rozzářil. Chodit do školy! Naučit se lépe psát – a číst, hodně číst! Radostně luskl prsty. Přehodil si znovu váhu s vědry přes ramena. Zdála se mu lehká jako pírko.

POUSTEVNÍKŮV ŽÁK

Jak maminka řekla, tak se i stalo. Abe začal s ostatními Lincolnovými dětmi chodit k poustevníkovi učit se číst a psát. Škola to byla všelijaká – učitel učil, kdy chtěl. Měl-li zrovna napilno s rybolovem, našly děti poustevnu prázdnou.

Jenomže ony také nešly do školy, když byla práce. Zvláště Abrahama, který byl velký a silný, otec často potřeboval. Na jaře jej posílal sít, v létě okopávat, na podzim vybírat brambory. Pak přišlo zase kácení a štípání dříví. To se vlastně muselo dělat celý rok – čímpak by se topilo? I o dobytek bylo třeba pečovat celý rok. A kdopak uměl nejlépe nakrmit vepře, napojit koně a podojit krávy? Ovšemže Abe.

Na učení mnoho času nezbývalo. Ještě tak když pršelo a nemohlo se vyjít na pole, nebo když vytrvale sněžilo. Pak bral i Abe knihu pod paži a putoval s ostatními dětmi k poustevně.

Chlapci se nesmírně líbilo sedět na špalku v malé začouzené chatě, kde si odpočíval od těžké práce a přitom se dovídal tolik nových věcí. Už sama cesta do této podivné školy byla zajímavá. Jak jen děti seběhly z pahorku, na němž stál Lincolnův dřevěný neomítnutý srub, octly se na rozjezděné vozové cestě. Tam se jim naskytla lecjaká podívaná! Často tudy projížděly těžkopádné vozy s bílou plachtou, napjatou na dřevěných obloucích. Někdy takový vůz táhli koně, někdy pár silných volů. Spřežení řídil obyčejně hospodář, starší a zkušený člověk. Mladí lidé, muži i ženy, jeli na koních. A za dospělým jezdcem často seděli na koni chlapec nebo děvče a drželi se ho kolem pasu. Ženy mívaly dokonce někdy před sebou y sedle malé děti, muži však nikdy. Chtěli mít volné ruce, aby mohli rychlé strhnout s ramene pušku, kdyby hrozilo nebezpečí. Říkalo se, že v lesích jsou divocí medvědi a vlci. Ani o lidské dravce nebyla nouze. Nejednou taková vozová výprava byla přepadena lupiči, kteří se často přestrojili za Indiány a vpadli v noci do tábora vystěhovalců. Proud osídlenců táhl kolem polí Lincolnových od časného jara až do dne, kdy cestu zavály takové spousty sněhu, že ji často nemohl najít ani ten, kdo se tu v kraji dobře vyznal.

Ale sotva se bílá záplava ztratila, už se znovu objevily známé kymácivé vozy s plátěnými boudami, znovu zaduněla kopyta jezdeckých koní.

A všichni ti poutníci měli jeden cíl – kouzelný Západ Spojených států, kde prý tak snadno člověk může zbohatnout. V tu stranu, kam slunce chodí spát, rozkládají prý se lesy plné zvěře, řeky s nevyčerpatelným bohatstvím ryb, široširé lány úrodné půdy, o kterou pluh ještě ani nezavadil – a nejsou tam žádní lidé! Indiáni byli odtud vytlačeni. Ještě nedávno se tu odehrávaly krvavé půtky mezi bílými a rudými. Dnes dává vláda půdu každému, kdo přišel – buď velmi levně, nebo dokonce zadarmo.

Putování na Západ nebylo pro Lincolnovy děti nic nového. Samy tak přece přišly do tohoto kraje. Přesto však zvědavě prohlížely každý vůz a každého jezdce. A bystrý Abraham vždycky hned spočítal, kolik vozů jede, kolik mají přistěhovalci koní, kolik s sebou ženou krav. Dávno už pochopil rozdíl mezi chudými a bohatými. Nejednou byl svědkem toho, jak špatně se vede chuďasům, kteří se do pustiny přistěhují takřka s holýma rukama.

V zimě toho děti na cestě mnoho neviděly, ale právě v tu dobu chodily do školy nejpilněji. Cesta bývala obtížná. Vánice – a sněhu nad kolena.

Abe byl největší a nejsilnější, proto prošlapával cestu. Nohy mu přitom mrzly na kost. Měl i střevíce vyrobené podomácku. Otec mu je ušil ze zaječí kůže. Za chvíli se promočí a máš to stejné, jako kdybys šel bos.

Konec konců, zkřehlé nohy při učení vlastně nevadí. Horší je to s rukama, když promrznou tak, že nemůžeš půl hodiny vzít tužku do ruky.

Abe si doma stěžoval mamince:

„Já mám stejně prsty jako dřevěné kolíky. Sotva v nich cítím pero. Snad je to tím. že jsem zvyklý na sekyru a na motyku, a ruce mi zhrubly. Ale teď si představte, že mi ještě prsty ztuhnou mrazem!“

„Však my, maminko, taky nemůžeme psát, protože máme moc zkřehlé ruce,“ hlásila Matylda.

„No, nic, děti, já to zařídím,“ rozhodla maminka. A zařídila! Druhý den ráno, když se děti chystaly na cestu do školy, zavedla je všechny ke kamnům. Na plotně stál velký hrnec zemáků, připravených pro dobytek. Byly horké.

Jen se z nich kouřilo. Maminka dala každému dva.

„Vemte si do každé ruky brambor a už utíkejte! Budou vás hřát celou cestu, uvidíte! A budete mít ruce jako proutky ohebné. Určitě vám dnes nezkřehnou.“

Děti šly, zemáky tiskly v dlaních. Ty hřály! A než stačily vychladnout, došla už celá dětská karavana k poustevníkovi. Děti byly spokojeny. Celou cestu je brambory pěkně hřály a nakonec je mohly ještě sníst. Abe si řekl, že nova maminka je nejen hodná, ale také chytrá, se vším si umí poradit.

Jeho náklonnost k matce stále vzrůstala. Vždyť mu dovolovala číst! A Abe by byl dal život za knihu. Cítil, že ho vede do dalekého světa, který nikdy neviděl a který si tolik přál poznat.

Když děti dostaly za úkol něco napsat nebo vypočítat, vznikala vždycky velká potíž. Nač měly psát? O papír, byla nouze. Musel se kupovat, a u Lincolnů se počítalo s každým centíkem.

„To jsou samé zbytečnosti,“ říkával otec, když měl vytáhnout z kapsy nějaký ten měďáček na papír nebo na pero.

Ale bystrý Abe si dovedl pomoci. Vyhrabal si z ohniště kousek zuhelnatělého dřeva a psal po nějakém prkénku. Tak si vypočítal úlohu nebo sestavil úkol na nečisto a pak jej opsal na papír.

V kůlně objevil zvlášť vhodnou tabulku na psaní – širokou dřevěnou lopatu, kterou v zimě odhazovali sníh. Byla hlaďoučká a čistá. Když už ji popsal po obou stranách a všecko pěkně přenesl na papír, stačilo ji vydrhnout kartáčem, spláchnout vodou a dát osušit. A zas mohl psát znovu.

Otec učení příliš nepřál a bručel na Abrahama, který se učil nejlépe ze všech, ale také nejvíce četl:

„Nech těch lejster! Jakýpak rozum najdeš v potištěném papíře? Moudrost hledej na poli a v lese! Nauč se, v jaké půdě roste kukuřice a v jaké se daří bramborům. Dívej se, jak vypadá zaječí stopa a jak vlčí. To potřebuješ znát!“

Ale maminka Abrahama bránívala:

„To všechno jsou jistě užitečné věci, Tome, jenomže je tady zná každý farmář. Celou tu vaši moudrost Abe pozná dřív, než dospěje. Ale v knihách je, myslím, trochu víc, než každý sedlák ví. A tomu ať se chlapec naučí!“

Abe se divil, odkud je maminka tak moudrá. Vždyť sama nikdy nečtla, nikdy ji neviděl s knihou v ruce. Byla asi z těch lidí, kteří už mají moudrost v sobě. Abe si maminky vážil čím dál tím víc.

I Sára ocenila brzy její zkušenost a laskavost. Nebyla právě zdravá a dřív musívala dřít bez ustání. Od dvanácti let zastávala v domě hospodyni, a to nebyla maličkost. Teď se jí matka snažila ulevit ze všech sil a všechny starosti vzala na sebe.

Zkrátka nová maminka obstála ve zkoušce na výbornou.

JAK INDIÁNI ZASTŘELILI DĚDEČKA

Abrahamovi bylo bezmála čtrnáct let. Vyrostl však tolik, že mu kdekdo hádal šestnáct. Byl největší všech farmářských chlapců v celém okolí, jen ramena měl trochu úzká. Zato paže měl samý sval a dlaně tvrdé jako kámen.

S každou prací si uměl poradit. Dovedl už orat, síť, kosit, mlátit – a stejně zručně kácel stromy. Otec, jako by zapomínal, že je ještě chlapcem, ukládal mu práci jako dospělému.

Jenom o lov Abraham příliš nestál. A přece měl k němu tolik příležitostí! Lincolnovi se totiž přece jen přestěhovali kousek dál na západ, otec znovu zkoušel štěstí.

Kraj byl osídlen teprve nedávno. Podél nevelké říčky rozsadily se daleko od sebe hrubé dřevěné domy, roubené z mohutných kmenů. Takové bylo i sídlo rodiny Lincolnovy. Byl to mnohem větší a pohodlnější dům než chata, v níž bydlívali dříve. Na pahorcích po obou stranách říčky zdvíhaly se nad poli hluboké, husté a divoké lesy.

Vášnivý lovec Tomáš Lincoln vycházel do nich s puškou stále častěji. Doma ho už mohli zastat synové – Abraham i Jan. Rád jim svěřoval pluh a chápal se pušky.

Jednou před žněmi, když už v polích nebyla práce, kdy jen čekali, až obili zezlátne a klasy se začnou drolit, rozhodl se otec Lincoln, že vyzkouší lovecké štěstí časně zrána. Vstal proto velmi brzy. Celý dům ještě spal, i ve stájích bylo ticho. Opatrně zavíral dveře, aby neprobudil ženu a děti. Ze zvyku se rozhlédl po dvoře, je-li všechno v pořádku a podivil se. Na špalku před kůlnou seděl Abe, opíral se zády o sloupek držící střechu, kolena měl přitažena k bradě a na nich nějakou knihu. Byl tak zabrán do četby, že ani nepostřehl, jak otec vyšel z domu a pomalu se k němu zezadu blížil.

Škubl sebou teprve, když mu na rameno dopadla těžká ruka. Ale nevyskočil ani nezavřel knihu – jenom se ohlédl, kdo ho to nečekaně ruší z četby. Otec se netvářil právě spokojeně. „Už zase čteš, ty mudrlante?“ pronesl trochu posměšně. „Stojí to za to, lézt tak brzy z postele pro hloupou knihu?“

„To vůbec není hloupá kniha,“ bránil se chlapec. „To je o Robinsonovi.“

„O jakém Robinsonovi?“ zeptal se otec, ale na odpověď už nečekal. Jenom mávl rukou. „Zas nějaký nesmysl. Kdybys raději šel se mnou na lov. Nechceš?“ Abe zavrtěl hlavou.

„Tak pojď aspoň se mnou kousek k lesu! Stejně si chci s tebou promluvit. Budu ti něco vypravovat.“

Abe vstal, schoval knihu za trám pod střechu a vykročil. Šel docela rád. Otec byl podivuhodný vyprávěč, každá příhoda se v jeho ústech měnila v zajímavý příběh. Lidé ho velmi rádi poslouchali. Tady v kraji byly knihy i noviny vzácné, a lidé si dovedli vážit dobrých vyprávěčů. Žilo tu ovšem mnoho mužů, jejichž život byl pestřejší než kterákoli dobrodružná kniha, mnozí z nich prošli těžkými boji s Indiány, ale nikdo z nich nedovedl o svých příhodách vyprávět tak jako otec Lincoln. Proto byl oblíben, i když nebyl právě dobrý hospodář.

Abe sám se nevědomky od něho učil vyprávět. Tomáš Lincoln dlouho neotálel – odmlčel se jen na tu chvilku, než přešli můstek přes prudkou říčku. Tam musel dávat dobrý pozor, nejistý přechod tvořily dva neotesané kmeny, položené nedbale mezi dost vysoké břehy. Za vodou však hned spustil:

„Jaké štěstí vidíš v knihách, Abe? Nebylo by lepší, kdybys občas vzal pušku a vyšel si se mnou na lov?“

„Nevím proč, ale lov mě netěší,“ pomalu začal chlapec. Zřejmě těžce uvažoval, jak má věc otci vysvětlit. „Lovec se musí plížit jako had, pořád jen koukat sem tam, nesmí se rozběhnout, nesmí vyskočit, jenom slídit, kde se objeví zvěř. Ani přemýšlet při tom nemůže.“

Starý Lincoln se rozesmál. „To jsi celý ty! Prosím tě, o čem vlastně chceš pořád přemýšlet?“

Abe váhal. Jak má jasně říci, co mu tak často letí hlavou? Přemýšlí přece o všem, co vidí nebo o čem čte, o lidech i o zajímavých věcech, které se někdy tak horlivě přetřásají v neděli před kostelem a kterým docela dobře nerozumí. Teď se třeba hodně mluví o volbě nového presidenta. Nebo o divokých sporech ve sněmovně mezi jakýmisi otrokáři a mezi lidmi, kteří chtějí dát otrokům svobodu. Abe někdy přece jen dostal do ruky kus novin, a i tam čítal ostré hádky o černé otroky.

Slyšel otce mnohokrát hromovat, jak je nelidské vodit někoho v okovech do práce a z práce, ale pořád ještě tomu všemu dobře nerozuměl. Od otce se mnoho nedověděl. Starý Lincoln uměl sice skvěle vyprávět veselé nebo napínavé příhody, ale na dlouhé poučování neměl chuť a snad ani dost vědomostí.

Chlapec se i teď pokoušel vyloudit na otci nějaké vysvětlení, ten však jen nevrle mávl rukou.

„Tím si hlavu nelam! Tomu ty ještě nerozumíš. To se ví, že otroctví černochů není nic pěkného. Ale jinak jsou tihle barevní chlapi mizerové. Dávej si na ně dobrý pozor!“

„Barevní“ se říkalo nejen černochům, ale i Indiánům. Abe se chtěl ještě na něco zeptat, ale otcova řeč už plynula dál, jako když se voda valí přes splav.

„Však jsem ti chtěl právě cosi připomenout. Ne o černoších, ale o Indiánech. Já vím, že se ti nechce brát do ruky pušku. To je velká hloupost. Až jednou narazíš v lese na medvěda nebo na vlka, co si pak počneš? Budeš ho snad lechtat prstíčkem pod krkem? Tady se musíš řídit zásadou: Zabíjej – nebo budeš sám zabit. A máš to stejné, jestli potkáš vlka, medvěda nebo Indiána.“

„Nebojte se, tati, medvěda bych zabít uměl,“ vpadl inu do řeči Abe. „Ale proč bych zabíjel Indiána?“

„Proč? Ty myslíš, když teď s námi nebojují, že je od nich pokoj? Jsou teď zticha, protože jsme jim nahnali strachu, ale jen si vzpomeň na děda Abrahama!“

Abe slabě přikývl. Dávno znal příběh děda Abrahama, po kterém měl jméno. Poslechl si však otcovo vyprávění vždycky rád znovu.

„Pamatuji se na ten den, jako by to bylo dnes,“ bez pobízení začal Tomáš Lincoln. „Nebylo mi snad ještě ani šest let. Otec kácel stromy – nedávno před tím jsme se přistěhovali do takové divočiny. A tak jsme museli napřed vyčistit místo pro kukuřici a pro brambory. Byli jsme tam s otcem všichni tři, nejstarší bratr Murdoch, mladší Joshua a já. Bratři pomáhali otci, já jsem poskakoval jako hříbě sem tam. Kolem našeho srubu byla mýtinka – ale kousek dál stál ještě prales jako obrovská zeď. Strom na stromě, křovisko na křovisku. Kozla víš, co se v takové houštině všecko hýbe.

A hýbali se tam Indiáni. Ale tak, že jsme o tom neměli ani potuchy. Ti to, panečku, dovedou! Takový rudoch je jako had. Plazí se po zemi, větvička pod ním nezapraská. Dovede se plížit pod keři, pomaloučku, za hodinu třeba jen pět kroků. A pořád má ruku na spoušti a oči upřené na kořist.

Kutíme si tam na mýtince každý své, ze všech stran bylo na nás vidět. Sekery práskaly, suché větve se lámaly – to pak neslyšíš, jestli se v keřích něco šustne. Kdepak bychom, si byli povšimli, že se tam zvedá puška na našeho tátu. Byla ten den taková krásná pohoda! Sluníčko svítilo, že bylo potěšení být na světě a radost pracovat.

Najednou jako by zčistajasna hrom uhodil. Z křoví někdo vystřelil. Byla to jen jedna jediná rána, ale cíl zasáhla. Zdvihl jsem hlavu. Co to? Otec držel ještě v rukou sekyru, trochu pootočil hlavu, jako by se chtěl podívat, co se to děje. Najednou se mu podlomila kolena a on padl na zem. Ne, vlastně nepadl, celý se tak nějak složil, jako když z domečku z karet vytáhneš spodní kartu.

A už se ani nepohnul. V půl vteřině byl mrtev. Indiáni jsou dobří střelci!

Já jsem nikdy předtím neviděl zastřeleného člověka. Říkal jsem už, že mi nebylo ani šest let. Skočil jsem k otci, chytil jsem ho za kabát, třepal jsem jím a křičel: ‚Táto! Táto!‘

Bratři měli víc rozumu než já. Věděli, že mrtvému už nikdo nepomůže. A on také nikomu. Pochopili, že je mohou spasit jenom rychlé nohy. Vyskočili a pádili jako mladí vlci rovnou do srubu. Byl z pevných klád, indiánské koule je prorazit nemohly. Tam se schovali, ale za chvíli jeden z nich, ten mladší, Joshua, vyklouzl a plížil se pralesem ven z kruhu Indiánů, skrytých mezi stromy. Nedaleko od nás byla malá pevnůstka a v ní pár vojáků. Odtud chtěl Joshua přivést pomoc. Byla to šílená odvaha, ale co zbývalo? Za chvíli nás mohli mít Indiáni v rukou všechny tři.

O tom jsem já ovšem neměl ani potuchy. Byl jsem hloupé děcko, nevěděl jsem, co dělat u zabitého táty, krčil jsem se k němu, ale utíkat mě nenapadlo. Jen jsem se divil, že bratři tak najednou zmizeli, a seděl jsem tam na mýtině jako bukový špalek.

Vtom vidím, že z křoví vyskočil rudoch. Takový dlouhý, hubený, polonahý. A ihned sebou zas praštil za pařez a zmizel mi z očí. Nevěděl jsem, co má za lubem, ale to jsem pochopil, že nadarmo z té houštiny na denní světlo neleze. Najednou mi svitlo; poleze za mnou, zabije mě nebo odnese. Popadla mě taková hrůza, že jsem se nemohl hnout, ani kdybych byl chtěl.

Ten divoch v trávě lezl blíž a blíž. Chvílemi jsem zahlédl jeho hlavu s perem zastrčeným do vlasů. A něco lesklého na jeho prsou. Později jsem se dověděl, že měl pod krkem ozdobu – takový stříbrný půlměsíc. Ta lesklá paráda byla jeho smrt. Murdoch, nejstarší bratr –-ten který zůstal ve srubu – útočníka zahlédl. Uměl dobře zacházet s puškou. Chytl ji a skulinou ve stěně číhal na Indiána. Nemohl pořádně zamířit, protože Indián se mu pořád ztrácel v trávě, ale když zablýsklo slunce na stříbrném půlměsíci, byl cíl jasný.

Užuž bylo to strašné chlapisko skoro u mne. Krčil jsem se a čekal jsem, kdy po mně skočí. Najednou práskla od chaty rána a něco mi hvízdlo nad hlavou. Indián se maličko nadzvedl, tak nějak skoro směšně povyskočil – a pak zůstal ležet s obličejem v trávě. Rozhodil doširoka ruce. Bylo po něm.

Vtom slyším, jak na mne Murdoch křičí: ‚Tome, poběž sem, rychle!‘

Jak jsem slyšel bratrův hlas, vjela do mne síla, vyskočil jsem a pádil jsem jako jelen k chatě. Bratr trochu pootevřel dveře – a už jsem byl vevnitř. Pak Murdoch skočil znovu k okénku, ani na mne nepromluvil a – bác, bác! Pálil k lesu ránu za ranou. Chata byla plna dýmu – málem jsme se tam udusili. Ale mně tam bylo přece jako v ráji.

Tak to šlo hezkou chvíli. Pak se najednou kdesi za chatou zvedl křik. Padlo několik výstřelů – a v křovinách se prudce zavlnily větve, jako by někdo utíkal. Bratr otevřel dveře a prudce vyrazil ven s puškou v ruce. Chvilečku jsem se rozmýšlel, ale potom jsem vyběhl za ním. Octl jsem se uprostřed vojáků. Běželi po pasece a stříleli do křovin. Ale odtamtud se už nikdo neozýval. Byli jsme zachráněni.“

Otec Lincoln se odmlčel a po očku pohlédl na syna. Abe měl pevně sevřené rty a chmurně hleděl před sebe. Otec vytáhl dýmku a zapálil ji. Mlčel. Potom najednou zaútočil na chlapce otázkou:

„Co myslíš, Abe, šel bych tu dnes s tebou, kdyby byl můj bratr tak rád střílel jako ty? – A vůbec – jak může žít v těchhle divokých pustinách člověk, který se bojí pušky?“

Chlapec svraštil čelo a teprve po chvilce rozvažování odpověděl: „Pušky se nebojím. Když mě někdo přepadne, budu se rvát a budu střílet jako strýc Murdoch.“ Trochu zaváhal a potom se zeptal: „Ale tady všude byli dřív Indiáni, viďte?“

„Pravdaže byli! Ale vypráskali jsme je,“ pyšně prohlásil otec.

„A to všechno tady,“ pomalu ze sebe soukal Abe, „louky, lesy, řeka – to všechno bylo dřív jejich, ne?“

„Čípak by to mělo být, když tu nikdo jiný nebyl? Byla to jejich země, toť se ví.“

„A proč jsme je tedy vyhnali?“

„Proč, proč,“ trochu podrážděně odpověděl otec. „Protože jsme si tu chtěli postavit farmy a hospodařit.“

„Ale vždyť jste říkal, že ta země byla jejich?“

A tu se otec ozval už hodně zprudka: „A co má být? Půdu jsme potřebovali.“

„A oni ji nepotřebují?“

„Jestli potřebují, ať si ji jdou hledat někam jinam, dál na západ.“

„Ale až je bílí lidé odtamtud vyženou také, kam nakonec půjdou?“

Tomáš Lincoln zrudl: „Ať si jdou třeba k čertu! Kdyby vůbec nebyli na světě, bylo by nejlíp. Dobře říkával strýc Murdoch, že nejlepší Indián je mrtvý Indián. Však také pohostil kulkou každého, kterého mohl dostihnout. Číhával si na ně v pralese.“

Chlapec se však tvrdošíjně vracel ke své námitce.

„Ale vždyť my jsme jim vzali jejich půdu, jejich lesy. Copak se to může?“

„To bych řekl, že může,“ rozhorlil se otec „Dokud držím pušku v ruce, ať se mě na to některý Indián přijde zeptat! – Tak se mi zdá, že jsi z těch knih dočista poblázněný. Vždycky vymyslíš něco, nač by nikdo jiný nepřišel. Prosím tě, běž raději domů. A žádné čtení! Zapráhni a jeďte s Janem pro dříví.“ Tomáš Lincoln hněvivě pohodil puškou na rameni a vykročil ostřeji k lesu,; Ještě dlouho si cestou něco broukal.

Hubený, vysoký Abe se pomalu vracel domů a marně si lámal hlavu, proč mu otec řekl, že je poblázněný z knih. Cožpak Indián není člověk? Jenom proto, že má rudou tvář?

JAK „MODRÝ NOS“ VYDĚLAL NA ZKAŽENÉ KNIZE

Krajina kolem Lincolnovy farmy se měnila neuvěřitelně rychle. Ubývalo lesů a přibývalo polí; noví osadníci zaklál dali nové farmy.

Zpočátku byly usedlosti od sebe značně daleko. Každý farmář si postavil srub uprostřed svých pozemků, poblíž svého lesa. Když si Lincolnovy děti chtěly zaběhnout za kamarády, znamenalo to dlouhou výpravu. Často také z domu nesměly. Pro všechny bylo na farmě dost co dělat. Maminka byla sice učiněné dobrotisko, ale práce dětem ubrat nemohla. Pole, na nichž ještě nedávno rostl prales, bylo třeba vytrvale plít. A nebylo-li pletí, musely se zase vykopávat kořeny, řezat dříví, skládat je kolem domu, aby bylo čím topit, sekat trávu, pást dobytek. Pole sice dobře rodila, protože půda nebyla vyčerpána, ale každá nově osetá brázda stála mnoho potu dospělé i děti.

Z rozházených chalup se pomalu rodila vesnice. V údolí zaklapal první mlýn, poháněný vodou říčky, a poblíž mostu si postavil chalupu obchodník. Zanedlouho vyrostl v sousedství dřevěný kostelík. Naproti se usadil kovář a brzy za ním přitáhl muž, který o sobě tvrdil, že je kolářem. Neznal ze svého řemesla o mnoho víc než kterýkoli farmář, ale brzy se tu v divočině naučil stavět těžké, důkladné vozy, jaké zdejší sedláci potřebovali. Pak přišli další řemeslníci a usadili se poblíž kostela a mostu.

I krčmu tu zřídil jakýsi podnikavý člověk. A nakonec došlo i na školu. Byla maličká, jednotřídní, a zvenčí se podobala roubeným chalupám farmářů jako vejce vejci. Abe se konečně dočkal, že mu učitel mohl povědět, co poustevník neznal. Dobrodiní školy však už neužil. Čtrnáct let mu minulo a nikoho ani nenapadlo, že by takový kolohnát mohl ještě vysedávat ve školních lavicích. Marně se žádostivě díval po svých mladších sestrách, Sáře a Matyldě, jak běží ráno do školy s mošnami, které jim maminka upletla ze slámy.

Láska ke knihám v Abrahamovi nepominula, naopak ještě vzrostla. Byl by četl dnem i nocí – jen kdyby bylo co. Ale doma neměli nic jiného než bibli. Tu znal Abe pomalu celou zpaměti. Věděl přesně, kde v které sousední chalupě mají nějaké čtení. Všechno znal do posledního písmene.

Byl proto hodně překvapen, když mu kterýsi kamarád řekl: „Abe, tamhle strýc Modrý nos má knížku, to je prý radost číst!“

„A o čem?“

„Prý o Jiřím Washingtonovi.“

„O Jiřím Washingtonovi?“ řekl si chlapec a už neměl pokoje. Ledacos už slyšel o Washingtonovi – kterýpak americký chlapec by neznal jeho jméno? Tenkrát, když se chtěli Američané osvobodit z anglického panství, kdo vedl jejich vojska do boje? Mladý Jiří Washington. A když zvítězili, koho si vybrali za svého prvního presidenta? Zase Jiřího Washingtona. I hlavní město Spojených států pojmenovali po něm.

Celý den myslil Abe na tu knihu. Jestlipak by mu ji strýc Crawford, kterému přezdívali „Modrý nos“ půjčil? Abe se rozhodl, že za ním večer zajde a zkusí to.

Jen aby už ten večer byl! Odpoledne Abe pomáhal vybírat brambory, potom musel nakrmit dobytek, pak ještě v dutém špalku natlouci kukuřici, a když myslil, že už je se vším hotov, a když už bylo pomalu tma, tak ještě – Abe, nanos vody!

Nu, nanosil i vody a na farmu strýce „Modrého nosu“ se přece vypravil. Strýc ještě potmě cosi kutil kolem prasečích chlívků. „Pane Crawforde,“ rozpačitě začal Abe. Přišel jsem vás poprosit, abyste mi půjčil…“

„Aha, půjčit, půjčit… všichni by jen chtěli půjčit. Ten sekyru, ten pilu a ten zas pušku. A když to přinesou zpátky, na sekyře je zub, na pile zase zub schází a u pušky nejde natáhnout kohoutek.“

„Ale pane Crawforde, já vás nechci prosit o pilu ani o sekyru…“

„Aha,“ přerušil jej strýc „Modrý nos“, „to tedy tvůj tatík jistě potřebuje koně. Vy si myslíte: Strýc je dobrák, jen ať půjčuje. Ale já zas…“

„Ale já nechci ani koně. Prosím vás, půjčte mi…“

„Tak co chceš?“

„Vy prý máte knihu. Takovou pěknou, o Jiřím Washingtonovi.“

„Knihu?“ podivil se strýc. „Pročpak jsi to neřekl hned? Pročpak bych ti nepůjčil knihu? Na té se zub neudělá, ani kohoutek nepoláme. Počkej, hned ti ji donesu.“

Abe se starému farmáři nijak nedivil. Sekyra, pila, puška – to byl přece cenný majetek. Knihy si nikdo nevážil. Co s ní? Stromy s ní kácet nemůžeš a vlka jí také nezastřelíš.

Ale pro mladého Lincolna byla kniha vzácná. Stále mudroval o světě, sám sebe se ptával, co asi všechno je za těmi prériemi a pralesy, kolik divů a zázraků, kolik roztodivných lidí. A kniha byla okénkem do toho neznámého světa. Z každé vylovil kousek poučení.

Zdálo se mu dlouhé, než se „Modrý nos“ vyhrabal z chalupy.

Kdyby nebylo bývalo tma, byl by četl už cestou domů. Číst chodě dovedl jako nic. Uměl číst dokonce i při orání, ale za to ho tatínek příliš nechválil.

Doma se hrnul rychle do kuchyně a rovnou k ohništi. Tam ještě svítily rudé uhlíky. Přihodil rychle několik třísek. Vzplály a Abe se dal do čtení.

„Aha, Abe má novou knihu, to dneska ani nepůjde spát,“ smál se mu bratr Jan, který nebyl zrovna milovníkem knih. Abe neodpověděl, jenom tváře mu zahořely jako uhlíky na ohništi.

Četlo se mu špatně, protože oheň rychle pohasínal a musel ustavičně přihazovat nové hrsti třísek.

U Lincolnů se nesvítilo svíčkami ani lampou; na takový přepych nezbývalo. Maminka si dělávala do zásoby louče, pěkné smolné třísky, ale těmi se muselo šetřit. Kdepak zapálit je pro takovou hloupost, jako je kniha!

A tak chlapci nezbývalo než přečíst dvacet řádek a znovu přihodit na ohniště třísky. Ale najednou měl Abe po zábavě. Otec se vrátil z besedy od sousedů a zkrátka nařídil:

„Nech čtení a jdi spát! Abych tě potom ráno tahal z půdy za nohu!“

Proti otcovu rozkazu nebylo odvolání. Abe to dobře věděl, sklapl tedy knihu, vstrčil ji pod paži a soukal se po příčkách prostého žebříku nahoru na půdu. Jan, s kterým se stále ještě dělil o postel, už spal, když Abe stále ještě přemýšlel o tom, co četl. Když zavřel oči, viděl před sebou Američany, bojující s anglickými žoldnéři, pozoroval Jiřího Washingtona, jedoucího na koni se šavlí v ruce v čele oškubaného, ale statečného vojska.

Nikdy ještě nechytla Abrahama kniha tak za srdce jako tato. Litoval, že se nenarodil o padesát let dřív. Byl by mohl po boku Jiřího Washingtona bojovat proti nespravedlnosti za svobodu Unie. Abe si tak přál bojovat proti křivdě! Na světě je jí tolik…

Už se mu klížily oči, ale i v polospánku přemýšlel o tom, jak vypudit navždy ze světa nespravedlnost.

Tak to šlo den za dnem. Abe četl a v noci přemýšlel o Washingtonově životě. Jednou měl živý sen. Zdálo se mu, že vidí Washingtona, jak útočí se svou armádou na opevnění Angličanů u New Yorku. Angličané zběsile stříleli – Abe slyšel docela zřetelně, jak kolem Jiřího pleskají koule do bažinaté půdy, až se těmi zvuky probudil. Na půdě opravdu něco mokře pleskalo – ale nebyly to anglické koule, jen veliké kapky deště bubnovaly na střechu. Půda byla nizoučká a chlapci měli střechu přímo nad hlavou. Proto zněl pleskot kapek tím silněji.

Však to byl také liják! Ráno viděl Abe, že zateklo i mezi došky. Dokonce i na půdě stály na podlaze tu a tam kalužinky. Abe měl pod samou střechou maličkou poličku. Udělal si ji, aby měl před spaním kam odložit věci – bylo to prosté prkno podložené tyčkou. Včera večer si tam uložil knihu o Jiřím Washingtonovi. Najednou v něm hrklo. Jestlipak mu na poličku také nezateklo? Zděšeně přiskočil a vytáhl knihu z šerého kouta. Nebál se nadarmo. Kniha byla nabobtnala jako houba. Desky se vlhkostí prohnuly a listy úplně zvarhánkovatěly. Divně zešedly, jak se při krajích napily vodou. Abe stál na půdě jako solný sloup. Co teď? Kniha byla zkažena – to viděl jasně.

Budu ji muset zaplatit, napadlo ho. Ale jak ji jenom zaplatím, když nemám ani centík?

Kdykoli si Abraham vydělal něco prací u sousedů, vzal si samozřejmě peníze otec. Sousedé si chlapce rádi brali na práci, hlavně na štípání dříví, protože byl veliký, obratný a silný.

Jenomže Abe sám za to neměl zhola nic.

Co teď? Což aby se poradil s maminkou? Je taková moudrá, ví si ve všem rady. Vzal knihu, slezl z půdy a jako hříšník se šoural do kuchyně.

„Mami, podívejte se,“ řekl stísněně. Na víc se nezmohl. Jenom ruku s rozmočenou knihou natáhl k mamince.

Matka se polekala. „Nešťastný chlapče, cos to provedl?“ Kniha mohla stát třeba i dolar – a to byly pro Lincolnovy veliké peníze.

Abe vysvětlil mamince, co se stalo, a v rozpacích končil: „Já vím, že se strýc Crawford bude strašně zlobit.

Bude chtít, abych mu knihu zaplatil. Já bych rád, ale kde vezmu peníze?“

Maminka chvíli přemýšlela a pak rozhodla? „Jsem ráda, když sám cítíš, že musíš škodu nahradit. Snad by to šlo takhle, Abe: Jdi a poctivě řekni strýci Crawfordovi, co tě potkalo. A řekni mu, ať ti tu knihu prodá, že si ji odpracuješ u něho na farmě.“

Abe se zaradoval, ale docela klidný ještě nebyl:

„A myslíte, maminko, že to přijme?“

„Doufám, že ano. Jenom tatínkovi to budeme musti vysvětlit. Divil by se, že pracuješ bez jeho vědomí jinde a u nás že dílo stojí. Ale to já už zařídím sama.“

„Maminko, vy jste hodná,“ chtěl říci Abe, ale dojetím ze sebe nedostal ani slovo. Jen v očích mu vděčně zasvítilo. Otočil se a vyběhl na dvůr. Rychle napojil dobytek, založil kravám seno a už pádil ke Crawfordově farmě.

Strýc „Modrý nos“ právě zapřahal do pluhu. Když mu Abe přednesl svou prosbu, zle se zakabonil. Však o něm nadarmo neříkali, že je nerudá. Hněvivě si pošoupl čepici k levému uchu, zabafal z krátké dýmky a spustil velkou lamentaci.

„Ach, taková krásná kniha! A ty ji takhle zřídíš! Odjakživa říkám, že člověk nemá být takový hlupák a půjčit kde co. Půjčka s pláčem chodí domů. Tady to mám!“

Vtom jej Abe přerušil: „Ale pane Crawforde, já bych vám tu knihu rád zaplatil. Peníze nemám, to víte, ale odpracoval bych si u vás dluh na poli nebo v lese.“

Jak to starý lišák slyšel, zaradoval se. Dávno věděl, že tenhle Lincolnův chasníček umí pracovat lépe než leckterý dospělý. Nadarmo si jej farmáři od otce nenajímali. Říkalo se o něm, že dělá za tři. To by tedy nebylo špatné – práce je nad hlavu a pomoc musí farmář dobře zaplatit. Ale „Modrý nos“ byl chytrák. Neukázal, jak se mu Abrahamova nabídka hodí. Mračil se dál a žalostně odpověděl:

„Jakpak bys mi mohl nahradit takovou drahocennou knihu. V celém kraji nikdo takovou nemá! Čítal jsem si v ní každou neděli.“ Pak se truchlivě zamlčel a náhle se zeptal: „Nu, a kolik dní bys za to u mne pracoval?“

„Kolik si řeknete.“ Chlapec byl odhodlán čestně vyrovnat svůj účet.

„No, a copak ti platí sousedé, když u nich kácíš stromy?“

„Dávají tatínkovi pětadvacet centů za den.“

„Hm, pětadvacet centů za den,“ zabručel „Modrý nos“. „To asi dávají jenom ze známosti. Kdepak bys ty mohl nadělat práce za pětadvacet centů!“ V duchu mazaně počítal: Ten udělá denně nejméně za padesát centů – a kniha nestála víc jak dolar. Za dva dny by ji odpracoval – ale co, řeknu tři.

„Tvá práce mi tu knihu nemůže nahradit, to sám víš. Ale abys neřekl – nech si ji tedy! A budeš mi za to tři dny pomáhat v hospodářství. Prodělám na tom, ale co mám s tebou dělat?“

Ty starý lišáku, pomyslil si Abe, však jsem dobře viděl, že o knihu moc nestojíš, a najednou je ti tak vzácná! Nahlas však řekl:

„Tak já zítra ráno přijdu. Škodu ze mne mít nebudete, uvidíte, pane Crawforde.“ Abe se dal raději ošidit sám, než by ošidil jiného.

A tak pracoval tři cíny na farmě strýce Crawforda – zadarmo a bez stravy, jako otrok. Kácel stromy, štípal dříví, oral pole. Padal únavou.

Ale když šel třetí den z roboty domů, bylo mu do tance, třebaže sotva stál na nohou.

Vždyť kniha o Jiřím Washingtonovi byla jeho, opravdu a právem jeho!

NA BŘEHU VELIKÉ ŘEKY

Abraham Lincoln se k pořádné knize dostal jen zřídka. Proto se snažil poznávat svět posloucháním a pozorováním. Nejraději byl, když se mohl dostat kousek za vesnici, v níž znal už každého psa, blíž k velkému tajemnému světu.

Jak vyrůstal, dostal se občas se sousedy, jedoucími prodávat obilí nebo vepře, až do městečka na břehu veliké řeky Ohio. To byl docela jiný kraj než doma! Tady už doopravdy začínal veliký svět..

Abe sedí na břehu řeky a oči mu nestačí, aby najednou zachytily všecko, co je zajímavé. Tam pluje po proudu bachratý člun, naložený kukuřicí, že se div nepotopí. Svalnatí plavci jej řídí dlouhými vesly. Uhání k jihu.

Člun ještě nepřejel a už je tu nové divadlo. V záhybu řeky se objevil obrovský vor. Veliké kmeny – kláda vedle klády – jsou přiraženy těsně k sobě. Na nich je jakási ohrada z trámů. Copak v ní asi je? I hleďme, prasátka! A co jich je! Musí jim tam být na sluníčku horko.

Jen počkejte, vepříci! Bude vám ještě tepleji, vždyť váš vor uhání k jihu.

Na Jih – na Jih! Abe by se tam také jednou rád podíval. Všichni hovoří o Jihu. Je tam moře, a kdo se pustí po řece dolů, dopluje až k němu. – Jaké je asi moře? A jací lidé tam žijí? Asi nějací divní, protože mají otroky.

Abe nad tím vrtěl hlavou. Nemohl pochopit, že je na světě kraj, kde jsou černí lidé na prodej! Jednou si o tom povykládal s kulhavým Jackem. Jack byl starý převozník a rybář. Měl tři loďky, a když nelovil ryby, vozíval lidi od přístavu k parníku a zpět. Veliké parníky nemohou přirazit ke břehu a na tom Jack vydělával.

Abe s ním často rozprávěl. Ani nevěděl, jak se vlastně doopravdy jmenuje ten dědous, který věčně přežvykuje tabák. Ale to jejich přátelství nevadilo. Kulhavý Jack si rád pobesedoval, když nebylo právě napilno. Ale zato musel zase Abe přiložit ruku k dílu, když byl spěch. Převozník dávno věděl, že kostnatý a svalnatý chlapec unese pytel mouky jako pírko. A když se opře do vesel, letí loďka napříč řekou skoro rovně, ať je proud jaký chce.

„Nerozumím, jak je to s otroky,“ povídal Abe, když se jednou s kulhavým Jackem vyhřívali na slunci.

„Čemu nerozumíš?“ podivil se převozník. „Otrok, to je černoch. Chytnou ho v Africe, přivezou sem, no a tady ho prodají. Když potřebuješ otroka, vezmeš peníze, jdeš na trh a tam si vybereš. Zaplatíš a je to. Koupíš jich třeba deset, zapálíš si dýmku a dohlížíš, aby pořádně pracovali na poli a nelenošili. Protože každý černoch je od přírody náramně líná kůže. Byl jsem na Jihu patnáct let, znám je, No, a když lenoší, přetáhneš je bičem.“

„Bičem?“ pociivil se Abe. „Copak se smí člověk pohánět bičem?“

„Pročpak bys ho nemohl přetáhnout bičem? Vždyť je přece tvůj, koupil sis ho, aby pro tebe pracoval, ne?“

„A kolik se platí takovému otroku za den?“ Abrahama nadmíru zajímalo, jestli černý otrok vydělá víc než těch pětadvacet centů, které platí farmáři Tomáši Lincolnovi za denní robotu jeho syna.

Jack se rozesmál, že se div neudusil tabákem, který i při řeči žvýkal. „Kolikpak platí tvůj otec svým kobylám? Nebo si snad u vás chodí koně v sobotu pro výplatu? Račte nastavit kopýtko, vyplatíme vám za vaši týdenní práci dva dolary!… Otrok, to je jako kůň, chlapče. A copak potřebuje takový kůň? Trochu krmení, stáj a přikrývku na záda, když mrzne. – No, a zrovna tolik dostává otrok.“

Chlapec se nemohl vzpamatovat, jeho rozum se zdráhal pochopit, co slyšel. Člověk že je jako kůň? Zatím si starý Jack odplivl a pokračoval:

„Jenomže chov otroků je výnosnější než chov koní. Za dobrého silného otroka můžeš dostat dvanáct set dolarů – i víc. Ani vlastně nevím, jak se teď to černé zboží tam dole platí, ale když jsem tam žil, bývaly takové ceny. A musíš myslet, že když jen trochu koukáš, aby otroci nezašli hladem nebo nějakou nemocí, tak ti jich přibývá. Mají děti, a když ty dorostou, pěkně je prodáš, jestli je zrovna nepotřebuješ sám.“

„Co?“ Abe užasl. „Děti odprodat od rodičů – jako, jako –“ rozčilením se až zakoktal.

„No, jako hříbě od kobyly, co na tom?“ klidně pronesl starý převozník. „Tady je pořád moc lidí, kteří se tomu diví jako ty. A taky říkají, že by se to mělo zakázat. No, snad opravdu mělo, já neříkám, že ne! Konec konců jsou to také lidé, třebaže mají kůži jako vyleštěnou botu. Ale kdo byl na Jihu tolik let jako já, nijak se nediví.“

„Ale kdo nám bělochům dal právo takhle zacházet s lidmi?“

„Právo? My jsme chytřejší a černoši hloupější, to máš celé to právo. Prý tam v Africe žijí pomalu jako opice. Bojují mezi sebou a požírají se navzájem. Tak jsem to aspoň slyšel. Je to pro ně vlastně štěstí, když tady mohou pracovat a mají jistotu, že je nikdo nezabije a nesní.“

„Tomu říkáte štěstí?“ Abraham se trpce usmál. „Chtěl byste být taky tak šťasten, že byste pracoval s řetězy na rukou i na nohou? A že by vás přitom poháněli bičem? A syna by vám prodali třeba někam do Kanady? Chtěl byste, aby vás potkalo takové štěstí?“

„Mne?“ urazil se kulhavý Jack. „Jak mě můžeš srovnávat s takovým barevným pacholkem? Já jsem běloch!“

„Ale jsme přece všichni lidé.“

Tu se ale převozník rozkohoutil: „Lidé jsme, to je pravda, ale ne stejní. Černoch je od narození poznamenán černou kůží. A proto je otrok.“

Abe chtěl ještě něco namítnout, ale kulhavý Jack už ho nepustil ke slovu. „Zkrátka a dobře, ty tomu nerozumíš. Běloch je běloch a černoch je černoch. A konec! Raději vstaň a pomoz mi nakládat! Přijíždí parník.“

Hoch vyskočil a ochotně pomáhal převážet zboží i lidi na velikou loď. Ale otroci mu přitom nedali pokoje.

Však toho dne měl ještě o čem přemýšlet. Přeplavili se s kulhavým Jackem několikrát od břehu k lodi a zase zpět. Parník se už chystal k odjezdu. Na palubě zazněl zvonec a plavci začali natáčet kotevní řetězy na rumpál. A najednou – tu máš! Na nábřeží se objevili dva udýchaní muži s kufry a krabicemi v rukou.

„Hej, zastavte, vy tam! Chceme jet s vámi!“ křičel starší z nich. Ale kotevní lano se nezastavilo, skřípalo dál. Buď lodníci neslyšeli, nebo slyšet nechtěli. Mladší muž, hezký a snědý s malým vouskem, rozkřikl se po nábřeží:

„Člun, honem člun! Kdo nás rychle dopraví na loď?“

Lidé se rozpačitě dívali druh na druha. Na loď? Vždyť už pomalu odplouvá. Kdo by si troufal dohonit ji člunem? Nikdo se nehlásil.

„Já,“ ozval se najednou zvučný hlas. Z houfu vystoupil vysoký, svalnatý mladík – Abraham Lincoln. Nemeškal a přiskočil k lodici. Oba cestující běželi za ním. Člun vyrazil, jako by šlo o život. Mladík měl ohromnou sílu v pažích a dělal s vesly pravé divy. Za chvíli přirazil člun k boku lodi, již již vyplouvající. Skok, a ještě jeden – á už byli cestující na palubě a Abe za nimi honem vysazoval zavazadla.

„Hej, mládenče!“ křikl starší muž dolů přes zábradlí. „Jsi dobrý veslař! Chytej!“ a hodil do člunu něco zvonivého.

Když Abe zdvihl peníz, náramně se podivil. Byl to stříbrný půldolar! Převracel jej v ruce, jako by nemohl uvěřit, že je pravý.

Půl dolaru za chvilku práce? Za tolik peněz musí přece Abe kácet celé dva dny obrovité stromy v pralese. A to se něco naohání těžkou sekyrou! A tady – za trochu síly a zručnosti ve veslařině. Musili to být asi bohatí lidé a dolar pro ně mnoho neznamená…

Celou cestu Abe přemýšlel, jaká divná spravedlnost je na světě. Někdo pracuje zadarmo celý život s řetězy na rukou, protože se náhodou narodil s černou kůží. A někdo může klidně hodit přičinlivému veslaři půldolar, jen tak, protože se mu zachce.

Ne, není to se světem v pořádku!

SOUDCOVÉ NA KONÍCH

Po farmách se roznesla veliká novina. Přijede soud! Přijede soud! V zálesáckém kraji nevodili obžalované k soudu – bylo to daleko a přišlo by to příliš draho. Soud čas od času přijížděl sám na několik dní do městečka, vzdáleného asi šest hodin.

Kdykoliv se ohlásil, nastalo mezi lidmi hotové pozdvižení. Putovali do městečka v celých houfech, na vozech, na koních i pěšky. Táhli muži, ženy, ba i děti. Na farmách zbyli jen ti, kteří nutně museli zůstat, aby se postarali o dobytek.

Abe chodíval k soudu rád už jako chlapec. Někdy se svezl se sousedy na voze, jindy sedě za otcem na koni – ale nejčastěji putoval pěšky a bos.

„Abe, půjdeš?“ ptali se ho tentokrát kamarádi z okolních farem.

„Jak by ne! A vyrazíme brzy zrána, abychom stihli začátek, ano?“

„Tak platí,“ přikývli chlapci a ještě za rosy si vyšlápli z dědiny. Předháněli je jezdci i vozy, všechno mířilo k městečku. Tržiště bylo plné kár pokrytých plachtami. Odpřáhnutí i odsedlaní koně přežvykovali seno. Lidé seděli kolem na zemi. Muži s dýmkami mezi zuby hovořili o úrodě a o nových volbách. Ženy v širokých a dlouhých sukních přemílaly všechny svatby a všechna novorozeňata v širém okolí. Děti se honily pod vozy a schovávaly se pod plachty. Všude bylo veselo. Jako by sem lidé přišli na slavnost – a ne na soud, kde půjde obžalovaným o krk.

Mladíci v čele s Abem se vmísili mezi dav. Abe jej přečníval téměř o celou hlavu – bylo mu sedmnáct a měřil bezmála dva metry. Když se některý chlapec ztratil v davu, stačilo se rozhlédnout a našel kamarády podle Abrahama. Ale málokdo se od něho odtrhl. Jako se za kometou táhne ohon, tak se za Lincolnem ustavičně táhl houf kamarádů. Abe byl samý vtip, žert, samá veselá příhoda. A jak uměl vyprávět! To neuměl nikdo kromě jeho otce, od něhož se tomu Abraham naučil.

Najednou spatřil mladý Lincoln opuštěnou bednu. Hup na ni! Rozpřáhl veliké upracované ruce a už káže! Tváří se vážně, ale vypráví nejsměšnější věci. Napodobuje hned kazatele, hned volebního řečníka, jak to odkoukal v kostele a v malém krámku poblíž domova. Tam se lidé scházeli často, a vždycky tam někdo mluvíval s bedny mýdla.

Ale najednou bylo po představení. Po tržišti se rozlehl křik:

„Soud už jede!“

Všichni se otočili k silnici. Abe se své bedny viděl lépe než ostatní. Bystrýma očima pozoroval houf jezdců, kteří zvolna a s jakousi vážností přijížděli napříč tržištěm. Bylo jich šest – sedm.

Až na to, že se jezdci tvářili vážně a trochu povzneseně, nelišili se vzhledem od farmářů, kteří na ně zvědavě zevlovali. Na hlavách měli zálesácké čepice z liščí nebo medvědí kožešiny, haleny měli jelenicové, na rukávech rozstříhané do jakéhosi třepení, kalhoty ze silné buvolí kůže. Sedláci nechodili jinak. Rozdíl byl jen v tom, že soud na koních byl vesměs obut ve vysokých jezdeckých botách, kdežto z farmářů si je mohla dopřát sotva polovina. Ostatní měli nízké střevíce – indiánské mokasíny – anebo byli bosi jako Abe a jeho kamarádi.

„Ten první, to je soudce,“ upozorňoval starý vousatý farmář svou ženu. Abe pozorně poslouchal. „Za ním, to je písař, a vedle něho jede státní zástupce.“

„Jaký státní zástupce? Co je to?“ šeptala žena.

„Hloupá,“ bručel farmář. „Každý přece ví, kdo je to státní zástupce. To je – to je, jak bych ti to řekl? Zkrátka člověk, který o každém říká, že je vinen. Žalobce je to! A obhájce, ten zas o každém říká, že je nevinen – anebo, když musí přiznat, že je vinen, přimlouvá se, aby mu nenasolili moc velký trest. Státní zástupce a obhájce se spolu vždycky hádají.“

„A kde je ten obhájce?“

Starý farmář zamhouřil oči, aby lépe viděl. „Nějak ho nemohu najít – toho, co tady obyčejně bývá. Možná že teprve přijede. Nebo že by dnes byl obhájcem ten v klobouku?“

„Ba,“ vmísil se do řeči mladík v červené košili, „ten v klobouku, to je nový obhájce. Ještě u nás nebyl. A je prý náramně chytrý. Jakpak se jen jmenuje? Počkejte, počkejte, slyšel jsem o něm vyprávět. Ale nějak mi to jméno vypadlo z hlavy.“

„Na jméně nezáleží,“ mínil vousatý farmář, „hlavní věc, aby obžalovanému pomohl z louže.“

Poslední v řadě jel za pány od soudu šerif, okresní náčelník policie; trochu strážník a trochu soudce, když šlo o malé rozepře. Na toho se však nikdo neptal, všichni ho znali. Žil tady v městečku a honil se se strážemi po okolí. Jindy býval ovšem velikým pánem – ale dnes, když je tu soud? Kdo by dbal o šerifa!

Abe nespouštěl oči z malého průvodu. Vždyť před ním jeli lidé, kteří představovali spravedlnost. Trestali zlé, ochraňovali nevinné. Vzácní lidé! Abrahama napadlo, jak by to bylo pěkné, kdyby tak jednou mohl jet mezi nimi. Je na světě něco krásnějšího než pomáhat pravdě k vítězství a ochraňovat utiskované?

Zatím se muži z celého tržiště zvedli a pospíchali k soudní budově. Bylo však vidět, že se celý obrovský dav dovnitř nedostane. Úřední budova nebyla o nic větší než dva venkovské sruby dohromady. A také nevypadala o nic líp.

Teď si Abe liboval své dlouhé nohy. Než soud stačil seskočit s koní, byl už Abraham u samých vrat a proplul s prvními šťastlivci dovnitř. Za chvíli byla místnost plná a ti, kteří zůstali venku, byli rádi, když se dostali aspoň k otevřeným oknům. Byli tam jako na galerii, viděli a slyšeli všecko.

Abrahama lidé tak smáčkli, že se nemohl ani hnout. Ale pomalu se v místnosti uvolnilo. Ti, kdo si sebou přinesli stoličky nebo špalky, mohli si dokonce sednout. Přední se klidně uvelebili rovnou na zem.

A již šerif s dvěma pomocníky klestil mezi lidmi průchod pro členy soudu. Při čelní stěně na ně čekal hrubý stůl a dvě židle na nevysokém stupni. Byly určeny soudci a jeho písaři. Žalobce a obhájce tu měli lavici, na obžalovaného čekal pouhý špalek zrovna pod stupněm naproti soudcovu stolu.

„Už ho vedou,“ bylo najednou slyšet a všechny oči se obrátily ke dveřím. Vešel neoholený, zřejmě unavený muž v koženém obleku, jaký měli na sobě všichni farmáři. Byl to zálesák a vinili ho z vraždy. Za ním šel strážník s puškou. V sále zašumělo. Všichni vstávali, aby si obžalovaného prohlédli, někteří – patrně známí – na něj kývali a polohlasně volali. Ale muž nezvedl oči od země. Těžce dosedl na svůj špalek pod stupněm.

A vtom už šerif uhodil pěstí do stolu a rozkřikl se:

„Ticho! Soud začíná!“

Všichni napjatě poslouchali, zvláště když se zvedl státní zástupce. Přednášel žalobu. Vylíčil, jak byl nalezen mrtvý člověk, jak se vedlo pátrání po vrahu a jak nakonec byl dopaden tento obžalovaný. Mluvil dlouho, vážně a klidně. Poslední věty však řekl zvýšeným, ba ostrým hlasem: „Muž, který tu zkroušeně sedí před vámi, je vrah. Zabil člověka, a zabil jej ohavným, zákeřným způsobem. Nebyl chycen při činu a tvrdí, že je nevinen.

Ale to o sobě říká každý zločinec. Víme z výslechu svědků, že obžalovaný je nebezpečný člověk. Hádá se se sousedy a rád sáhne k noži. Kdo by mu věřil, že nesáhl ke zbrani i tentokrát? Žádám, aby byl přísně souzen a odsouzen!“

Po jeho slovech nastalo v sále tíživé ticho. A do ticha zazněl úpěnlivý hlas: „Ne, nezabil jsem! Jsem rváč a pijan, to všichni víte a já to nezapírám. Ale touto věcí vinen nejsem. Nikoho jsem nezabil.“

Odpověděl mu ze všech stran hluk a křik. Mezi diváky byli zřejmě jeho přátelé, a ti mu věřili. Ale byli tu asi také známí zabitého, a těm záleželo na tom, aby smrt byla pomstěna smrtí.

Soudce povstal, zostra zaklepal kotníky na stůl:

„Ticho! Okamžitě ticho! Nebo dám vyklidit sál – a pustím sem ty, kteří čekají venku.“

Lidé se hrozby polekali. To tak, přijít o podívanou! Rozčilené jazyky umlkly. A musely umlknout, protože se y tu chvíli ozval tichý hlas. To povstal obhájce obžalovaného. Byl tu nový a lidé byli zvědaví, jak se ukáže. Povídalo se o něm, že je advokát nad advokáty!

Po velkém křiku zněla obhájcova slova jako tiché šumění větru v korunách stromů.

„Kdybychom měli odsoudit každého, kdo je podezřelý, měli bychom snadnou práci. Nejsme tu však jenom proto, abychom trestali, ale především proto, abychom hledali pravdu. A teprve až ji najdeme, můžeme trestat. Ale kde je v tomto pravda? Zabil ten muž, nebo ne? Myslím, že nikoli!“

Po těch prvních větách poslouchal sál se stále stoupajícím vzrušením. Obhájce počal dokazovat, že obžalovaný není vrahem. Kus po kuse vyvracel žalobu. Vysvětlil, že nic není dokázáno. Kdyby soud teď obžalovaného potrestal, dopustil by se strašného bezpráví. Odsoudil by nevinného.

Při obhájcově řeči bylo naprosté ticho. Bylo slyšet, jak nad hlavami zarostlých a zamračených vousáčů letí moucha. Všichni, i přátelé zavražděného, byli do hloubi srdce pohnuti obhájcovými slovy. Abe hltal obhájce očima. Myslil si: Ten člověk, který tu se schýlenou hlavou sedí na špalku, je jistě nevinen. Jak je krásné být advokátem a zachraňovat nevinné!

Jen jestli to soudce uzná…

Soudce mlčel, zato žalobce vyskočil. Prudce vyvracel advokátova slova. Ten muž je nevinen? A kdo potom tedy vraždil? Kam dojde spravedlnost, bude-li propouštět bez trestu každého, kdo zrovna nebyl chycen s nožem v ruce?

V sále už nebylo takové ticho. Obecenstvo se rozdělilo – jedni věřili advokátovi, druzí žalobci.

Spor se protahoval. Hodiny utíkaly.

Znovu povstal obhájce. Zase týmž mírným hlasem všechny přesvědčoval. Lépe pustit podezřelého než odsoudit nevinného. Ať jsou povoláni noví svědkové – a obhájce je hned jmenoval – ti dokáží, že žaloba je nespravedlivá. Abe s ním v duchu souhlasí. Ne však všichni diváci. Znějí polohlasité spory. Vtom povstává soudceí

„Soudní přelíčení se odkládá až do výslechu nových svědků. Obžalovaný budiž odveden.“

Abraham Lincoln je nadšen – byl zachráněn nevinný člověk. Nespravedlnosti bylo zabráněno. A to všechno způsobil ten cizí advokát svou kouzelnou řečí. Zdálo se, že i advokát je se svým polovičním vítězstvím docela spokojen. Klidně skládal své papíry a šťastně se usmíval pod vousy.

Lidé pomalu začali vycházet, jen mladý Lincoln stál nehybně, jako by mu advokátova řeč učarovala. Kdybych tak mohl být někdy takovým obhájcem! myslil si. Ještě nedávno si přál být plavcem. Ale co je to plavec? Komu prospívá? Řídí svůj vor, jako buvol táhne naložený vůz. – Kdežto obhájce? Kolika lidem bych mohl pomoci! Kolika nešťastným, utiskovaným bych pomohl k právu!

A proč bych vlastně nemohl být takovým obhájcem? Když se Washington mohl stát presidentem, proč bych se já nemohl stát advokátem? Ovšem, musel bych se naučit tak krásně mluvit, aby také lidé přestávali dýchat nadšením, abych je také uchvátil pro pravdu.

Co Abe tak uvažoval, advokát sbalil papíry a razil si zástupem cestu ke dveřím. Když procházel kolem Abrahama, napadlo chlapce: Poděkuji mu za jeho řeč. Podám mu ruku a řeknu: Pane, zachránil jste nevinného! S tvářemi hořícími jako plamen a s bušícím srdcem natáhl ruku a užuž otvíral ústa. Advokát ovšem nemohl přehlédnout tu širokou, mozolnou dlaň, ale pramálo mu záleželo na tom, kdo mu ji podává. Byl myšlenkami kdesi jinde – zlehka stiskl nastavenou dlaň, obličej však k Abrahamovi neobrátil. Abe se neodvážil pronést děkovná slova, která měl na jazyku.

Pán, který vycházel ze dveří, byl příliš vznešený, než aby se mladý drvoštěp odvážil na něho promluvit. Co mu mohlo záležet na bosém, otrhaném mladíku?

CESTA PO „OTCI VOD“

Dny a týdny utíkaly. Abe oral, sil a sklízel – a nejčastěji ze všeho kácel stromy. Sousedé si ho od otce stále hojněji najímali jako drvoštěpa. Vždycky se jim to vyplatilo.

A jeden z nich, který byl nejen farmářem, ale i obchodníkem, vymyslil si pro Abrahama ještě jinou práci:

„Měl bych pro tebe pěknou cestu, Abe,“ zastavil jednou v podvečer mladého obra. „Potřebuji dopravit nějaký dobytek a mouku po řece do New Orleansu. Nechtěl bys tam jet?“

„Do New Orleansu? To je až u moře! Pojedu třeba hned! Jen aby mě otec pustil,“ nadšeně odpověděl Abe.

„Co by tě nepustil, nebude to pro něho špatný výdělek. Počítám, že si nějakých dvacet – pětadvacet dolarů jistě vyděláš.“

„Pětadvacet dolarů? To mi tatínek určitě dovolí,“ ujišťoval Abe sám sebe. Vždyť to byly slušné peníze a v Lincolnově rodině bylo už ustáleným zvykem, že všecko, co syn vydělal, patřilo otci. Byl povinen pro něho vydělávat až do jedenadvaceti let.

Otec Lincoln svolil.

Za dva dny začala Abrahamovi tuhá, a přece radostná práce. Jeho úkolem nebylo jen dopravit vor po řekách až k moři. Musel jej napřed postavit. Ale vor se staví z velkých kmenů, a ty musel tedy silný Abe pokácet. Když byl hotov s vorem, musel na něj nahnat dobytek, nanosit zásoby, odtahat desítky těžkých pytlů kukuřičné mouky. Ale udělal to všechno rád. Vždyť se za to podívá konečně do světa – do dalekého světa! Až K moři! Konečně pozná, co všechno je za těmi dobře známými poli a lesy.

A uvidí konečně tu podivnou zemi, kde se lidé prodávají jako zboží, uvidí zemi otroků a otrokářů.

Po dlouhých dnech lopoty přišlo ráno, kdy s farmářovým synem vyskočil na veliký vor, zamával na rozloučenou a pustil se dolů k jihu. Pluli nejdříve po řece Ohio, pak se dostali na řeku Mississippi. Ne nadarmo jí dali Indiáni jméno „Otec vod“. Valí se rovinou mohutná a široká, sotva z břehu na břeh dohlédneš.

Abe užasl, když spatřil tu spoustu kalných žlutých vod, na nichž byl jeho velikánský vor jen drobnou třískou.

Neměl však mnoho času přemýšlet. Stát v čele voru a řídit jej dlouhatánským veslem, to není ledajaká práce! Očí i ruce musíš mít stále ve střehu. Kdo ví, kam by tě jinak proud zanesl!

Řadu dní jeli stále k jihu. Bylo tepleji a tepleji, až to bylo nepříjemné. A přece Abe nevycházel z radosti. Byl stále zvědavější na divné krajiny u moře.

Konečně se blížili k nejdůležitějšímu městu jižních států, k velikému přístavu New Orleansu. Když do něho vpluli, užasli oba mladí plavci nad mnoha věcmi. Předně nebylo vidět moře. V širokánské řece stálo tolik plachetnic i parníků, že jejich stožáry a komíny jako les zastiňovaly výhled na moře. A těch lidí na nábřeží a křiku v několika jazycích! Abe slyšel nejenom angličtinu, ale i španělštinu, portugalštinu a francouzštinu. A viděl první černé dělníky při práci. Otroci nosili na zádech obrovské balíky bavlny, nakládali je na lodi a dolů zase nosili na břeh bečky i bedny s různým zbožím

Bděl nad nimi muž s karabáčem v ruce. Ale švihl jím jen málokdy. Bylo tu kolem mnoho cizinců a nebylo třeba stavět na odiv to, zač se většina Američanů přece jen styděla.

„Měl byste vidět takového dozorce v polích,“ povídal Abrahamovi jakýsi muž ze severu, s kterým se tam rychle seznámil, „sedí na koni a s takovým dlouhým bičem v ruce hlídá otroky. Jak některý chvilku postojí, už mu bič přiletí na záda. Dozorci zasáhnou vždycky přesně, jsou v tom zvlášť cvičení. Učí se tomu na hadrových panácích tak dlouho, až dovedou spolehlivě seknout koncem biče tam, kam chtějí. Víte, takový hlídač smí proseknout otroku maso až na kost. To beze všeho může. Jenže to musí být na takovém místě, aby mu to potom nevadilo v práci, protože otrok, který nepracuje, nemá cenu.“

„Ale řekněte mi, proč odtud neutečou?“ podivil se Abe.

„To je těžká věc. Kam by utíkali? Podle zákona je nikdo nesmí ukrýt a nikdo jim nesmí pomáhat v útěku. Kromě toho jsou někteří dozorci zvlášť vyškoleni v hledání uprchlých otroků. Mají na to ‚i cvičené psy. A těmi uprchlíka obyčejně vyslídí a zaženou do močálů. Nechce-li se utopit, musí se vzdát. Nebo jej prostě zastřelí. To je právo pronásledovatelů.“

Abe zoufale vraštil čelo. Už jej veliké, krásné a živé město příliš netěšilo. Zdálo se mu, že všechno bohatství kolem je poskvrněno krví. S nechutí hleděl na kavárny a hostince, kde na verandách uprostřed zeleně seděli krásně oblečení lidé, popíjeli a hráli karty. Jejich zahálka byla Abrahamovi nepochopitelná. Vždyť je všední den! Jakpak mohou tak sedět a nic nedělat? V Abrahamově vsi se pracovalo kromě neděle vždycky. Ale ani v neděli nebylo možné vůbec nic nedělat – dobytek se musí opatřit i ve svátek!

Divná země, kde tolik lidí může lelkovat! Za těch několik dní viděl Abe v New Orleansu mnoho zajímavých věcí. Měl dost času na toulky městem. Když prodali s kamarádem zboží, nepospíchali ještě domů. Měli nakoupit tabák, bavlnu a cukr, a kromě toho si chtěli dokladně prohlédnout město. Abe se nestačil divit všemu, co tu viděl. Jednou ráno spatřil na ulici průvod černochů. Bylo jich dvanáct, šli ve dvojicích a měli na rukou i na nohou okovy.

A ještě byli všichni uvázáni k dlouhému řetězu. Jako dvanáct ryb na jednom laně, pomyslil si Abraham, ale nebylo mu do smíchu. Spíš se mu srdce chvělo lítostí. Svázaní lidé! Svázaní, třebaže to nejsou zločinci, ale pilní dělníci na cizích polích! A za prvním zástupem už zahlédl druhý, stejně spoutaný řetězy, a za ním třetí – a v něm dokonce ženy. Některé byly mladší, většinou však byly udřené a vypadaly staře. Mnohá nesla na rukou dítě nebo je vedla za ruku. A když bylo dítě jen trochu odrostlejší, bylo i ono připoutáno k společnému řetězu.

Abraham Lincoln za celý svůj život neviděl tak smutnou podívanou.

„Kam jdou ti lidé?“ zeptal se prodavače ovoce, Který lhostejně podřimoval u svého stánku.

Prodavač zívl a pak teprve odpověděl: „Ti? Černoši? Ale to je vedou do tržnice, dneska je nějaký větší prodej.“

„Kde je tržnice?“ zeptal se Abe chvějícím se hlasem.

„To bych vám musel dlouho povídat,“ znovu zívl obchodník. „Jestli se tam chcete podívat, dejte se rovnou za černochy. Oni stejně nikam jinam nejdou.“

A usedl líně na pletené křesílko vedle krámku.

Abe se bez meškání pustil za černochy.

LIDÉ NA PRODEJ

Průvod polonahých černých postav se chvíli motal různými ulicemi. Konečně vešel do veliké budovy kryté plechem.

Abe těžce kráčel za nimi. U brány tržnice se zastavil. Upoutal jej veliký plakát na vratech. Bylo na něm hrubými písmeny vytištěno:

VELIKÝ PRODEJ ČERNOCHŮ

Rozprodám celou svou zásobu černochů

za nejvýhodnější ceny ve veliké dražbě,

která se bude konati v tržnici

PRODÁ SE

83 NEGRŮ

většinou mladých a silných, zvyklých polním pracím,

vycvičených v řemeslech i v panských službách

a

96 ČERNOŠEK

s dětmi i bez nich

Hezkou chvíli zůstal Abe stát před plakátem. Četl jej znovu a znovu; jako by nemohl pochopit jeho smysl. Potom přemýšlel, může-li vejít dovnitř. Co když se ho někdo zeptá: „Co tu chceš?“

Vtom mu za zády zahrčel kočár. Dvojici krásných koní řídil černý kočí v červeném kabátě a s cylindrem na hlavě. Ve voze seděli dva páni a dvě dámy. Dámy měly jemné široké klobouky a ovívaly si obličej hedvábnými vějíři, protože den byl velmi parný. Kočár zarazil před vchodem do tržnice. Oba muži seskočili, smekli cylindry a s poklonami se poroučeli dámám. Ty zůstaly sedět v kočáře, který se hned zase rozjel dál. Oba elegantní muži vešli dovnitř. Abe se pustil za nimi. Nikdo jej nezastavil, nikdo se na nic neptal. V rozlehlém sále bylo už hodně lidí. Osmahlí elegantní muži s cigáry v ústech přecházeli sem a tam a pošvihovali hůlkami.

Prohlíželi si zboží – prodej už začínal.

Abe se zastavil u jedné skupiny. V kruhu kupců stálo několik černochů. Nepokojně těkali očima z místa na místo, jako by se chtěli ptát: Kdo mě koupí? Bude to dobrý pán, nebo padnu do rukou necitovi, který mě usouží k smrti? Prodají mě společně s mými druhy, nebo půjdu sám? Kolem černochů se procházel podivný člověk, který měl v obličeji něco hrubého a nepříjemného. Ani jeho šaty se Abrahamovi nelíbily. Byly příliš křiklavé. Muž měl ostře rezavý kabát, pruhované nohavice a nápadnou, divokou vázanku. V ruce držel krátký bičík.

Jakmile zpozoroval, že si někdo prohlíží pozorněji některého černocha, vytáhl jej z řady. Zrovna se nějaký obstárlý pán zastavil před pomenším svalnatým černochem. Otrokář se mžikem přitočil a hnal černocha z houfu.

„No, vylez, vylez!“ křičel hrubě – a hned se sladce obrátil ke kupci. „To je znamenitý chlapík, pane! Takových je málo. Jen se podívejte, jaké má svaly na rukou! Hotové železo!“

Obstarožní pán mlčky přendal cigáro z jednoho koutku úst do druhého a začal bílými prsty ohmatávat svaly na černochově paži.

„Dobře koupíte, pane,“ drmolil mezitím otrokář. „Nemám druhého takového. Ten vám nadělá práce za dva.“

Pán mlčel. Jako by mu handlíř nestál za jediný pohled. Zabýval se jen otrokem.

„Otevři hubu!“ houkl na něho a prohlížel si jeho zuby. Abe si vzpomněl, že zrovna tak se u nich doma vybírají koně. Právě tak se

jim ohmatává svalstvo a hledí se podle zubů určit věk. Ale tohle je přece člověk!

Prodavač ustavičně vychvaloval černocha.

„Vidíte na zubech, pane, že je to mladík. Vyplatí se vám. Je rychlý – utíkej, černochu, hni svými línými hnáty! Ať pán vidí, jak umíš běhat!“ Zamával bičíkem nad hlavou a černoch se rozběhl do kruhu jako vycvičený kůň.

„Vyskoč!“ A černoch poslušně vyskočil. „Výš! Výš!“

Otrok povyskočil ještě výš – a bylo strašlivé dívat se na jeho truchlivou tvář a na podivné, směšné hopkání. Pán však zřejmě stále ještě nebyl přesvědčen, že by opravdu dobře koupil. Nevadí! Prodavač postupně_ vyhnal z houfu několik dalších černochů a všichni museli skákat, nechat si ohmatávat svaly a ukazovat zuby.

Abe byl nad tou podívanou všecek ustrnulý. Všechno mu připadalo jako divný, nemožný sen. Duši mu svíral smutek – a nejen smutek, i rezavý stud. Abe se poprvé styděl za to, že je běloch, stejný běloch jako ten prodavač lidí v pruhovaných kalhotách.

„Nemohl bych být otrokem – ale tím spíš ne otrokářem!“ pomyslil si. Zaťal pěsti a zakousl se zoufale do rtů, aby nevykřikl: „Přestaňte, ničemové! Vždyť jste lidé! Takhle jednáte se svými bratry?“

Věděl však, že musí mlčet. Obrátil se raději a bloumal chvíli po sále se svěšenou hlavou. Octl se u jiné skupiny. Zase tu stáli v kruhu vyfintění, bohatí kupci – a mezi nimi muž s bičíkem, hlučně vykřikující.

Černého zboží tu bylo málo, bylo patrně vzácnější. Uprostřed kruhu seděla na bobku stará černoška, oblečená v cárech. Bělmo vylekaných očí svítilo jí v černé tváři.

Ale na starou černošku nikdo nehledí. Je tu zajímavější podívaná. Stojí tu štíhloučké, snad patnáctileté děvče, zahalené v jediném pestrém cáru. Stojí s očima zarytýma do země. A není vůbec černá. Tváře i holé ruce má jen trochu přisnědlé. Abe už ví, že takhle vypadají mulati. Otec děvčete byl běloch, matka černoška. A proto je otrokyně. Snad dcera stařeny, která tamhle sedí na bobečku.

Prodavač stále vychvaluje své zboží a nakonec masitou rukou zvedá děvčeti obličej.

„Nu, jen se ukaž pánům!“ Abe spatřil dívčinu jemnou tvář s očima plnýma slz.

„A proběhni se trochu, ať se páni přesvědčí, že nejsi hrbatá ani chromá!“

Děvčátko přeběhlo kruhem a zase se postavilo vedle stařeny. Než opět sklopilo oči, rozhlédlo se, jako by hledalo někoho, kdo by mu pomohl.

Nikdo se však k tomu neměl, ačkoli bylo vidět, že se všem líbí. Prodavač začal znovu vychvalovat:

„Pánové, nikdy jste neviděli krásnější černošku! A co říkám černošku? Mulatku! Vždyť je skoro tak bílá jako vážené panstvo samo. Nehleďte na dolar, pánové! Poslední nabídka byla 1600 dolarů! Kdo dá víc?“

„1650 dolarů,“ zachrčel kdosi.

„1700 dolarů,“ ozval se další zájemce.

Abe tu stál jako zdřevěnělý. Neměl sílu, aby se pohnul. Srdce se mu chvělo lítostí a studem. – Zatím se přihazovalo už jen po desítkách dolarů.

„1780 dolarů. Nikdo víc?“ ozval se ostrý hlas. „1780 dolarů poprvé, podruhé – a – potřetí. Je vaše, pane!“

Nějaký muž středních let, krásně oblečený, s holínkami vyleštěnými jako zrcadlo, přistoupil k otrokáři. Vytáhl tobolku a vyplatil otrokáři hrst bankovek. V tom okamžiku se zvedla se země stařena, a jako by najednou ožila, spěchala ke kupci.

„Pane, kupte také mne! My máme být prodány spolu!“

Muž s vyleštěnými holínkami pohrdlivě ohrnul rty:

„Tebe? Nač bych potřeboval tebe?“

„Je to moje dcera,“ úzkostlivě žadonila stařena, „a náš pán slíbil, že nás prodá spolu.“

„Co je mi po tvém pánu,“ utrhl se kupec. „On ti mohl slibovat co chtěl – a já kupuji také, co chci. Koupil jsem to děvče, ale tebe nechci.“

Stará černoška se obrátila o pomoc k otrokáři.

„Prosím vás, pane, přimluvte se za nás, vždyť jste mi taky sliboval, že nás prodáte obě najednou.“

Prodavač se na ni podrážděně osopil:

„Že jsem slíbil? – Co mám dělat? Vidíš sama, že tě pán nechce. – Nebo že byste ji vzal, pane? Dal bych ji lacino, je to přece jen matka toho děvčete.“

„Ani kdybyste mi platil! Co s takovou bábou? Mám daleko domů, ještě by mi cestou zašla.“

„Prosím vás, vezměte si mě, pane, zastanu ještě hodně práce, budu vám sloužit poctivě,“ bědovala stařena. Ale už v jejím hlase bylo znát, že se vzdala naděje. Tu jí přiskočila na pomoc dcera. Chytla se jí oběma rukama a pevně prohlásila: „My od sebe nepůjdeme!“

Kupec se hněvivě obrátil k otrokáři: „Poslyšte, nač ty komedie? Zaplatil jsem zboží – postarejte se, abych si mohl odvézt, co mi patří!“

„Hned!“ vyštěkl prodavač. Přetáhl stařenu bičem přes záda, až upadla, jediným trhnutím od ní oderval dívku a postrčil ji směrem k novému majiteli. Pán s naleštěnými holínkami vlekl mulatku pryč. Stará černoška zanaříkala a znovu vyskočila, ale otrokář ji strhl zpátky: „Seď, hloupá, nebo tě přetahu ještě jednou. Děvče se bude mít dobře a tebe už taky někdo uživí.“

V tu chvíli cítil Abe, jak se mu krev hrne do hlavy. Zaťal pěsti, až se mu nehty zaryly do ztvrdlých dlaní.

Jestli budu mít někdy příležitost, tvrdě zatočím s tímhle darebáctvím, zaklínal se v duchu. Sevřel rty, aby se nerozkřikl, že všechno, co se tu odehrává, je nemožné, nelidské!

Proti čemu se však chtěl vzpouzet? Vždyť všechno, co se tu dělo, dělo se v mezích zákona. Jižní státy dovolovaly prodej lidí. Nikomu nenařizovaly, aby se ptal: Je to tvoje dítě? Je to tvoje matka?

V jižních zákonech nebylo nic o tom, že černošská matka má také srdce.

Abe už nemohl vydržet v tržnici, která mu připadala jako peklo. Obrátil se k východu, s hlavou svěšenou, s obličejem náhle zestárlým. Potácel se jako člověk k smrti znavený. Ale pěsti měl stále zaťaty.

SMÍ ČLOVĚK ZRADIT PSA?

Z New Orleansu měl Abraham Lincoln domů hodně přes tisíc kilometrů. Celé týdny šel poli a prériemi. Byl by se mohl svézt parníkem – ale kolik by mu potom zbylo z vydělaných čtyřiadvaceti dolarů.

Když doputoval domů, schylovalo se už k podzimu. Čekalo ho překvapení. Otec, matka a celá rodina byli jako posedlí stěhovací horečkou. Do vsi přišla zpráva, že ještě dál na západ je konečně ta vytoužená země, která sama skoro bez práce rodí. Mnoho lidí z vesnice se tam už odstěhovalo a Lincolnovi byli také jednou nohou na cestě.

Abe nad tím vrtěl hlavou. Liž po páté v životě se mě! stěhovat. Po.páté táhnout do jiného kraje. A o každém se tvrdilo, že je to učiněný ráj. Nemohl uvěřit, ale když viděl, že se i matka rozhodla, připravoval se na stěhování také.

Podzim už značně pokročil, když vyrazili do nové zaslíbené země. Byla to velká výprava, protože s nimi šli i někteří příbuzní, takže všech i s dětmi byl celý tucet. Hnali s sebou čtrnáct kusů dobytka. Pole a chatu prodal Tomáš Lincoln za sto čtyřiadvacet dolarů.

Abe se nad tou částkou hluboce zamyslil. Jenom sto čtyřiadvacet dolarů za ta pole, na kterých se celá rodina tolik lopotila? Co to bylo skácených stromů, kolik ran sekyrou, co těžce vydobytých pařezů! Každý ten decimetr půdy zkropily tisíce krůpějí potu!

A na novém místě to všechno začne znovu. Bude také zapotřebí hodně peněz. Abe věděl, že bude muset vypomoci i dolary, které tak těžce vydělal svou cestou na Jih. A ještě to bude málo! Přemýšlel, přemýšlel a pak nakoupil za všechny peníze jehly, nitě, nože a břitvy – věci, které na Divokém západě šly na dračku. Naložil svůj malý sklad s ostatními cennostmi rodiny do vozu, taženého čtyřmi voly. Sám jej řídil a vedení druhého takového vozu převzal otec.

Tomáš Lincoln už stárl – a všichni se spoléhali spíš na statného Abrahama než na jeho otce. Pouť, na kterou se vydali, byla těžká. Někdy šla po neupravených cestách pralesem, jindy prostě napříč prérií. Podzimní prérie je jako zelené moře. Vozy se v ní zvolna kymácejí jako lodi v bezvětří. Nevidíš nic než zelené vlny vysoké trávy – a najednou tumáš! vůz se nakloní, volci marně trhají postrojem – kolo se propadlo do bahniska. Naštěstí je tu zdatný a silný Abe, který dovede pomoci.

Večer se Lincolnovi utábořili v prérii – ženy a děti ulehly na vozech, muži pod vozy. Ale než se šlo spát, bylo třeba zapálit oheň, opatřit dříví. Kdo jiný by tak rychle dokázal nasekat velkou náruč klestí než Abraham?

Nejhorší bylo, když cesta vedla přes řeku. Tu a tam už lidé naštěstí vyznačili brod. Tam můžeš vjet, sedě na voze, beze strachu, že tě strhne proud. Ale v pustinách museli brod napřed najít. To znamenalo sundat boty, vysoukat nohavice a nejdřív sám vyzkoušet, jak je řeka hluboká. To byla zase práce pro velikého Abrahama. A ne právě příjemná práce. Podzimní vody byly ledové, zvlášť zrána a navečer píchaly jakoby tisíci jehliček.

Konečně dospěla výprava Lincolnových do krajiny, o které slyšeli tolik chvály. Kde budou bydlit? Zima byla na krku a nezbývalo času na postavení srubu. Naštěstí tam našli příbuzné, kteří jim pro první dobu nabídli přístřeší. Přes zimu může Abe s ostatními kácet stromy, a jak se trochu oteplí, budou stavět dům. Tak usoudil otec Lincoln.

Abe souhlasil. Proč by nepomohl rodičům vykácet les na pole, postavit dům? To udělá rád, ale v duchu kuje jiné plány. Poznal už svět a chtěl by v něm zkusit štěstí. Na vlastní pěst. Nějak se uživí – však své drobné zboží prodal se slušným ziskem.

Na jaře, až doma všechno udělám, půjdu do světa, říkal si v duchu. To mi bude jednadvacet, budu volný. Pro rodinu jsem pracoval, a dobře – nikdo mi nemůže nic vytknout. Snad mám právo postavit se na vlastní nohy.

Kde však bylo jaro! Zatím byli všichni rádi, že už jsou na místě a že mají střechu nad hlavou. Veselého Abrahama už měli zase všichni v okolí rádi. Všelicos viděl a uměl o tom vtipně vyprávět.

Jan nechtěl zůstat za bratrem pozadu, a tak hned první večer vyprávěl příhodu, které se všichni zasmáli.

„Jednou večer jsme se převáželi přes řeku. Zrovna odpoledne předtím se spustil studený déšť – myslili jsme, že nás to spláchne i s vozy. Naštěstí jsme našli dobrý brod. Nenamočili jsme si nikdo ani palec u nohy. Všichni jsme si to pochvalovali – ten den se dostat do vody, znamenalo napolo zmrznout. Voda byla jako led.

Utábořili jsme se na druhém břehu, že tam zůstaneme na noc. Foukal studený vítr a děti se třepaly zimou. Tož honem rozdělat oheň, uvařit čaj a ohřát se! Sedíme a popíjíme čaj, pomalu se už začalo smrákat, a najednou se ozvalo z dálky štěkání.

‚Pes, pes zůstal na druhé straně!‘ vykřiklo kterési z dětí. Opravdu! Náš pes, který za námi táhl celou cestu, zůstal na druhém břehu. Nejspíš se pustil za zajícem, zpozdil se a doběhl k brodu, když jsme byli všichni už na druhé straně. Teď tam pobíhal a bál se do vody.

Volali jsme ho, ale marně. Rozběhl se několikrát až k samé řece, pak se polekal divokého proudu, zavyl a zase uskočil zpátky na břeh. Nu, co se psem? myslili jsme si. Necháme ho, vyspí se na druhém břehu a ráno, až bude vidět, že jedeme dál, pustí se přece jen do vody, abychom mu neujeli. Posedali jsme si zase k ohni.

Jenom Abe zůstal na břehu. Koukal chvíli na psa, najednou se pomalu začal zouvat, stahovat kabát.

„Abe, zbláznil ses?“ volám na něho. „Snad nechceš plavat na druhou stranu?“ Povídám vám, voda byla ledová jak o vánocích.

„Proč ne?“ povídá Abe. „Ve studené vodě se člověk taky zahřeje.“ – A věřte, nevěřte, on vám opravdu do té ledové vody skočil, přebrodil se na druhou stranu, vzal psa za obojek a brodil se s ním zpátky.

‚Proč to děláš, člověče? říkám mu. ‚Pes mohl klidně počkat do rána na druhém břehu. Taky by se tam vyspal.

‚Možná, odpověděl Abe. ‚Jenomže já bych se nevyspal, kdybych věděl, že tam zůstal.“

Všichni se smáli, až jim oči slzely. Kdo to kdy slyšel – lézt pro psa do ledové vody! A on prý by se nevyspal, kdyby pes zůstal na druhém břehu! Kdo to kdy jen slyšel!

Abe se smál s ostatními – nechtěl jim kazit dobrou náladu. Ale v duchu si myslil totéž, co tehdy, když lezl do studené vody: Pes čekal na mou pomoc. Byl to věrný pomocník. Celou cestu za námi klusal vedrem i deštěm. Měl nás rád a jistě věřil, že ho máme také rádi.

A když byl v úzkých a nevěděl kudy kam, měli jsme nad ním mávnout rukou? Mohli jsme opustit věrného psa? Ne, člověk nemá právo zradit toho, kdo mu věří – i kdyby to byl jen pes.

Abe hleděl do planoucího krbu – zatímco se celý srub hlučně smál jeho podivínství.

PROČ BYCH NEMOHL BÝT KUPECKÝM MLÁDENCEM?

Je jaro. Sněhy roztály, prérie rozkvetla záplavou květů. Cestičkou v kvetoucích lukách jíle mladý muž, podivně dlouhý, s podivně krátkými kalhotami. Je to mladý Abraham Lincoln. Nesnáz, která ho pronásledovala jako chlapce, stíhá ho ještě stále. Kalhoty má vždycky o kus kratší, než by měly být.

Přes rameno nese raneček, v ruce hůl. Jde do světa. Dobývat bohatství? Ne, sbírat zkušenosti, poznat svět, učit se žít.

Abraham se usmívá. Sám ještě neví, čím se bude živit – ale rná silné ruce, bystrou hlavu a hbitý jazyk. Proč by se neuživil? ,

Bere práci, která se naskytne. Rubá dříví, oře, seje, nakonec pomáhá při stavbě veliké lodice na řece Ohio. Tu lodici si dával stavět jakýsi pan Offut, zámožný a podnikavý člověk. Abe při tom pracoval jako tesař a zalíbil se Offutovi, protože pracoval poctivě.

Když byl člun hotov, naložili do něho zboží a Abraham se s ním vypravil do země otroků – pan Offut mu uložil, aby prodal zboží v New Orleansu. Tentokrát se dostal zpátky rychle a lacino. Dal se najmout na parník jako topič, a tak si ušetřil dlouhou cestu pěšky.

Vracel se do nové práce k panu Offutovi. Offut byl chytrý obchodník. Než Abrahama vypravil na dalekou cestu do New Orleansu, řekl si: Takového poctivého medvěda hned tak nenajdu. Nesmím ho pustit z dohledu, ten se mi může na leccos hodit.

„Až se vrátíte, přihlaste se u mne! Zakládám v New Salemu obchod – jestli budete chtít, můžete tam být prodavačem,“ řekl při loučení.

Prodavačem Abe ještě nikdy nebyl – proč by to nezkusil? Slíbil, že se u pana Offuta určitě přihlásí. Proto se teď vracel z jihu velmi spokojen, i když tam neviděl nic veselého. Poznal mnoho nového, viděl dřinu otroku na plantážích, nasbíral nové zkušenosti.

Byl nesmírně zvědav na vesnici, ve které se měl stát prodavačem. Když tam konečně dorazil, nenašel nic zvláštního. Obec byla založena sotva před třemi roky, jednotlivé farmy byly rozsety do šíře i do dáli.

Střed osady se však už začal vytvářet. Dokonce vyznačili kolíky místo, kde jednou vznikne náves. Prý i pošta v New Salemu bude, říkali Abemu. Ukázali mu i pozemek, kde bude stát škola.

Nadějné slovo „bude“ znělo ze všech stran – zatím však žilo v New Salemu všeho všudy asi sto dospělých obyvatel.

Abe se ptal po krámu pana Offuta.

„Jaký krám?“ divili se lidé. V celé vsi nebyl jediný obchod – ani Offutův, ani jiný.

„A kde je pan Offut?“ ptal se nejistě Abe.

„Ten tu byl, ale zase někam odjel. Však on se vrátí.“

Abraham musel na svého zaměstnavatele čekat mnoho dní. Když konečně přijel, hlásil se mladý Lincoln: „Tak jsem tady. – A kdepak je ten krám, ve kterém mám prodávat?“

„Kde by byl? Nikde. Ten se musí napřed postavit,“ klidně odpověděl Offut.

„Aha,“ Abe byl hned doma. Tohle znal! Když chceš bydlit, musíš si postavit dům. Když chceš stavět, narubej dříví. Tady to bylo stejné. Co dělat? Abraham se proměnil znovu v drvoštěpa, potom v tesaře, pomáhal nosit bečky i pytle, a nakonec, po mnohé těžké robotě, začal opravdu prodávat.

Obchod byl velikou událostí pro vesnici, kde neměli ani noviny, ani divadlo, ani jinou zábavu. A nový prodavač – to už byla událost nejen pro vesnici, ale pro celé široké okolí. Jak by ne – Abe byl pořád veselý, práce v obchodě se mu líbila. Žertem jen sršel. Lidem stálo za to vážit cestu, aby se podívali na nového prodavače – chlapíka k pohledání. Byl větší než kterýkoli muž, který se kdy v Salemu objevil.

Však pan Offut byl také pyšný na hromotluka, kterého přivedl do vesnice. Říkával sousedům:

„Ten má sílu jako medvěd. Přemohl by každého, kdo by se mu postavil.“

„Ale Jacka Armstronga by nepřemohl,“ pochybovali o Abrahamově síle newsalemští chlapci. Armstrong byl největší silák ve vesnici a zápasník, kterého si vážili široko daleko.

„Jak by ne!“ smál se Offut. Tu se Newsalemští urazili. Jejich Armstronga by přemohl nějaký přivandrovalec, hubený a vytáhlý jako suchá borovice?

„To bychom rádi viděli! Řekněte tomu svému kolohnátovi, ať to zkusí. My pozveme Jacka a může být krásná zábava. Ale vsaďte se, že to s tím svým Abrahamem projedete.“

„Uvidíme,“ smál se pan Offut – a opravdu přemluvil Lincolna, aby se s Armstrongem pustil do křížku. Utkali se v neděli odpoledne. Celá ves se přišla podívat na slavný zápas. Kluci ovšem nechyběli.

Na travnatém místě se vytvořil kruh, Abe i Armstrong shodili kabáty, vykasali si rukávy a dali se do sebe. Armstrong byl sice o hodně menší než Abe, zato však měl dvakrát tak široká ramena. A jaké měl svaly! A navíc v zápasech velké zkušenosti. Pan Offut se na něho. podíval a skoro zalitoval, že se tak vychloubal svým prodavačem. Kdo ví, jak dopadne proti tomuhle pořízkovi!

Zápas však byl kupodivu krátký. Lincoln si svého soupeře prohlédl a pak ho zprudka chytil rukama. Armstrong také zaútočil a zkusil vyrvat se z Abrahamova stisku. Jenomže s takovýma rukama, jako měl Abe, se ještě nesetkal – byly jako ocelové svěráky. Najednou Lincoln svým soupeřem trochu zakroutil, uchopil ho vzadu za šíji, smýkl jednou, dvakrát jeho krátkým tělem – a Armstrong byl na zemi. Stalo se to tak rychle, že nikdo z diváků nestačil změnu sledovat. Armstrong se marně snažil vstát. Abe ho držel a nepouštěl. Armstrong po marném pokusu vyprostit se dal znamení, že se vzdává.

Ale tu se strhl rozhořčený pokřik.

„To nebyl poctivý zápas! Lincoln Armstronga kopl, pcJrazil mu nohy! To je proti pravidlům! Abe podvádí! My Armstrongovu porážku neuznáváme!“ Armstrongovi přátelé křičeli jeden přes druhého a zvedali pěsti.

Na vítězově čele naskočily vrásky. On že podvádí? On že zápasí nepoctivě? On, Abraham Lincoln, který nikdy v životě nezalhal, natož aby podvedl! Abe se zatvářil, jako by chtěl na pomlouvače skočit a pustit se i s nimi do křížku.

Najednou však zahnal hrozící bouřku ten, od něhož to nikdo nečekal – Jack Armstrong. Oprášil si šaty a obrátil se k přátelům:

„Nepovykujte, mládenci! Prohrál jsem. Lincoln zápasil poctivě – já to přece musím nejlépe vědět, ne?“

Šel k Abrahamovi a podal mu ruku. Vítěz mu ji upřím ně stiskl. Jackovi přátelé byli trochu zaraženi, ale nakonec se i oni shlukli kolem dlouhého vítěze.

Od té chvíle měl Offutův prodavač ve vsi mnoho přátel, zvláště mezi mládeží. A nejlepším kamarádem se mu stal sám Armstrong. Abe si ho zamiloval za to, že uměl čestně přijmout porážku. Zanedlouho chodil k Armstrongovům jako domů. Měli ho rádi jako svého. Hana, Armstrongova žena, nejednou Abrahamovi vyprala a spravila prádlo. A bylo ustavičně co spravovat – protože obrovskému Abrahamovi byly vždycky nejen kalhoty, ale všechen oděv malý.

POCTIVÝ ABE

Lincoln si tedy v New Salemu vysloužil pověst výborného zápasníka – ale také pověst člověka, který to nemá v hlavě docela v pořádku. Když o něm lidé mluvívali, leckdo naznačil posunkem, že ten chlapec snad má o kolečko víc.

Ne že by ho neměli rádi – ale u Abrahama opravdu bylo nad čím kroutit hlavou. Přišli lidé do krámu – prodavač ležel na pultě, pod hlavou místo podušky štůčku kartounu – a četl. Ochotně vyskočil a zákazníkovi posloužil, to je pravda. Ale stalo se, že se některý farmář dlouho přehraboval v zásuvce, aby vyhledal petlici, kterou potřeboval. Ne a ne najít tu pravou. Abe ho nerušil – ale sám se také nedal rušit. Vylezl zase na pult, natáhl se a četl klidně dál, dokud farmář nenašel, co chtěl.

Nu, lidé si zvykli, že v krámě čte. Když má volno, ať si dělá co chce. Ale on četl i v chůzi, na ulici – a pořád nahlas! Sel třeba k obědu, knihu před nosem a četl svým ostrým hlasem, jako by byl na návsi sám. Když se mu některá věta zvlášť zalíbila, zastavil se a přečetl sť ji hezky hlasitě několikrát. Nic se nestaral, jsou-li kolem lidé nebo ne. Však se ho kamarádi ptali:

„Poslyš, Abe, proč ty při čtení křičíš, jako bys byl hluchý?“

A Abe na to: „Člověk má číst každou knihu tak, aby jí rozuměl do posledního písmene. Když čtu pouze očima, leze mi to do hlavy jen jednou branou, ale když si čtu nahlas, je to jako bych otevřel do mozku ještě jedna vrátka.“

Nu, zkrátka byl podivín – ale veselý chlapík, a lidé ho proto měli rádi.

„Abe, ukaž nám, jak se pije bez rukou!“ říkali mu mnohdy zákazníci v krámě.

„Beze všeho! Koukejte!“ a Lincoln nalil do sklenice vodu, lehl si na pult, postavil si sklenici na podrážku, pomaloučku ji přiblížil ke rtům a napil se – ani neukápl. Farmáři se mohli usmát. „Nač ty vlastně potřebuješ ruce!“

„To on si ty své jedenáctky tak vycvičil, aby nemusel pouštět z ruky knihu,“ říkali druzí. „Však uvidíte, za chvíli bude i zboží podávat nohama!“ Abe se smál s nimi. Jenomže – i v tu chvíli měl v očích jakýsi smutek. Měl zvláštní oči. Krásné, šedé a hluboké – ale zasmušilé. Bylo to snad proto, že v dětských letech viděly v jediném měsíci umírat maminku, děda i babičku? Zůstaly v těch očích vzpomínky na chvíle, kdy otec stloukal z hrubých prken rakev za rakví? Nebo smutek z bídy, která ho pronásledovala od dětství? Nebo lítost pro sestru Sáru, kterou měl tolik rád a kterou tak bolestně ztratil? – Chudinka, přivdala se do bohatého statku a tam jí dali znát, co je to dostat se mezi pány. Udřeli ji za necelé dva roky. – Září snad z Abrahamových očí tak teskně touha dostat se výš, ke knihám, k moudrosti – smutek veliké duše, uzavřené do malého krámku na vesnici se stovkou obyvatel?

Ať to bylo co chtělo – z Abrahamových očí hleděl žal, i když se smál. Lidé si toho valně nevšímali. Pro ně byl mladý Lincoln veselým prodavačem, který si pro potěchu ostatním tropí sám ze sebe šašky a zná tolik veselých historek, že i k pytlíčku pepře za měďák přidá nějakou švandu.

Jenomže – i tady se projevuje jeho podivínství. Nikdy nedovolí vyprávět obhroublé historky, jsou-li v krámě ženy. Abe je k ženám uctivý a jemný.

Lidé se tomu u takového lamželeza podivují. Ale to je Abrahamův smysl pro spravedlnost – ženy si podle jeho názoru zaslouží víc ohledů a jemnosti.

Však jednou soused Jim dostal od Lincolna za vyučenou, že si o tom celé okolí hezky dlouho vyprávělo. Přišel do krámu, když tam dvě ženy právě vybíraly látku na šaty. Jim měl dobrou náladu – rovnou k nim a hned samý vtip. To se ví, jeden peprnější než druhý – však jiné neznal.

Lincoln na něho mrkal: „Nechte toho, Jime!“ ale kdež – jako by oleje do ohně přiléval. Tu se Abe nahnul přes pult a šeptl:

„Nechte si ty vtipy, strýce, počkejte aspoň, až odejdou zákaznice.“ Přitom položil svou medvědí tlapu na Jimovu ruku a jen tak trochu přitlačil. Jim se až prohnul. Neříkal nic, sedl na bečku petroleje, žvýkal tabák a mračil se. Mlčel. Ale jen do té doby, než ženy odešly. Pak se do Lincolna pustil:

„Ty holobrádku, ty přivandrovalče, ty mě budeš poučovat, jak mám mluvit? Odkud jsi přišel, ty chytráku? Kdo tě sem zval?“

Abe si pomalu lehl na pult, vzal knihu, ale než začal číst, velmi klidně řekl Jimovi:

„Víte co, strýčku? Nechrne toho! Mohlo by to s vámi špatně dopadnout.“

Jima jako když bodne.

„Se mnou? A hrome, to se podívejme! Ty si myslíš, když si od tebe nechal nabít ten hlupák Armstrong, že si můžeš troufat na každého? To mě tedy neznáš! Podívej se!“

A zašermoval Lincolnovi pěstí pod nosem. To bylo i rozvážnému Abrahamovi moc. Posadil se, spustil nohy z pultu a křikl:

„Poslyšte, když mermomocí chcete dostat výprask, nasolím vám jako každý druhý.“ A už se drželi. – Abe zkroutil ve chvilce Jima do klubíčka, dal mu několik pořádných ran, chytil ho za krk a nohou otevřel dveře krámku.

Na návsi měli pěknou podívanou. Jim vyletěl na náves jako střela a padl doprostřed silnice. Vyskočil, trochu si zanadával, ale do krámu si už netroufal.

Nejpodivnější bylo, že po té zkušenosti na Abrahama nezanevřel. Naopak, brrzy se s ním spřátelil a mluvil před ním vždycky jenom slušně. Abe byl ovšem tak moudrý, že se tvářil jako by o žádném výprasku ani nevěděl.

Mladý prodavač měl mnoho přátel – však nescházel při žádné švandě. Jenom jedné věci se nikdy neúčastnil. Newsalemští chlapci se rádi napili, občas pořádali dokonce závody, kdo zmůže víc kořalky. Ale prodavač pana Offuta se kořalky nikdy nenapil. Kdekdo nad tím vrtěl hlavou – co je to za chasníka, když nepije?

Snad by se nebyli tolik divili, kdyby věděli, že Abe už bezmála před patnácti lety slíbil své zemřelé matce, že nebude nikdy pít. Abrahamova maminka zemřela, když bylo chlapci deset let – a přece ho naučila tolika dobrým věcem! Však říkával: „Za všechno, čím jsem nebo čím jednou budu, děkuji své andělské matce!“

Lidé však Abrahamovi do srdce neviděli a jeho odpor ke kořalce přičetli na vrub podivínství. Každou chvíli se o něm vyprávěla nějaká povedená historka. Obyčejně byla lidem k smíchu, ale začasté si Lincolna také pochvalovali.

Jednou si o Abrahamovi pěkně povykládaly farmářky o trhu.

„Tuhle jsem vám zašla do Offutova obchodu a ten čahoun Abraham mě obsluhoval – však víte, jak je tam veselo,“ vypravovala jedna z nich.

„Nu, kupovala jsem to a ono, cukr, sůl, tátovi hřebíky, a tak. Pořád je něčeho potřeba. Když mi Abraham všechno spočítal, dělalo to dva dolary šest centů. Zaplatila jsem a šla jsem klidně domů.

Večer – už táhlo k desáté – najednou někdo tluče na dveře. Tma byla jako v pytli. Kdo to jen může být, myslím si. Jdu opatrně otevřít – a venku chlap jako hora. Lekla jsme se, až se mi dech zatajil. Kouknu líp – on to Lincoln.

‚Dobrý večer! Nelekejte se, že straším! Ale vy jste u nás dnes nakupovala a já jsem vám napočítal o nějaký cent víc – tož vám to tady nesu zpátky.‘

Divila jsem se a povídám: ‚Človíčku, co vás to napadlo? Pro pár měďáků vážit takovou cestu! Vždyť je to dobrá hodina chůze k nám a dobrá hodina zpátky. A k tomu v noci! Vždyť jste mohl počkat, až k vám zase přijdu.‘

On se jen smál. ‚Kdovíkdy byste přišla,‘ povídá, ‚a já bych měl každou noc těžké sny, že jsem vás ošidil.‘

No, řekněte, lidi, viděli jste to kdy?“

Kmotry pokyvovaly hlavou, ale už se hlásila další farmářka:

„Copak u vás šlo o peníze, sousedko! Ale víte, co se stalo mně? Kupovala jsem čaj. Lincoln mi jej navážil, já se ani nedívala, jaké závaží dává, v tom chasníkovi je něco, že mu každý musí věřit.

A večer se mi stalo zrovna to, co vám. Někdo tluče, táta jde otevřít a za dveřmi Lincoln. Táta ho přivedl do světnice a on mi tam dává jakýsi papírek.

Jářku, co to je?

‚Zmýlil jsem se při vážení,‘ povídá ten chlapec, nezlobte se, dal jsem vám čaje méně, tak vám tady nesu, co chybí.‘

No, byla toho hrstka, kornouteček, a on s tím běží takovou dálku. A to víte, může jen v noci, až zavře krám.“

Za chvíli se obě příhody roznesly po okolí a vesničané si začali uvědomovat, že Lincoln je trochu víc než silák a šprýmař. Cítili, že se mezi nimi octl člověk, jakých není do tuctu dvanáct.

Ukažte nám druhého takového poctivce! Ukažte nám druhého takového siláka, který svou silou neubližuje, ale pomáhá! A ukažte nám člověka, který je veselý, ale nikdy hrubý.

A lidé začali Licolnovi říkat „poctivý Abe“. Napřed jenom jeho přátelé a tak trochu žertem. – Ale vtip se ujal. Však byl na Lincolna jako šitý. Tak ztratil Abraham Lincoln v New Salemu své jméno. Zůstal mu jen čestný název „poctivý Abe“,

KAŽDÝ INDIÁN NEMUSÍ BÝT ZASTŘELEN

Pan Offut měl s krámkem smůlu. Měl v něm znamenitého prodavače, ale málo zákazníků. Ne snad, že by lidé do jeho obchodu neradi chodili. Ale New Salem byl malá vesnice. Sto lidí, a ještě k tomu chudobných, mnoho nenakoupí. A tak přišel jednoho dne pan Offut do krámku se smutnou novinou:

„Abe, musím krám zavřít. Dluhy rostou – a prodá se příliš málo.“

Lincoln si smutně prohrábl husté černé vlasy. To byla rána! Ale rychle se vzpamatoval:

„Však se uživím. Umím toho tolik. A nejvíc se dřevem – ze dřeva udělám, co kdo chce: postavit loď, nadělat šindelů, pokrýt střechu nebo vyrobit kolébku pro děťátko. Tož se zase neztratím.“

Tak se Abraham Lincoln po krátké kupecké slávě znovu chopil sekyry. Jenomže ji zakrátko vyměnil za pušku.

Do vesnice přišla zpráva, že Indiáni přepadají vesnice bílých přistěhovalců. Kmen Saků vstoupil na válečnou stezku! Jejich náčelník Černý Jestřáb vypověděl bělochům válku.

Ve vsi z toho bylo veliké rozčilení a mnoho nenávistných řečí. Jenom Abe, spravedlivý jako vždycky, mlčel a myslil si:

Nejsme tím my, běloši, sami vinni? Neutiskujeme Indiány až běda? Naslibovali jsme jim bůhvíco, jen aby nás pustili do svého území, ale nikdo pak už na ty sliby nevzpomene.

Jenže na takové úvahy teď nebyl čas. Indiáni jsou nebezpeční nepřátelé. Co zbývalo jiného než se bránit? Správce kraje povolal do zbraně muže od osmnácti do pětačtyřiceti let. Všichni byli odhodláni jít. Věděli, že jde o krk, že jde o životy jejich žen a dětí.

Také Abraham se svými přáteli šel na vojnu. V okresním městě se sešlo dobře šestnáct set mužů. Jaké to však bylo vojsko! Darmo povídat.

Stejnokroje neměli. Ani zbraní nebylo dost. A tak vypadal každý z nich, jak právě odešel od pluhu, od tesařské širočiny, od krejčovské jehly. Jeden měl vysoké boty, druhý šněrovací, třetí jenom mokasíny. – A pušky? Hotové muzeum starožitností. Mnozí měli ještě ručnice s křesacím kamenem a u pasu starodávný růžek na prach.

V táboře byl také podivný pořádek. Pilo se ostošest, a proto bylo i hodně rvaček. Abe nad tím kroutil hlavou, takové vojsko se mu nelíbilo. Sám však také nebyl ukázněný voják. Jednou ho napadlo vystřelit do vzduchu zrovna uprostřed tábora.

Jenomže to neměl dělat. Nenadálá rána vyvolala poplach. Nevpadli snad do tábora Indiáni?

Za tenhle kousek dostal nováček Lincoln od velitele, majora Stuarta, řádnou důtku.

Ale jeho obliba u přátel tím neklesla, naopak, teď si ho všimli i ti, kdo ho blíže neznali. Když pak svolali skupinu, k níž Abe patřil, aby si zvolila velitele, byla volba skončena obratem ruky.

„Tak co chlapci, kdo bude naším kapitánem?“ zeptal se jeden ze starších mužů.

„Abraham Lincoln,“ volali Newsalemští. A ostatní se hned přidali. „To se ví, že Lincoln! Kdopak jiný?“

Tak se stal Abraham kapitánem. Nerozuměl vojně ani za mák. Nikomu to však nevadilo, dokonce ani jemu ne. Někdy ovšem to bylo s jeho velením všelijaké. Ale protože jedl vtipnou kaši, dovedl si vždycky poradit.

Kteréhosi dne pochodoval se svou rotou v lukách a znenadání se octli před vysokým plotem.

Jakpak se velí, aby rota přelezla překážku? přemýšlel Lincoln. Ale ne a ne si vzpomenout na patřičný rozkaz. Vojáci stáli a smáli se pod vousy. Hele, pan velitel neví kudy kam!

Tu se mladý kapitán rozhodl:

„Rozchod! A za dvě minuty nastoupit v řad na druhé straně!“ A bylo to!

S takovými žerty se dá vesele pochodovat – ale nedá se s nimi bojovat. Když konečně malá armáda drvoštěpů, farmářů, lovců a obchodníků vytáhla do pole, dopadlo to s ní špatně, prašpatně.

Táhli s velkým křikem, hovorem a zpěvem. Byli už na území, kde každým okamžikem mohli očekávat indiánský útok, ale počínali si hůř než lovec, který se vydá na zajíce. Pískali, pokřikovali na sebe, přebíhali sem a tam. Jak mohla taková výprava skončit?

Přední oddíl narazil na nepřítele a byl bit hlava nehlava. Mnoho neopatrných bojovníků zůstalo ležet na bojišti, ostatní utíkali zpátky, co jim nohy stačily. Když Abe se svým oddílem došel na bojiště, spatřil tam hrůznou podívanou. V podupané trávě leželi mrtví bojovníci.

Celého oddílu se zmocnila zuřivost tím větší, že se do té chvíle všichni domnívali, jak lehká bude vojna s Indiány.

A právě v tu dobu, kdy všichni byli podrážděni a vyděšeni, padl jim do rukou starý Indián. Nešťastný rudokožec! Přitáhli ho svázaného do tábora.

„Hej, kapitáne, chytili jsme vyzvědače!“ křičeli vítězně. Celý tábor byl hned na nohou. Vojáci vyskakovali od ohňů, nabíjeli pušky. Ze všech stran se ozývalo: „Zastřelit! Na místě zastřelit!“ A jiní křičeli: „Oběste vyzvědače! Pověste ho na nejbližší strom!“

Rozhněvaní vojáci mávali puškami nad hlavou – div že starého Indiána neutloukli ještě před výslechem. Lincoln stál vzpřímen pod vysokým stromem.

„Povídáte zastřelit nebo oběsit?“ začal rozvážným hlasem. „Myslíte, že každý Indián, kterého potkáte, musí být zastřelen? Jakpak víte, že je to vyzvědač? Vyslýchal ho už někdo?“

„Jaképak vyslýchání,“ křičeli rozhněvaní muži, „oni se s našinci také nemazlí. Je to vyzvědač! Co by tu jinak pohledával?“

„Ticho!“ poručil kapitán Lincoln. „A ty mluv, co jsi zač?“

Zajatý Indián měl do té chvíle sevřené rty, jako by nikdy ani nechtěl promluvit. Teď se však rozhovořil:

„Pane, nejsem vyzvědač. Nepatřím vůbec ke kmeni Saků, kteří s vámi bojují. Jsem z kmene, který už žije v míru s bílými muži.“

„Lže! Pověsit ho! Zastřelit na místě!“ vykřikli z houfu. Ale lidé, kteří stáli blízko Lincolna, mlčeli. Jako by na ně přešlo trochu jeho klidné rozvahy. Čekali, co bude dál.

„Proč ses potloukal kolem našeho tábora?“ ptal se Abe.

„Nechtěl jsem jít kolem vašeho tábora. Dostal jsem se k němu náhodou.“

Ale Indián nedomluvil – přerušily jej znovu zlostné výkřiky. „Vymlouvá se! To je nějakých okolků s rudochem! Pověsit ho a hotovo!“ Indián stál klidně.

„Poruč, pane, aby mi rozvázali pouta na rukou. Ukážu ti, že říkám čistou pravdu.“

„Rozvažte ho!“ přikázal Lincoln.

Indián zalovil rukou za ňadry pod koženou halenou, vytáhl složený papír a podal jej Lincolnovi. Dav rázern utichl.

Lincoln si přečetl list nejprve potichu, potom jej četl znovu nahlas. Byl to průkaz vydaný nejvyšším velitelstvím. Stálo v něm, že zadržený Indián není z nepřátelského kmene a má být všemi oddíly propuštěn.

Abe pokýval hlavou. „Vidíte, jak bychom se ukvapili! Mohli jsme zabít nevinného.“

V houfu se však zvedl protest: „Tu cedulku mu mohl napsat ledakdo. Jen žádné okolky s takovým ničemou. Zastřelit a dost! Co se stane, když bude v Americe o jednoho rudocha méně?“ A už se zase ze všech stran sápali na nebohého Indiána.

Lincoln však zčervenal: „Stát! Jakým právem chcete vraždit nevinného člověka? Kdyby byl běloch, nechali byste ho běžet, co? Chcete ho zabít jenom proto, že má jinou barvu v obličeji než vy? – Kapitánem jsem já. Zakazuji, aby mu někdo ublížil! Ať je ihned propuštěn a jde si, kam chce!“

Tentokrát se však Lincoln potázal se zlou. Zapomněl, že nemá před sebou řádné vojsko s vojenskou kázní. Najednou tu proti němu stála rozzuřená tlupa, rozhodnutá zajatce zabít. Postavili se i proti kapitánovi, kterého jinak měli rádi.

„To tak, propustit! Aby šel, kam chce? Jakýpak jsi to velitel? Proč se vlastně zastáváš podezřelého barevného chlapa? Uděláme si s ním, co budeme chtít. Nezapomeň, že jsme tě udělali kapitánem my – budeš jím jen do té doby, dokud budeme chtít.“

A už cloumali zajatcem a vlekli ho k nejbližšímu stromu. Abe zbledl. Nijak se ho nedotklo, že jeho rozkaz tak málo platí, ale strnul hrůzou, že zabíjejí nevinného člověka. Jeho srdce bylo vždy na straně utlačovaných.

Dobře, řekl si v duchu a sevřel ruce v pěst. Jako kapitán pro vás neznamenám nic, dokážu vám, že něco znamenám jako Abraham Lincoln!

„Stát!“ vykřikl hromovým hlasem. Všichni se ohlédli.

Lincoln jako by v tu chvíli byl ještě povyrostl. Šedé oči mu jiskřily spravedlivým hněvem.

„Povídám – stát!“ vykřikl znovu a vrhl se mezi zálesáky. Silnými pažemi odstrčil ty, kteří svírali zajatce. Stál tu s vypjatou hrudí, mohutnější než jindy, rozhodnut dát se třeba zabít, ale nepřipustit bezpráví. Prameny hustých černých vlasů padly mu do čela. Všichni zůstali stát jako zkamenělí. Naráz bylo ticho. Jen pod čísi nohou zachrastila zlomená větvička. Bylo zřetelně slyšet, jak Abe těžce oddechuje.

„Kdo sáhne na tohoto Indiána – bude mít co dělat se mnou,“ řekl pomalu. Zpod svraštělého obočí hněvivě zablýsklo.

Muži, kteří stáli těsně u něho, pomalu ustoupili. Ne, s tím rozhněvaným obrem nechtěli nic mít. V davu se poprvé ozval střízlivý hlas. Navrhoval, aby Indiána odvedli k veliteli praporu Stuartovi.

Tento rozumný návrh kupodivu vyvolal novou bouři.

„K Stuartovi? A proč? Ten je zrovna takový jako Lincoln, ten ho pustí!“ zaznělo z houfu. Křik se stupňoval a v rukou některých Lincolnových protivníků se zablýskly dlouhé zálesácké nože. Zdálo se, že dojde ke rvačce.

Někteří muži se jako náhodou začali stavět mezi Lincolna a Indiána. Lincoln a jeho přátelé si nevěděli rady. Sami nechtěli začínat rvačku, ale přitom viděli, jaké nebezpečí hrozí Indiánovi, jestliže bude odtržen od svého ochránce.

Naštěstí tu byl Lincolnův přítel, stejně chytrý jako věrný – farmářský synek Speed, obratný jako lasice. Jak viděl, že se blýskají nože a pistole, vypletl se spěšně z klubka rozhněvaných zálesáků a úprkem se rozběhl ke stanu velitele praporu. Právě ve chvíli, kdy užuž začínala krvavá srážka, zahřměl do davu rázný povel. To přišel major Stuart a s ním pohotovost, šest mužů s puškami po boku. Za majorem šel Speed a spokojeně se usmíval. Věděl, že je vyhráno, že si každý dá zajít chuť na rvačku.

Major Stuart byl starší člověk, advokát, a s lidmi uměl zacházet. Dovedl být laskavý a veselý, ale také tvrdý, když toho bylo třeba.

„Kapitán Lincoln a zajatec ke mně! Ostatní okamžitě rozchod!“ zavelel.

A hle, kromě několika zlostných pohledů neprojevil nikdo ani náznak neposlušnosti. Nože zmizely v pochvách, pistole vklouzly do pouzder u pasu. Major si odvedl Lincolna k svému stanu. Vyslechl zajatce, prohlédl jeho potvrzení a pak nařídil:

„Lincolne, doprovoďte ho až k předním strážím! Že nařizuji, aby jej ihned propustili z tábora. Pak se ke mně vraťte!“

Lincoln provedl rozkaz a Indián, stále klidný a málomluvný, jak přikazoval zvyk bojovníků jeho plemene, při odchodu vděčně pohlédl na mladého kapitána.

„Děkuji vám, pane,“ řekl prostě a srdečně. Za několik okamžiků zmizel v hustém lese.

Abe se vrátil k velitelovu stanů. Major tam cosi psal, sedě na pařezu před stanem. Rozevřeným plátnem zahlédl Abe majorův tlumok a kolem něho na zemí několik knih.

„Jednal jste správně, mladý muži. Když máte pravdu, musíte se za ni umět postavit třeba proti celému světu,“ řekl major Stuart.

„Jenomže ta vaše láska k Indiánům není v těchhle dobách zrovna obvyklá.“

„Láska? – K té nemám důvod. Indiáni zastřelili mého děda. Ale mám pocit, že jsme se na nich provinili. Okradli jsme je o jejich zemi,“ zvolna řekl Abe.

Odpověď majora Stuarta překvapila. Mladý kapitán se mu začínal líbit. Vyptal se ho, odkud pochází, co dělal dříve a co hodlá dělat dál, až se tažení skončí.

Na poslední otázku pokrčil Abraham rozpačitě rameny. Opravdu zatím nevěděl, čím se bude živit.

„Jaké máte vzdělání?“ zeptal se major. Všiml si, že Abe mezi řečí stále pokukuje po knihách ve stanu. Abe se rozesmál.

„Kdybych spočítal všechny dny, které jsem proseděl ve škole, nebyl by to dohromady ani rok. A to ještě počítám poustevníka, u kterého jsem sedával na špalku místo v lavici.“

„Ale knihy vás zajímají?“

„Ohromně!“ vydechl Abe. „A nikdy jsem jich neměl dost.“

Major vstal, sebral se země knihy a řekl:

„Vyberte si!“ Podivil se však, když si Abe z knih nevybral román, ale sbírku zákonů. A divil se ještě víc, když slyšel, že četba zákonů toho hranatého drvoštěpa zajímá ze všeho nejvíc.

„Až se vrátíme domů,“ řekl major, „zajeďte si někdy do Springfieldu ke mně. Mám takových věcí plnou knihovnu a rád vám je půjčím.“

Abe nadšeně souhlasil a nesl si vypůjčenou knihu jako drahocenný poklad do svého stanu. Major. Stuart za ním hleděl, dokud se mu neztratil mezi stany a křovinami.

„Prazvláštní mladík,“ řekl si. „Z toho by něco mohlo být.“

Nedlouho potom válka s Indiány skončila. Černý Jestřáb, náčelník bojovných Saků, byl zajat. Lincolnův oddíl už ani do boje nešel.

Když se Abe po dvou měsících vojančení bos, chůd a hladov vracel pěšky do New Salemu, měl za sebou jediný vojenský úspěch: Nezabil sice žádného Indiána, ale jednomu zachránil život. Byl s tímto výsledkem válečného tažení docela spokojen.

Hlavu mu tížila jediná myšlenka:

Čím se budu teď živit?

CO BYLO V STARÉM SUDU

Přišel večer. Pěkný letní večer. Je teploučko a hvězdy vesele mrkají. Na návsi v New Salemu sedí na kládách chasníci. Už si odpracovali svůj díl na polích a teď odpočívají, pokuřují, povídají. Jsou udřeni, ale spát se jim nechce. Hezky se to povídá a prozpěvuje.

Jak tu sedí, i ve tmě je vidět, že jeden z nich převyšuje ostatní o hlavu. Je to „poctivý Abe“. Ostatní si ho dobírají.

„Věčná škoda, Abe, že už neprodáváš! Tys byl obchodník! Takový tu už nebude. Když bylo člověku smutno, šel si koupit nějakou drobnost a dostal k tomu anekdotu, že mu hned spravila náladu,“

„Anebo k tomu dostal vyhazov jako strýc Jim,“ prohodil kdosi.

Všechno se smálo a do toho vážně začal Armstrong:

„Kdyby mne lidé měli tak rádi jako tebe, Abe, otevřel bych si obchod na vlastní pěst.“

„To by šlo,“ ozval se ze tmy vysokým hlasem Lincoln. „Peněz mám, že nevím“ co s nimi. Počkej, hned zjistím, kolik je v hlavní pokladně.“ Zacinkal v kapse několika měďáky: „Mám celého čtvrt dolaru – to na velkoobchod v New Salemu stačí, ne?“

„To by mohlo stačit,“ prohlásili chasníci, „protože ty si můžeš otevřít obchod i bez peněz. Tobě každý dá zboží na dluh.“

Abe se jen smál. „Abych zase prohrál? Už se nedám k ničemu přemluvit – stačí, že jsem vás poslechl, když jste mě pořád vybízeli, abych kandidoval za poslance. Také jste měli tolik řečí jako dneska – a vidíte! V New Salemu mě volili skoro všichni, to je pravda, ale zato jinde nikdo.“ Tu seskočil z klád Berry, mladý zavalitý muž.

„Mluvme vážně! O tom poslanectví už přestaň. Zapomněli jsme tenkrát, že tě všude neznají tak jako my. Ale obchod by sis mohl otevřít. Jestli mě chceš za společníka, pustíme se do toho třeba hned. Já bych mohl nakupovat zboží a ty prodávat. To přece umíš.“

Ale Lincoln cinkal měďáky v kapse a jen se smál. Do obchodování bez peněz se mu nechtělo.

„Vždyť máš zrovna tak prázdnou kapsu jako já,“ povídal Berrymu.

„A co z toho?“ křičeli ostatní. „To snad vadí? Zboží dostanete na úvěr, a až prodáte, zaplatíte.“

Na návsi bylo celý ten večer živo. Všichni hovořili o překot. Ani do půlnoci se nerozešli. Ale celá rozprava měla přece jen výsledek. Za nějaký čas se objevil v New Salemu obchůdek a nad ním tabulka:

LINCOLN

BERRY

obchod se smíšeným zbožím

Ten nápis tam pověsil sám majitel obchodu Abraham Lincoln. Mnoho práce s tím neměl. Natáhl své dlouhé ruce – a tabule visela. Rychleji, než kdyby tam byl Berry lezl po žebříčku.

Tak se stal Abe obchodníkem, a než se nadál, byl ještě k tomu poštmistrem. Tehdy se totiž v New Salemu zřizovala pošta a Newsalemští si měli zvolit, kdo ji povede.

„Co si budeme lámat hlavu?“ řekli si. „Poštmistř musí být chytrý a poctivý. Máme tady člověka, který určitě nezpronevěří ani krejcar. Je to ‚poctivý Abe‘. A chytrý je také. Už teď píše dopisy i adresy každému, kdo to nedovede. A číst umí stejně dobře. Pořád by jen ležel v knihách. Ať je tedy poštmistrem on!“

Tak se Lincolnův obchod stal i poštou. Abrahamu Lincolnovi se to líbilo. Neměl sice poštmistrovskou kancelář, nedostal dokonce ani pošťačkou čepici – ale nějaký krejcar si přece jen přivydělal. A když někomu přišly noviny, mohl si je hned přečíst. Nikoho ani nenapadlo, aby se proto na něho hněval. To už byl takový zvyk. Kdo si přišel pro noviny, ptal se mezi dveřmi:

„Tak co je v mých novinách nového?“

A Lincoln vážně odpovídal: „Pořád se píše o těch otrocích. Na Severu křičí: Propusťte všechny otroky na svobodu! A na Jihu zas: Když propustíte otroky, zničíte nás. Kdopak bude pracovat na polích? Kdo bude sklízet bavlnu? Když nebudou otroci, nebude ani bavlna!“

„Tak to mají vlastně jedni i druzí kousek pravdy,“ mínil majitel novin.

„Každý kousek – to je pravda. Ale přijde na to, kdo z nich větší,“ zamžoural očima mladý poštmistr. „Vždyť ona by bavlna bez otroků také rostla. Černoši by ji mohli sklízet dál, ale za plat – jako svobodní dělníci.“

Tak si Abe povykládal s každým, kdo přišel. Když nikdo nepřišel, nasadil si klobouk a šel dělat listonoše. Pošta v New Salemu byla maličká a Lincoln musel dělat všechno: poštmistra, písaře, doručovatele peněz i listonoše. Dopisů nebývalo mnoho a nedostal na ně ani brašnu. Zařídil se mnohem prostěji. Dal dopisy do klobouku, klobouk na hlavu – a vyrazil.

Před jeho krámkem zastavovaly i poštovní vozy. Dopravovaly dopisy, balíky i lidi. Vždyť po železnici v těch krajích nebylo ani potuchy! – Cestující jezdili ve starobylých kočárech, které vypadaly jako veliké krabice na vysokých kolech. Táhli je čtyři koně, někdy i šest – protože silnice také nebyly a na polních cestách se špatně jezdilo. Na vysokánském kozlíku trůnil kočí s dlouhým bičem v ruce.

Takové vozy teď zůstávaly stát u Lincolnova domu. Někdy z nich vystoupili pěkně oblečení muži i ženy, vešli do krámku a objednali si čaj nebo něco k jídlu. Abe si to v duchu pochvaloval. Seděl sice zahrabán v malém hnízdě daleko od světa, ale těmi cestujícími přicházel svět přímo k němu.

Někdy zastavily před krámkem i vozy méně nádherné. Byly přikryty plachtou a táhli je obyčejně čtyři voli. To Abe jen mrkl mezi dveřmi a už věděl:

Aha, zas nějaký vystěhovalec jede hledat štěstí na západ! To já znám. Kolikrát jsem se takhle stěhoval s otcem. A vždycky jsme si říkali: Na západě je ráj. Tam na nás čeká štěstí! A pokaždé jsme našli jen těžkou dřinu.

Takovým cestujícím Abe Lincoln zvláště rád pomohl, posloužil a poradil.

Jednou před jeho krámkem zastavil mladý muž se ženou. Vůz měli naložený div ne do oblak. Dva páry volů měly co táhnout a kola se pod tíhou sotva otáčela. Ke všemu ještě pršelo a cesty byly rozbahněny.

„Poštmistře,“ povídá mladý vystěhovalec, „vy máte krám a já moc krámů. Voli nemohou z místa. Vidím, že s sebou vleku hrůzu zbytečností. Kupte si něco, však to zas dobře prodáte.“

„A co si mám koupit?“

„To nevím. Chtěl bych jen ulehčit volům – tak třeba tenhle sud.“

„A co v něm je?“

„Většinou železo – hřebíky, skoby, plechovky a všelicos jiného. Sám už kloudně nepamatuji. Prohlížet to nebudeme – kupte bečku tak, jak stojí – za dolar. Už podle váhy vidíte, že stojí za víc. Platí?“

Abe okamžik přemýšlel. Budou-li v sudu samé železné věci, dobře je prodá. Vytáhl dolar, a když vůz odhrkal, odtáhl si sud domů jako svůj majetek.

Rozumí se, že ho hned začal prohlížet. Vysypal celý poklad v krámě na podlahu. Kromě hřebíků a drobných železných předmětů tam byla i dvě kladiva – dobrá věc!

– jakési sítko, sekyrka s uraženým topůrkem, prázdné plechovky a na dně kniha.

Po té Abe dychtivě hrábl. Chtěl být moudrý – a jinou školu než knihu neměl. Nechal harampádí rozházené po zemi a začal listovat v knize. Prohlédl několik stránek a div že nevyskočil radostí. Honem vylezl na pult, kde se mu přece nejlépe četlo, lehl si a začal obracet list za listem jako o závod!

Po takové knize dávno toužil! Byla to sbírka zákonů a vysvětlení, jak se podle nich soudí. Znamenitá kniha – snad nejlepší spis o soudnictví, jaký tenkrát v Americe měli. Občas mu sice poslal nějakou právnickou knihu bývalý major Stuart, nyní advokát v nedalekém Springfieldu

– tato se mu však dosud do ruky nedostala.

Zákony mladého Lincolna nepřestaly zajímat. Nikdy nezapomněl na den, kdy poprvé viděl soudce na koních a mezi nimi slavného obhájce, který tak úchvatně uměl mluvit. A nikdy nezapomněl na svůj sen – stát se také jednou advokátem.

KONEC KUPECKÉ SLÁVY

Abe se nemohl od knihy odtrhnout. Zakrátko se o ni staral víc než o svůj obchod. Lidé ho stále častěji a častěji vídali ležet nataženého s balíkem látky pod hlavou, jak čte nahlas knihu zákonů. Měl dost času. Jeho společník Berry ho nevyrušoval. Vysedával v hospodě a do krámu přišel jen tehdy, když tam bylo něco dobrého k pití. Pijan byl celý ten Berry, nic jiného! A Lincolnovi pomáhal leda dělat dluhy.

Však dluhů přibývalo jako hub po dešti. Lincoln byl dobrák a lidé na to hřešili.

„Doneseme peníze po neděli,“ říkali jedni – a druzí zase: „Zaplatíme po žních.“ A „poctivý Abe“ dával na dluh. Věřil, že všichni jsou tak poctiví jako on. Učil se ze svých knih a málo se staral o placení.

I poštmistrovství obchodu víc škodilo, než prospívalo. Zásilek přicházelo stále víc a víc a pan poštmistř je musel roznášet. Vycházel s dopisy v klobouku a s otevřenou knihou v ruce. Cestou si nahlas četl.

Leckde nebyli doma –– farmu našel zavřenou. Ale Lincoln byl ochotný člověk. Šel do polí, a kde viděl hledaného člověka, houkl:

„Haló, Smithe, máš tady dopis od syna z New Yorku!“

Nebo: „Haló, Brande, ani se nehlas o to, co ti nesu! Máš tady upomínku za ten pluh, co sis koupil na podzim.“

Lidé přibíhali, brali dopisy, radovali se nebo se mračili, Abe znovu nasazoval klobouk, který mu sloužil jako listonošská brašna, a dlouhatánskými kroky šel dál. – Někde shodil kabát a pomohl nakládat obilí, když hrozila bouřka, jinde ochotně ukázal, jak správně podsekat a položit strom. Lidé ho měli za dobrosrdečnost rádi. Ale co to bylo platné, když obchod byl zatím zavřen a nikdo neprodával. Berryho u pultu nikdo neviděl, leda u pultu v hospodě.

A tak se stalo, co se stát muselo. Pošta přinášela dopisy: „Pánové Lincoln a Berry. – Dlužíte nám tolik a tolik dolarů. Zaplaťte ihned.“

Lincoln takové dopisy vždycky ukazoval Berrymu. Ale ten se jen ušklíbl a šel nepříjemnosti zapít. Lincoln dlouho nepřemýšlel a uložil upomínky do klobouku.

Ale brzy přivážela pošta přípisy ostřejší:

„Pánové Lincoln a Berry. – Nezaplatíte-li do týdne, udáme vás soudu.“ Berry se však jenom usmál a šel si zavdat – a bezradný Lincoln ukládal i tyto přípisy do klobouku.

Jenomže neštěstí pod klobouk neschováš. Jednoho krásného dne zastavili před krámem dva jezdci. Jeden z nich byl strážník.

„Vy jste pan Lincoln nebo pan Berry?“ spustili na Abrahama.

„Lincoln!“

„No, to je jedno. Jeden jste za osmnáct a druhý bez dvou za dvacet! Děláte dluhy a neplatíte.“

„Však nám jsou lidé taky dlužni. Až nám zaplatí, zaplatíme dluhy i my.“

Strážník se škodolibě zasmál a jeho společník také.

„Hloupé řeči! Soud už rozhodl. Všechen váš majetek se zabavuje. Prodáme ho, a když to na dluhy nevystačí, ručíte za ně vy.“

Abe hrdě vzpřímil hlavu.

„Nikdy jsem nikoho neokradl. Co jsem dlužen, zaplatím do posledního krejcaru. I kdybych na to měl dřít celý život.“

Ale pánové už mnoho nenamluvili. Spočítali honem zásoby,.prohlásili, že pánové Lincoln a Berry už ani nohou nesmějí vkročit do krámu a zapečetili dveře.

Než se Abe nadál, octl se na ulici. Taktak, že mu dovolili, aby si vzal své knihy. Naštěstí o ně nestáli – za staré knihy by nikdo nic nedal.

Lincoln stál truchlivě před ztraceným krámkem tři čtyři knihy pod paží a pošmistrovský klobouk na hlavě. S rukama bezmocně svěšenýma hleděl, jak zamykají krámek s nápisem „Lincoln a Berry.“

KDO KOUPÍ ABRAHAMOVA KONĚ?

V New Salemu nastalo velké pobouření. Od úst k ústům letěla zpráva:

„Slyšeli jste? Lincolnovi zavřeli krám. A celý dluh, jedenáct set dolarů, zůstal jenom na něm. Ten opilec Berry se ze všeho mazaně vyvlekl. Nebude platit nic!“

Někteří sousedé přišli i za Lincolnem:

„Nebuď blázen, proč bys platil všechno? Patří ti nejvýš polovina. Copak nebyl Berry tvým společníkem?“

„Poctivý Abe“ vysvětloval: „Podepsal jsem, že všechno zaplatím. Papír, podepsaný Abrahamem Lincolnem, nesmí ztratit cenu. Jestli Berry nezaplatí svou polovinu, zbude ovšem na mne všechno. Ale já raději zaplatím, protože nikdo nesmí říci, že jsem jej ošidil.“

Lidé vrtěli hlavou.

„Abe na to šeredně doplatí. Jak si k něčemu pomůže, hned mu věřitelé skočí na krk. Uvidíte, jak ho budou honit!“

Abraham se varovným hlasům jen usmíval. Lopotil se zase na polích, v lese, ve mlýně, zkrátka všude, kde se našlo kus práce. A poštmistrem zůstal – lidé mu nepřestali věřit. Roznášel dál v klobouku dopisy.

Jednou tak šel s lístkem do nedaleké farmy. Zastavil se u několika mužů, kteří tu vyměřovali pole. Vždycky se na ně rád díval, jak běhají po polích, zastrkují do země jakési pomalované tyčky, tahají za sebou dlouhou plátěnou míru a vykřikují jakási čísla. Byla to veselá práce i veselá podívaná.

A co tak stojí a dívá se, někdo mu zezadu poklepal na rameno. Abe se obrátil – hleďme, sám pan zeměměřič. Usmíval se celým opáleným obličejem: „Dověděl jsem se, milý poštmistře, že jste přišel o obchod. Čím se teď budete živit?“

„Mám dva dobré přátele, a ti se o mne postarají. Budou mě živit jako dřív – tady, vidíte?“ rozevřel tvrdé dlaně.

„To věřím, že vás tyhle dvě lopaty uživí, ale nebylo by pro vás lepší, kdybyste se místo rukama živil hlavou? Zkrátka, nač dlouho hovořit: potřebuji pomocníka. Dejte se do toho! Teď máte čas, naučte se, čemu je třeba – a já vás potom vezmu k sobě.“

Abe s radostí přikývl.

Na nějakou dobu musel knihy o zákonech strčit do police a učit se počtům a měřictví. Ba, musel i do školy k panu učiteli, aby jej naučil tomu, co sám nemohl pochopit. Dalo to hodně práce, ale dvoumetrový žáček byl pilný.

Za několik měsíců se už proháněl po polích jako zkušený zeměměřič.

Měl tři dolary na den, a to mu připadalo jako královský plat. Jen těch dluhů kdyby nebylo! Splácel, co mohl, a tak žil vlastně hůř než kdy předtím.

Jenom koně si musel koupit a měřičské náčiní, jinak by nebyl mohl vůbec pracovat. Pole se vyměřovala často hodně daleko od New Salemu, bez koně by se na místo nebyl dostal.

Mnohdy býval teď na měření celý týden a vracel se domů až v sobotu. Jednou však ho tam čekalo nemilé překvapení. Když dojížděl k domovu, spatřil na lavičce před domem sedět dva muže. Jeden byl strážník, druhý nějaký tlouštík s lysou hlavou. V Lincolnovi hrklo. Hned si vzpomněl na dva muže, kteří mu tehdy zapečetili krámek. Ani na chvíli se však nezarazil a jel rovnou k domu. U lavičky seskočil s koně, na ty dva však ani nemrkl. Muži se zvedli a lysý tlusťoch povídal:

„Vy račte být pan Lincoln?“

Abe přikývl.

„Dobře,“ pravil muž jako by medu ukrajoval. „Zrovna na vás čekáme. Jste dlužen různým obchodníkům mnoho peněz. Zavázal jsem se, že ty peníze od vás dostanu. Račte se podívat! Tady mám takový pěkný papír od soudu – stojí v něm, že mám právo zabavit a prodat všechno, co vám patří.“

Abe polekaně pohlédl na strážníka – nelže ten protivný chlap? Ale strážník přisvědčil:

„Je to tak, pane Lincolne. Ten pán přišel zabavit váš majetek a má na to právo. Proto si mě vyžádal s sebou.“

Abe se truchlivě usmál. Pochopil, že se dostal do rukou lichváři, který skoupil jeho dluhy, aby na jeho neštěstí vydělal.

„Ale vždyť platím, co mohu. Majetek dohromady žádný nemám. Nebo mám snad zout boty a stáhnout kalhoty?“

„Že nemáte majetek?“ sladce se usmál lichvář. „A co ten kůň? A to sedlo? A co ty věci v brašnách na sedle?“

Lincoln oněměl. Vezmou-li mu koně, sedlo a nástroje, jak bude pracovat? Pustil se do sladkého pána zostra.

„To nemám pro parádu, ale k práci. Kovář potřebuje kovadlinu a stolař hoblík. Já jsem zeměměřič, a proto potřebuji koně i ostatní věci. Vezmete-li mi je, mohu jít rovnou žebrat.“

„Ale pane Lincolne,“ nepřestal se usmívat tlustý muž, „vy máte přece tolik přátel! Snad vám někdo z nich půjčí koníčka. Tenhle je můj se vším, co je na něm. Vždyť na to mám papír od soudu! Zítra je neděle, až se odpoledne sejdou ve vsi lidé, provedeme dražbu. Všechno to pěkně prodáme. Tak! Teď mi hezky dejte uzdu, já si toho vašeho oře vezmu. A zítra odpoledne se můžete přijít podívat, zač jej prodám. Kolik stržím, tolik vám strhnu z dluhu.“

Tlustoch se chopil koně a odváděl jej. Abe stál jako strnulý. Jak bude v pondělí měřit, když mu vzali nejen koně, ale i měřičské pásmo a ostatní pomůcky?

Za slunného nedělního odpoledne se shromažďovali na návsi lidé. Rozkřiklo se, že budou prodávat skrovný majetek Abrahama Lincolna v dražbě. Jeho přátelé dali hlavy dohromady.

„Co? Ten lichvář chce prodat Lincolnovy věci, bez kterých se nemůže živit? Poctivý Abe platí dluhy za sebe i za toho ochmelku Berryho – a to jim ještě nestačí, oni takhle? Tak se tedy přičiníme, aby nikdo nic nekoupil. Rozejděte se po vsi, chlapci, a řekněte lidem, aby nikdo při dražbě nenabízel ani centík!“

Mládenci se rozešli. Když se lidé začali shromažďovat před obecní kanceláří, kde měla být dražba, věděli už všichni, že Lincolnova koně nesmí v New Salemu nikdo koupit.

Ubohý Abraham seděl zatím doma na dvoře na špalku s hlavou v dlaních a trpce přemýšlel. Najednou vrzla branka a někdo vešel na dvorek. Ale zamyšlený Abe neslyšel, neviděl.

„Vstávej, Abe,“ ozvalo se za ním. „Budou ti prodávat koně. Pojď se podívat!“

Abe sebou škubl, jako by ho někdo bodl. Zvedl hlavu. Před ním stál chasník s veselýma, čistýma očima.

„To jsi ty, Shořte? Ani jsem tě neslyšel přijít. – Na dražbu, brachu, nepůjdu. Nemohl bych se dívat, jak si někdo bude odvádět mého koníka.“

Ale Short byl jiného mínění. „Já bych na tvém místě šel. Zrovna by mě zajímalo, kdo ho dostane. Ať lidé vidí, že si z toho nic neděláš. Povídám ti, pojď se mnou, bude švanda!“

„Pěkná švanda! Pro vás možná, ale pro mne rozhodně ne!“

Marně jej přítel znovu a znovu pobízel. Abe zůstal sedět na špalku, a když Short odešel, smutně uvažoval:

Myslil jsem, že je Short dobrý přítel, a vida ho! Potká mě neštěstí a on se jen usmívá a ještě si řekne:

Pojď se rozloučit se svým koněm, bude to švanda! Za takové přátelství pěkně děkuji.

Short taktak že doběhl – dražba už začínala. Tlusťoch přivedl pěkně vykartáčovaného a osedlaného koníčka a začal ho vychvalovat:

„Pánové, nabízím vám tohoto krásného hnědouše. Vidíte, že je jako panenka. Jsou mu tři roky – tak kolik za něho dáte?“

Nastalo mlčení jak v hrobě. Tlouštík se zarazil, hned však pokračoval.

„Je to silné zvíře do tahu i pod sedlo. Když nosilo takového velikána, jako je pan Lincoln, jistě už něco vydrží. Tak kdo by si ho přál mít?“

Ale nikdo si nepřál, protože nastalo zase veliké mlčení. Zarostlí farmáři se usmívali pod vousy a mládež se uštěpačně pošťuchovala. „Kupte si ho sám, pantáto,“ vykřikl nějaký kluk. Na tato slova jako by všichni čekali – najednou se hlučně rozesmáli. I strážník, který se držel opodál, se rozchechtal. Lichvář zrudl a na lysině mu vyskočily krůpěje potu.

„Kdybych toho koně potřeboval, neprodával bych ho. Ale myslím, že by se tu někomu přece jen hodil. Dám ho lacino.“

Lidé však mlčeli a jen se tiše usmívali. Do toho ticha se najednou ozval silný hlas: „Já jej koupím!“

Zástup sebou pohněvaně škubl. Všechny hlavy se obrátily tam, odkud se ozval silný hlas. Hleďme, to byl Jan Short, Lincolnův dobrý přítel. Do mládenců vjel vztek. Takhle tedy drží Short úmluvu? Několik chasníků se k němu protlačilo a ne zrovna něžně ho dloubli pod žebra.

„Nestydíš se? Co to děláš? Využíváš kamarádova neštěstí, abys dostal lacino koně.“

Ale se Shortem nebyla řeč. Takový tvrdohlavec! Koupil koně doopravdy – a dostal ho za babku. Stejně i sedlo se vším všudy. Vesničané se na něho mračili. Chasníci, staří farmáři, ženy i děti – všichni se k němu obraceli zády. Ať vidí, jak jím opovrhují, jak je jim protivný.

Ale Jan Short měl zřejmě hroší kůži. Popleskával si koupeného koníčka, spokojeně se usmíval a pohvizdoval si. Potom začal pomalu skládat rozházené měřičské nářadí do brašen u sedla. Bylo na něm vidět, jakou má radost, že lacino koupil. Urovnal všechno a kývl na zevlujícího kluka.

„Utíkej za ‚poctivým Abem, že mu vzkazuji, aby sem přišel!“

Kluk otevřel překvapením pusu.

„No, nerozuměl jsi? Lincolna přiveď,“ houkl Short.

Teď teprve sebou chlapec švihl. Ale lidé se rozzlobili ještě víc. Ten nestyda nemá dost na tom, že koupil Abrahamova koně! Ještě se bude vychloubat! Potom věřte přátelům.

„Ty jsi prostě mamlas,“ rozčileně řekl Armstrong a na důkaz opovržení si před Shortem odplivl. Ale Short se usmíval, jako by mu to vůbec nepřišlo. A usmíval se ještě víc, když viděl, že Lincoln opravdu přichází.

„Haló, Abe!!“ křikl. „Koupil jsem tvého koně i ta tvá fidlátka! Pojď sem!“

Abe přistoupil k rozveselenému příteli vážný, ba smutný. V obličeji jako by mu od včerejška vyrostly bolestné vrásky. V očích měl neskonalý smutek. Mlčel – ale pokusil se o úsměv.

Tu mu Jan Short vtiskl uzdu do ruky, vzal ho za obě ramena a vesele se mu zahleděl do očí.

„Koupil jsem tu tvou kobylku, Abe. Ale k čemu by mi byla? Koupil jsem ji pro tebe, starý kamaráde! Abys na ni zítra zase mohl vyskočit a vyrazit do roboty!“

Abe na něj nechápavě hleděl.

„Nu, co koukáš?“ smál se Short. „Říkal jsem ti přece, abys na dražbu šel, že bude švanda. A byla! Mládenci mě div neroztrhali. – Tak si koníka odveď a dej mu pořádnou náruč sena. Vsadil bych se, že mu ten necita od včerejška nedal žrát.“

Abe konečně pochopil, že je kůň zase jeho. „Kamaráde.“ Chtěl Shortovi něco říci, ale nemohl. Stiskl mu jen prudce ruku, pěkně se na něj podíval – a pomalu si odváděl koně.

„Shořte, ty jsi přece jen chlapík,“ uznale řekl Armstrong, jako by prosil za odpuštění.

„Vy trulanti!“ smál se Short. „Takový Lincoln je na světě jen jeden – vy jste si myslili, že ho nechám okrást?“

POSLANEC, KTERÝ NEMÁ SEDMNÁCT DOLARŮ

Pan Speed, kdysi bojovník proti Indiánům, nyní obchodník se smíšeným zbožím, otevřel dnes svůj krámek hodně brzy. Vytáhl přede dveře bečku se slanečky, aby každý viděl, jaké má dobré zboží. Pak vyvlekl ještě pytel krásné pšenice a rozevřel jej. Nakonec pověsil na dveře krámku hrábě, kosu a chomout.

Teď mohl být spokojen – měl krámek vyzdobený jako jiné dny. Ale nebyl. Postával uprostřed ulice, prohraboval si hustý plnovous a hledal, co by se dalo ještě zkrášlit. Pak vběhl dovnitř a přinesl si láhev s petrolejem a hadr. Začal čistit veřeje, do Šeda uprášené. A to se ještě nestalo, co tu pan Speed prodával.

Pročpak se dnes tolik namáhal? Inu proto, že měl obchůdek na hlavní ulici města Springfieldu a v městě Springfieidu byl dnes svátek. Stěhoval se tam zemský sněm se svými jednaosmdesáti poslanci. Už to mělo dávno být! Město bylo největší v celém kraji, byl tu hlavní soud i obchody – a páni poslanci pořád trčeli v nějakém špinavém malém městečku.

Pravda – Springfield také neměl víc než patnáct set obyvatel a po jeho hlavní ulici běhala ještě prasátka – ale co naplat, větší město v celé zemi nebylo.

Poslanci se tedy konečně rozhodli, že se opravdu přestěhují. A proto se dnes celé město chystalo na tu slávu. Ani pan Speed nechtěl zůstat pozadu.

Když konečně všechno urovnal a naleštil, sedl si dovnitř, četl noviny a pokuřoval. A ovšem také prodával – když někdo přišel. Povidla a hřebíky, mouku a kolomaz, vidle na seno i vidličky na jídlo. Měl na skladě všechno.

Pozdě odpoledne zazněl venku před krámem dupot koňských kopyt. Jezdec zastavil, seskočil s koně a vešel do obchůdku. Pan Speed zvedl hlavu. Příchozí byl takový čahoun, že se v krámku až zatmělo, jak zakryl celé dveře. A právě proto ho pan Speed i v šeru hned poznal.

„Lincolne, příteli!“ vyskočil radostně a tiskl Abovi ruku. „Kde se tu bereš? Vždyť jsem tě neviděl od té doby, co jsme spolu táhli proti Černému Jestřábovi…“

„Ba, je to už dávno,“ smál se Lincoln, „co jsme bojovali proti komárům, kteří prolévali nestydatě naši krev! Indiáni se nám na kůži nedostali, zato komáři ano! – Ptáš se, co tu dělám? To snad víš, že se sem stěhuje sněm – a já jako poslanec…“

„Ze mě to hned nenapadlo!“ divil se Speed. „No, to máš dobré být poslancem, to už přece něco znamená! Je z tebe pán!“

„Tak to ne! Nezbohatl jsem! Kůň, kterého jsem uvázal venku, je vypůjčený. A všechno, co mám, je tady v tom kufříku. Jakýpak pán, když nic nemám! Vlastně, abych nezapomněl – mám! Tisíc dolarů dluhu! Víš, měl jsem kdysi takový krámek jako ty a ta tisícovka mi po něm zůstala na památku. – Ale proč jsem vlastně přišel! Potřebuji někde bydlit, tak bys mi snad mohl poradit. A co tak mohou stát věci, které člověk jako já potřebuje k bydlení?“

„To ti hned povím,“ Speed vzal papírek a začal počítat? „Polštář, pokrývka, prostěradlo…,“ bručel, počítal a nakonec prohlásil:

„To nejnutnější by dělalo dohromady sedmnáct dolarů.“ Najednou přestal v půli slova. Pohlédl svému hostu do tváře a zarazil se. Lincolnův obličej naplnil se bezměrným smutkem. V hubeném obličeji se od nosu k ústům táhly ostré vrásky a šedé oči jako by zapadly kamsi hluboko – hluboko.

Speed se vylekal. Co se stalo s veselým Abrahamem?

Pak mu svitlo. Nerozluštil celou záhadu ani tak rozumem jako srdcem, protože byl dobrák od kosti. Najednou mu bylo všechno jasné – pro Lincolna je i těch sedmnáct dolarů mnoho! Nemá je! Odmalička dřel, a teď, jako poslanec – kolik mu asi může být? – tak osmadvacet –, nemá ani tolik, aby si mohl koupit nejnutnější věci.

Speed dlouho neuvažoval. Ani se na nic neptal. Otázka je někdy bolestnější než rána pěstí. Prostě řekl:

„Víš co, kamaráde? Nehledej byt! Mám tady za krámkem světničku, postel je tam sice jen jedna, ale ty nejsi tak tlustý, abychom se do ní nevešli oba. Chceš? Nastěhuj se ke mně!“

Abrahamovi zasvítily oči. I tvář se mu rozjasnila. Zvedl kufříček s celým svým majetkem, postavil jej na pult a zhluboka si oddechl:

„Tak jsem se, Speede, nastěhoval!“

Oba se rozesmáli, Speed popadl kufřík a nesl jej do světničky. Když se vrátil, podal hostovi židli a řekl:

„A teď mi pověz, jak ses vlastně stal tím poslancem!“

Abe se posadil, ale ne na židli. Uvelebil se po starém zvyku na pultě. Potom začal vyprávět.

„Můj život, milý Speede, je jediná smutná písnička. Hraje mi ji bída s nouzí. Odmalička, Speede! – Ale jedno musím říci: Ať jsem přišel kamkoli, lidé mě tam měli rádi. V New Salemu, tam, co jsem měl ten nešťastný krám, o mně říkali: Lincoln nemá nic než množství přátel.

Nu, a ti přátelé mě pořád nutili: Abe, zkus to, kandiduj za poslance! Tož jsem to zkusil, to bylo tenkrát, jak jsem se vrátil z vojny. Už jsem ani neměl čas jezdit po vesnicích a promluvit k lidem. A tak jsem to vítězně prohrál. Opravdu vítězně – v New Salemu, kdě mě znali, volilo mě z 280 lidí 277. Jenom tři byli proti mně. No, jinde mě neznali – a také nevolili.

Potom jsem se stal zeměměřičem. Když přišly nové volby, kamarádi zas říkali: Zkus to, teď už tě znají v celém okolí. Přemýšlel jsem, mám-li se do toho pustit. Víš, Speede, já jsem odmalička přemýšlel, jak bych pomohl odstraňovat ze světa křivdu. A zdá se mi, že poslanci a advokáti mohou nejspíš chránit spravedlnost. U nás v Americe je tolik hrůzy – jen si vezmi otroctví! Je to strašná věc. Viděl jsem na Jihu prodávat otroky a nikdy na to nezapomenu. Viděl jsem, jak je vedli, dvanáct na jednom řetězu. Jestli otroctví není spatné, pak už na světě nic spatného není. Musíme proti tomu přece něco dělat. Je tak těžké umřít a nenechat po sobě svůj kousek půdy lepší, než byl. To člověku připadá, jako by vůbec nežil.

Tak jsem ještě jednou zkusil, budou-li mě lidé chtít. A vyhrál jsem na celé čáře. V našem kraji nedostal poslanec ještě nikdy tolik hlasů jako já. Nevím, co se na mně lidem tolik zalíbilo – vždyť jsem, celkem vzato, směšná figura. Já to vím. A do školy jsem skoro vůbec nechodil.

Snad je to tím, že dovedu k lidem promluvit. Víš, nemám rád řeči nafoukané a prázdné jako vepřový měchýř. Říkal jsem lidem, co si myslím, a tak, jak si to myslím:

Když mě zvolíte, budu rád. Když ne, taky dobře. Jsem příliš zvykly na zklamání, než abych se proto dlouho trápil.

Ale nestačilo jen mluvit, kamaráde, ty víš, jak to u nás chodí. Lidé chtějí nejen chytrého, ale také silného poslance. Kolikrát, když někdo mluvil proti mně, řekli: Copak zápasit jazykem, to nic není. Chyťte se do křížku! A tak jsme vyšli na náves – můj protivník i já. Kabáty dolů, vykasat rukávy a kdo s koho! Ale já jsem nadarmo nekácel tak dlouho stromy! Na mne si hned tak někdo nepřijde. Položil jsem každého na lopatky.

S kolika dobrými lidmi jsem se sešel! Jednou mě svezl můj protivník svým povozem. Jinak bych byl musel jít hezký lán cesty pěšky. Na schůzi jsme ovšem museli mluvit proti sobě, to už jinak nejde. Ale když jsem skončil, řekl jsem lidem: Jsem příliš chudý, než abych si mohl dovolit vlastní povoz. Můj protivník mě svezl. Byl bych rád, kdybyste volili mne. Nechcete-li snad mne, volte mého protivníka! Říkám vám, že je to správný chlapík!.

Tož tak to tenkrát chodilo. Nakonec mě zvolili. Ale když jsem se to dověděl, zastyděl jsem se za své ošumělé hadry. Lítal jsem v nich po polích, štípal jsem v nich dříví – a teď si mám jít takhle sednout do sněmu? Musel jsem si vypůjčit pár grošů a koupit si nové šaty. Však je mám na sobě, vidíš? – A potom jsem šlapal pěšky do sněmovny. Nebyla to maličkost – sto mil! Ale na koně jsem neměl.

Ve sněmu jsem napřed jenom koukal a nemluvil. Kdepak! Tam jsou samí advokáti a lidé, kteří prošli školami – a já? Vyrostl jsem v pustině. Bylo tam plno medvědů a jiné divoké zvěře. Když už tam byla škola, mohl v ní učit kdo chtěl. A když se v kraji objevil někdo, kdo uměl latinsky, dívali jsme se na něho jako na nějakého kouzelníka.

Tak jsem ve sněmovně sedával skromně v koutku. Pak jsem poznal, že i já něco umím, že stačím všem těm studovaným pánům. Naučil jsem se mnoho i bez škol, sám. Čítal jsem knihy tak dlouho, dokud jsem jim nerozuměl do posledního písmene.

Pomalu mě poslanci začali znát a poslouchávali mě pozorně. No, tak by to bylo dobré s tím poslancováním. Jenomže peněz to nese málo. Někteří poslanci ovšem umějí zbohatnout. Ale já to nedělám! Jednou jsem jim řekl: Můžete mé tělo spálit na popel a popel rozhodit po větru. Nikdo mě však nepřiměje k tomu, abych hlasoval pro věc, kterou pokládám za špatnou!

No, nevzali to doslova, nespálili mé tělo na popel, ale nepustili mě ke svým obchodům. Zůstal jsem chudý. A dobře tak. Bývají ty obchody všelijaké. Ostatně, k čemu jsou peníze? Jen aby si za ně člověk nakoupil zbytečnosti a potom usychal strachem, že mu je někdo ukradne. Nemyslíš?“

STARÝ PŘÍTEL POMÁHÁ

Když se Speed ráno probudil, byl už Lincoln vzhůru. Seděl v posteli s koleny u brady, jak byl jeho starý zvyk.

„Dobré jitro, Abe,“ řekl Speed. „Co tu sedíš jako sýček? Copak ti straší v hlavě?“

Lincoln se zasmál. „Takoví poslanci jako já mají všelijaké starosti. Například – čím se živit. Koukej, Speede, jak to se mnou je! Poštmistrování jsem se musel vzdát. Zeměměřičství také. A tak teď mám jen poslanecký plat – tři dolary denně. Ale ty se vyplácejí, jen když sněmovna zasedá. Jak přijdou prázdniny nebo svátky, nedostanu ani haléř. Je to sice správné, když se platí za práci a ne za nicnedělání, ale chyba je, že takový poslanec musí i o prázdninách jíst a bydlit. A na to potřebuje peníze. Tak přemýšlím, jak bych si je vydělal. Doufám, že někde budou potřebovat nařezat dříví. To umím znamenitě. Také v okopávání brambor jsem odborník. A v nošení pytlů ve mlýně bych mohl závodit o mistrovství světa.– Nebo bych někomu hlídal děti, to taky slušně dovedu. Nevíš o někom, kdo by potřeboval chůvu?“

Speed se rozesmál. „Něco se pro tebe najde. Taková hlava, jako je tvoje, se neztratí. Počkej večer, to se u mne vždycky schází několik dobrých lidí. Oni ti poradí. Víš, kdo ke mně taky chodívá? Pan Stuart – ten co s námi byl na vojně jako major. Jenže se mi zdá, že se teď právě vypravil kamsi ha cesty.“

„Počkáme tedy na večer, Speede,“ souhlasil Lincoln. A pak uvidíme – nebo taky neuvidíme, když bude moc tma nebo ti tví přátelé nebudou o ničem vědět.“ Mluvil vesele, ale pod rozpustilým tónem zněl smutek. Osmadvacetiletému pilnému a chytrému člověku není právě do smíchu, když se nemůže uživit.

Toho večera se Lincoln opravdu o zaměstnání nedověděl. Až o dobrých čtrnáct dní později. Tehdy seděla u Speeda ve večerním šeru skupina mužů. Byl mezi nimi farář, obchodník, poslanec a lidé světa znalí. Rozsedli se po bečkách a sudech, jen Abe se jako obyčejně uvelebil na pultě, aby jeho dlouhé nohy měly pohodlí. Po chvílivšak slezl a postavil se poblíž okna.

Hovořilo se o tom i o onom. Nejvíce o otázce otroků. Všichni ohnivě mluvili pro jejich osvobození, jako tehdy; mluvívalo mnoho lidí na severu Spojených států.

Lincoln vytáhl z kapsy jakýsi složený časopis, přistoupil až k oknu, jímž ještě padalo trochu světla, a začal listovat. Hledal článek, který ho dnes zvlášť zaujal.

Všichni se po něm ohlédli a všimli si, že drží v ruce časopis „Osvoboditel“, který vycházel v Bostonu. Byly to noviny, které tehdy hýbaly Amerikou. Začal je před lety vydávat neznámý chudý sazeč jen z lásky k černochům. Odvážně a vytrvale útočil na bohaté otrokáře z Jihu.

„Co tam máš, Abe?“ zeptal se Speed.

„Nic nového pro nás, kteří jsme se v Americe narodili. Je to psáno pro nové přistěhovalce do Ameriky, aby se vyznali v těch rozporech mezi severními a jižními státy. Ale je to zajímavá četba i pro nás. Člověk si připomene leccos, co už pomalu zapomněl.“

„Tak čti!“ řekl Speed.

A Lincoln začal svým suchým, snad nepříliš příjemným hlasem, který však dovedl posluchače upoutat.

Článek se skutečně obracel k novým občanům Spojených států. Hrnuly se jich tam tehdy z Evropy tisíce a tisíce. Hnala je do Unie bída. Většinou pocházeli z nejubožejších, nejchudobnějších vrstev. Jejich vzdělání bylo proto pranepatrné. Jak se měli vyznat v životě své nové vlasti, když taktak uměli číst? „Osvoboditel“ jim proto vysvětloval otázku, pro niž se Spojené státy pomalu rozštěpovaly na dva nepřátelské tábory.

Ukazoval, že je hanbou Unie, jestliže se v některých jejích částech doposud udržuje otroctví. Vždyť všechny ostatní státy už obchod s lidmi zakázaly – ať to byla Británie, Francie nebo Holandsko či Španělsko.

Ale boháči v jižní části Unie nechtějí povolit. Protože dovoz černochů z Afriky je už na všech mořích zakázán, zřídili si výnosný chov otroků přímo doma – pěstují je pro trh, stejně jako se pěstují koně nebo skot. Mladí černoši jsou prodáváni, jakmile odrostou. Ba jejich majitelé se neostýchají hrát o ně karty jako o nějakou věc.

Vzdělání je pro otroky přísně zakázáno. V některých jižních státech hrozí veliká pokuta každému, kdo by se snažil dát černochu vzdělání. Smějí jen do úpadu dřít rukama – ale hlavy musejí mít prázdné, aby snad nezačali přemýšlet o svobodě.

Mnozí páni nedopřejí svým neplaceným dělníkům klid ani v neděli. Jako by nestačila těžká dřina ve všední den, když pracují pod žhavým sluncem na bavlníkových plantážích, připoutáni navzájem těžkými řetězy!

Otrok se nesmí ani oženit. Smí žít s černoškou, pokud to ovšem pán dovolí – oženit se s ní však nesmí. Otrok nemůže mít majetek – všechno, co má, patří pánovi. I kdyby našel na silnici v prachu jediný cent, nepatří ten peníz jemu, ale pánovi.

Kterýkoli běloch může i cizího černocha potrestat bitím, když se mu zdá, že se nechová dobře.

To všechno četl Lincoln z „Osvoboditele“ a v zšeřelém Speedově krámě vyvolal článek rozpravu, tolikrát už opakovanou v mnoha obměnách. Mladý učitel, který seděl na prázdné bedně hned u dveří, ohnivě dokazoval, že je třeba přinutit otrokáře na Jihu, aby černochy ihned propustili. A třeba vojensky!

Uvážlivý Speed však namítal: „A co když se potom Jih odtrhne od Unie a zřídí si samostatný stát? Kolikrát nám tím už vyhrožovali!“

Lincoln se vmísil do debaty: „V tom je právě největší nebezpečí. Dokud jsme v jednom státě, můžeme přece jen otrokům pomáhat. Osvobodí se alespoň ti, kterým se podaří proklouznout na Sever. Ale kdyby měli otrokáři samostatnou republiku – bylo by černochům teprve zle. K násilí sáhneme jedině tehdy, kdyby Jih začal! Ale nejdřív musíme vyzkoušet všechny mírové cesty.“

„Mírové cesty?“ ozval se pohněvaný hlas odkudsi z kouta. „Copak tomu panstvu na Jihu už celá desetiletí nevysvětlujeme mírovou cestou, že provozují darebáctví?“

Než mohl Abraham odpovědět, přispěchal mu na pomoc Speed:

„A co kdyby stát všechny otroky koupil a pak je propustil na svobodu?“

A Lincoln jeho myšlenku doplnil: „Bylo by to levnější než válka a nestálo by to jediný lidský život.“

Znovu se však zvedl odpor: „Cože, ještě platit otrokářům, aby udělali, co je jejich povinnost?“

Vprostřed hovoru se pootevřely dveře a do krámu vklouzl jakýsi obtloustlý muž. „Pan Stuart!“ skoro zavýskl Speed. „Pěkně vás vítáme z cest! Máme tady nového besedníka, poslance Lincolna.“

Pan Stuart se rozesmál: „To mi ani nemusíte říkat, hned jak jsem vešel, pozoroval jsem, že tu mezi vámi sedí chlap jako hora. Kdo by to mohl být jiný než Lincoln? Tak vás vítám do Springfieldu,“ potřásl Abrahamovi rukou. „Však jsem na vás poslední dobou hodně myslil. Nemyslete si, že jsem snad vzpomínal na hrdinské tažení proti Černému Jestřábovi! To ne, to jsem už dávno pustil z hlavy. Ale potřeboval bych vás.“

„Vy mne?“ podivil se Lincoln.

„Hleďte, Lincolne! Známe se přece dávno. Vím, co ve vás je. Půjčoval jsem vám přece knihy a popoháněl jsem vás, abyste se učil znát zákony. Vím, že jste se učil pořád, pokud jste neprodával hřebíky nebo nevyměřoval.“

„Já jsem se učil i při těch hřebících!“ vtipkoval Abe. „Jen při vyměřování to nešlo.“

„Jste chlapík – a poctivec, Abe. A právě proto bych vás mohl potřebovat. Víte proč? Chci být poslancem. Ne tady, mám namířeno trochu dál – do hlavního města, do Washingtonu.“

„A jak bych vám při tom mohl pomoci?“ podivil se Abe.

„Dá to trochu práce, než je člověk zvolen. Však to znáte sám. Musím jezdit po schůzích, psát do novin, vandrovat z města do města. – A má advokátská kancelář zůstává prázdná. Potřeboval bych společníka. A vy byste se mi hodil. Co tomu říkáte?“

Abrahamovi se rozbušilo srdce. Tolik let bylo jeho tajným snem stát se advokátem. Od těch dob, kdy jako chlapec poprvé spatřil „soud na koních“, nikdy na to nepřestal myslit. Chtěl se stát ochráncem nevinných, chtěl bojovat za spravedlnost. Proto přečetl každou právnickou knihu, která se mu dostala do ruky!

Teď mu advokát sám nabízí, aby s ním pracoval. Až se zajíkl radostí. Ale přece ještě zapochyboval: „Je to od vás moc pěkné, pane Stuarte – ale dovedu to? Nemám přece žádné vzdělání.“

„Nemluvte, Lincolne,“ přerušil ho Stuart. „To vím, že jste na universitu nechodil. Ale měl jste jinou školu – četbu, hovor s lidmi. Tak jste se naučil mnoho, myslím, že tolik, že při svém bystrém rozumu strčíte deset advokátů do kapsy. Tak, abychom dlouho nemluvili – přijímáte?“

„Jak bych nepřijal?“ Abe dojat podával advokátovi ruku.

Celá společnost v krámě do té chvíle napjatě mlčela. Teď však seskočili všichni s beden a sudů a shrnuli se kolem obou mužů. Všichni upřímně přáli budoucímu advokátovi štěstí.

PAN STUART CHCE ABRAHAMA, ALE PAN BADDLEY HO NECHCE

Za několik dní seděl už Lincoln ve Stuartově kanceláři. Byl to maličký pokoj s hrubým, nenatřeným stolem uprostřed. Bylo tu několik židlí, pohovka a postel, i několik knih, ale těch mnoho ne. Zato všelijakých listin! Abraham si nedovedl představit, že by se v nich kdy mohl vyznat.

Pro bývalého drvoštěpa to nebylo právě snadné. V lese se sekyrou v ruce ví člověk vždycky, co má dělat. Tady je borovice – skácíš ji, pak druhou, třetí. Ale v advokátní kanceláři je to docela jiné. Přijde pan Stuart a řekne:

„Jedu pryč! Tak tadyhle ten papír se musí třikrát opsat a tenhle dvakrát. Tuhle listinu zaneste k soudu na potvrzení, tu zas pošlete do New Yorku. Pak si zaznamenejte všechny zaplacené účty a upomeňte všechny nezaplacené. Potom máme v pondělí soud o té rozbourané zdi, v úterý o komín, co čmoudí sousedovi do světnice. Ve čtvrtek o cestu přes pole a taky o toho zatraceného koně. Myslím, že to všechno hladce vyhrajete. – Rozsudky potom dvakrát opište a pořádně uložte. Na shledanou!“

Lincolnovi se z toho točila hlava. Jaktěživ neměl pořádek v papírech – jen v hlavě měl vždycky pořádek vzorný. A teď najednou tolik listin – a všecko srovnat jako vojáky v řadě.

Abraham si pomalu zařizoval kancelář po svém. Přijel potom pan Stuart z venku a divil se. Lincoln seděl u stolu, vedle sebe nalevo měl klobouk, napravo jakousi velkou krabici.

„Proč si nedáváte ten klobouk na věšák?“ A už jej zvedl, aby to udělal sám. Ale chyba! Z klobouku se sypaly na zem lístky a dopisy, účty a stvrzenky.

„Co je to?“ žasl starý advokát.

„Klobouk, prosím,“ usmíval se Abe. „Tam dávám všechno, co přijde poštou, než to vyřídím. Je to moc praktické. K Co máte v klobouku, na to nezapomenete.“

Stuart nad tím vrtěl hlavou. Kdo to jaktěživ viděl – nosit půl kanceláře na hlavě! Ale Lincoln se bránil. Dělával to tak už jako poštmistr – a jak se ve všem vyznal!

Nikdy se nic neztratilo.

„A co má být tohle?“ Stuart zvedl se stolu velikou krabici. S podivením na ní četl nápis:

KDYŽ NECO NEMŮŽEŠ NAJÍT, HLEDEJ TO TADY!

„To je můj vynález,“ hrdě prohlásil Abe. „Také moc praktický. Tam dávám všechno, o čem zrovna nevím, kam to uložit. Pak každý spis snadno najdu. Vyklopím krabici, přehrabu papíry – a je to!“

Pan Stuart se tak rozesmál, že si musil sednout na židli. Ale už Lincolnovi jeho pořádek nerozmlouval. Hlavně, že se vždycky všechno našlo a že mladý společník se u soudu dobře držel.

Posílal ho zpočátku jen k drobným sporům: o kus louky, o sporák, nanejvýš o pár volů. Vzácnější zákazníky si starý pán ponechával zatím sám.

Ale protože mu cesty zabíraly víc a víc času, začínal pomalu učit lidi, aby chodili k jeho mladému společníkovi, jako chodívali doposud k němu.

„Budete se muset pomalu seznamovat s našimi lepšími zákazníky,“ říkával Lincolnovi. A jednoho dne prohlásil: „Dnes vás pošlu k panu Baddleymu. Budete ho brzy místo mne zastupovat u soudu. Bylo by dobře, kdyby vás napřed poznal. Je to zámožný člověk a náš dobrý zákazník. Tady jsem vám napsal list, aby vás dobře přijal.“ Ukázal Abrahamovi dopis, v kterém panu Baddleymu psal:

„Milý pane Baddley!

Svěřil jste mít zastupování své věci u soudu. Musím vsak bohužel náhle odcestovat. Posílám k vám proto svého společníka pana Lincolna, aby se s vámi poradil. Bude vás u soudu zastupovat místo mne. Můžete se spolehnout, že to udělá stejně dobře, jako bych to udělal já. Je velmi obratný a můžete k němu mít plnou důvěru“

Abe vzal list a šel. Pan Baddley byl bohatý a trochu – pyšný pán. Přijal posla jen tak mezi dveřmi, přečetl si dopis a nechápavě se podíval na Lincolna.

Jak? pomyslil si. Tady mi Stuart píše, že mi posílá svého společníka, a přede mnou stojí jakýsi špatně oblečený venkovský kolohnát, dlouhý jako telegrafní tyč, s obličejem jakoby vyřezaným ze starého dřeva. Rukávy má krátké a kalhoty jako po mladším bratru!

Pan Baddley si rozpačitě kousal vousy. V dopise snad bude nějaká chyba. Pan Stuart asi svého společníka teprve pošle – a tohle bude nějaký čeledín.

Vždyť vypadá tak neohrabaně – ba abych pravdu řekl, ani ne moc chytře, uvažuje pan Baddley dál.

„Tak co, chasníku,“ spustil pak na Abrahama. „Kdypak mi pan Stuart pošle svého společníka?“

„Už ho poslal,“ usmál se Abe. „To jsem já. Jmenuji se Lincoln.“

„Cože – vy?“ rozhorlil se pan Baddley. „Vy že máte před soudem hájit mou věc? No, to bych si pomohl!“

„Zastupuji pana Stuarta u soudu často a můžete se na mne úplně spolehnout,“ nesměle namítl Abe.

„Spolehnout? Na vás?“ zlostně se rozesmál pan Baddley. „Odpusťte, ale to mě ani nenapadne. Jsem slušný člověk a pan Stuart si ze mne neměl dělat blázny. – Vy že jste advokát? Člověče, to si povídejte někomu jinému! – Ostatně nechci vás urážet. Nemám s vámi co mluvit. Vyřiďte panu Stuartovi, že mu děkuji – mockrát děkuji. Že si to budu pamatovat. A aby se laskavě o mne už vůbec nestaral. Vyhledám si jiného advokáta. Sbohem!“

Rozhorlený pán práskl překvapenému Lincolnovi dveřmi před nosem a zmizel. – Abe zesmutněl, jako tehdy u Speeda. Zkormoucen se vrátil do kanceláře. Pan Stuart se nad jeho zprávou napřed zarazil, potom poklepal Abrahamovi na rameno: „Jen hlavu vzhůru, mladý muži! To vy jen tak na první pohled lidi trochu lekáte. Ale kdo vás pozná, musí vás mít rád. Teď si sedněte za stůl a pište dál!“

„Ale vždyť ze mne budete mít jen škodu,“ zaraženě řekl Lincoln. „Co plátno, že mě chcete mít v kanceláři vy, když mě nechce pan Baddley. A bude víc takových pánů, kteří k vám kvůli mně přestanou chodit.“

„Nesmysl,“ zostra zabručel Stuart. „Někteří ode mne utekou, ale víc nových přijde – kvůli vám. Prorokuji vám, že jednou budete slavným advokátem, a možná že ještě něčím víc! A dost! Tečka!“

Brzy se ukázalo, že Stuart měl pravdu. Za čas chodili lidé k Lincolnovi rádi pro radu, protože poznali, že by těžko našli poctivějšího advokáta. Po čase i pan Baddley zmoudřel a nedal pak na Lincolna dopustit.

POPRVÉ S ŠAVLÍ V RUCE

Kdo má mnoho přátel, mívá i nepřátele – tak už to na světě bývá. Měl je i Lincoln. Město stále rostlo a s dobrými lidmi přicházeli i lidé všelijací.

K těm všelijakým patřil i jakýsi generál, maličký, ale zato všemi mastmi mazaný. Kdo ví, čím vlastně býval. Kdysi prý cosi studoval, potom se stal postupně námořníkem, vojákem, úředníkem – a vlastně byl dobrodruh. Ve městě brzy dosáhl důležitého úřadu, ale lidé ho neměli rádi.

Vadilo jim hlavně to, že se mu nedalo věřit. Byl neupřímný – nikdo od něho neslyšel rovného slova. A nejméně ze všech se ten ptáček líbil ovšem tomu, kdo byl sám poctivý a pravdomluvný jako málokdo – Abrahamu Lincolnovi. Jednou se na nárožích v městě objevila hloupá a směšná úřední vyhláška – a na ní podpis pana generála. Obyvatele to urazilo i rozzlobilo.

A za několik dní se celé město smálo. Po ránu si lidé místo „dobré jitro“ říkali:

„Četl jste už dnešní noviny? Ne? Tak si je honem běžte koupit! Je tam moc pěkný článek o našem panu generálovi. To se nasmějete!“

Noviny šly na dračku. Každý hltal článek – dopis panu generálovi, pod nímž byla podepsána Rebeka.

Rebeka psala panu generálovi takovým žertovným způsobem, že se celé město znamenitě bavilo. Všecku jeho hloupost a nafoukanost odhaloval článek jako na dlani. Zakrátko se v novinách objevil druhý dopis a brzy po něm třetí. Rebeka se tužila. A jeden článek byl povedenější než druhý. Panu generálovi se smál kdekdo – hokynářky na trhu se za boky popadaly, ševci a krejčí se v dílnách otřásali smíchem a i páni poslanci ve sněmovně se radovali, jak pan generál dostal co proto.

Všichni by byli rádi věděli, kdo asi je Rebeka.

„To víte, že to není žádná Rebeka, ale vtipný a veselý spisovatel,“ říkali ti moudřejší. „Oni si spisovatelé dávají všelijaká jména. Ale je to chlapík! Ten toho našeho nafoukaného generála prokoukl!“

Nejmoudřejší nad novinami poseděli a pak prohlásili:

„V našem městě je jen jediný člověk, který dovede takhle vtipně mluvit – a to je Lincoln. Ten článek psal on. On a nikdo jiný!“

Přátelé se ho zeptali a Lincoln přiznal, že psal Rebečiny dopisy. Chtěl pyšného pána trochu klepnout přes prsty. Žertem i doopravdy.

„No, to se povedlo!“ pochvalovali ho všichni. – Uplynul týden, Lincoln vzal jednou ráno do rukou noviny a podivil se. Ejhle, dopis, podepsaný Rebekou! Čtvrtý! – a on přece nenapsal víc než tři! Tři a dost. Potom začal číst a na čele mu vyskočil studený pot. Neznámý pisatel se snažil napodobit jeho sloh i vtipy, ale bušil do generála hlava nehlava. Článek už nebyl veselý, ale hrubý. Nevtipkoval, ale urážel. A na konci dopisu byla dokonce básnička – spíš kousavá než hezká. Lincoln by se byl za takové slabé veršíčky styděl. Ale podepsána byla Rebeka – a celé město už vědělo, že Rebeka je Lincoln!

Rozhněvaný mladý advokát běžel k redaktorovi novin.

„Kdo vám poslal ten dopis? Jak jste mohl dovolit, aby se někdo pod takové nesmysly podepisoval jako já? Mám teď v celém kraji ostudu!“

„Víte, pane Lincolne,“ kroutil se redaktor, „to se stalo z dobré vůle. Chtěli jsme vám pomoci v boji s generálem.“

„Pěkná pomoc,“ hněvivě odpověděl Lincoln. „Teď z ní budu mít ostudu! Chápete přece, že mezi vtipem a hrubostí je velký rozdíl. A kdo to napsal? Ven s tím!“

„Byly to dvě dámy!“ vylezlo konečně z redaktora.

„Dámy?“ podivil se Abe. „Které dámy? Chci vědět jejich jména!“

„Nezlobte se, pane Lincolne! Byla to moje žena a potom slečna Mary Toddová.“

Lincoln zůstal jako sloup. Neřekl už ani slovo. Otočil se na podpatku a odešel. To jméno ho zarazilo. Mary Toddová. Kdyby to byl někdo jiný, byl by redaktorovi asi ještě pověděl leccos ostrého. Ale když to byla Mary…

Pochopil hned, proč to udělala. Chtěla mu doopravdy pomoci. Neprovedla to zrovna chytře – inu, nezkušené děvče! Ale Abe se na ni nemohl zlobit. Na každého jiného – ale na Mary ne. Vždyť myslil celé měsíce jen na ni…

Neprozřetelný kousek slečny Toddové však brzy přinesl Lincolnovi nepříjemnosti. Malý generál snad rozuměl žertu, a proto na první tři dopisy mlčel. Ale ten čtvrtý ho rozhněval.

Do kanceláře advokáta Lincolna přišli nezváni dva pánové. Byli svátečně oblečeni a tvářili se ledově. Ohlásili, že je posílá pan generál.

„Žádá vás, abyste veřejně v novinách odvolal, co jste o něm napsal!“

„To nemohu, pánové! Je to v jádru pravda a pan generál to dobře ví. A pravdu odvolat nemohu!“ Ledoví páni se ani neusmáli.

„Dobře. Nechcete-li odvolat, žádá vás pan generál, abyste se mu postavil se zbraní v ruce.“

„Pan generál si tedy přeje souboj?“ podivil se Abe.

Generálovi poslové pokrčili rameny a přikývli.

„Ale snad je vám známo, pánové, že jsem jako rozumný člověk proti soubojům. Vzdělaní lidé se přece nervou, ti zápasí myšlenkami, vtipem, slovem. A souboj není nic jiného než rvačka. A nesmyslná rvačka, protože v ní hlupák často zabije moudrého člověka.“

„Vy se tedy, pane Lincolne, bojíte,“ ušklíbl se jeden z hostů. „Hrubě útočit pod jménem Rebeka, to jste se nebál. Ale když máte vzít do ruky revolver nebo šavli, ztrácíte odvahu, že?“

Lincoln odpověděl zostra:

„Dost! Doufám, že jste mě nepřišli urážet, pánové! Nemyslete si, že se bojím.“ Na chviličku umlkl a hlavou mu prolétla myšlenka, že má podstoupit nesmyslný souboj pro věc, kterou neprovedl. Kdyby teď řekl, že čtvrtý dopis nepsal, generál by se jistě uklidnil. Ale vtom si představil kučeravou hlavu Mary Toddové s kulatou tváří a veselýma očima. Jakou ostudu by měla! Celé město by si na ni ukazovalo!

Abe se rozhodl. V souboji snad půjde o život. Ale proto přece nezradí děvče, které mu chtělo pomoci.

„Řekněte panu generálovi, že výzvu přijímám.“

„Máte právo vybrat si zbraň,“ zdvořile poznamenal jeden z pánů.

„Zbraň?“ Lincolnovi šibalsky blýsklo v očích. „Umím se ohánět jedinou zbraní – dřevorubeckou sekyrou. Tak bych prosil, aby se pan generál dostavil se sekyrou.“

Generálovi poslové z toho byli celí zkoprnělí.

„Ale to přece není možné! Sekyra není soubojová zbraň.“

„Aha,“ smál se Lincoln. „Sekyra by asi panu generálovi byla trochu těžká do ruky. To by se asi bál on, ne? Nebo mu je taková zbraň málo elegantní? Chce sice zabít člověka, ale s parádou, viďte? Tak prosím – navrhněte sami jinou zbraň.“

„Snad jezdecké šavle,“ zněla odpověď.

„Dobře, přijímám. Pan generál se sice jako voják učil šermovat – a já jsem šavli co živ neměl v ruce, ale nevadí. Na shledanou, pánové!“

Soupeři se sešli na palouku nedaleko města. I Lincoln si musel přivést dva svědky. Také několik přátel se přišlo podívat. Svědkové společně hledali rovné místo, položili doprostřed prkno a odměřili na každou stranu tři metry. Tak určili, odkud má každý z protivníků postupovat.

Lincolnovi se ty přípravy zdály hloupé. Usedl na pařez s velmi vážnou tváří. O život se nebál. Zažil už od mládí tolik hořkosti, až se mu často zdálo, že by bylo lépe umřít. Kdo by pro něho truchlil? Je na světě sám se svou bídou a svými dluhy. Komu je potřebný? Ale do jaké hloupé situace se to dostal? On, kterému bylo zatěžko

zastřelit zajíce, má najednou sekat do člověka, kterého ani kloudně nezná. Oh, pěknou věc mu spískala slečna Mary Toddová.

Lincoln zamyšleně vytáhl šavli z pochvy. Palcem zkusil její ostří. To byl zvyk dřevorubce, který zkouší sekyru, než začne rubat. – A najednou vstal. V očích mu svitlo. Vyskočil v nich ohýnek, jako by se chystal říci dobrý vtip. Ale neřekl nic.

Zato natáhl ruku s šavlí a jen tak mimochodem uťal jedním rázem větev nad hlavou. Zasáhl tak vysoko, že všichni, kdo stáli kolem, užasli. Lincolnovi dva přátelé se k sobě nachýlili.

„Já vím, že chvíle je vážná,“ zašeptal mladší. „Ale nemohu se zdržet smíchy. Představ si, až velikánský Abe půjde na toho pidimužíka. To se rozumí, generál začne předvádět, čemu se naučil na vojně, bude poskakovat na tenkých nožičkách a mávat šavličkou. Ale jestli Abe natáhne tu svou nekonečnou ruku, napíchne už z dálky generála jako žemličku. A jakou má strašnou sílu!“

Nad uťatou větví se zamyslili i svědkové generálovi. Najednou začali nejistě pobíhat a něco šeptem smlouvali s Lincolnovými svědky. Pravděpodobně si pomyslili:

„Kdo ví! Generál sice umí se šavlí zacházet – ale Lincoln má tak dlouhé ruce, že se mu generál vůbec nedostane na tělo. A obr jej přesekne v půli jako prve větev.“

Za chvíli přistoupili k Lincolnovi dva lidé – jeden z těch ledových svědků generálových a jeden Lincolnův. Ledový muž začal mluvit:

„Přinášíme vzkaz pana generála. Nabízí vám smír a je ochoten od souboje upustit. Napíše vám, že má nejlepší mínění o vaší cti. Naopak by zase prosil vás, abyste prohlásil, že aspoň poslední z těch čtyř dopisů byl míněn jako žert.“

Lincoln se usmál. Co kdyby tak těm pánům pověděl, kdo tak drze útočil na pana generála v novinách? Chvilku uvažoval, potom se obrátil na svého svědka:

„Co bude lepší? Když se navzájem rozsekáme, nebo když každý z nás napíše takový papír?“

„Napsat těch pár řádků je rozumnější, Abe,“ zněla rychlá a rozhodná odpověď.

„Dobrá,“ přikývl. „Proč zabíjet člověka? Napíšeme to – já i pan generál.“

O čtvrt hodiny později cválal už s přáteli na koních pryč z palouku, který mu mohl být osudným. Usmíval se posměšně, jako by chtěl říci:

„Hrál jsem už v životě z přinucení všelijakou komedii. Dělal jsem si často blázny sám ze sebe. Ale v takové kočičině jako dnes jsem ještě hrát nemusel. Dobře že už je konec!“

SLEČNA MARY MÁ TVRDOU HLAVU

Kdopak byla vlastně Mary Toddová, pro niž byl Abraham Lincoln ochoten dát se od nazlobeného generála třeba rozsekat?

Seznámil se s ní před časem u svého známého, bohatého poslance Edwardse. V jeho krásném domě se často scházela velká společnost. Chodívali k němu poslanci, advokáti, zámožní kupci s rodinami. Chodíval tam i Lincoln.

Při jednom večírku se tam objevila dívčina, kterou předtím nikdo ve Springfieldu neviděl. Stála vedle domácí paní a vítala s ní hosty. Měla pěkný okrouhlý obličej, zvlněné vlasy a čisté, jakoby sametové tváře. Její jasné hnědé oči zrovna každého hřály.

„Kdo je to děvče?“ zeptal se Lincoln, hned jak vstoupil, pana Stuarta, který tu již stál s doutníkem v ruce.

„Slečna Mary Toddová, sestra domácí paní. Znamenité děvče, Lincolne!“ řekl pan Stuart. „Chytrá, veselá a vzdělaná. Slyšel jsem ji hovořit francouzsky – a musím vám říci, že jí pusa jela, jako by rostla v Paříži. Je tu na návštěvě. Její otec – major Todd – je boháč. Je ředitelem banky a jakýchsi mlýnů na Jihu, má ve městě dům, na venkově statek a koně, dobytek – a také otroky. Ano, milý Lincolne, ať se vám to líbí nebo nelíbí. Ale věřte, že slečna Mary za ty otroky nemůže. Tak ne abyste se na ni za to mračil. Pojďte, představím vás!“

Lincoln se poklonil paní Edwardsové a řekl své jméno slečně Mary. Zajímala ho, ale nemohl s ní kloudně promluvit ani pár vět. V tu chvíli se totiž před ní vynořil mladý, hezky oblečený muž, slušně odsunul Lincolna a dal se s Mary do řeči.

Ten muž byl poslanec Štěpán Douglas.– Podivná věc! Kamkoli se Lincoln hnul, tam se objevil i Douglas. A přece byli jeden pravým opakem druhého. Lincoln byl dlouhý a suchý, Douglas malý a zavalitý. Lincoln byl pomalý a ostýchavý, Douglas smělý a rychlý. Lincolnův oblek vypadal vždycky pomačkaný a obnošený – Douglasův pěkný a upravený.

Jen jedno měli společné – oba vyrostli z chudoby. Douglas však prošel mnoha školami – a Lincolnovou vyšší školou byl pult v krámě. Povahou byli úplně rozdílní – a přece byli stále nuceni setkávat se ve sněmovně i u soudu. Jako by je sama příroda stavěla proti sobě, jako proti sobě postavila den a noc, oheň a vodu.

Teď tedy zůstal Douglas stát se slečnou Mary. Sršel vtipem a veselím. Lincoln stál opodál sám – mlčenlivý a zasmušilý.

Když zahrála hudba, vedl si obratný Douglas Mary Toddovou do kola. Tančil s velkou jistotou a kučeravá tanečnice byla lehká jako pírko a pružná jako proutek.

„Podívejte se, jak jim to sluší,“ šeptaly si starší dámy. Skutečně! Byla to pěkná dvojice – a přece když dotančili, šla slečna Toddová za svou sestrou a zeptala se podobně jako prve Lincoln:

„Kdo je ten mladý muž?“ a očima ukázala na zahloubaného Lincolna. Stál v koutě, s kostnatýma rukama založenýma na prsou.

„To je zdejší advokát,“ pravila paní Edwardsová. „Směšný člověk, třebaže hodný a chytrý. Býval drvoštěpem – a drvoštěpem zůstal. Když hne rukou, jako by sekerou třískl, a když jde, jako by pařezy překračoval. Nejsměšnější je při tanci, kymácí se jako strom ve větru, všimla sis?“

„Je v něm něco zajímavého,“ zamyšleně na to všechno odpověděla slečna Mary.

„Zajímavého málo, směšného mnoho. Všimni si jen jeho obleku! Jak na něm ten kabát visí! Na prsou je mu velký a v zádech malý. A kalhoty! To je hrůza. Kde si je ten člověk dává šít? Vždycky je má o kus kratší, než by měly být!“

Na ubohém Lincolnovi nezůstala nitka dobrá. A nejhorší bylo, že všechno bylo pravda. Lincoln opravdu na první pohled mnoha lidem připadal směšný. Ale když vystoupil na řečniště, jako by se proměnil v jiného člověka. Lidé umlkli a s napětím poslouchali jeho slova. Cítili, že každá věta jde z hlubin dobré a poctivé duše a že k nim mluví muž veliký a pravdivý.

Mary Toddová Lincolna ještě neslyšela mluvit – a přece ji zaujal.

Zvláště když potom přicházel do Edwardsová domu častěji a častěji, a tak se s ní seznámil blíže. Mary byla bystrá hlavička. Poznala brzy, že ten snědý, nehezký a kostnatý muž má cenu nad zlato.

I ona se mladému advokátu zalíbila. Byl šťasten, když jí byl nablízku a když s ní mohl promluvit.

A přece jako by se jí bál, ať se to zdá jak chce zvláštní. Nebylo divu. Byla bohatá, on chudý. Pocházela ze vznešeného rodu, on z neznámé rodiny. Její praděd bojoval spolu s Washingtonem za svobodu Ameriky, Lincolnovi předkové zápasili nejvýš s medvědy a Indiány. Mary milovala velkou společnost, Lincoln se v ní necítil dobře. Mary chtěla být vždycky ve všem první. Lincoln sám se nikdy netlačil do popředí.

Paní Edwardsová viděla, jak Maryno přátelství s mladým advokátem stále sílí, a rozmlouvala to sestře.

„Pamatuj, z jakého jsi rodu! Nebudeš mít nouzi o bohatší a vznešenější nápadníky. Znáš vůbec Lincolnovu rodinu? Vidíš, o to se nestaráš, musela jsem se poptat místo tebe. Jeho otec je nuzák – a vlastní vinou. Je sice truhlář, ale řemeslo nedělá. Nikdy se pořádně nedovedl postarat o rodinu. Zato skleničku kořalky prý nikdy neodmítne.

Nechci tě zarmucovat, ale jablko nepadne daleko od stromu. Mladý Lincoln sice nepije, ale je nuzák – a nuzákem zůstane asi až do smrti. Musí prý splácet nějaké staré dluhy – a to se mi nechce líbit – a o peníze vůbec nedbá. Lidé o něm říkají, že je napůl blázen a napůl komediant.“

Mary neklidně mačkala krajkový kapesníček.

„Myslím, že Lincolna vůbec nechápeš,“ namítla sestře. „Nikdy jsem se nesetkala s tak dobrým člověkem. Je v mnohém podivín a v salóně se zrovna nevyjímá, to je pravda. Tancovat neumí, to uznávám. A s penězi si nedovede poradit, i to vím. Ale zato zase neumí lhát, neumí podvádět – je poctivý jako nikdo druhý a chytřejší než polovička Springfieldu dohromady. Ty nad ním ohrnuješ nos, protože býval drvoštěpem. Ale to z tebe mluví Jih – vím to, vždyť jsem tam rostla stejně jako ty. V severních státech by mu práce rukou byla jen ke cti. Stal se z drvoštěpa advokátem – myslíš, že se zastaví?

Ne! Půjde dál a výš – a zvlášť, kdybych ho na té cestě trochu vedla. Viděla bys, co by z něho bylo!“

Paní Edwardsová však tak hned neustoupila.

„Měj rozum, Mary, budeš jednou litovat. Když už máš takovou zálibu v lidech, kteří to z chudoby daleko dotáhnou, všímej si Douglase! Pochází sice také z chudiny, ale dostal školy, je opravdu vzdělaný a dovede se chovat. Umí se obléci a umí promluvit s lidmi. A myslím, že se o tebe zajímá.“

Mary však bojovala statečně za Lincolna.

„Douglas je skutečně milý člověk. Docela ráda s ním hovořím – a skvěle tančí. Ale něco se mi na něm nezdá. Je v něm cosi neupřímného. Lincoln není tak uhlazený jako Douglas, školní vzdělání má nevalné, v tom máš pravdu. Bohatý asi taky nikdy nebude – ale je to veliký člověk, veliká duše. A já si ho vezmu.“

Paní. Edwardsová klesla do křesla. Už nemluvila. Věděla, že by to bylo marné. Domlouvat tvrdohlavé Mary je totéž jako házet hrách na stěnu.

Tak tvrdá hlava Mary Toddové zvítězila. – Lincoln docházel do domu častěji a častěji a pomalu se chystala svatba.

Byla stanovena na Nový rok 1839. Nevěsta si připravila svatební šaty, sjížděli se hosté, peklo a vařilo se na velkou hostinu.

V ten slavný den se však stalo něco, co nikdo nečekal. Abraham Lincoln na svou svatbu nepřišel. Celý den neopustil sněmovnu, kam za ním nikdo nemohl.

Městem se rozlétla neuvěřitelná zpráva: Lincoln zapomněl na svou vlastní svatbu! – Lidé se smáli, nevěsta plakala a rodina Edwardsová byla hluboce uražena a rozhněvána.

Co se stalo s Abrahamem Lincolnem, který do té doby nikdy nikoho nezklamal? Možná že se zalekl, že mladá dáma z bohatého domu nebude šťastna s drvoštěpem. Jistě věděl, jak celá její rodina je proti němu. Možná že ho přemohla vrozená nesmělost. Vždycky se ostýchal žen. Ale nejspíš to byl začátek vážné nervové choroby, kterou Lincoln onemocněl.

Jeho zdraví bylo vážně ohroženo. Smutek, který ho už dříve zčistajasna zachvacoval, zaplavil ho tentokrát úplně. Udivený pan Stuart dostal najednou dopis, v němž mu Lincoln psal:

„Jsem dnes nejnešťastnější člověk na zemi. Kdyby bolest, kterou cítím, byla rozdělena na celé lidské pokolení, nebylo by na světě jediného– šťastného obličeje. Jestli mi někdy bude lépe, nevím. Skoro myslím, že nikoli.

Nemohu psát dále…“

Naštěstí se našel dobrý lékař a hodný Speed starému příteli také pomohl. Odvezl ho na farmu ke své matce a tam se Lincoln v klidu venkova zase vzpamatoval. Na Mary však nezapomněl ani na okamžik. Ani Mary na něho nezapomněla; uražena a smutná odjela však z města.

Po čase se opět setkali. Náhodou, na návštěvě u známých. Hovořili spolu jako dva cizí lidé. A přece si byli tak blízcí.

Potom přišel souboj s maličkým generálem. Mary byla ohromena. Myslila si, že ji Lincoln nemá rád – a hle, on je ochoten raději se dát probodnout než ohrozit čest jejího jména!

A tak staré přátelství zase rozkvetlo. Pevněji než kdy předtím. Nakonec se Springfield přece jen dočkal jejich svatby.

Dlouhý zamlklý ženich vedl si malou švitořivou nevěstu, které ani trochu nevadilo, že její nastávající muž není elegantní ani ve svatebních šatech. Věděla, že si bere muže, který má srdce nad zlato a který dojde v životě daleko. I když je zatím jen oblíbeným, ale přesto chudým advokátem.

ADVOKÁT NA KONI

Po ulici, která vedla z města ven, jeli čtyři jezdci. První dvojice budila u každého pozornost – jezdec vpravo byl tlustý jako kulička, ten nalevo hubený a dlouhý jako tyč. Kdo by ty dva neznal? Soudce Davis ze Springfieldu s advokátem Lincolnem jeli na venkov k soudům.

Lincoln už dávno nebyl společníkem pana Stuarta. Pan Stuart se odstěhoval až kamsi k moři a Lincoln mel vlastní kancelář. Aby se mu trochu ulevilo v práci, přijal nyní zase sám mladšího společníka, Herndona. Tak si mohl častěji vyjet na venkov k soudům.

Advokátem na koni byl Lincoln opravdu rád. Vždyť to byl jeho chlapecký sen, jezdit tak a pomáhat spravedlnosti k vítězství. Ostatní advokáti si ho vážili, i když často museli u soudu bojovat proti němu.

Však se o něm ti dva vzadu zrovna rozpovídali.

„Lincoln je přece jen podivín,“ vykládal jeden z nich a přitáhl koni uzdu, aby jeho slova nedolehla k přednímu páru jezdců. „Včera ke mně přišel a přinesl soudní spisy nějakého farmáře. Povídá mi: Měl jsem tohohle strejce hájit. Myslil jsem, že je nevinen a že se mu křivdí. Ale teď jsem zjistil, že je to lotr. Já ho hájit nebudu. Prosím tě, vyřiď to nějak!“

„To je celý on!“ potvrzoval spolujezdec. „Nebude hájit darebáka, ani kdyby mu hory doly nabízel. Ale jinak je chlapík. A vyprávět umí – jakživ jsem takového vyprávěče neslyšel.“

„Mně se zase líbí, jak je pořád veselý. Vždyť on má, hochu, za sebou těžký život. Když mu bylo deset, umřela mu matka. Vyprávěl mi jednou, že stále vidí, jak otec tam někde v pustině sám stlouká rakev. Abraham mu při tom musel pomáhat. A potom mu umřela jediná sestra. Byla mladá – a on ji měl velmi rád.“

Druhý advokát pokyvoval hlavou a chvíli přemýšlel. Potom se rozhovořil:

„Lincoln je statečný chlapík. Umí se smát, i když by měl spíš důvody plakat. Jen si vezmi, jaký je to neobyčejně chytrý člověk – ale nemá vzdělání, a tak trčí ve Springfieldu. A naproti tomu ten špaček Douglas –– začal ze stejné chudoby jako Abe. Jenže mohl studovat, naučili ho pěkně se strojit, a pravda, spravedlnost taky nebral nikdy na tak těžkou váhu jako Lincoln. A dnes? Sedí si pěkně ve Washingtonu. Pojede prý dokonce s velkou slávou do Evropy a bude tam řečnit v hlavních městech. Lincoln by ho ve všem všudy vstrčil do kapsy, a kam to dotáhl? Potlouká se tu jako potulný advokát, taky ho to asi někdy mrzí.“

„Snad,“ přikývl druhý jezdec. „Jenže si to nechává pro sebe. – Ale my si povídáme a koně nám zatím málem usnuli. Koukej, kde jsou ti dva! A Davis na nás kývá – myslí si, kde jsme cestou zamrzli!“

Oba popohnali koně. Soudce Davis je přijal přátelským pokáráním:

„Necourejte se, mládenci, necourejte! Musíme být brzy la místě. Rád bych ještě dnes vyřídil aspoň čtyři případy. – A abyste se neurazili. My jsme se zrovna tady Lincolnem domluvili, že si vezmeme společný pokoj. Vy zas můžete ubytovat spolu.“

„Dobrá,“ přikývl jeden z advokátů – zatímco druhý se poťouchle smál. „Co se chechtáš, Bille?“ zahrozil na něho soudce. „Protože ty chceš bydlit vždycky s Abrahamem, Davisi! A já vím proč! Protože v těch našich vznešených hotelích je v pokoji vždycky jen jedna postel. Ty jsi tlustý a Lincoln tenký, tak se s ním docela dobře vyspíš. Kdyby měli na jednom lůžku spát dva takoví melounci, jako jsi ty, byl by jeden pořád na zemi!“

Všichni se bouřlivě rozesmáli. Soudce zvedl žertem ruku s bičíkem a zaútočil na Billa: „I ty hubo nevymáchaná!“

Ale Bill se smál jako posedlý, bodl koně a uháněl kus napřed. Se soudcem Davisem a s Abrahamem Lincolnem bylo vždycky veselo. Lidé nemohli pochopit, jak ti čtyři čtveráci, kteří se věčně rozesmátí a hovorní potloukali po mizerných venkovských cestách a ještě mizernějších hospodách, mohli být u soudu tak vážní.

Když však Davis usedl do soudcovského křesla, nebyl to už veselý druh, ale chladný a spravedlivý soudce. Byl by odsoudil i vlastního bratra, kdyby byl vinen. A advokáti na sebe u soudu útočili, jako by nikdy neseděli za jedním stolem. Na cestě však byli jako bratři. Brzy dohonili Billa a ten se obrátil na Lincolna:

„Doufám, Abe, že nás dnes u soudu pobavíš, aby nám nebylo smutno!“

„To víš,“ zasmál se Abe. „A těš se, jak to prohraješ. Máme spolu ty dva chlapíky, co si vjeli do vlasů.“

„Oho!“ vzpíral se Bill. „Já to neprohraju!“

„Uvidíme a uslyšíme!“

A Bill viděl a slyšel.

V nevelkém dřevěném sále sešlo se ten den u soudu mnoho lidí. Valná část přišla už proto, že se rozneslo, přijede „poctivý Abe“. Dalo se čekat, že soud bude zajímavý. Možná i veselý. Lincoln často vyhrával tím, dokázal převrátit celý soud v komedii, až se celý sál soudem, advokátem i obžalovaným smál. Na stupínku vážně zasedl Davis a vedle něho porotci braní z občanů. Soudce stručně vysvětlil celý případ. Stáli tu proti sobě dva muži –– dva sedláci. Dostali se spolu do hádky a jeden z nich nakonec přetáhl druhého holí. Postižený ho žaloval – ale byl velký filuta, chtěl za urážku celých deset tisíc dolarů.

Žalovaný, kterého hájil Lincoln, uznával svou vinu chtěl se smířit, ale zdráhal se zaplatit takovou neslýchanou částku. Poukazoval na to, že si vychytralý žalobce umínil vytlouci z celé hádky co nejvíce peněz.

Advokát, kterému říkali Bill, povstal a mluvil proti obžalovanému. Líčil jeho potlučeného protivníka jako nevinné kuřátko. Hleděl svou řečí dojmout posluchače. A vskutku! Soudcové div neronili slzy nad nešťastníkem, který si ránu holí ocenil na plných deset tisícovek. Užuž se zdálo, že žalovaný bude muset nestoudně velkou částku zaplatit.

Tu však povstal Lincoln, který měl hájit obžalovaného, a pomalu svlékal kabát. To nebylo nic divného – na Divokém západě se u soudu nedělaly žádné cavyky: Komu bylo horko, sundal kabát a rozepnul si límec u košile. Pročpak ne?

Divné však bylo, že se Lincoln díval na jakýsi papír před sebou a pod kůží se smál. Diváci i soudcové natahovali krky, cože tam směšného má. Ale Lincoln ani slovo. Jen se tichounce smál a smál. Odvázal i vázanku, rozepnul límeček u košile. Obecenstvo hořelo zvědavostí – co si to tam pro sebe čte? Chtěli se smát také.

Teď se Lincoln nezadržitelně rozesmál nahlas a ne a ne přestat. Přitom si pomalu svlékal i vestu a nespouštěl oči z papíru. – A už se smál celý sál. Nikdo nevěděl proč, ale všichni se dali strhnout Lincolnem.

Konečně advokát bez vesty a bez vázanky začal mluvit.

„Prosím za odpuštění, vážený soude! Je mi líto, že jsem vás trochu zdržel. Ale nemohl jsem smíchy mluvit. – Žalobce dostal v hádce ránu holí. To se stává. Člověk to cítí v tu chvíli silně – ale bolest brzy přejde a za nějaký den se na všechno zapomene.

Vážení pánové, vím sám, že rána holí opravdu bolí. Můj starý otec mě o tom mnohokrát přesvědčil. Ale co tady čtu v žalobě? Chudáček pan žalobce žádal za tu ránu nejprve jen jeden tisíc dolarů. Víc ho to nebolelo! – Ale pak se dověděl, že se soudí s člověkem, z kterého by se dalo vyrazit víc. I vzpomněl si, že ho to bolelo vlastně daleko víc – za deset tisíc dolarů.“

Tak pokračoval, místnost se otřásala smíchem – a Lincoln spor vyhrál. Obžalovaný přijal několik stovek a všichni byli spokojeni. Za hodinu se projednávala jiná záležitost. Obžalovaného hájil zase Lincoln. Ale jak soudce vyslýchal svědky, ukázala se pěkná věc – obžalovaný byl opravdu ničema. Advokát Lincoln s úžasem poznal, že ten člověk obelhal i jeho. Může „poctivý Abe“ hájit vyloženého nepoctivce?

Výslech ještě nebyl u konce, když se Lincoln ztratil ze sálu. Klidně odešel do hotelu.

Nastala chvíle, kdy se obhájce obžalovaného měl ujmout slova.

„Kde je pan Lincoln?“ ptal se soudce.

„Kde je? Vždyť má mluvit!“ ptali se jeden druhého. Konečně někdo ohlásil, že prý šel do hotelu.

„Skočte pro něho!“ rozkázal soudce. „Ať se hned vrátí, má teď slovo!“

Posel se za chvíli vrátil a vyprávěl:

„Zastihl jsem pana Lincolna v pokoji. Seděl u stolu a něco psal: Vzkazuje prý slavnému soudu: Zašpinil jsem si ruce a šel jsem si je umýt!“

Lidé nad tou řečí potřásali hlavou, ale soudce Davis dobře porozuměl. Lincolnovi se v jeho poctivosti zdálo, že se pošpinil tím, že hájil ničemného člověka. – Po soudu za ním zašel.

„Co je to za pořádek, aby obhájce utekl a opustil obžalovaného?“ spustil naoko zostra.

Abe ještě seděl u psacího stolu, ale na tu řeč zvedl hlavu.

„Obžalovaný lhal, nemohl jsem ho hájit! – Nemohu lhát! Kdybych to udělal, musil bych si stále myslit: Lincolne, jsi lhář! Jednou bych se zapomněl a řekl bych to nahlas! – Kdyby mě takoví lidé raději nezdržovali. Tady zase jednomu píšu…“

Davis vzal rozepsaný list do ruky a s podivem četl:

„Vážený pane! – Mohl bych Vaši věc docela bezpečně vyhrát a získat vám tak 600 dolarů. Přivedl bych však k zoufalství chudou vdovu se šesti dětmi. Nepřijímám proto obhajobu Vašeho případu, ale dávám Vám zadarmo malou radu: Zdá se, že jste muž podnikavý a plný síly. Doporučuji Vám, abyste si hleděl vydělat 600 dolarů nějakým jiným a poctivým způsobem!“

Davis dočetl a položil list pomalu zpátky na stůl. V jeho srdci rostla úcta k hranatému podivínovi. Kterýpak advokát by dokázal odhánět každého nepoctivého zákazníka? Odehnat dokonce toho, kdo sice má pravdu, ale tou pravdou by ublížil chudé vdově?

„Nu, Abe, to je sice od tebe hezké – ale takhle z tebe bohatý advokát nikdy nebude!“

„Možná,“ řekl Lincoln. „Ale na tom nezáleží. Mnoho lidí si myslí, že advokát chtě nechtě musí být nepoctivý. Ale já říkám: poctivost především! A nemůžeš-li s tou poctivostí zůstat advokátem – zůstaň raději poctivcem bez advokátství!“

„Správně! Mluvíš rozumně a myslím, že to i bez bohatství přivedeš daleko!“

„Myslíš?“ smál se Lincoln. „Mluvíš skoro jako moje žena. Ona dokonce chce, abych se stal presidentem!“ Lincoln se rozchechtal na celé kolo. Přehodil nohu přes nohu, objal kolena rukama a smál se, až se otřásal. „Představ si takovou figuru, jako jsem já, presidentem!“

Ale Davis zůstal vážný.

„Nesměj se, Abe. Jestli se někdy bude u nás president vybírat podle poctivosti, lepšího nad tebe bychom nenašli.“

V BÍLÉM DOMKU

Zatímco se Abe potloukal na koni od soudu k soudu, Mary doma dobře hospodařila. Na kraji města, kde byly pozemky laciné, vyrostl bílý dřevěný domek se zahrádkou kolem dokola. Byl to dům Lincolnův – či spíše paní Lincolnové. Postavila jej za své a vypůjčené peníze. On sám by si asi nikdy dům nekoupil.

Mary byla šetrná a velmi pracovitá hospodyňka. Když se provdala, navždy zapomněla na to, že je z bohaté rodiny. Vařila, uklízela, šila a šetřila každým centem. Brzy přišly děti – dva chlapci. A pak ještě třetí chlapec. Tenkrát se museli Lincolnovi hodně ohánět. Ale paní Mary byla chytrá a uměla s penězi hospodařit právě tak dobře, jako je Lincoln uměl rozdávat. Teď už měl dluhy dávno zaplaceny a vydělával slušné peníze, ale udržet je neuměl.

Ó rozdávání bývalo v domě mnoho řečí. Pro každého, kdo byl v nouzi nebo to aspoň a sobě tvrdil, měl Lincoln vždycky otevřenou peněženku. Paní Mary si však řekla, že je té štědrosti trochu mnoho.

„Měl bys mi, Abe, vždycky říci, co komu chceš dát,“ říkala muži.

„Proč ne?“ myslil si Abe. S penězi nedělal nikdy tajnosti. Svou náprsní tobolku nechával doma vždycky otevřenou, aby si žena mohla vzít, kolik chce a potřebuje. Proč by nepověděl, komu co dává?

Ukázal Mary lístek, na němž stálo:

Na založení sirotčince 30 dolarů

zchudlému farmáři 6 dolarů

na vydávání novin 20 dolarů…

Byla toho slušná řádka.

„To je moc, to je strašně moc!“ hrozila se paní, když spočítala celý sloupec. „Já ti to opravím.“

Vzala tužku a začala přepisovat a škrtat. Protože byla rázná, byla hotova jedna dvě. Z každé číslice udělala prostě polovičku, a tak zůstalo v seznamu místo třiceti dolarů patnáct, místo šesti jen tři a tak dále.

Abrahamovo srdce bylo nespokojeno. Z toho škrtání mu bylo smutno. Rozdával rád. Myslil si: kdo vydělá, ať také pomůže jiným.

Ale kupodivu! Brzy se přestal nad ženinými škrty rmoutit. Dokonce se vždycky usmíval, a jednou, když mu Mary statečně seškrtala zase všechny dary na polovinu, rozesmál se tak srdečně, jak už dávno ne.

„Copak je?“ ptala se.

„Já jenom tak,“ vymlouval se, ale chvěl se potlačovaným rozpustilým smíchem. Sebral papírek s rozpočtem, pěkně ho složil a schoval do kapsy. Potom vzal svůj klobouk, oblékl kabát, a když už byl na odchodu, jen tak mezi dveřmi prohodil:

„Teď už ti to mohu povědět, co je mi k smíchu. Ty mi všechno škrtáš na polovičku, tož jsem se to naučil dělat tak, že když chci někomu dát deset dolarů, napíšu dvacet. Když chci darovat patnáct, napíšu třicet. Ty mi to opravíš – a jsme oba spokojeni!“

A znovu se nezadržitelně rozesmál, zavřel dveře a pádil po schodech jako rozdováděný chlapec.

Paní Mary nezbylo než se smát také a hlídat podruhé peníze ještě pečlivěji. A protože to uměla, podařilo se jí dům stále zvelebovat. Později dala přistavět ještě jedno poschodí a pěkně si upravila světnice v přízemí. Tam přijímala hosty. Vždyť k Lincolnovi, známému advokátovi, chodilo stále víc a víc lidí.

Bílý domek byl vždy čistý, úpravný a uklizený jako ze škatulky. Kdybych tak mohla dokázat,. aby také Abraham byl jako ze škatulky, myslívala si Mary. Ale to byla horší práce než s bílým domečkem. Domeček se nechal krášlit a zdobit – ale pan advokát Lincoln ne!

Když se oženil, pořídila mu žena pěkný nový oblek. Chodíval v nažehlené košili s hlaďoučkým límcem a úhlednou vázankou. „Hleďme, jak si žena Lincolna parádí!“ říkali Springfieldští. Hned však dodávali: „Ale nezdá se vám v té parádě jaksi cizí? V nových šatech jako by to ani nebyl náš starý, poctivý Abe!“

Nikoho však nemuselo mrzet, že Lincoln chodí íaR ystrojen. Krásné šaty na něm dlouho nevydržely. Kalhoty měly brzy vytlačená kolena, jak v nich sedával s nohama přitaženýma k bradě. Vázanku měl často nakřivo – neměl čas dívat se do zrcátka! Vestu a kabát pomačkal, jak je v horku svlékl a hodil kamkoli.

A paní Mary měla tak ráda pěkně ustrojené lidi! Bývala nad mužem někdy zoufalá. – Jednou po obědě si šimla, že pan advokát pracuje nějak horlivě nožem a pase svých kalhot.

„Co to kutíš, Abe?“ ptala se.

„Ale – šibenicku!“

„Jakou šibenicku?“

„No, knoflík se mi utrhl a šle nemají na čem viset. Tak jsem si udělal takovou šibeničku. Protáhl jsem dírkou po knoflíku provázek, přivázal jsem k němu kousek dřívka – a hele, kalhoty visí na šlích jako oběšenec na šibenici. A je to daleko rychlejší než přišívat knoflík.“ Abraham se spokojeně usmíval nad svým vynálezem a Mary se chytala za hlavu.

Jak jen naučit Lincolna, aby chodil pěkně ustrojen? Ve všem je s ním řeč, jen v tomhle ne. Jako by cítil, že velikost člověka nespočívá v obleku. Můžeš nastrojit hlupáka do zlatých šatů – a zůstane hlupákem. Abraham Lincoln však byl ušlechtilý, silný, a lidé ho měli rádi – i když měl kalhoty bez puků, límec rozepnutý a parádní cylindr plný dopisů. Ne, dělat vznešeného – to Lincoln neumí.

V sousedství například bydlil švec a měl krávu. Také Lincolnovi měli krávu. Když měli ševcovi málo mléka, šli si vypůjčit k advokátovům. Nu, a když Lincolnova kráva málo dojila, proč by si také nešli vypůjčit k sousedům?

A tak vídali Springfieldští slavného advokáta, jak jen tak ve vestě, s pantofli na nohou, kráčí k ševci pro trochu mléka.

„Musíš na sebe trochu víc dbát,“ zoufala si nad ním Mary. „Copak je potřeba, abys chodil zrovna ty? Nemáme služku?“

„Odkdypak je to hanba chodit pro mléko?“ divil se Lincoln. „Nedonesl jsem je snad v pořádku? Rozlil jsem? – A abys věděla, dokonce jsem je sám nadojil. Sousedka chovala dítě, tak jsem řekl, že si to s jejich krávou vyřídím sám.“

Paní Mary div nepadla do mdlob. Abe si zatím už klidně čistil boty. Služka má dost jiné práce – nač ji zdržovat?

Paní se však mohla strojit jak chtěla, Lincoln jí v tom nebránil. Když se jim začalo dařit dobře, chtěla kočár. Abe ho koupil, ale sám chodil dá! pěšky. Nechtěl mít s panským kočárem nic společného. Tak ještě s dětským, to ano! Když byly děti malé, častokrát je v kočárku vozil po ulici. Přitom si nahlas četl nebo se bručivě učil nějakou poslaneckou řeč.

Diví se snad někdo tomu, že advokát a poslanec tlačí po chodníku kočárek? Lincolnovi je to jedno! V téhle věci si se ženou naprosto nerozumějí. Ona kupuje krásná a pohodlná křesla – a on nejraději lehává na zádech na koberci v jídelně. Může být něco lepšího? Měkký zelený koberec tolik připomíná mech, v kterém se provaloval jako hoch! „A pak se zde může natáhnou? v celé délce. Jinak je mu všechno stále krátké – i krásné nové plyšové pohovky.

, A když se mu tak nejlépe leží, přiběhnou za ním dva mladší hoši Bill a Tadd, někdy se přidá i nejstarší Bob – a Lincoln volá:

„Chlapci, budeme zápasit!“ a teď se rozvine hřmotný zápas tří trpaslíků s obrem, nataženým na koberci.

Hoši lezou tátovi po nohou i po břiše, on je vyhazuje clo výše a zase chytá. Křik a smích naplňují celý dům, i po ulici se rozléhají. Chodci zůstávají stát u domu a dobromyslně se usmívají:

„Aha, starý Lincoln už zase řádí s Lincolňaty!“

Zatím v jídelně létají polštáře, padají židle, a když chce paní Mary přejít, musí překračovat nejen dlouhé nohy svého muže, ale i kutálející se syny, převržené stolice a podušky z pohovky.

Jednou uprostřed nejrušnějšího zápasu někdo zazvonil. Paní vyhlédla ven. U branky stály dvě krásně ustrojené dámy. Návštěva!

„Abe, honem si vezmi kabát, srovnej židle a běž otevřít. Já si zatím vezmu lepší šaty.“

Abe vstal, rovnal stolice a podušky a při tom se divil: „Nač potřebuješ lepší šaty? Vždyť jsi čistá. To mi připomíná, jak u nás doma dával ženich koním lepší postroj, když jel pro nevěstu. A pro tebe přece ženich nejede!“

Paní už neposlouchala, běžela se strojit. – Lincoln šel ke dveřím, otevřel a uvedl dámy do pokoje. Pěkně se na ně usmál a řekl:

„Jen se, prosím, posaďte! Žena přijde hned. Bere si jen lepší postroj.“

Dámy se rozpačitě usmály – a dlouhán zmizel, aby si oblékl kabát. Zapomněl na ženin rozkaz a šel dámám otevřít jenom ve vestě.

Nu a pak nemá být paní Lincolnova zoufalá!

Ale lidem v celém městě se líbilo, že Lincoln nijak nezpyšněl, že je to pořád ten starý „poctivý Abe“. V pomačkaných šatech, ale s dobrým a čistým srdcem.

SVÍTIL MĚSÍC NEBO NE?

Abraham Lincoln četl ve své kanceláři noviny. Neležel přitom na stole, jako lehával v krámku na pultě, ale na staré pohovce. Ať se na ní vrtěl jak chtěl, nikdy se na ni celý nevešel Nohy přesahovaly a trčely do vzduchu. Ale to mu nevadilo, dávno si na to zvykl.

Najednou se posadil tak prudce, až pohovka zapraskala. Zvedl časopis blíž k očím, jako by se chtěl přesvědčit, že četl dobře. V novinách byl stručný článeček: William Armstrong obžalován z vraždy.

Armstrong! Armstrong! – Jak Lincoln spatřil toto jméno, najednou se v myšlenkách přenesl do New Salemu. Jak je tomu dávno, co začínal prodávat v krámě pana Offuta? Tenkrát ho přinutili k zápasu s největším Silákem dědiny, s Jackem Armstrongem… Chlapík byl Jack. Když všichni křičeli, že Abe v zápase podváděl, Jack, sám poražený, je zakřikl. A podal ruku vítězi. Potom chodíval Lincoln často k Armstrongovým. Nejednou kolébal jejich synáčka. To malé růžové batolátko už muselo vyrůst v mladého muže. – Je to ten muž, s jehož jménem se teď Lincoln setkal v novinách?

Ten že by byl vrahem? Jack i jeho žena Hana byli přece takoví poctiví, klidní lidé! Lincoln vzrušen, četl dál. Případ byl nějak divně zašmodrchaný. K vraždě se už přiznal jiný mladík. Byl také odsouzen – zdálo se, že věc je tím vyřízena. A hle! Objevil se nečekaně nový svědek, který tvrdí, že viděl mladého Armstronga, jak zasadil zavražděnému smrtelnou ránu.

„Obžalovaný Armstrong už nemá otce,“ psali v novinách, „a jeho matka je zoufalá. Ujišťuje policii, že její syn je nevinen.“

Lincoln zamyšleně upřel oči na oprýskaný strop a zůstal ještě okamžik ležet na zádech. Potom vstal, usedl k psacímu stolu a začal psát:

„Milá paní Armstrongova!

Dověděl jsem se právě o Vašem hlubokém zármutku a o zatčení Vašeho syna pro vraždu. Nemohu věřit, že by toho byl schopen. Zdá se mi to nemožné. Rozhodně bych si přál, aby soud byl spravedlivý. Vděčnost za Vaše dlouholeté přátelství, když se mi špatně vedlo, mě poznání, abych Vám bezplatně nabídl své skromné služby. Poskytne mi to příležitost, abych Vám aspoň trochu mohl oplatit laskavost Vaši i Vašeho zemřelého muže z dob, kdy mi Váš dům poskytl potřebné útočiště – bezplatně a bez nároků na odměnu.“

Ubohá Hana Armstrongova byla dopisem překvapena až k slzám. Slyšela už, že se Lincoln stal advokátem – i když ne bohatým, tedy aspoň hodně známým. Sama si netroufala jít za ním prosit o pomoc. Což by ona, chudá vdova, mohla zaplatit tolik peněz, kolik by asi takový pán chtěl? Vždycky slýchávala: Když se tvůj přítel stane slavným, náramně mu zeslábne paměť. Myslila si, že i springfieldský advokát pustil dávno z hlavy všechny staré přátele z New Salemu.

Ale Abrahamovo srdce neznalo nevděk. Do smrti nezapomněl na nikoho, kdo mu prokázal dobro.

Lincolnův upřímný dopis dodal však Haně Armstrongové novou naději, že její syn bude zachráněn. Věřila pevně, že je nevinen a že je souzen nespravedlivě. Také Lincoln poznal, že tu cosi nesouhlasí. Zjistil, že hlavní svědek má na mladého Armstronga spadeno a že ho chce zničit stůj co stůj. Jak však dokázat, že lže? Vždyť přísahá, že vraždu viděl na vlastní oči a vraha poznal!

Nadešel den přelíčení. Soudní síň byla napěchována lidmi z širokého okolí. Skoro všichni věřili, že Armstrong opravdu spáchal vraždu a že bude oběšen. Ba, přáli mu to. Kdo zabíjel, ať je sám zabit!

Začal výslech svědků. Mnozí byli z New Salemu – a ti nemluvili o mladém Armstrongovi zrovna špatně. Byl sice kvítko z čertovy zahrádky a chodíval s všelijakými kamarády– ale že by chtěl někoho zavraždit? Ne! Leckdo ze soudců se v duchu přidával na Armstrongovu stranu. Ale najednou bylo zle, když začal mluvit hlavní svědek.

Byl to chasník málo oblíbený, skoro pobuda. Ukázalo se, že je dávno Armstrongovým nepřítelem. Ale tvrdil jasně a pevně, že v noci viděl, jak Armstrong svého protivníka zabil, a že ho poznal.

Nešťastná Hana Armstrongova znovu pozbývala naděje. Upírala zoufale oči na Lincolna s prosbou, aby nějak zakročil, aby pomohl! Co ten člověk vypovídá proti jejímu synovi, nemůže být přece nic jiného než lež. Ale Lincoln seděl klidný, mlčenlivý.

Soud se protahoval, přicházeli noví svědkové – a Haně se zdálo, že slavný advokát už vůbec nic nepodnikne pro záchranu jejího syna! Seděl tak nehybný a zamlklý!

Za celé přelíčení sebou pohnul jenom dvakrát. Uprostřed jednání z ničeho nic požádal tiše sluhu, aby mu přinesl kalendář. Nahlédl do něho a zase jej klidně odložil.

Potom o přestávce se naklonil k matce Armstrongové a zašeptal jí: „Buďte klidná, Hano! Než zapadne slunce, váš syn bude na svobodě!“

„Jak jen to může tvrdit?“ divila se žena. Snažila se té radostné zprávě uvěřit, ale nemohla. Všechno jako by se spiklo proti jejímu nešťastnému synovi. Na tvářích soudců mohla číst, že všichni věří hlavnímu svědku na slovo.

Konečně povstal Lincoin a začal se svědka vyptávat sám. Zasypával jej otázkami – a žádal rychlé odpovědi.

„Kolik bylo hodin, když se stala vražda?“

„Hodina před půlnocí.“

„Jak vysvětlíte, že jste obžalovaného poznal, když byla skoro půlnoc a tedy tma?“

„Nebylo, tma! Bylo světlo!“

„Jaké světlo?“

„Svítil měsíc.“

„Úplněk?“

„Skoro úplněk.“

„Jak vysoko byl v té chvíli měsíc?“

„Asi jako slunce v deset hodin ráno.“

„Vy jste tedy poznal Armstronga jenom proto, že svítil měsíc a že byl skoro v úplňku?“

„Ano!“

„Kdyby nebyl svítil měsíc, nebyl byste ho poznal?“

„To jistě ne!“

„Dobře! Děkuji!“ Lincoln se víc už neptal.

Chvilku mlčky hledal cosi v papírech na stole. V sále bylo napjaté ticho. Všichni čekali, co řekne slavný obhájce. Konečně se Lincoln vzpřímil a držel v ruce – kalendář. Ostře prohlásil:

„Svědek tvrdí, že poznal vraha jenom proto, že svítil měsíc Nuže! Kalendář nám dokazuje, že dne 29. září 1857 měsíc v úplňku nebyl – ba že v tu hodinu vůbec nesvítil. Bylo – a muselo být – tma jako v pytli. A pan svědek nemluví pravdu. Prostě lže!“

V sále zavládlo nevídané vzrušení. Lidé vyskakovali ze sedadel a natahovali krky, jako by se všichni chtěli podívat do osudného kalendáře. Zatím si jej prohlíželi soudcové. Kniha šla z ruky do ruky a všichni se přesvědčili: měsíc nesvítil – svědek lhal!

O pár hodin později měla Hana Armstrongova už jistotu, že „poctivý Abe“ nemluvil naplano – než zapadlo slunce, její syn byl na svobodě.

Rozradostněna běžela poděkovat Lincolnovi a přitom se rozpačitě ptala, kolik je dlužna.

Lincoln se zasmál:

„Copak vás vede, Hano? Nevezmu od vás ani cent! Kolikpak jsem vám platil já, když jste mi zašívala roztrhané košile? To byla dnes jenom malá splátka na staré dluhy.“

MALÝ OBR V BOJI S VELKÝM OBREM

Zatímco „poctivý Abe“ jezdil na koni od soudu k soudu a paní Mary hospodařila v bílém domečku, v celých Spojených státech bylo velké pobouření. Mají být v Americe otroci, nebo nemají? Otázka, o kterou se už tak dlouho přel Jih se Severem, stávala se rok od roku palčivější. Otroctví se rozlézalo víc a víc. Otrokáři se stěhovali se svými černými poddanými do nových a nových krajů

„Jak dlouho ještě ponese naše země hanbu, že se u nás prodávají lidé na trzích?“ volali lidé ze Severu.

„Nepleťte se nám do našeho zřízení!“ odpovídali boháči z Jihu. „Starejte se sami o sebe!“

Ale Sever nemlčel: „Kdybyste se aspoň tak neroztahovali. Naši otcové povolili otroctví v šesti státech, protože tam bylo odedávna. Ale vy jste je zavedli už ve čtrnácti!“

Velmožové z Jihu však poklepali na revolver u pasu a řekli: „My jsme pány ve Spojených státech! Vy žebráci ze Severu, vy kramáři, řemeslníčkové, hubení farmáři, vy přistěhovalci, nám budete poroučet?“

A všichni, Sever i Jih, zvědavě se dívali, co tomu řekne hlavní město – Washington. Jak se tam rozhodne o otrocích?

Ano, těžkou otázku měl rozřešit sněm všech spojených států.

Každý stát vyslal do kongresu zástupce. „Ať jde za nás do hlavního města ‚poctivý Abe‘,“ volali ve Springfieldu ti, kteří chtěli černé muže osvobodit.

„Ne!“ křičela druhá strana. „Ať jde Douglas! Ten, kterému pro jeho chytrost říkají ‚malý obr‘. Říká správně, že si má každý dělat co chce. Douglas je pro svobodu! Kdo chce mít otroky, ať je má.“

A tak stáli proti sobě maličký a kulatý Douglas s velikým hubeným Lincolnem – malý obr a velký obr. Oba mluvili na schůzích i v novinách. Oba věděli, že to bude těžký zápas, ale kdo vyhraje, půjde za celou zemi do Washingtonu. Tam bude pracovat: Lincoln, aby otroci byli vysvobozeni, Douglas, aby zůstali v řetězech. Štěpán Douglas nasadil do boje všechnu svou chytrost a veliké peníze – Lincoln svou poctivou duši.

Hle, oba bojovníci přijíždějí do města! Ale jak jinak každý z nich!

Stepán Douglas jede ve zvláštním vlaku. Nikdo do něho nesmí než Douglas a jeho přátelé. Každý vagón je ověnčen a vyleštěn jako před velkým svátkem. Na plochém voze vzadu se blýská bronzové dělo. Když vlak vjíždí do nádraží, vystřelí dělo do vzduchu, jako by volalo na celé město:

„Povstaňte, občané! Nastává slavná chvíle. Přijíždí vám vznešený Štěpán Douglas, ten, kterému říkají ‚malý obr‘!“

Z města odpovídá dvaatřicet dělových ran! Za každý stát, sloučený ve Spojené státy, vypalují Douglasovi přátelé výstřel na přivítanou. Už je také slyšet jásot davů. Nádraží je plné lidí, praporů, hudby. Ctihodní otcové města v černých šatech s cylindry v rukou jdou vítat váženého hosta. Spanilé dívky mu podávají kytice.

Očekává ho nejkrásnější kočár z celého kraje. Dvaatřicet nádherně oblečených chlapců a děvčat sedá na bujné koně. Pojedou po obou stranách kočáru jako královská stráž. Vpředu jde čtyřicetičlenná kapela. Trouby a bubny se lesknou. Všichni hudebníci jsou oblečeni v stejnokroje, které září zlatými portami a třásněmi.

Kapelník zvedl nad hlavu velikou lesklou hůl. Zavířily bubny – rozlehl se ryčný pochod. Skvělý průvod se dal na cestu.

Douglas stojí v kočáře s cylindrem v ruce. Přívětivě a vznešeně se klaní na všechny strany – usměvavý a velkolepý, hotový král. Tisíce rukou mu mává na pozdrav, květiny padají pod kola kočáru a pod kopyta koní.

Jaké nádherné divadlo! Kdo viděl kdy co krásnějšího? A kdo by si v té nádheře všiml dlouhého, suchého muže, který o půl hodiny později vystoupil z obyčejného osobního vlaku, přeplněného cestujícími a zavazadly?

Nevítala ho hudba. Jen hrstka přátel mu přišla naproti. Vedli jej k vozu, protože pěšky bylo do města přece jen daleko. Před nádražím však nečekal přepychový kočár – stál tam praobyčejný žebřiňák, v jakém se vozí seno. Nějaký dobrý farmář jej půjčil a zeširoka se přátelsky usmíval, když do něho usazoval Abrahama Lincolna a několik známých.

Vůz drkotal po silnici a Lincolnovi visely z žebřiňáku nohy a klátily se nad nerovnou cestou.

Na náměstí už stojí řečniště – vysoký stupeň, ověnčený chvojím a ověšený praporky. Kolem už se tísní zástupy a čekají na „malého obra“, vznešeného Štěpána Douglase. Ten zatím v nejpřednějším hotelu hostí dobré přátele, na každého se usmívá, každému stiskne ruku. Trochu pyšně, ale přece jen stiskne.

Nyní ho vedou v slavnostním průvodu na náměstí. Jak je roztomilý! Malý, s běloučkýma rukama, měkkýma jako panenka. Zblízka je sice vidět, že je trochu opuchlý – pije poněkud víc, než je zdrávo – ale z dálky nikdo nic nepozoruje.

„Malý obr“ zvedá ruce a začíná mluvit. Má silný hluboký hlas, který se pěkně poslouchá. A mluví chytře. Nemíní si pohněvat ani Sever, ani Jih. Pěkně si to vymyslil, aby se líbil každému.

„Američané jsou národ svobodný. A právě proto, že jsme svobodní, můžeme mít otroky, ale nemusíme. Ať si to v každém kraji rozhodnou občané sami. Nemusíme jim v tom překážet. – Mně samému je úplně jedno, hlasuje-li někdo pro otroctví nebo proti němu.“

Lidé tleskají, zvláště bohatí páni vpředu, kteří mají doma stovky otroků. Ale vysoký hubený muž, který stojí opodál v koutku a poslouchá, si myslí: Nevytvořila snad příroda černého i bílého člověka stejně svobodného? Jak můžeme říkat, že je u nás svoboda, když černí lidé mají okovy?

Pak vystupuje na řečniště on. Jaký rozdíl proti Douglasovi! Jako by tam najednou místo krásného hladkého Sloupku z růžového mramoru stál starý rozsochatý strom. Místo hlaďoučkých tváří „malého obra“ vidí posluchači snědou tváři rozrytou hlubokými vráskami, jako vyřezanou ze dřeva. Kabát se mu ve vlaku zmačkal a neladně na něm visí. Ruce má svěšeny podle těla.

Začíná mluvit suchým vysokým hlasem:

„Pan Douglas řekl, že je mu lhostejné, je-li někdo proti otroctví nebo pro ně. Ale já nenávidím tuto lhostejnost! Musíme být spravedliví! Kdo nechce být sám otrokem, nesmí otroky mít! Kdo odpírá svobodu jiným, nezasluhuje ji sám!“

Vysoký muž na stupínku začíná lidi zajímat. Jako by se s ním stala podivná proměna – už nestojí nehybně, zvedá ruce k nebesům, zrak mu jiskří. I hlas je příjemnější a jeho tvář se zdá lidem krásná.

Teď připomíná dobu, kdy se Američané sami osvobodili.

„Když jsme se jako otroci Anglie osvobodili, řekli jsme, že všichni lidé jsou si rovni. Dnes už se nebojíme, že se sami staneme otroky, proto si chceme dělat otroky z jiných“

Tak hovořil dál a dál slovy, která pálí jako oheň a dopadají na nepřátele jako rány mečem. Hbitý Douglas však vylézá na stupeň, aby odpověděl. „Sám bůh všemohoucí udělal čáru naší zemí. Na jih od ní musí být pole obdělávána otroky, na sever od ní volnými lidmi.

Sever si stěžuje, že se otroctví šíří. Tomu se nedá zabránit. Nemůžeme zakázat, aby si farmář, když se stěhuje, nepřevedl do nového chléva krávy a koně. A stejně mu nemůžeme zakázat, aby si tam nepřevedl své otroky.“

Obecenstvo však tleská teď Douglasovi daleko méně. Napjatě hledí na Lincolna, co odpoví. „Poctivý Abe“ už stojí na stupni, ale nemůže mluvit. Douglasovi přátelé mu chtějí překazit řeč. Mladá dáma z otrokářské společnosti vyskakuje a ukazuje velikou loutku černocha. Hýčká ji v náručí, pohupuje jí, kolébá a snaží se zesměšnit Lincolnovu lásku k černochům. Mladí pánové kolem ní se smějí a pokřikují na řečníka.

Ale Lincoln se dovede vypořádat i se zlým žertem. Čeká, až hluk trochu utichne, a potom se hodně hlasitě ptá krásné slečny:

„To je vaše děťátko, paní?“

Lidé se smějí a fiflenka zmizela i s loutkou.

Teď teprve může Lincoln mluvit. Obrací se ke skupině otrokářů a volá jim do tváře:

„Jenom si zvykněte šlapat po právech svých bližních a ztratíte ducha vlastní svobody. Budete zralí stát se poddaným prvního chytráckého tyrana, který se mezi vámi zvedne.“

Mluví ohnivě dál a dál – a nakonec i ti, kteří předtím nadšeně vítali Douglase, hromově tleskají Lincolnovi. Ani nemají kdy odpovědět si, proč se ten nehezký člověk najednou zdá tak krásný.

Jen majitelé otroků a jejich společníci nenašli na Abrahamu Lincolnovi nic pěkného. Vždyť hlásal svobodu otroků! A to by uškodilo jejich kapse…

Tak jezdili oba řečníci od města k městu.

„Douglas má tisíce přátel, kteří mu slepě věří,“ říkali lidé Lincolnovi. A on jim odpovídal:

„Proto jsem přijel, abych slepým otevřel oči.“

Noviny v celé Unii píší o těch dvou tvrdých bojovnících. Lincolnovo jméno je najednou slavné. Kdekdo ve Spojených státech je zná. Sever jásá nad každou jeho řečí. Jih každou jeho řeč proklíná.

Ale kdo nakonec zvítězí v tom zápase? Koho vyšle země do sněmu ve Washingtonu? Amerika čekala s napětím na výsledek.

Přišla hodina rozhodnutí, den voleb. Do noci se počítaly odevzdané hlasy. Kdo jich bude mít víc – Douglas nebo Lincoln?

A hle! Vítězem byl Štěpán Douglas, vznešený „malý obr“! Bronzové dělo, hudba a krásní jezdci lidem učarovali. „Poctivý Abe“ zas jednou prohrál.

Douglas však ze svého vítězství mnoho slávy neměl. Všude se mluvilo a psalo jen o dlouhém Abrahamovi. A ten se potichu usmíval. Měl proč. Blížila se větší bitva než volby do kongresu – presidentské volby.

Za necelé dva roky se bude rozhodovat, kdo bude presidentem Spojených států. A pak se teprve ukáže, za kým stojí Amerika.

K ČEMU SE HODÍ KŮL Z PLOTU

Po hlavní ulici města Dekaturu se šine vůz, tažený párem volů. To není pranic divného, protože Dekatur není velké město. Volské spřežení tedy nikoho nepřekvapí.

Před malou hospůdkou však stojí dva lidé, kteří povoz už z dálky bedlivě pozorují. Ten obtloustlý je šenkýř, druhý muž je pěkně oblečený, hubenější, s malými knírky, patrně cizinec.

Hostinský si zastínil dlaní oči a ještě jednou se podíval na blížící še povoz.

„Povídám, že to bude on. Jistě! Vidíte ho? Ten hubený, snědý v obličeji. Sedí uprostřed a kouká do jakýchsi papírů.“

„Také bych řekl podle té výšky. Ale znáte ho dobře, pane hostinský? Že by přijížděl zrovna s volským potahem? Vždyť je dnes důležitá schůze, bude se tam jednat právě o něho, jestli ho vyberou nebo nevyberou za kandidáta do presidentských voleb.“

„A to zas, pane, neznáte Lincolna,“ zvesela namítl hostinský. „Ten si na parádu nepotrpí. Jaktěživ ze sebe nic nedělal. To mu asi některý sedlák nabídl, že ho sveze, tak s ním jede. baví se, vykládá o úrodě a je mu docela jedno, jestli ho táhnou voli nebo koně z knížecí stáje.“

„A takového pobudu byste chtěli mít presidentem?“ podivil se pěkné oblečený pán. „Myslíte, že to bychom my na Jihu snesli?“

Hostinský zřejmě nechtěl urazit bohatého hosta. Začal se kroutit:

„Já neříkám, milý pane, tak ani tak. Člověk jako já si musí hledět obchodu. Já neříkám, že by pan Lincoln byl dobrý, já taky neříkám, že by byl špatný. Ostatně možná, že nebude presidentem on, ale pan Douglas. A taky prý ještě jiní páni by chtěli být zvoleni. No, našinci je to jedno. Daně musíme platit, ať tak nebo tak, prosím!“

Muž s černými knírky pohrdavě ohrnul rty.

„Ať si je presidentem kdo chce, na Jihu jde jedna řeč: Jestli to bude nějaký splašený osvoboditel černochů, tak sbohem! Jižní státy se odtrhnou. Zřídíme si vlastní republiku a budeme mít otroků, kolik budeme chtít.“

Pohrdavě odplivl směrem k vozu, který právě přejížděl. Zdvořilý hostinský nadzvedl čepici. Ne mnoho, aby si nepohněval bohatého pána z Jihu, ale zase tolik, aby ho Lincoln z vozu viděl. Člověk nikdy neví, možná že do roka bude ten čahoun přece jen presidentem. Snad si potom vzpomene: ten a ten hostinský mě tenkrát pěkně pozdravil.

Muž z Jihu vstrčil ruce do kapes a řekl.

„Půjdu se podívat k té boudě, kde je schůze. Chci si ty vaše náčelníky prohlédnout. Na shledanou, šenkýři!“ – Pokývl ledabyle hlavou a pustil se po chodníku.

V největším sále města sešli se přední mužové amerického Severu. Chtěli si pohovořit, koho navrhnout za presidenta. Vždyť volby už budou co nevidět. Vybrali si k poradě tohle venkovské sídlo, aby měli větší klid. Však sami nadělali křiku dost a dost. To bylo nějakých řečí a smlouvání a domlouvání! Leckdo by chtěl být president tem. Mnozí mysleli na Lincolna, to byl ten pravý. Ale většina zase byla proti němu. Kampak s takovým špatně oblečeným bidlem! Zdálo se, že to „poctivý Abe“ tentokrát zase prohraje. Pořád se ještě nenaučil dělat lidem poklony, medově mluvit a slibovat každému, co by jen chtěl.

Bylo dost sporů a dost ostrých slov, a najednou do toho všeho hluku, poslyšte! Na ulici zahrála hudba. Zavřískl veselý pochod, bylo slyšet výkřiky a zpěv. To musel tam venku pochodovat pořádný zástup lidí!

„Co je?“ ptali se lidé v sále. „Koho to tam venku vedou s muzikou a se zpěvem?“

A už přiběhl nějaký udýchaný muž.

„Pánové!“ křičel od dveří. „Táhne sem veliký zástup, farmáři z okolí i se ženami a dětmi, měšťané, řemeslníci, dělníci. Chtějí vás vidět a chtějí s vámi mluvit.“

Celé shromáždění vstalo a hrnulo se ze sálu. Lincoln šel také. Protože byl nejdelší ze všech, nemusel se tlačit, aby od schodů viděl, co se venku děje.

Rozhlédl se a zarazil se překvapením. Před domem pořád hrála hudba a ulice byla napěchována lidmi, kam jen mohl dohlédnout. A kývali zrovna na něho, na velikého Abrahama. Ukazovali si jej, přátelsky se usmívali.

Ale jaký to měli podivný prapor? Dva důkladné kůly – zčernalé lety a zřejmě vytržené z nějakého starého plotu. Mezi nimi byl napjat kus plátna a na něm napsáno Lincolnovo jméno.

„Co tohle všechno znamená?“ vrtěl hlavou Lincoln. A žasl ještě víc, když z davu vystoupil postarší muž známé tváře. To je přece Jan, bratranec Jan, příbuzný po Abrahamově první matce!

Přistoupil slavnostním krokem k houfu pánů a začal mluvit. Nebyl právě znamenitý řečník, ale to, co povídal, všechny zajímalo.

„Pánové! Přišli jste do našeho města, abyste se poradili, kdo by se hodil za presidenta. Je mezi vámi můj bratranec. Tady v kraji se mu říká ‚poctivý Abe‘ – a všichni víme proč.

Je to krev z naší krve, drvoštěp a zálesák jako my. Jeho rodina se sem přistěhovala už tenkrát, když kolkolem? byly ještě pralesy a přes ně nevedly žádné cesty. Abrahamův otec byl jedním z prvních průkopníků v kraji. Bojoval s Indiány, zápasil s vlky a medvědy. Pracoval tu pro vlast ještě dříve, než byly položeny základy tohoto města.

Jeho syn, veliký Abraham, pomáhal otci kácet les, prosekávat cesty, přeměňovat prales v úrodná pole. Svýma silnýma rukama postavil otci dům a vyrobil tři tisíce kůlů do plotu. Kosil lesní obry jako trávu. Ty dva kůly, které přinášíme, osekal také vlastníma rukama. Donesli jsme vám je na důkaz jeho pracovitosti.“

Abrahamův bratranec Jan mluvil a dav kolem naslouchal s nadšením. Jan skončil prosbou, aby se pánové přičinili, aby se presidentem nestal nikdo jiný než drvoštěp a tesař Abraham. Na ta slova se ulicí rozlehlo volání:

„Ať žije drvoštěp Abraham! Ať žije ‚poctivý Abe!“ Kdekdo se tlačil ke starým kůlům, prohlíželi si je jako nějakou zvláštnost, ohmatávali je.

Lincoln stál jako ve snách. Opravdu zde v kraji kdysi stavěl otcův srub bosý chlapec v krátkých kalhotách. Byla to nekonečná dřina, kácet v pralese stromy. Nohy v bažině, hlavu ve žhavém slunci. Je to snad odměna za tu pilnou práci? Přicházejí mu opravdu ty staré roz-> prýskané kůly pomoci k místu presidenta?

Zástupy čekaly, co Abe odpoví.

Musím něco říci, myslí si Lincoln. Ale co? Možná že ťy kůly vidím poprvé v životě. Ferina Jan je mohl vytáhnout z kteréhokoli plotu. Kdybych řekl, že jsem je opravdu tesal, byla by to třeba lež. A lhát nechci! Rychle si všechno rozvážil, povystoupil a řekl:

„Nevím, jestli jsem přisekával zrovna tyhle dva kůly. Ale jisté je, že jsem jich nadělal spoustu. A všechny byly přitesány zrovna tak dobře jako tyto – možná i lépe.!

Jen domluvil svou kratičkou řeč, a už mu ulice odpovídala novým radostným křikem: „Ať žije drvoštěp Abe!“

Lincoln se rozpačitě uklonil a myslil si: Teď opravdu nevím, mám-li Janovi za tu slávu děkovat, nebo mám-li se na něho zlobit. Tady se to lidem líbí a snad mi to pomůže, ale co tomu řeknou ve velkých městech? Budou je zajímat staré tyčky z ohrady? Budou chtít za presidenta drvoštěpa, který je sám drsný a prostý jako kůl v plotě.

Bratrancův nápad však pomáhal Lincolnovi všude. Přátelé ve všech městech chtěli takový kůl, osekaný „poctivým Abem“. Ověnčili jej a postavili všem na oči. Ať každý vidí, jaký chlapík je Lincoln. Zakrátko se už vyráběly i odznaky s dvěma zkříženými kůly a mladí lidé je nosili na kabátech.

„Poctivý Abe“ nad tím vrtěl hlavou. Co to lidi napadlo? Už se zpívali i písničky o „voraři a tesaři“ Lincolnovi. Ale nejvíc se lidem zalíbilo jméno „drvoštěp Abraham“. Letělo celou Amerikou. Brzy je znali sedláci na zapadlém venkově stejně jako dělníci ve městech a lovci uprostřed pralesů.

Ale nepřátelé nespali. Jejich noviny hrubě zaútočily.

„Je to nula, která nezná mluvnici a nedovede správně anglicky,“ psaly jedny. A jiné: „Lincoln je člověk, který dovede jen dělat ploty a vtipy a vypadá jako africká gorila!“

Kromě toho i jiní chtěli být presidenty, mezi nimi i pan Douglas. Ten byl zvlášť pilný. Jezdil po celé zemi mluvil a mluvil, hudba hrála a děla střílela.

Lincoln neměl ještě vyhráno.

Ke konečnému rozhodnutí mělo dojít později ve velikém městě na severu, v Chicagu. Sjelo se tam v rozhodný den 40 000 lidí. Jen Lincoln tentokrát nepřijel. Zůstal doma ve svém bílém domku a čekal na zprávy. Dopisy a telegramy se jen hrnuly. Lincolna ani nenapadlo, aby si pro ně někoho poslal. Chodil sám na poštu ve svém pomačkaném kabátě, s kalhotami vytlačenými na kolenou. Necítil se ani teď o nic vyšším než kterýkoli obchodník nebo švec ve Springfieldu.

Pošty bylo v těch dnech mnoho. Mary mu ji pomáhala otvírat a ruce se jí chvěly. Jako by na ni přešlo vzrušení, kterého byly zprávy plny.

„Město je přeplněno lidmi,“ psal jeden přátel. „Je tu i hodně svobodných černochů. Na každém rohu vyhrává hudba. Stále jsou nějaké průvody a schůze.“

Jiný zas oznamoval: „Kůly tvého plotu jsou tu také a pomáhají nám.“

Konečně přišel telegram: „Jsi na druhém místě.“

A krátce potom druhý: „Schází ti jen několik hlasů, abys byl první.“

To už Mary rozčilením nevydržela sedět, stále jen přecházela z pokoje do pokoje, vyhlížela z okna, několikrát se pokusila vyšívat, ale za minutku už zase práci odkládala.

Lincoln se snažil na celou věc nemyslit, četl básně, ba šel si se svými chlapci zahrát s míčem. Ale nevydržel dlouho u knihy ani u hry. Zas odbíhal na poštu, kde se pro něho hromadily nové a nové zprávy. Dobře že měl na hlavě svůj omšelý cylindr! Do takového vysokého klobouku se už něco vejde.

Na ulici jej zastavovali lidé a on se s každým přátelsky pozdravil: „Dobrý den, Bille, copak dělá rodina?“ – „Jak se máš, Harry?“ – „Buď zdráv, Bene!“ – Zašel i do obchodu cosi koupit. Když vycházel, běžel kolem zrovna jakýsi kluk. Pospíchal z pošty s balíkem novin v ruce a vykřikoval nejnovější zprávy. Když spatřil „drvoštěpa Abrahama“, radostně na něho zavolal:

„Tak už je to tady, pane Lincolne – budete presidentem!“

Tak se Lincoln dověděl největší událost ve svém životě ód kluka, který utíkal kolem něho na ulici, bosý a otrhaný, jako býval před lety i Abe. Jako vždycky – bez slavnostního řečnění, bez hudby, bez hřmění děl.

Teď stál dlouhý Lincoln na ulici, zamyšlený nad osudnou novinou. Věděl, že přijde, a přece byl překvapen. Ale už tu byl houfec známých i neznámých. Tiskli mu ruce a blahopřáli mu. Měli upřímnou radost. Jejich Abe – „poctivý Abe“, „drvoštěp Abraham“ – zvítězil. A uprostřed jejich radostného hovoru Lincoln jako by procitl ze sna.

„Přátelé,“ řekl, „v mém domě čeká malá žena, kterou tahle zpráva bude zajímat víc než mne. Promiňte, musím jí to oznámit!“

A dlouhými kroky zamířil k domovu, kde na něho čekala ta, která si nejednou myslívala:

Není hezký, ale kdyby jen lidé věděli, že jeho srdce je tak velké, jako jsou jeho ruce dlouhé.

Dnes byla Mary šťastna. Amerika konečně ocenila Abrahamovo veliké srdce.

DO BÍLÉHO DOMU

Zítra, ano již zítra má odjet Abraham Lincoln do hlavního města. Dnes ještě patří sem, do venkovského městečka, kde prožil tolik hořkých i šťastných chvil. V posledních dnech projel ještě jednou celým rodným krajem, jako by se s ním loučil. Navštívil starou maminku, která stále ještě hospodařila na farmě, zajel i k otcovu hrobu. Tomáš Lincoln zemřel už před lety – ale Abe neměl tehdy tolik peněz, aby mohl k němu zajet, když umíral.

Těšilo ho projít naposledy blátivými ulicemi Springfieldu, podívat se po známých tvářích, promluvit s tím a oním.

Dobře mu bylo v tomto městě! Všichni k němu byli přátelští a milí. Nikomu nevadilo, že Abraham Lincoln není krásný a že na něm šaty nespořádaně visí. Měli svého „poctivého Abrahama“ rádi.

Dnes pozdravovali Lincolna uctivěji než jindy. Ale on byl stále stejný. Potřásl rukou každému známému, a aby přemohl smutek loučení, vyprávěl lidem vtipy.

V srdci měl však plno starostí. Jih se bouřil. Nechtěl presidenta, který by dal otrokům svobodu. Otrokáři se rozhodli, že roztrhnou Spojené státy na dvě poloviny. Tu vznešenější, s bavlnou, rýží, tabákem a otroky, si nechají pro sebe. Lincoln se usmíval, ale duše mu krvácela. Teď naposledy zamířil ke své kanceláři. Dosud na ní visel nápis „Lincoln a Herndon, advokáti“. Zítra už z toho bude pravda jen polovina. Starší společník odjede ze Springfieldu snad navždy.

Ani dnes už nešel Abraham Lincoln úřadovat. Šel si jen pro některé papíry, které si chtěl vzít s sebou. Pozdravil se s Herndonem a usedl naposledy na odřenou židli k pokaňkanému stolu. Z přihrádek vyhrabal na stůl zažloutlé zápisy, poznámky, výstřižky z novin i celá čísla časopisů dopisy. Tu a tam něco přečetl, něco zase zmačkal a hodil do koše. Jen máloco dal stranou na hromádku, kterou chtěl odnést.

Teď vyhrábl odkudsi zespodu hrst dopisů a telegramů. Jak se tam dostaly? Patrně mu je kdysi dal poslíček cestou do kanceláře a on na ně zapomněl. Náhodou se dostaly navrch dva dopisy, které se k sobě vůbec nehodily, a řece k sobě podivuhodně patřily jako rub a líc. Ten prví, ach. to byl vzácný připiš! To bylo první blahopřání, které Lincoln dostal hned po volbách. Dojatě je četl znovu:

„Jste zvolen! Blahopřeji Vám. Konečně jsme dosáhli cíle, za nějž jsme devatenáct let bojovali; otrokářská strana je poražena. Teď může zavládnout svoboda. Vy máte vedení. Spočívá na Vás těžká odpovědnost.“ Lincoln znovu četl přátelské řádky a smutně se usoudí. Těžká odpovědnost! Těžká práce! A ještě mu ji ztížili tím, že nemohl nastoupit úřad hned. Čtyři nekonečné měsíce musely uplynout od volby, než se směl ujmout řadu. Kolik práce mohl už mít za sebou!

Povzdychl si a vzal do ruky druhý dopis. Ten byl docela jiný – nepřišel ze Severu, ale z Jihu.

„Černý presidente! Neodvažujte se nikdy vstoupit do hlavního města! Vypráskáme Vás odtud biči, a kdybyste nehodlal utíkat dost rychle, zastřelíme Vás jako škodnou.

Jaktěživ neosvobodíte černochy. Bůh je stvořil, aby byli drvoštěpy, nosiči a otroky bělochů. Sever nikdy neovládne Jih, to si pamatujte, Vy presidente otroků!“

„Poctivý Abe“ pomalu odkládal dopis a vážně pokyvoval hlavou. Tak je to! Jedni ho vítají, druzí nenávidí! Kolik dostal takových dopisů, kde se mu hrozí smrtí nebo výpraskem. Ach, to ho nezastraší! Více bolí myšlenka, že by se země mohla rozdělit. – A už se dělí!… Tady je výstřižek z novin. Lincoln jej vzal do ruky a četl:

OTROKÁŘI ROZBÍJEJÍ SPOJENÉ STÁTY

Naše veliká vlast – země spojená krví našich otců – se rozpadá. Dne 14. února 1861 sešli se zástupci devíti jižních států a prohlásili, že se jejich země odtrhly od Severu. Hned také založili proti Spojeným státům republiku vlastní. Hlavním městem byl ustanoven Richmond! Také president jižních států byl už zvolen.

Jak sobečtí jsou lidé na Jihu! Hrabivost potlačila v jejich srdcích každý jiný cit. Bojí se, že by ztratili trochu ze svého blahobytu, kdyby museli černochům platit? I tak by mohli pohodlně žít. Jak může poctivý člověk rozbít svou zemi pro hrst zlaťáků?

Nemuselo to být, uvažoval Lincoln, kdybych byl mohl nastoupit hned po volbách. Škoda těch čtyř měsíců. Teď dostávám klíč od stáje, když už kůň je ukraden.

Spojené státy tentokrát doplatily na ústavní zákon, že nový president nastupuje svůj úřad jedině 4. března.

Lincoln si v rozpacích hladil bradu, obrůstající vousem, který dřív nenosíval.

Doufejme, že ještě není vše ztraceno, uvažoval dál. Na Jihu už mnohokrát vyhrožovali, že se odtrhnou. A zase se s námi smířili. Jen kdybych už byl v úřadě – řeknu jim, že je Sever nechce ožebračit.

Tak Lincoln přemýšlel a dál se prohraboval kupou novinových výstřižků. Nad jedním se zase zdržel déle. Pak se obrátil k Herndonovi, který pečlivě opisoval jakýsi soudní rozsudek.

„Billy, už jste viděl dům postavený na bavlně?“

„Prosím? Nerozuměl jsem,“ Herndon zvedl udiveně hlavu.

Ale Lincoln mu podle svého zvyku místo vysvětlení začal vyprávět historku z mládí.

„Když jsme se stěhovali na Západ do divočiny a stavěli tam první domy, přijel také jakýsi měšťák. Napohled se od nás ani nelišil – měl také vůz s plachtou, přivezl si náčiní i peníze. Ale jedno mu chybělo: Neměl za mák zkušeností potřebných pro život na venkově. Myslím, že do té doby daleko za město nevylezl. A tam v divočině, to nebyl jen tak venkov, to byl prales a prérie.

A ten měšťák dělal chytrého. Zkušených zálesáků se neptal, dělal jen, co odkoukal od ostatních. Jenomže všechno se odkoukat nedá.

Zkrátka, začali jsme stavět sruby, a on taky. Ale místo si vybral podivné – loučku při řece. Že prý rád chytá ryby. Říkali mu zkušení lidé. To je budeš na jaře chytat ve světnici, ani nebudeš muset lézt z postele. Ta louka je příliš nízko, na jaře ji zaplaví velká voda. Sedíš na bahně, stěhuj se výš, na stráň!

Nevěřil. A na jaře div neuplaval i s domem. Museli jsme ho vystěhovat i s dobytkem. A pro rybáře to byl zrovna takový krásný čas! Ryby mu plavaly jedním oknem do pokoje a druhým ven.“

Lincoln se usmíval, když vzpomínal na své mládí.

Herndon však na něho hleděl nechápavě.

„Ale vy jste mi chtěl povídat něco o domě postaveném na bavlně.“

„Však právě!“ a Abraham Lincoln se přestal usmívat. „Ten tam vystavěl na bažině ubohý baráček. A tady chtějí postavit na bavlně celý stát. Jen poslouchejte! Vystřihl jsem si před dvěma lety, co řekl jeden z vůdců Jihu.

Bez jediného výstřelu, aniž tasíme meč, donutíme svět, aby před námi klekl, jestliže se jen odváží začít proti nám válku. Co se stane, nebudeme-li po tři léta dodávat bavlnu? Anglie udělá všechno, zmobilizuje celý svět, aby zachránila Jih. Ne, neodvážíte se bojovat s bavlnou! Není na světě takové moci, která by se toho odvážila. Bavlna vládne světu.

Tak vidíte, Herndone! Bavlna je základ jejich sebevědomí. Černí otroci ji vypěstují a páni z toho tak zpyšněli, že jim bavlna stoupla na mozek. Chtějí na ní vybudovat samostatný stát. Základy z bavlny! Není to trochu měkké a nepevné zdivo?“

„Také bych řekl,“ přisvědčil Herndon. „Ale z čeho jsou vlastně základy Severu?“

„Základy Severu? Hm, to už jedním slovem neřeknete. Jih má milióny centů bavlny – a dál už skoro nic. Takřka žádný průmysl, žádné továrny. Ale na Severu, to jé jiná! Tam jsou strojírny, tkalcovny, hutě, doly. Řekl bych, že základy Severu jsou ze železa.“

„Pak ovšem – kdyby mělo dojít k válce – musí Jih prohrát. Mají i mnohem méně lidí.“ Lincoln se na chvíli zamyslil, a pak teprve odpověděl: „Onehdy v noci jsem nemohl spát. Tak jsem pořád přepočítával, které státy by asi šly s Jihem a kolik je to lidí. Vypočítal jsem si, že by jich měli asi devět miliónů – ale z toho by byla nejméně polovina černých otroků.“

„Kde se tedy na Jihu bere odvaha vyhrožovat Severu otevřeným bojem?“

„Vždyť i tohle tajemství jim uklouzlo, Herndone!“ zamával Lincoln novinovým výstřižkem. „Doufají, že jim pomůže Anglie, a možná že počítají i s Francií a se Španělskem. To víte, že španělský král má na nás spadeno protože jsme pomohli Kubě odtrhnout se od jeho říše, ve Francii sedí na trůně samozvanec Napoleon III. Tomu je každá válka dobrá, jen aby lidé doma nemohli přemýšlet, jak se jim za jeho vlády zle vede.“

„Ale i kdyby jim chtěla pomoci celá Evropa,“ namítl Herndon, „my přece můžeme Jih rozdrtit dříve, než se; vůbec Evropa rozkývá.“

„Rozdrtit – a čím?“ hořce se usmál Lincoln. „No, armádou, armádou Unie.“

„Poctivý Abe“ se na svého společníka zadíval s jakýmsi oucitem. „Neříkejte to nikomu, Herndone, ale svěřím vám veliké tajemství: Unie nemá žádnou armádu!“

„Jakpak?“ ohradil se Herndon. „Máme přece Stálé, placené vojsko! Myslím, že patnáct tisíc mužů!“

„Ale kde jsou teď? A kdo je vede? Skoro celý důstojnický sbor jsou lidé z Jihu. Však víte, že si tam dole mladí muži žijí jako středověcí rytíři – odmalička jen cvičí své krásné koně a neméně krásné pistole. Práci za ně obstarávají otroci, vojna je jim zábavou. Proto nám Jih odedávna dodával skoro všechny důstojníky. Ti teď samozřejmě táhnou s Jihem a zavčas odvedli všechny pluky Spojených států na Jih.“

„Ale bez armády jsme bezbranní!“ povzdechl Herndon.

„Však v tom je jádro jejich plánů. Chtějí se vrhnout na Sever, dokud se nemá čím bránit. Zmocnit se hlavního města by nebylo těžké. Jakpak je daleko od hranic Jihu do Washingtonu? Myslím, že tak dvě tři hodiny jízdy na koni. A kdyby se jim podařilo obsadit hlavní město – Anglie a Francie je hned uznají za vítěze a pomohou jim.“

Herndon zaraženě mlčel.

„Nechci vás děsit, ale věřte, že naše postavení je skoro zoufalé,“ řekl nově zvolený president. „Ovšem pamatujte, Herndone, říkám to jen vám. Nechci, aby lidé ztráceli odvahu, tu ztratit nesmíme!

Budu se ze všech sil snažit, abych válce zabránil. Ale dojde-li k ní, musíme zvítězit. Zůstalo nám dvaadvacet miliónů lidí – a to je přece velká síla.

Naštěstí bude u nás bojovat svobodný lid. Kdežto na Jihu půjdou do boje jenom páni a sluhové. Myslím bílé sluhy, protože mezi černými se jistě nenajde jediný tak hloupý, aby šel bojovat za své utlačovatele. Tak jsem si všechno rozvážil – já teď tak málo spím – a došel jsem k jednomu: kdyby se s Jihem postavili proti nám všichni králové a knížata světa, nemůžeme prohrát. Vždyť budeme bojovat za svobodu, za pokrok, a ty nemůže nikdo natrvalo potlačit.

Ale vyrušil jsem vás z práce, viďte, Bille? Musíte mít se mnou dnes strpení – vždyť jsem tu naposledy.“

Začal dlouhými kroky přecházet po pokoji a o čemsi usilovně přemýšlet, sem tam prohodil i slovo, ale jen pro sebe, polohlasně, aby nerušil svého společníka. Pak si lehl naznak na starou pohovku, jak to dělával léta, a zahleděl se na zaprášený strop.

Tak dnes naposledy! Naposledy! Už nebude s Herndonem řídit soudní spory, už nebude vyjíždět na koni s veselými přáteli.

Úkradkem pohlédl na Herndona, jak seděl u stolu a psal. Viděl jen jeho záda, sehnutá nad prací. Je to hodný člověk, pomyslil si Lincoln a zeptal se:

„Billy, jak dlouho jsme spolu pracovali?“

„Šestnáct let,“ otočil se s úsměvem Herndon.

„Viďte, že jsme si za celý ten čas neřekli jediné zlé slovo?“

„Opravdu ne.“

„Víte co, Billy? Jestli chcete, nechte na firmě moje jméno! Až se jednou vrátím, budeme spolu obhajovat dá!“

„Pane Lincolne,“ zajíkl se Herndon dojetím. „Co živ budete, nechci jiného společníka než vás!“

Druhý den zrána se Lincoln vydal na cestu. Malé nádražíčko ve Springfieldu naplnilo několik set lidí. Byla plískanice, chvílemi přeprchávalo a poletoval řídký sníh. Jako by nebe samo plakalo nad rozlukou.

Bylo tomu dávno, co „poctivý Abe“ přijel poprvé do města na vypůjčeném koni – všechen majetek v malém kufříku.

Dnes odjížděl jako president.

Lincoln byl nesmírně vážný. Když na rozloučenou projížděl rodným krajem, zastavil se v New Salemu. A tu mu Hana Armstrongova řekla:

„Nejezděte do Washingtonu! Otrokáři vás tam zabijí!“

Lincoln se jen usmál: ,,Nu, Hano, když mě zabijí, nemusím pak už podruhé umírat nějakou jinou smrtí!“

Vzpomněl si na to teď, když opravdu odjížděl? Sotva! Statečný muž nemyslívá na smrt, ale na svou práci. A jeho tvář zvážněla z odpovědných úkolů, které na něho čekaly.

Vystoupil zvolna na plošinu posledního vagónu, sehnul se, aby nenarazil cylindrem na stříšku. Už byl nahoře! Vztyčil se a obrátil se k lidem, kteří ho přišli vyprovodit, aby jim řekl několik slov na rozloučenou:

„Milí přátelé! Nikdo nezměří mou bolest při tomto rozloučení. Této obci á vám děkuji za všechno, čím jsem. Prožil jsem zde čtvrtstoletí. Přišel jsem sem jako mladý člověk a zestárl jsem tu. Zde stála kolébka mých dětí. Nyní odcházím d nevím, kdy a zda se vůbec vrátím.“

Povzdechl a odmlčel se. Sta dojatých očí hledělo vzhůru k němu, jak tu stál vysoký, zasmušilý na plošince posledního vagónu krátkého vlaku. Naklonil se mírně kupředu, opřel se velikýma rukama o zábradlí a pokračoval:

„Mám před sebou povinnost, která je těžší, než jaká spočívala na bedrech Washingtonových… Věřme, že vše skončí dobře! Dávám vám srdečné sbohem!“

Lidé na nástupišti si otírali oči. Člověku se vždycky svírá srdce, když odjíždí někdo milý. A tady odjížděl ten, který jim všem byl bratrem, muž silný, který však své síly nikdy nezneužil k násilí, člověk chytrý, který však svou chytrostí lidem vždycky pomáhal a nikdy neuškodil.

Hodní lidé jsou ve Springfieldu. Ale v hlavním městě jsou lidé z docela jiného dřeva. Žijí tam i boháči z Jihu a ti si našli pěknou zábavu. Sázejí se o peníze: dojede Lincoln do Washingtonu, nebo bude zastřelen už cestou? Šeptem si sdělují jméno města, v němž bude zavražděn. Vědí dobře, že tam čekají najatí vrahové.

Ale nový president má také přátele. Upozornili ho, aby se nebezpečnému městu vyhnul. A tak dojel do Washingtonu živ a zdráv. Ale bez slávy, bez vítání. Jen dva mužové na něho čekali časně zrána – ještě za tmy – na nástupišti a rychle ho odvezli kočárem do hotelu.

Pak přišel den, kdy měl slavnostně nastoupit presidentský úřad. Po ulicích bylo rozestaveno vojsko. To jindy nebývalo.

„Proč to?“ ptali se cizinci. – Domácí lidé významně mrkali. „Prý se chystá útok na nového presidenta. Má být zastřelen, až pojede na slavnost.“ Mnozí z měšťanů pro jistotu vůbec nevylezli na ulici. Nedali se zlákat vzácnou podívanou, až starý president pojede s novým ke sněmovně.

„Možná že budou lítat kulky. Načpak strkat do takové mely hlavu?“ říkali si.

Proto jen málo lidí slyšelo nástupní řeč nového presidenta. A byla to řeč namířená na nepřátelskou stranu. Byly v ní hrozby? Hněv? Zlost? – Ne! – Jako by měl všechny povstalce z Jihu před sebou, vysvětloval Lincoln klidně, že Spojené státy nesmějí být roztrženy. Roztržka by znamenala válku mezi Jihem a Severem. Občanskou válku.

„Ve vašich rukou, nespokojení občané, je rozhodnutí o občanské válce. Vláda vás nepřepadne. Nemůže dojít k boji, jestliže vy sami nezačnete útok! Nejsme nepřátelé, jsme přátelé. Nesmíme být nepřáteli! – Náš hněv nesmí přetrhat pouta lásky.“

Ale otrokáři jeho krásná slova neslyšeli a nechtěli slyšet. A ti, kteří do sněmovny přece jen přišli, ušklíbli se a řekli:

„Jen si mluv, ty hubený voraři! Však tady dlouho sedět nebudeš! Jestli tě dřív nezabijeme, přijde z Jihu vojsko a vyžene tě!“

Ale ti, kdož měli strach z kulek, báli se zcela zbytečně. Lincoln klidně dojel do sídla amerických presidentů, do Bílého domu.

Tentokrát se ještě nestřílelo!

HVĚZDNATÝ PRAPOR BYL ROZSTŘÍLEN

Lincoln poprvé přespal v paláci amerických presidentů, v Bílém domě. Jakpak je asi drvoštěpu, když se probudí y presidentské posteli?

Lincoln otevřel oči a protáhl se. Do práce! hučelo mu v hlavě. Je ještě brzy, celý dům spí, ale president je už vzhůru. Byl od dětství zvyklý vstávat brzy. Tehdy musel dávat dobytku, potom se časně probouzel, aby otevřel včas krám, později si musel přivstat, aby dojel na koni ke vzdálenému soudu. I teď ze sebe setřásl ospalost. Měl jedinou myšlenku:

Práce čeká! A čekala. –– Na stole ležel velmi naléhavý dopis.

První dopis, který otvíral jako president. Ale co v něm bylo, můj ty světe! Podepsán byl major Anderson.

Ach, vzpomněl si Lincoln. O tom už jsem mnoho slyšel. Tam na Jihu, který se vzbouřil, zůstal jediný důstojník věren Severu a Lincolnovi. To byl major Anderson.

Chlapík! Uzavřel se s hrstkou svých vojáků v pevné tvrzi. Kolem dokola všude vojsko Jihu. A on tam sedí se svými chlapci jako na ostrůvku uprostřed rozbouřeného moře. Na jeho pevnost míří těžká děla a desetitisíce pušek. Obklopili ho ze všech stran.

Ale ještě se nestřílí! Jih se přece jen stydí vypálit první ránu proti krajanům. A Sever válku nechce. Chce mír a přátelskou dohodu. Tak si to žádá i president Lincoln.

Nad pevností ještě vlaje prapor Spojených států. Prapor s pruhy a hvězdami – každá hvězda znamená jeden stát, kolik států, tolik hvězd!

Jih ten hvězdnatý prapor nenávidí. Chtěl by jej srazit k zemi. Přeje si, aby nad Andersonovou pevností zavlála vlajka Jihu.

Ale ještě se nestřílí! Ještě neteče bratrská krev! Andersonovi vojáci však mají nedostatek jídla. Statečný důstojník prosí o pomoc nového presidenta. Prosil už starého, ale nedostal nic. Píše, že vydrží ještě několik týdnů, třeba napůl o hladu. Nedostane-li však ani potom zásoby, bude se muset vzdát.

Lincoln odložil dopis a přivřel oči. Ano, tak to vypadá v zemi, jež si ho zvolila presidentem. Rozhněvaní bratři tují proti sobě s nabitými puškami. President věděl, že mír bude neskonale obtížný, protože Sever a Jih jsou dva rozdílné světy.

Zavřel dopis a zahleděl se oknem do dálky. Vzpomínal a svou první cestu na Jih po Mississippi, Otci vod. Znovu viděl v duchu úhledné bílé zámečky mezi zelenými hradbami starých parků. Tam žijí páni otroků jako dávná lechtá – jako by zaspali několik století. Hlavní zábavou mužů je lov a projížďky na krásných koních. A jejich pýchou – být nejlepším jezdcem, nejlepším střelcem. Ženy si tam krátí dlouhou chvíli hudbou, vyšíváním, rozpravami o slavnostech, které pořádají pro bohaté soudy. V takové dny černé služebnictvo připravuje skvělou hostinu. Bělostné ubrusy na velikých stolech mizejí od stříbrnými a porcelánovými mísami plnými lahůdek, broušených pohárů se nalévají vzácná vína – a kapela černých otroků vyhrávají k tanci hostům, kteří se na slavnost. sjeli v nádherných kočárech z širokého okolí.

Na Jihu ještě plně žije svě vznešených vrchností a zubožených poddaných!

To Sever je docela jiný. Sever je svět kouřících továrních komínů, kterých stále přibývá, a farmářů, lopotících se těžce na nově zakládaných polích. Zde není práce pro bílého člověka hanbou, jako tomu je na Jihu. – i tady jsou ovšem boháči, kteří v koutku duše závidí velmožům z Jihu bezplatné černé pracovníky. Většinu obyvatelstva však tvoří prostí pracovití lidé, kteří milují svobodu a doufají v její upevnění a rozšíření.

A přece je i na Severu mnoho nespravedlnosti, mnoho bídy vedle velkého bohatství. Abraham Lincoln dobře ví, že po válce bude nutno zasáhnout i tady.

Pokýval hlavou v starostlivých myšlenkách: Většina dobrých věcí vznikla z práce, a proto mají jistě náležet těm, kteří je svou prací vydobyli. Přesto však za všech časů někteří lidé dřeli, a jiní jen v lenosti užívali jejich práce. To je nespravedlivé. Nesmí to tak nadále být! Povzdechl si a vrátil se v myšlenkách opět ke sporům s Jihem.

Každý den může vzplanout bratrovražedný boj.

Naštěstí se stále ještě nestřílí! A „poctivý Abe“ nechce, aby se střílelo, i když mu nepřátelé stále vyhrožují smrtí. Stále doufá, že se Jih snad přece umoudří.

Jak ale teď co nejrychleji pomoci Andersonovi?

Lincoln svolal své ministry a rádce. Námořníci věděli radu hned:

„Nač máme válečné lodi? Jen nás pusťte! My si už prorazíme cestu až k pevnosti! Však leží u moře.“

„Ano!“ odpovídá president. „Ale to znamená, že se bude střílet. My však nechceme válku. Přepadne-li nás Jih, dobrá, musíme se bránit. Ale sami nezačneme!“

„Potom ovšem nezbývá, než aby se Anderson vzdal,“ říkali všichni. Lincoln však vrtěl hlavou: „Však já si něco vymyslím!“ – a tím porada skončila.

Přemýšlel několik dní. A pak přišel s plánem. Oznámil jej ministrům:

„Pošleme k Andersonovi docela obyčejnou loď s potravinami. Žádný válečný koráb! Nebude na něm jediný voják, jediná puška. Ať Jih vidí, že s nimi nechceme bojovat. Když naše pošta vozí balíky ještě pořád po celé zemi, když se dopravuje zboží ze Severu na Jih a z Jihu na Sever, proč bychom někomu nemohli poslat potraviny lodí? Dokonce pro jistotu napřed oznámíme Jihu, že posíláme loď míru. Nepoveze nic jiného než mouku a kroupy, sádlo a maso. Žádné zbraně, pohněvaní páni bratři z Jihu!“

Dobře. Loď vyjela a celá Amerika napjatě čekala, co se stane. Jak ji Jih přijme? Dojdou potraviny k hladovějícímu Andersonovi? Napětí rostlo den ode dne, hodinu od hodiny, jak se loď pomalu blížila k tvrzi.

Pak přišel 14. duben roku 1861. Amerika nikdy nezapomene na 14. den měsíce dubna toho roku.

Na Sever přilétla strašlivá zpráva: Na Jihu se střílí! Povstalci ani nečekali, až loď dojede.. Spustili znenadání palbu z děl i pušek na Andersonovu pevnost.

Na rozích ulic severních měst se objevily plakáty:

HVĚZDNATÝ PRAPOR

BYL ROZSTŘÍLEN

14. dubna zahájila děla na Jihu bez příčiny

střelbu na pevnost, v níž se uzavřel Anderson.

Strašlivou dělostřelbou byla tvrz

obrácena v trosky.

HVĚZDNATÁ VLAJKA NAŠÍ ZEMĚ BYLA

ROZSTŘÍLENA A STRŽENA K ZEMI

A už se po ulicích rozběhli hoši s novinami plnými hrozných zpráv.

„Jih zahájil válku! Teče bratrská krev! Prapor, který nad svobodnou Amerikou vztyčil veliký Washington, je podupán našimi vlastními lidmi. – Od minulého století vlál nad námi jako záruka svobody. Teď jej Jih zradil!“

Všichni byli pobouřeni. Na ulicích se rojily hloučky pobouřených lidí. Všichni věděli, co ta střelba znamená. Věděli, že je to začátek války nejhroznější, kde bojuje bratr proti bratru, syn proti otci a otec proti synovi.

OPUŠTĚNÝ PRESIDENT

Uplynulo několik dní a rozčilení stále vzrůstalo.

Ulicemi táhly průvody a volaly po pomstě na Jihu, žádaly pro něj přísný trest. Lincoln zatím zamyšleně přecházel Bílým domem. Začala válka – země se rozpadá. Jen silné vojsko může zachránit Sever a spojit republiku opět v jediný celek. A kolik vojska má vlastně Sever?

President zavolal velícího důstojníka. Přišel bělovlasý stařec, pětasedmdesátiletý generál Scott.

„Kolik vojska máme po ruce, pane generále?“

„Myslím, že tak tři tisíce, pane presidente.“

„Tak málo snad přece ne – chtěl jste snad říci třicet tisíc?“

„Ne, pane presidente, říkám pravdu. Ještě než jste nastoupil vy, bylo postupně všechno vojsko pomalu odesláno na Jih. Teď stojí proti nám. A nejen vojsko, i všechny zbraně byly odvezeny na Jih. I děla z pobřežních pevností.“

„A důstojníci jdou ovšem také s Jihem,“ povzdechl president.

„I teď v poslední chvíli ještě mnozí utíkají k povstalcům,“ doplnil generál Scott.

„A válečná pokladna je rovněž prázdná!“

„Bohužel. Peníze byly za minulého presidenta také odvezeny na Jih.“

„Tak tu stojíme s holýma rukama.“

„Ano, pane presidente. Ale hlásí se nám mnoho dobrovolníků. Jen se rozneslo, že potřebujeme pětasedmdesát tisíc dobrovolníků, přihlásilo se jich dvaadevadesát tisíc.“

President mlčel. Vzpomínal, jak za tažení proti Černému Jestřábovi sám sloužil jako dobrovolník. To bylo vojsko pro smích. S takovým se proti řádné armádě nedá bojovat. Člověk se musí naučit, jak se dělá válka.

„Za jak dlouho mohou být dobrovolníci vycvičeni?“

Generál pokrčil rameny. „Snad za dva měsíce – bude-li dost důstojníků.“

„A zatím?“ hořce se ptal president. Cítil se nesmírně opuštěn. Čtyři měsíce ho nechali čekat ve Springfieldu a zatím se pro obranu Severu neudělalo nic, zhola nic. Naopak.

Moc vzbouřenců sahá až k hlavnímu městu. Podívá-li se president z okna svého domu, může vidět v dálce vlát pyšné prapory Jihu. Jen řeka odděluje obě nepřátelská území.

Kdyby povstalce napadlo poslat přes most oddíl odvážných jezdců, dostanou se do města skoro bez překážky. Mohou zajmout presidenta i s ministry. Lincoln o tom znovu uvažoval. Ani ho nenapadlo, že by mohl z nebezpečného místa utéci.

„Nu, co tedy uděláme?“ zeptal se generála.

Generál se chvíli rozmýšlel.

„Mohli bychom povolat pluk vojska z New Yorku. Skoro jediný, co máme.“

„Udělejte to!“

Zděšené hlavní město čekalo teď den za dnem pomoc ž New Yorku. Na ulicích se stavěly překážky z beček cementu, železných trámců a plechu. Tato chatrná zábrana by nepřítele stěží zadržela, to věděli všichni. Kde mohl, utíkal proto z města, zejména ženy a děti.

Paní Lincolnova se syny však neodjela. Neopustili presidenta.

A Lincoln neklidně počítal dny a hodiny, kdy asi může dorazit slíbený pluk vojska. Dlouho o něm nebylo zprávy. Kde jsou? Říkalo se, že byli cestou přepadeni a zajati. Nikdo však nevěděl nic jistého. Ani president.

Tak seděl jednoho dne v pracovně a psal. Uši měl však stále nastraženy. Nestřílí se ještě v ulicích? Nepřichází vojsko z Jihu, aby si odvedlo nenáviděného presidenta přímo od psacího stolu? Nebo nedošla zpráva, že přichází očekávaná pomoc z New Yorku?

Vtom slyš! Rána z děla.

Lincoln radostně vyskočil. To je jistě znamení, že vytoužený pluk dorazil. Radostně vyběhl na chodbu. Ptal se úředníků, ptal se sluhů: „Slyšeli jste ránu z děla?“

Nikdo nic neslyšel. Ale člověk věří svým uším víc než cizím. Lincoln se rozběhl dolů. Stráž u vrat však nevěděla také nic.

President vyšel z Bílého domu a dal se ulicí stejně prostě, jako chodíval po ulicích ve Springfieldu. Ani nepomyslil na to, že za každým rohem muže číhat zákeřný vrah.

„Neslyšeli jste výstřel? Ještě nejede pluk z New Yorku?“ ptal se chodců. Lidé udiveně vrtěli hlavou. Ne!

Jaká smutná podívaná! Opuštěný president, hlava jednoho z největších států na světě, shání na Washingtonských ulicích zprávy o svém vojsku.

Nakonec se Lincoln zastavil, zavrtěl hlavou sám nad sebou a zvolna se vracel do Bílého domu. Nikdo nic neslyšel, tedy se nestřílelo. Přepracovaného Lincolna oklamal sluch.

A zas nekonečné hodiny čekání. Pak přece jen dojel vlak s nadšenými mladými vojáky. Celé město je běželo uvítat. Stanice byla přeplněna lidmi. Přijel i Lincoln a jeho cylindr čněl vysoko nad davem.

Konečně měl aspoň hrstku řádného vojska!

Ale jediný pluk je jako kapka vody do rozžhaveného písku. Pravda – cvičilo se přes devadesát tisíc dobrovolníků. Jenomže neměli důstojníky. Hlavně vyšší chyběli. A generála za týden ani za měsíc nevychováš.

Lincoln vojně nerozuměl. Ale tolik věděl: Musíme mít dobrého velitele. A když ho nemáme, musíme ho hledat.

Byl tu ovšem věrný generál Scott, ale ten byl už příliš stár. Nehodil se do pole.

„Generál Lee!“ napadlo náhle Lincolna. Už o něm mnoho slyšel, říkalo se, že je to nejlepší voják ve Spojených státech. Sám se sice ještě nepřihlásil, ale nedošla také zpráva, že by se byl přidal k povstalcům.

Ano, to by byl vojevůdce! Vojáci ho znali a měli ho rádi. Lee se sice narodil na Jihu, ale otrokář nebyl. Dokonce propustil na svobodu všechny otroky, kteří mu patřili. Sever musí získat generála Leea, rozhodl se Lincoln.

A hned se poptával Scotta.

„Ano,“ odpověděl mu stařičký generál. „Lee je znamenitý voják, lepšího nenajdeme v celé Americe.“

„Výborně!“ zaradoval se Lincoln. „Bude tedy vrchním velitelem.“ A za generálem Leem se rozlétlo poselství. Jenomže přišla špatná odpověď.

„Generál Lee nepůjde se Severem, nebude bojovat proti Jihu.“

A zakrátko přišla ještě horší zpráva: „Generál Lee se stal velitelem vojsk Jihu.“

„To je horší, než kdybychom ztratili dvacet tisíc vojáků,“ zdrceně povzdechl generál Scott. A president mu smutně přikývl.

„Jako bychom už v Americe Sever ani neměli. Peníze nejsou, vojsko nemáme – a nejlepší generál stojí proti nám. Ale vyhrát přece jen musíme – pravda je na naší straně.

Povedu tento boj, dokud nezvítězíme, nebo dokud mě neopustí sám lid a země!“

DEJTE MI GENERÁLA…

Paní presidentová se zlobí. Pobíhá drobnými krůčky po; pokoji, jen se jí široká sukně vlní. V ruce mačká krajkový šáteček.

„Já se ti, Abe, nerada pletu do tvých věcí,“ zahovořila pobouřeně, „ale slyšela jsem, že chceš jmenovat ministrem války Stantona.“

„To chci. A proč ne? Stanton je znamenitý chlapík.“

„Znamenitý chlapík!“ spráskla ruce rozhněvaná paní. „Ty už jsi zapomněl, co o tobě řekl před devíti lety u soudu?“

„Chci to zapomenout,“ skoro šeptem odpověděl Lincoln, sedící klidně v křesle.

„Tak já ti to připomenu. Tenkrát jste měli spolu někoho hájit – a on řekl: Nemohu s tou opicí z pralesa mluvit. Vždyť se neumí ani obléci!“

„No, to je už dávno. Kdopak by na to vzpomínal?“ dobrácky namítl president.

„A ty myslíš, že tak mluvil jenom tenkrát? Na začátku války prý povídal: Ta gorila ze Západu sedí v Bílém domě a třese se strachem.“

„Ale to je omyl“ lišácky se usmál president. „Už jsi někdy viděla, že bych se třásl strachem?“

„To ne, ale také jsem nikdy neviděla, že by ses třásl zlostí. A bylo by potřeba, aby ses už také jednou rozhněval. Necháš se od lidí urážet – a jmenuješ je potom ministry!“

Teď teprve začal president mluvit vážně. Dokonce na to vstal z křesla.

„Mary, ty mě pořád nechápeš. Nemysli, že mě nebolelo, co o mě řekl Stanton. Vlastně mě to bolí pořád stejně. Ale jsem člověk trpělivý a vždycky ochotný odpouštět. Teď za války je toho dvojnásob třeba.

Já Stantona nepotřebuji – ale Amerika ho potřebuje. Svědomí mi přikazuje, abych jmenoval ministry nejlepší lidi, jaké najdu. Musí mi být jedno, co si o mně myslí. Mne mohou považovat třeba za opici, když chtějí. Hlavní je, aby pomohli naší zemi.“

„A myslíš, že by se nenašel nikdo jiný?“

„Těžko, Mary, těžko! Máme tak málo zkušených lidí: Lidé táhnou za bohatstvím a za vznešeností. A to najdou na Jihu, ne u nás. Nejhorší to je s důstojníky. Však víš…,“ a Lincoln se významně zamlčel.

„Co vím?“ zeptala se žena trochu nejistě.

„Víš přece, kde jsou dnes tvoji bratři. Víš, kde je dnes manžel tvé sestry. Všichni čtyři jsou důstojníky na Jihu.“

Paní Mary se kousla do rtů. Bolela ji Lincolnova slova. Sklopila oči a rychleji než dříve poškubávala krajkovým šátečkem.

„Ale já jsem tě neopustila, Abe,“ řekla tiše.

„Já vím, Mary,“ něžně jí odpověděl Lincoln a uchopil její drobnou ruku do svých obrovských dlaní. „Ty jsi dobrý voják. Ještě jsem nezapomněl na dny, kdy jsme se všichni báli, že nám děla z Jihu rozstřílí Bílý dům napadrť. Všichni tě přemlouvali – i já –, abys s dětmi odjela. Ale tys neodešla. Zůstala jsi se mnou!“

„Vidíš,“ usmála se paní Mary. „A přece mi nevěříš, když ti dobře radím.“

„I věřím, Mary, ale nemohu tě poslechnout. To je, jako když se v noci kůň zastaví na kraji propasti a ospalý sedlák na něho z vozu křičí: Vjé, dál! Může ho kůň poslechnout, i kdyby chtěl?“

Paní se usmála. Znala už mužův zvyk – místo dlouhého vysvětlování vyprávět nějakou příhodu ze života na Západě. „Ale když už mluvíš o koních – slyším opravdu koňský dupot, Abe. Kdopak to jede?“

Oba přistoupili k oknu. Na ulici před Bílým domem se objevila skupina jezdců. Nejprve jela četa vojáku s vytasenými šavlemi. Za nimi samojediný malý generál na krásném bílém koni. Jel s hlavou vztyčenou, nárameníky mu svítily zlatem, stejnokroj měl čisťounký a nažehlený. Pyšně hleděl před sebe a po Bílém domě se ani neohlédl.

Za ním se jako ocas za kometou hnala skupina důstojníků. A celý průvod uzavíral zase oddíl vojáků s holými palaši. Chodci se zastavovali a obdivovali se jezdeckému průvodu.

Ach, to je náš slavný McClellan,“ hořce řekla paní. „Tys ho ustanovil vrchním velitelem a on se ti po straně vysmívá stejně jako Stanton. Lidé říkají, že za chvíli bude poroučet on a ty ho budeš poslouchat.“

„Ale, Mary, ty ho prostě nemáš ráda. Já taky ne, přiznám se ti. Jenže co je Americe po tom, koho mám já rád? Potřebovali jsme dobrého generála – kde jsme ho měli vzít? McClellan se všem líbil, noviny ho vychvalovaly, jaký je chytrý a statečný…“

„A naparáděný, to zapomněly napsat,“ dodala paní. „Ty jsi president – a jezdíš takhle někdy po ulicí? A on si vezme třeba půl armády, jen aby se na svém bělouši lépe vyjímali“

„Pro mne za mne – ať si jezdí třeba na čtyřech bělouších najednou!“ řekl president. „Jen kdyby chtěl a uměl bojovat. A já mám strach, že ani nechce, ani neumí. Leží s armádou pořád na jednom místě.“

„Nebojuje, to je pravda, ale zato by prý chtěl být místo tebe presidentem,“ paní se ostře zahleděla mužovi do očí. Zabolí ho to? Rozhněvá se konečně? Ale na presidentově obličeji se neobjevil ani nejmenší stín.

„Chce-li být presidentem, souhlasím! Jen ať nám napřed vyhraje válku! Bojím se však, že ji nevyhraje. Do boje se mu nechce, místo toho jen žádá nové a nové vojáky. Už jich má třikrát tolik jako Lee – a stále chce další.

Je to, jako by člověk lopatou přehazoval blechy přes střechu stodoly. Jenom polovina se jich dostane na druhou stranu. Škoda že nejsem generálem. Když McClellan nechce s armádou bojovat, raď bych si ji jednou vypůjčil, abych ukázal, co všechno se s ní dá dělat!“

„Tak proč ho nevyhodíš?“ podivila se Mary.

„Protože nemám lepšího. Lepší špatný generál než žádný. Vojáků už máme dost, a dobrých, statečných! Ale dejte mi generála, který umí vyhrávat! – Nemáme ho. Musíme tedy nechat McClellana na koni. Ostatně – on se mnohým lidem líbí víc než já. Ani se moc nedivím. Já jsem sice delší, ale on je krásnější.“ – A president se srdečně rozesmál. Hned však zvážněl. „Dobře že je ve městě! Musíme k němu zajít s ministrem zahraničí!“

„Zase za ním půjdeš?“ překvapeně se ptala paní. „On má přece chodit k tobě! Už i noviny píší, jak stáváš v jeho předsíni a čekáš na něho! Máš si ho zavolat!“

„Eh, Mary, na tom přece nezáleží. Je válka, lidé umírají – a my se budeme hádat o takovou hloupost? Když –.o něho pošlu, vzkáže, že nemá čas. Když mu napíši, odpovídá několika slovy. A jen každý den hlásí: Na frontě je klid!“

„A proč by také nebyl, když vrchní velitel sedí ve městě a vojsko nechá spát?“

„Nu, a proto za ním půjdu, abych ho popohnal.“

A president už se loučil a odcházel.

Zajel s kočárem pro svého prvního ministra Sewarda, spolu pak zamířili ke generálovu domu. „Pan generál byl doma, ale před chvílí zase odjel,“ pravil jim sluha.

„Vrátí se však co nevidět.“

„Dobře, počkáme na něho,“ klidně rozhodl Lincoln, jako by neviděl, jak se na to ministr Seward mračí, první muž ve státě je president, po něm ministerský předseda. A ti dva že mají čekat na mladého pana generála?

Ale Lincoln klidně usedl. Co na tom? Hlavní je vyhrát válku.

„Milý příteli, to, že čekám já, mě nemrzí,“ řekl Sewardovi. „Mrzí mě, že čeká Amerika.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Seward.

„Inu, Amerika čeká, kdy konečně McClellan vyhraje nějakou bitvu. Ale on jen odpočívá a přepočítává vojáčky. A pořád mu vychází, že jich má málo.“

Ministerský předseda s povzdechem přikývl. Dávno už ani on nebyl s pyšným generálem spokojen, ale co dělat? Myslil si stejně jako president: Dejte nám generála, který umí vítězit! – Jenomže takový zatím na Severu není. Co tedy počít?

Oba muži čekali dost dlouho, než se venku zase ozval koňský dusot a na schodech zařinčela šavle. Pan generál se vrátil.

„V čekárně je pan president s panem ministerským předsedou,“ hlásil mu sluha. Generál McClellan jen mávl rukou a kráčel do svých komnat. – A oba muži čekali znovu dlouhé minuty. Konečně se otevřely dveře a vešel – zase jen sluha.

„Pan generál je unaven a šel si lehnout. Prosí pány za prominutí, že s nimi nemůže mluvit.“

„Cože?“ vyskočil Seward. Všecek zrudl a prudce zahuboval. „Jezdit po městě – na to není unaven. Ale když má mluvit s presidentem, vleze si raději do postele?“

Lincoln však zůstal klidný. Jen v očích se mu objevil výraz hlubokého smutku.

„Pojďte,“ řekl zkrátka. Ještě v kočáře nešetřil ministr ostrými slovy o McClellanovi. Takhle je oba urazil! President dlouho mlčel, a potom vzal rozhorleného Sewarda za ruku.

„Nemyslete jen na McClellana, myslete na naši nešťastnou zemi! Čeká zoufale na vítězství a náčelník si vlezl pod duchnu, protože je unaven. Kdyby se alespoň vyspal do bojovné nálady. Až bude sedat na koně, pozdržím mu klidně třmeny. Jen ať nám dobude vítězství!“ Zamyslil se a dodal sám pro sebe: Jenže McClellan je patrně špatný generál a nikdy žádného velkého vítězství nedobude. Škoda že jsem se já nenaučil dělat vojnu. Ale naučil jsem se sám zákonům, naučil jsem se zeměměřictví – proč bych se nemohl naučit i vojenskému umění? A rychle se rozhodl: To by bylo, abych se v tom nevyznal! Opatřím si knihy, opatřím si mapy. Pustím se do učení! A nahlas řekl potom Sewardovi:

„Ti vojenští chlapíci jsou na mne dost přísní. Musím je poslouchat tak dlouho, dokud té věci nebudu rozumět sám. A budu jí rozumět!“

VELIKÉ SRDCE

Stmívalo se. President odložil na stůl mapu, kterou dlouho pozoroval. Na stole jich ostatně leželo ještě několik. Byly tu také vojenské knihy – president se zkrátka učil být generálem.

Vypadal však velmi unaveně. Měl zažloutlý obličej a hluboko zapadlé oči.

Nebylo divu. Jeho dny byly plny únavné práce. Válka se táhla už půldruhého roku, a vítězství Severu nebylo nikde vidět. McClellan se s armádou skoro nehýbal, nanejvýš trochu popolezl jako hlemýžď. Zato velitel Jihu, generál Lee, byl jako jiskra. Hned skočil tam, hned zase tam – a všude vítězil.

K Lincolnovi se celý den hrnuly novinky a jedna byla horší než druhá. Přicházeli ministři s novými zprávami, správcové jednotlivých krajů, důstojníci poslaní z fronty. A každý přidal na presidentova bedra trochu starostí. Jak neměl být večer unaven?

Na koberci vedle pracovního stolu si hrál cosi osmiletý hošík. Z dřevěných kostek a z otcových knih si stavěl jakousi nedobytnou pevnost. Byl to Tadd, presidentův nejmladší syn. Hrál si nejraději v otcově pracovně a jezdil s otcem i na vojenské přehlídky. Vojáci se radostně usmívali, když viděli svého velikého presidenta na šedém koni a vedle něho na poníku droboučkou postavičku jeho synka. A Tadd měl vojáky rád. Nejvíc se přátelil s veselými chlapíky z presidentovy stráže. S těmi byl jedna ruka.

A protože se pořád pohyboval mezi vojáky, stavěl tak rád z kostek pevnosti na koberci vedle otcova stolu. Teď se mu však zdálo, že už byl moc dlouho zticha.

„Tati,“ ozval se, „že ty jsi největší pán v Americe, viď?“

„Hm,“ zadumaně odpověděl Lincoln, „také jsem si to kdysi myslil.“

„A teď už si to nemyslíš?“

„Ne, Tadde.“

„A co myslíš teď?“

„Že president není největší pán, ale největší služebník.“ A Lincolnovou prošedivělou hlavou letěla spousta těch starostí, které na něm ležely. Povzdychl si. To se však chlapci nelíbilo. Za chvíli se ozval znovu.

„A ty už, tati, nechceš být presidentem?“

„Skoro bych raději nechtěl. Jen kdyby za mne někdo udělal dvě věci…“

„Které?“

„Ach, tomu ty ještě nerozumíš, Tadde. Musím spojit zase Sever a Jih, to je jedna věc. A musím osvobodit černochy. Kdybych věděl, že to někdo udělá, rád mu přenechám místo presidenta.

„A já jsem slyšel, tati,“ štěbetal Tadd, „že jeden ministr by chtěl být místo tebe presidentem – to on by to za tebe udělal?“

Lincoln se hořce usmál. Tedy i ministra má proti sobě?

„A kdo ti to, Tadde, řekl?“ divil se.

„Vojáci, co s nimi kamarádím,“ pochlubil se synek.

„A který ministr?“

„To já nevím, tati! Já jsem zapomněl, jak se jmenuje. Ale to není hezké, že by chtěl na tvoje místo, viď?“ President se usmál.

„A proč by to nebylo hezké? Jen když poctivě pracuje. Víš, to mi připomíná starého koně, kterého jsme měli doma.“

„Vypravuj, tati, stejně už je tma a nemohu stavět,“ žadonil chlapec.

„Ale to je krátká historka, Tadde! – Tož jsme jednou s bratrem na poli orali. Já jsem vedl koně, on řídil pluh. Kůň byl líný a táhl pluh velice pomalu. Ale najednou se rozběhl, že jsem mu sotva stačil. Na konci brázdy jsem si všiml, že na něm sedí veliká moucha. Zahnal jsem ji. Proč to děláš? křikl na mne bratr. – Povídám, že nechci, aby našeho starého koně štípala. – Ach, povídá bratr, vždyť on táhl tak dobře právě proto, že ho štípala!“

Nu vidíš, a zrovna tak je to s tím ministrem. On chce být presidentem a ta myšlenka ho štípe jako moucha. Dělá proto svoji práci rychleji a lépe. Proč bych mu to měl mít za zlé?“

Tadd tomu příliš nerozuměl, ale bylo mu to jedno. Přemýšlel, jak se tatínek měl dobře, když byl malý. Mohl orat, jezdit na voze, bydlit ve srubu, mohl střílet vlky, běhat po pralese – a to všechno Tadd nesmí. Skoda!

Seděl zamyšlen. Abraham Lincoln v šeru láskyplně pozoroval chlapce. Srdce ho bolelo. Vzpomínal, jak tu ještě nedávno sedal s Taddem i Bill, dvanáctiletý chytrý chlapec. Chodíval s Taddem navštěvovat vojáky v nemocnicích. Vídali je tam rádi. Oba se však nakazili zlou nemocí. Tadd se vystonal, Bill zemřel.

Lincolnovi se hrnuly slzy do očí, když na to vzpomněl. Bylo tomu teprve pár týdnů, rána v srdci byla ještě živá. Tadd byl dítě, dítě rychle zapomíná. Ale otec a matka ne.

„To byla nejtěžší zkouška mého života. Proč jen, proč?“ polohlasně si řekl Lincoln a Tadd polekaně zvedl hlavu. – Pět dní a pět nocí proseděl tehdy Abraham Lincoln u synova lůžka – a marně!

President měl pocit, že od těch dob mu stále ubývá sil.

A jak by neubývalo – syn je mrtev, válka nekonečná, generálové neschopní, armáda jde od porážky k porážce.

President byl nesmírně unaven. A k tomu bylo ještě dnes tak dusno!

Z chmurných myšlenek ho vytrhlo zaklepání. „Snad ne zase návštěva?“ škubl sebou president. „Kolik už jich tu dnes bylo!“ Vešel tajemník, mladý, příjemný muž. Přináší svazek listin, které právě došly od armády. President je měl prohlédnout ještě týž večer.

Utrmácený Lincoln bez povzdechu vstal. Poslal Tadda pryč a rozkázal přinést světlo. Odsunul stranou mapy knihy a naklonil se nad listinami. Dlouho se s nimi mořil.

Ještě nebyl hotov, a znovu vstoupil tajemník. Přišel prý nějaký generál a naléhavě prosí, aby mohl mluvit s presidentem ještě teď večer. „Pozvěte ho dál,“ kázal Lincoln a obrátil unavené oči ke dveřím. Generál vešel a pozdravil po vojensku. „Sedněte si! Co mi nesete?“

„Poslali mě za vámi, pane presidente – za nejvyšším velitelem armády. Mám vás požádat, abyste rozhodl ve věci, která u vás už dlouho leží.“

„Která je to věc?“

„Těch čtyřiadvacet mužů, kteří mají být popraveni.“

„Ach,“ řekl president. Rozpačitě zabubnoval hubenými prsty na desku stolu. „Vím o tom dobře. Ale je mi tak zatěžko podepsat rozsudek smrti pro čtyřiadvacet mužů… Neumřelo už v této válce dost lidí? Zdá se mi, že naše vojenské soudy rozhodují někdy příliš kvapně.“

Generál použil okamžitě pomlky v presidentově řeči a rychle vpadl: „Snažíme se však postupovat spravedlivě – i když musíme být přísní a tvrdí.“

„Ano,“ řekl unaveně president. „Tak to také má být. Ale přece je nutno podívat se někdy hlouběji do života obžalovaného. Budu vám něco vypravovat.

Nedávno jsem byl u armády. Měli tam zrovna také vojáka odsouzeného k smrti. A zač? Měl v noci stráž. A další noc šel na stráž znovu, aby ušetřil nemocného kamaráda. Usnul, byl přistižen a odsouzen k smrti.

Já vím, co chcete říci, generále. Že voják, který na stráži usne, zaslouží si smrt, protože jeho oddíl mohl být přepaden a pobit. Souhlasím s vámi – ale…

Povyprávěl jsem si s tím chlapcem. Byl to venkovský hoch. Takový chasník je zvyklý dřít na farmě od rána do večera, a když přijde noc, spát jako zabitý. Jak si to má na vojně honem odvyknout?

Řekl jsem mu: Nedám tě zastřelit, synku. Věřím ti, že ses nemohl ubránit spánku. Pošlu tě zpátky k pluku, protože ti důvěřuji. Ale rád bych věděl, jak splatíš svůj dluh?

Ten hoch snad myslil, že po něm chci peníze. Mohli bychom zaplatit šest set dolarů, kdybychom udělali dluh na dum, řekl mi. Ne, ne, chlapče, tak jsem to nemyslil, povídám mu. Ten dluh můžeš splatit jen ty sám – budeš-li ode dneška řádně plnit svou povinnost jako voják. A co myslíte, generále? Ten chlapec bojoval jako hrdina. Škoda že padl v jedné bitvě.“ Lincoln si povzdechl pak rozhodně řekl: „Pane generále, je už příliš mnoho plačících vdov ve Spojených státech. Proboha, nežádejte mně, abych jich musel udělat ještě víc. Vezměte si n dopis zpátky a prozkoumejte věc těch čtyřiadvaceti mužů znovu, možná že dojdete k jinému závěru. Když ne, přijďte!“

Lincoln zdvořile vyprovodil generála ze dveří a pak se těžkým krokem vrátil úplně vyčerpán ke stolu.

PRESIDENT ZA DVEŘMI

Sotva si president sedl a ponořil se znovu do listin z fronty, klepal tajemník potřetí.

„Pane presidente, už se stydím vás vyrušovat. Ale je tu ještě jeden prosebník. Nějaký plukovník. Přijel právě z pole. Říkal jsem mu, aby přišel zítra, že už k vám nikoho nepustím. Ale on proboha prosí, abyste ho vyslechl. Časně ráno prý musí zpátky k armádě.“

„Nemohu, už nemohu,“ vydechl utýraný Lincoln. Ale když byl tajemník mezi dveřmi, přece jen mu to nedalo.

„Tak ho sem pusťte!“ zavolal.

Vstoupil hubený pobledlý plukovník. Posadil se a zdlouhavě přednášel svou prosbu. Před nedávnem na frontě těžce onemocněl. Jeho žena za ním přijela a ošetřovala ho. Když se vyléčil, vracela se domů. Cestou však zahynula při srážce dvou lodí. Důstojník teď prosil o dovolenou, aby směl dovézt tělo své ženy domů. Velící generál mu nechce dovolenou dát. protože se čeká bitva.

Lincoln poslouchal s hlavou skloněnou, jako kdyby byl ve mdlobách. Byl tak utrmácen, že ztěžka chápal, oč jde. Ten plukovník chce dovolenou. Dobrá – ale proč chodí za presidentem? Oč se má ještě starat? Dávat dovolenou každému důstojníkovi, kterého napadne vtrhnout mu večer do bytu?

Na smrt unavený Lincoln se rozhněval.

„Copak nebudu mít ani chvilku klid?“ obořil se na pozdního hosta. „Je na světě někde vůbec místo, kam bych mohl utéci před neustálými návštěvami? Proč mě pronásledujete až sem? Proč nejdete na ministerstvo války? To je přece jejich starost!“

Ulekaný důstojník sotva vykoktal odpověď:

„Byl jsem tam, prosil jsem, ale ministr odmítl mou žádost.“

„Odmítl?“ Lincoln vyskočil.

„To měl asi pravdu! Proč chodíte sem a dovoláváte se mé lidskosti? Nevíte, že je válka? Že nám zbývá jen jedna povinnost: bojovat? – Nevyrušujte mě svými rodinnými starostmi! Každá naše rodina má dnes plno bolestí. Nemohou přece s nimi se všemi chodit na mne! Jsem i tak přetížen!“

Plukovník nesmírně zaražen couval ustrašeně ke dveřím, neodmlouval a hleděl rychle zmizet.

President vložil do toho výbuchu svou poslední sílu. Dovrávoral ke křeslu a těžce na ně dopadl. Oddychoval zhluboka. Snad nikdy v životě nebyl ještě tak unaven. Opřel se lokty o stůl a rukama si zakryl obličej, jako by se chtěl chránit proti novým útokům vetřelců.

Ani na lůžku se nemohl uklidnit. Marně sebou zmítal, marně čekal na uklidňující sen. Rozbouřené myšlenky se mu honily v unavené hlavě.

Napadlo ho, že se přece jen přenáhlil. Bledý plukovník mu nešel z mysli. Neměl ho vyhánět, neměl. Vždyť to je nešťastný člověk.

V tu dobu se i zoufalý důstojník zmítal beze spánku na lůžku v hotelu. Slyšel o Lincolnovi tolik pěkného a takhle pochodil. Usnul teprve k ránu. Probudilo ho lehké zaklepání. Vyskočil, otevřel dveře a ustrnul.

Za dveřmi na chodbě stál bledý president. Oběma rukama se chopil plukovníkovy pravice, stiskl ji a řekl:

„Choval jsem se k vám včera hrubě. Byl jsem úplně vyčerpán. Neměl jsem ovšem právo, abych tak nevlídně zacházel s mužem, který nasazuje život pro vlast, a který se ke mně utekl s takovým zármutkem. Promiňte mi to!“

Než se překvapený plukovník mohl vzpamatovat, president mu vtiskl do ruky nějaký papír. Bylo to potvrzení ministerstva války, že dostává dovolenou, o kterou žádal.

„Dole stojí můj vůz,“ řekl ještě president. „Vezměte rychle své věci a sedněte do něho. Doveze vás do přístavu, abyste chytl nejbližší loď. Na shledanou.“

Podal plukovníkovi ruku, usmál se – pak se otočil a zmizel.

NEJDRAŽŠÍ NOVOROČNÍ DÁREK NA SVĚTĚ

Tadd se probudil a posadil se v posteli. Pohlédl na kyvadlové hodiny na zdi – a hrklo v něm. Je půl deváté – Nový rok – Tadd zaspal. Včera si umínil, že popřeje tatínkovi k novému roku první ze všech. A tumáš! Spal jako dudek, a než se umyje a obleče, bude hnedle devět. Tatínek a maminka si jistě už popřáli.

Tadd kysele naladil tvář, a protože se dobře viděl v zrcadle naproti lůžku, zašklebil se sám na sebe ještě víc. Pak dělal na sebe do zrcadla různé obličeje – a tím mu příjemně uběhlo dalších pět minut, než v něm hrklo podruhé. Takhle by se k otci jaktěživ nedostal!

Odkopl pokrývku, vyskočil a běžel do koupelny. Byl brzy hotov, protože na Nový rok není potřeba moc se umývat – ještě by to pak musel dělat celý rok…

Za dvacet minut od okamžiku, kdy odkopl pokrývku, vstupoval už do otcovy světnice. President byl zabrán do práce. Cosi psal. To se ví, tatínek pracuje i na Nový rok, napadlo Tadda. Kdypak on má vlastně svátky? Šel k otci, odříkal přání a podal mu svůj dárek – kytičku čerstvých květin. Byly v zimě vzácné, když se nic nedováželo z Jihu.

President vážně vyslechl přání, poděkoval, potom chytil mladého gratulanta pod paže a vyzvedl ho do výše. Políbil ho na čelo, ale nepostavil na zem. Naopak, zvedl o až skoro ke stropu. Taddovi se to líbilo. Rozhlédl se z té výše po celém pokoji a zvlášť dobře si prohlédl otcův stůl. Copak to táta spisuje na Nový rok? Tadd byl zvědavec a měl bystré oči. Všiml si, že na stole leží dvě úplně stejné listiny. Zatím ho otec spustil dolů a zase ho vyhodil ke strou. Bylo to jako na houpačce. Ale Tadd vždycky, když se dostal nahoru, okukoval otcovy listiny. Snažil se něco přečíst. To je divné, myslil si. Obě jsou psány otcovou rukou – to on druhou opisuje z první! Ale proč? Sám říká, že má málo času – přece by neopisoval nějakou hloupost!

Tadd byl stále zvědavější – ale nemohl přečíst víc než několik prvních slov:

„Já, Abraham Lincoln, president Spojených států –“

Ta slova vypadala tak slavnostně – co to jen může být? Když se Tadd konečně octl na zemi, zeptal se: „Co o píšeš, tati?“ a hned strkal hlavu nad psací stůl.

Ale otec ho zlehka klepl ukazováčkem přes nos „Tak malý zvědavče! Ani maličký člověk nesmí bez dovolení strkat nos do cizích papírů.“

Potom zavřel president obě listiny do jakéhosi modrého obalu a zasmál se.

„Víš, co to je? To je nejdražší novoroční dárek na světě!“

Tadd se podivil.

„A komu to chystáš? Mamince?“

„Ó ne, někomu jinému!“

Tadd vyjmenoval bratra Roberta, který studoval na universitě, potom všechny příbuzné a známé – a otec pořád říkal: Ne, ne, ne!

„A znám toho člověka? Viděl jsem ho?“ dohadoval se.

„Ó ano, viděl – a mockrát.“

„A má ten dárek opravdu velkou cenu?“

„Ohromnou!“

„Milión?“

„Víc!“

„Dva?“

„Ještě víc!“

„Deset miliónů?“ – Ale ani deset miliónů nestačilo. Nad tím však už Tadd vrtěl hlavou. Jak může otec rozdávat milióny, když žádné nemá? – A komu?

„Tak, tati, řekni mi, pro koho je ten dárek!“ škemral.

„Pro koho? Pro koho? Pro člověka černého,“ se smíchem zazpíval Lincoln.

„Pro černocha? A pro nějakého černocha, kterého jsem viděl?“ žasl Tadd. „To by mohla být maminčina švadlena. To je jediný černý člověk, kterého jsem už mockrát viděl.“

Lincoln se rozesmál.

„Ale to není pro jednoho černocha, to je pro všechny dohromady!“

Teď byl chlapec úplně popleten a znovu zahájil na otce útok svými proč, kdo a kdy.

President však musel synka vyprovodit za dveře.

„Půjdu do kanceláře. Za chvíli přijdou ministři a budou chtít ten dárek vidět.“

„Vidíš, jim ho ukážeš – a mně nic,“ fňukal Tadd.

„Až budeš ministrem, také budeš všechno vědět,“ klidně namítl president a vyšel ze dveří zároveň se synkem. Pustil se chodbou na druhou stranu Bílého domu – do poradní síně, kde se odbývaly schůzky s ministry. Modrou obálku nesl v ruce, ba zdálo se, že ji tiskne k hrudi jako vzácný poklad.

Však v ní byl novoroční dárek dražší než celé tuny zlata, dar, po kterém v slzách toužily milióny černých mužů v Americe. Na Nový rok 1863 dal Abraham Lincoln, zvaný „poctivý Abe“, černochům dar ze všeho nejkrásnější – osvobození z otroctví.

Ministři přišli ten den také ve slavnostní náladě. Za všechny přál ministr Seward presidentovi zdraví a sílu do dalšího těžkého roku. Potom Lincoln s každým trochu porozprávěl. Vzácnou modrou obálku položil na stůl a leckdo z přítomných pánů se po ní zvědavě a uctivě ohlédl. Dobře věděli, co v ní je.

„Ta obálka mě stála mnoho bezesných nocí,“ řekl president polohlasně ministru Stantonovi. „To vy ani nevíte, kolik lidí za mnou chodilo a vyčítalo, proč nedávám černochům svobodu. Musel jsem jim znovu a znovu vysvětlovat, proč to zatím nebylo možné. Vždyť vojsko Jihu mohlo každou chvíli vtrhnout sem do hlavního města. Nevěděli jsme, jestli se vůbec ubráníme.

Napsat na papír, že všichni otroci jsou svobodni, to je lehká věc. Ale copak ten papír bude platný? Nejdříve musíme porazit otrokáře, a pak jim můžeme poroučet, aby propustili otroky. Ale k takovému vítězství musí být jiný, než je McClellan.

A tuhle přišla návštěva, která mě opravdu zamrzela. Skupina starých pracovníků proti otroctví. A také mi vytýkala, že jsem dříve hlásal osvobození otroků – a teď že nic nedělám. Řekl jsem jim:

Až přijde hodina, kdy bude možno zrušit otroctví, budu připraven vykonat svou povinnost – i kdyby mě to mělo stát život. Ano, pánové, bude to stát život!

Myslím, že mi ani moc nevěřili. Odcházeli jaksi nespokojeni.

Dnes, milý Stantone, ta hodina přišla. Ještě sice nad Jihem nevyhráváme, ale máme už tolik vojska, že se nemusíme bát aspoň o hlavní město.

Dnes tedy podepíši osvobození otroků. – A bude-li to stát život, to se ještě uvidí! – Nu, pojďte – začneme!“

Ministři se rozsadili kolem dlouhého stolu. Nastalo hluboké ticho. Všichni už z dřívějších porad věděli, co je napsáno na listině v modré obálce, a přece se zatajeným: dechem naslouchali, jak vzpřímený Lincoln předčítá nařízení, které dávalo svobodu černým občanům Ameriky. Jeho hlas byl pohnutý. Některá slova jako by schválně vyzvedl, aby se poslouchajícím mužům vryla do paměti,

„Já, Abraham Lincoln, president Spojených států amerických, tímto prohlašuji, že dnem 1. ledna léta Páně 1863 – – – všechny osoby, jež jsou drženy – – – jako otroci – – – jsou svobodny a ode dneška svobodnými zůstanou..

– – – Dočetl. Položil papíry na stůl a sklonil hlavu. Bylo ticho. Nikdo si netroufal přerušit presidentovo mlčení. Nač myslil v tu chvíli? Vzpomínal na bezmezné utrpení černých lidí, kterému dnes chtěl učinit konec? Počítal léta těžkých zápasů, jež musel podniknout chudý drvoštěp, než mohl jako president napsat tento spravedlivý list?

Lincolnova tvář byla nehybná. Nikdo nevyčetl, co se dělo v jeho duši. Každý z těch mužů, kteří tu nehnutě seděli, cítil však jasně, že dnes vykonal Abraham Lincoln největší čin svého života. Sňal řetězy s rukou zotročených.

Ministra Stantona však náhle napadla slova, která slyšel před chvílí z Lincolnových úst: Bude to stát život! Bude? – Stantonovi přejel mráz po zádech.

TATÍNKU, NESPADNI!

Jdeme s tebou, otče Abrahame,

ve svých pažích plno síly máme,

je nás stále víc a víc,

je nás přes pět set tisíc.

Tak zpívalo za teplého letního dne pochodující vojsko. Šlo na slavnostní přehlídku. Vpředu spatřili vojáci skupinu jezdců. V čele jel vysoký muž, kterého všichni hned poznali.

„To je on, otec Abraham!“ vykřikl jeden z vojáků a všichni spustili svou nejmilejší písničku.

„A vedle něho jede Tadd,“ ukázal jiný voják na drobného jezdce vedle presidenta.

„Haló, Tadde, Tadde!“ křičeli vojáci a mávali rukama. Nic jim nevadilo, že je Tadd tak daleko, že nic nemůže slyšet. Měli ho rádi, protože měli rádi i jeho otce.

Zato generál McClellan, velitel tohoto vojska, necítil k Lincolnovi žádnou příchylnost. McClellan byl krásný muž. Měl hezké tmavé vousky, jiskrné černé oči a zajímavou bledou tvář. Jak by se mu mohla líbit drsná, snědá tvář Lincolnova?

Mohl alespoň ctít Lincolnův rozum a jeho srdce. Ale na to McClellan nepomyslil.

Dnes přijel Lincoln navštívit armádu a na jeho počest měla být slavnostní přehlídka. President chtěl vidět nově vycvičené vojáky. Takové věci však pyšný generál neměl rád. Má oslavovat Lincolna a jeho ministry, kteří s ním přijeli na slavnost? Jakpak je to dávno, co psal své ženě, že Lincolnovi ministři jsou největší osli, jaké kdy viděl?

A teď by je měl vítat i s presidentem?

„Nu, uvidíme, co se dá dělat,“ pomyslil si.

President měl nejprve poradu s důstojníky. – Zatím vojsko nastupovalo k přehlídce. Hle, už stojí rota vedle roty, pluk vedle pluku. Do daleka se táhnou řady mužů jako neproniknutelná zeď. Lincoln přišel, přivedli mu pěkného mladého koně a president se vyšvihl do sedla.

Vtom zazněla hudba, hráli hymnu. Všechno salutovalo, president smekl klobouk a stál chvíli nehybně.

Pak začala přehlídka. President popohnal koně a vyjel podél dlouhé řady vojska. Vedle něho generál McClellan, za nimi skupina důstojníků.

Tadd s tatínkem nemohl, protože v tuto chvíli to byl president, ne tatínek. A to je škoda, pomyslil si chlapec. Jak by to bylo hezké, kdybych tak mohl klusat vedle něho!

Ale také ministři a maminka – všichni v kočárech – zůstali stát a jen se dívali. Za Taddem stálo několik jezdců z presidentovy stráže. Chlapec dobře slyšel, co si mezi sebou šeptali.

„Všimli jste si, hoši,“ povídal jeden, „jakého dali presidentovi koně? Myslím, že nejdivočejšího, jakého měli.“

„Však také uhánějí, dívejte se,“ řekl jiný hlas. „Tak rychle se při přehlídce nikdy nejezdí.“

„A McClellan ještě pohání koně. Stejně už letí jako ďábel. Jaký má smysl takhle se štvát? President jede vedle něho, a když nechce zůstat pozadu, musí také pohánět koně.“

Tadd se napjatě díval za otcem. Skupina jezdců jela stále rychleji a rychleji. A zdálo se, že generál na bělouši je pořád o půl koně před presidentem.

„To McClellan schválně, chlapci!“ ozval se znovu za Taddem pohněvaný hlas.

„Proč schválně?“

„Nu, chce se vytáhnout před vojáky. Ukázat, jaký je jezdec!“

„To on má za lubem ještě něco jiného. Počítá, že prezident takovou jízdu nevydrží. Buď spadne, nebo bude muset zadržet koně a zůstat vzadu! A to by se tak Mc Clellanovi hodilo, kdyby president uprostřed té parády najednou spadl s koně. Ta hanba! Chce vládnout celé Americe – a neumí ovládnout ani koně, říkalo by se.“ Tadd by byl rád vykřikl:

„Můj tatínek nespadne. Umí dobře jezdit!“ Ale nechtěl vojákům ukázat, že jejich rozhovor slyšel. Vtom však jeden z nich vyslovil to, co si Tadd myslil:

„Však on president není špatný jezdec!“

„Inu není. Ale takový zběsilý let nevydrží. McClellan jako voják je na koni pořád, a president jen někdy. A ještě musí jet s kloboukem v ruce. Uvidíte, že to špatně skončí.“

Tadd poslouchal a červenal se hněvem i strachem o otce. Napínal zrak, aby lépe viděl. Za jezdci se zvedal oblak prachu a hoch v něm jen těžko rozeznával otcovu postavu. V úzkosti zatínal pěsti a šeptal si: „Tatínku, nespadni! Tatínku, nespadni!“

V dálce uháněli koně, jako by se splašili. Teď ostře zatočili – to byla zvlášť nebezpečná chvíle. To již pochopili všichni. Hosté v kočárech se vzrušeně vztyčovali.

„Hurá, president se drží, sedí na koni jako svíčka!“ polohlasně se radovali vojáci. Tadd radostí poskakoval na poníku. Po chvíli se president i průvod vraceli. Zpomalovali jízdu a zastavili blízko Tadda. Kterýsi ministr přiskočil k Lincolnovi a řekl:

„Měli jsme o vás strach. Mohl jste spadnout – k čemu taková šílená jízda?“ – Ale Lincoln se jen skromně usmál:

„Nu, také jsem v mládí jezdíval na divokých koních. Já se tak hned neztratím. Ale prohnal jste mě, generále,“ obrátil se k McClellanovi.

McClellan se mračil, popotahoval se za vousky, ale neřekl nic. Kdo ví, co si myslil. – – –

Potom se celá společnost vracela a Tadd klusal na drobném poníku vedle otce. Strašně rád by jej byl chytil za ruku a zeptal se ho:

Jestlipak víš, tati, že ten generál ti schválně chtěl splašit koně, abys spadl a měl ostudu?

Ale nemohl říci nic, protože za nimi jelo několik lidí, kteří by to mohli slyšet.

President už na ten bláznivý let nemyslil. Sklonil hlavu a uvažoval v duchu o jiných věcech:

McClellan má takovou krásnou armádu – proč s ní u všech všudy nic nepodnikne? Co jsem se mu nadomlouval, napsal, a pořád marně. Sedí jako medvěd v kleci a nehne se. Dobře mu to řekl Stanton: Armáda musí bojovat, nebo utéci. Na západě se bojuje – u vás také musí být jednou konec vínu a hostinám. – Jenže McClellan se jen zatahal za vousky a mlčel. Stanton je vůbec chlapík, škoda že není generálem. Řekne každému do očí, co si myslí. Když se mu zdálo, že jsem ošklivý jako opice, řekl to. A teď, když vidí, že to se mnou není tak zlé, pomáhá, jak může. Myslím dokonce, že mě má stejně rád jako já jeho.

Copak to jen tuhle povídal o McClellanovi? Aha, už vím: Kdyby měl McClellan milión vojáků, tvrdil by, že nepřítel má dva. Sedl by si do bláta a brečel by, dokud by nedostal tři.

Ale McClellan je jako špalek. Vyslechne laskavá slova, vyslechne ostrá, neřekne a ani be, zvedne nos do výšky a nedělá zase nic.

Kdybychom jen měli lepšího vojevůdce! Na západě je prý nějaký chytrý a statečný generál, jakýsi Grant – zdá se, že dovede vyhrávat… Snad by byl lepším vojevůdcem než McClellan. Musím si ho trochu všimnout.

VZPOURA „MĚDĚNÝCH HLAV“

Ulicemi velikého města se valí dým. Šedé pruhy kouře se táhnou až nad přístav, kde kotví lodi snad ze všech konců světa.

Hoří! Ne na jednom místě, na několika současně. A ulicemi táhnou zástupy rozzuřených mužů. Nejdou hasit – ale zapalovat.

Hoří domy přívrženců Abrahama Lincolna.

Hlavní ulicí zní zmatené zvonění. Stříkačka, tažená dvěma páry koní, snaží se proniknout na místa, kde požár kypí nejnebezpečněji. Vedle kočího sedí muž v lesklé přílbě a tahá za zvonec zavěšený na kovovém háku. To je výzva všem: Jděte nám z cesty, lidé, pospícháme zachraňovat majetek i životy!

Ale dnes jeho výzvu nikdo neposlouchá – spíš ještě lidi pobuřuje.

„Hasiči, hasiči jedou! Zastavte je!“ zaječela jakási žena na chodníku. Hlouček lidí se vrhá proti koním a nutí kočího, aby přitáhl opratě a zmírnil jízdu. A lidé už vypřahují koně, stahují i hasiče z vozu a vyhrožují jim:

„Táhněte k čertu, Lincolnovi služebníci! Opovažte se hasit!“

Z davu se ozývá ďábelská rada: „Převraťte tu stříkačku!“ Tlupa se s nadšením chápe nápadu. Nejde to bez nesnází. Stříkačka je těžká a parní kotel rozpálen. Ale kterýsi ničema si ví rady. Vytahuje oj a podstrčí ji pod stříkačku jako páku. Několik desítek rukou spěchá na pomoc. Vůz se naklání, naklání, pak se s řinkotem kácí na dlažbu.

Ozval se vítězný řev a hned vzápětí několik vyděšených hlasů. Z porouchaného kotle se vyvalila žhavá pára a hrozila popálením. Zmatek a hluk se stupňuje, kolem se rozléhá smích, výskot, a do toho všeho vyzvání hasičský zvonek, kterého se zmocnil jakýsi výrostek.

Jako přemožená pohádková obluda leží uprostřed ulice převržená stříkačka. Vydechuje poslední páru a poslední dým z rozbitého topeniště. Pečlivě naleštěné mosazné trubky a písty tu leží zkrouceny a rozdupány. Dav se pomalu rozptyluje a jde si hledat novou zábavu. Však nemusí daleko!

Z boční ulice vybíhá jiný hlouček a žene před sebou černocha. V tmavohnědé tváři vyděšeně svítí bělmo široce rozevřených očí. Zkrvavené cáry košile mu vlají kolem těla.

Lidé od stříkačky mu nadbíhají.

„Chyťte ho! Oběste ho!“

Černochova tvář se zachvěla novým děsem. Kam se skrýt před nepřáteli, kteří se na něho valí ze dvou stran? Jako štvaná zvěř zatékal očima ve snaze najít úkryt.

V přízemí jednoho domu spatřil otevřené okno. Bylo dost vysoko, ale strach ze smrti dodal černochovým nohám nevídanou sílu. Vymrštil se, zachytil se římsy a opřel se bosýma nohama o podezdívku. Mrštně se vyšplhal do okna a zmizel.

Dav dole se rozeřval vztekem a zklamáním. Někteří se pokoušeli vylézt do okna také, ale překáželi si navzájem a padali dolů. Jiní se vrhli ke dveřím – byly zamčeny. Dunivé rány se rozlehly ulicí, jak se snažili vyrazit je.

Černoch se zatím jistě zachránil úprkem přes dvory a zahrady. Mnoho jiných černých ubožáků však bylo chyceno na ulici nebo vytaženo z chudičkých bytů, ztlučeno i oběšeno. Bez viny, bez soudu, bez rozsudku. Jejich vina byla trýznitelům jasná – černá tvář.

Plamenem hořel i sirotčinec pro černé děti. Jen ozbrojená městská stráž zachránila v poslední chvíli černou drobotinu před smrtí.

A vzteklé davy, bouřící ulicemi, řvaly:

„Smrt Abrahamu Lincolnovi! Smrt presidentovi černochů! Pryč s tyranem!“

Cizinec, který by se znenadání octl v tomto rozvášněném městě, usoudil by jistě, že je někde na Jihu, v odbojném státě otrokářů. Kde jinde by se mohlo rozhořet tolik nenávisti k černochům i k jejich osvoboditeli?

Jaký omyl!

To všechno se dálo v samém srdci Severu, v největším jeho městě, v New Yorku. Tento světový přístav se svým miliónem obyvatel měl pro život země větší význam než samo hlavní město Washington.

Kdo pobouřil nejhorší živly newyorského obyvatelstva?

Bylo to dílo „Měděných hlav“.

„Měděné hlavy“ jsou malí, ale úžasně jedovatí hadi toho kraje. „Měděnými hlavami“ se nazývali také tajní stoupenci Jihu, kteří žili v severních státech a snažili se je rozvrátit.

Našeptávali lidem: „Ukončíte-li válku, přestane bída, všeho bude dost! Proč vlastně bojujete? Pro černochy? Čert je vem! Co vám na nich záleží?“ A hned dodávali: „Kdo vlastně tuhle válku chce? Nikdo, jen Abraham Lincoln. Chce vám vládnout, jako vládli staří králové. Jde mu o vlastní moc. Svrhněte Lincolna a bude konec války!“

„Měděné hlavy“ si vybírali pro své našeptávání nejméně vzdělané vrstvy obyvatelstva, ty, které mohli nejspíše oklamat. Chodili za ubohými přistěhovalci a říkali jim:

„Neradujte se, že máte co jíst a střechu nad hlavou. Vyhraje-li Lincoln válku, ztratíte všechno. Z Jihu se sem nahrnou osvobození černoši, budou pracovat laciněji než vy a vás vyhodí na dlažbu.“

Vylekaní přistěhovalci viděli v „Měděných hlavách“ své přátele. Rádi poslechli jejich výzvy, aby vyšli do ulic bojovat proti Lincolnovi, který je chce připravit o chleba!

Naštěstí měl president v New Yorku také oddané přátele. Uvědomělé dělnictvo se postavilo proti „Měděným hlavám“.

Když 13. července 1863 vyrazili zrádci a lidé jimi svedení k povstání, rozšiřovali mezi nimi stateční lidé letáky vydané dělnickými organizacemi.

„Zůstaňte věrni Unii a jejím zákonům! Vytrvejte při své práci! Podporujte presidenta Lincolna!“

Rozšiřování těchto letáků bylo nebezpečné. Co chvíli docházelo k srážkám mezi oběma tábory. A přívrženci „Měděných hlav“ byli vždy ochotni vytáhnout dýky a vraždit.

Čtyři dny zuřily bouře v New Yorku a jen s pomocí vojska bylo pozdvižení konečně potlačeno. Smutným výsledkem bylo čtyři sta mrtvých – mezi nimi mnoho nevinných černochů.

Jako černý stín ležela v mysli čestných občanů miliónového města vzpomínka na ošklivost těch dnů. A nejlepší z nich si uvědomovali, že je třeba nějak setřít hanbu, kterou New Yorku způsobilo povstání „Měděných hlav“.

Dělnické spolky přísně vyšetřovaly, jestli se jejich členové v oněch osudných chvílích nějak neprovinili. Ale takových skoro nebylo. Zjistilo se, že si „Měděné hlavy“ povolali na pomoc z okolních měst zloděje a pobudy, kteří nikdy pořádně nepracovali a do povstání se hrnuli jenom proto, aby mohli loupit.

Tak si to doslova mohl každý přečíst v dělnických novinách. Dělníci však tvrdili, že nestačí v takové chvíli jenom smýt z pracujícího člověka hanbu, ale že je třeba jasně a slavnostně se vyznat z lásky k tomu, kdo obětavě a statečně vede zápas za svobodu otroků.

Bylo tedy odhlasováno na schůzi Sdružení newyorských pracujících, aby byl president Lincoln jmenován jeho čestným členem. A hned bylo zvoleno poselstvo, které mu tuto zprávu mělo donést. Na podzim toho roku vypravili se poslové s umělecky zdobeným diplomem do Bílého domu.

Bylo starým zvykem v Bílém domě, že dvakrát týdně mohl přijít kdokoli a pohovořit si s presidentem. Jeden z těch dnů si vybrali vyslanci pracujících z New Yorku.

Prostranná síň v přízemí byla už hodně zaplněna lidmi, když tam vstoupili. Postávalo tu mnoho žen ve smutku, některé i s dětmi, oblečenými černě. To byly matky a ženy těch, kdo padli ve válce za vítězství Severu.

Muži měli ovšem v té směsici presidentových návštěvníků převahu. Leckdo z nich měl na sobě zbrusu nový oblek, jak si jej k té vzácné příležitosti pořídil. Od těch nažehlených hostů se odrážely prosté všední šaty ostatních. Byli tu lovci ze Západu v kožených bundách ozdobených koženými třásněmi, vojáci v nízkých čapkách se širokými štítky, farmáři ve vysokých botách a vyrudlých zelených kloboucích.

A každý z nich sem přišel s nějakým přáním, stížností nebo bolestí – a zároveň i s pevnou vírou, že ho „otec Abraham“ vyslechne a pomůže mu.

President seděl už dávno za psacím stolem v přijímacím pokoji. Na desce stolu měl připravenou hromádku podlouhlých bílých lístků – na ně si poznamenával, co by se dalo zařídit, aby se pomohlo prosebníkům. Psal na ně vzkazy ministrům a přednostům nejrůznějších úřadů, když si někdo stěžoval na utrpěnou křivdu.

Tajemník uváděl návštěvníky v tom pořadí, jak přišli.

Nikoho neopomněl – ani nesměl. President si přál vyslechnout každého. Dveře se otvíraly a zavíraly – a v presidentově pracovně se střídali venkované, měšťáci, sedláci, dělníci, muži i ženy, lidé staří i mladí. Proud přicházejících neustával po několik hodin – a president poslouchal stále stejně trpělivě, stejně soucitně.

Ministři mu často vytýkali, že ho ten nekonečný řetěz žalob a proseb nesmírně vyčerpává. Ale „poctivý Abe“ nedokázal odvrátit sluch od těch, kdo věřili v jeho pomoc. Mnozí úředníci se nabízeli, že za něho vyslechnou alespoň část příchozích. Ale Abraham Lincoln jim s úsměvem říkával:

„Ti lidé potřebují presidenta – a president potřebuje zase je. Jejich ústy ke mně mluví celá země. Za takový půlden nasbírám tolik zpráv o životě lidu, že mi je nemůže opatřit žádný úřad. – Víte vy, jaký byl letos rybolov v severních mořích? Nevíte – a já vím! Znáte trampoty, jaké dnes hnětou horníky? Já je znám! Můžete mi říci spolehlivě, jak dnes žijí sedláci? V čem je potřeba pomoci přístavním dělníkům? – A to všechno já mám v hlavě – nebo aspoň v zápisníku.“

Prostí lidé dobře poznali, že Abraham Lincoln nezpyšněl, že nezradil chudinu, z níž vyšel, že rozumí, každému lidskému hoři a snaží se najít proti němu lék. Opláceli mu lásku láskou.

Přišel starý drvoštěp z lesů v západních horách, modré oči mu vlhce svítily v ošlehané zarudlé tváři. Těžkou rukou potřásl presidentovi pravicí a řekl:

„My u nás v horách věříme v boha a v otce Abrahama!“ Nemotorně se uklonil a odcházel. Vyřídil své poselství – poselství lásky – a víc nechtěl.

Ale president jej zavolal zpátky, vyptával se, jak se dnes pracuje v dřevorubectví. Ukázal staříkovi takové znalosti ve zpracování dřeva, že si venkovan na odchodu brumlal pro sebe: „To je náš člověk, to je přece drvoštěp!“

A přicházeli i odcházeli jiní a všichni s pocitem, že president pochopil jejich život, jako by ho prožíval sám. Kde mohl pomoci, pomáhal Lincoln rád a rychle. Byly však i prosby, napohled lehce splnitelné a přece za války téměř neproveditelné.

Přišla venkovská žena v černém šátku a prosila, plakala, naříkala. Zdlouha vykládala jakési spletité záležitosti rodinné a majetkové, o nichž nutně musí mluvit se svým mužem – vojákem. Ale nechtějí ji k němu ústit, protože jeho pluk je v první linii. Lincoln chvíli hleděl do uslzené tváře stárnoucí ženy a pak se obrátil k tajemníkovi. „Ať tam tedy jede! Napište lístek, ať jí dají povolení.“ Tajemník zaváhal: „Pane presidente, to je jasně proti rozkazu ministerstva války. Velitelé vojsk tvrdí, že takové návštěvy působí zmatek.“

President se zarmoutil. Žena z něho nespouštěla oči naplněné úpěnlivou prosbou. Po tvářích jí stékaly slzy.

Tajemník našel východisko: „Ať její muž přijede sem, do Washingtonu!“

Lincoln se zaradoval a hbitě sáhl po hromádce papírů, aby svým tvrdým písmem napsal povolení.

Snažil se vyhovět, kde to jen trochu šlo. Když se však kázala nutnost, dovedl být neúprosným velitelem.

Přišel za ním důstojník a vysvětloval, že některé pluky nemohou vyjet na frontu, protože účtárna není s to vyplatit nutné peníze.

President zlobně stáhl husté obočí a tvrdě poručil:

„Řekněte těm pánům, že s nimi udělám rychlý konec, nebudou-li pracovat dost rychle.“

Liknavost potíral přísností, nevědomost vtipem. Mezi jinými návštěvami přivedl mu tajemník výbor jakéhosi dobročinného sdružení. Nikdo z těch pánů nerozuměl vojně, ale přišli presidentovi poradit. President chvíli poslouchal jejich prostoduché výklady a pak je s úsměvem přerušil:

„Slyšeli jste o provazolezci, který po laně přešel Niagarský vodopád? Představte si, že by nesl celý váš majetek, poslední vaše peníze. Budete třást lanem a pokřikovat na něho: Hej, ty tam! Nakloň se víc nalevo! Jdi rychleji! Jdi pomaleji! Myslím, že byste tohle asi nedělali. Spíš byste zatajili dech, drželi ruce dál od lana a jazyk za zuby.

Vláda nese teď nad propastí války obrovské břímě. Největší poklady země. Nebojte se, však my je přeneseme do bezpečí. Jen nám k tomu popřejte klid!“

Zatímco se v presidentově kanceláři takto střídaly návštěvy, v rozlehlé čekárně čekala i skupinka dělnických vyslanců z New Yorku. Všichni měli nedělní černé šaty z lesklého tvrdého sukna. Chvílemi rozčileně mlčeli, chvílemi rozčileně hovořili jeden přes druhého. Těšili se na chvíli rozhovoru s presidentem, ale jisté rozpaky je tísnily také. Což nepřišli z města, které se letos v létě provinilo vzpourou? Přijme vůbec president poctu, kterou mu nabízejí? Pochopí, kolik je v ní oddanosti.

Aby se navzájem povzbudili, vyprávěli si o Lincolnově porozumění pro dělnické trampoty a pro dělnické boje za slušnou skývu chleba.

Kdosi připomněl nedávnou stávku strojníků a kovářů. Vehnala je do ní bída. Ceny potravin stoupají víc a víc, ale továrníci nechtěli přidat na mzdách ani groš. A sami si na válečných dodávkách pěkně mastí kapsy. Stávkující dělníci se obrátili o pomoc k presidentovi. Věděli, že i jemu je stávka uprostřed války krajně nemilá – ale věřili ve spravedlnost svého „otce Abrahama“.

Nezklamali se! Pozorně vyslechl všechny jejich stížnosti, na všechno se vyptal. Pak řekl:

„Znám bídu dělníků a vždycky jsem s nimi cítil. Vím také, že ve většině stávek si dělníci stěžují právem. Vidím, že i u vás vlastně stávku začali továrníci tím, že nechtěli přijmout vaše rozumné požadavky. A když teď stávkují obě strany, ať zvítězí ta, která je lepší! Kdybych nemohl pro vás udělat nic jako president – jsem s vámi jako Abraham Lincoln“

Potom napsal příslušnému ministru list, aby pomohl dělníkům k spravedlnosti. A s presidentovou pomocí strojničí a kováři svou stávku vyhráli.

To si nyní členové newyorského dělnického sdružení vyprávěli a každý z nich věděl nějakou drobnost, něco pěkného o Lincolnovi.

Vtom se ozvalo tajemníkovo zavolání. Zval je dál a otevřel doširoka dveře.

Abraham Lincoln stál trochu nakloněn nad svým psacím stolem a cosi hbitě zaznamenával do zápisníku.

Vzpřímil se však když delegáti vešli, a každému podal ruku. Nejstarší z dělníků vysvětlil, proč přišli, a vložil presidentovi do rukou desky s jmenováním.

„To jsem rád, že si na mne New York vzpomněl také něčím dobrým,“ usmál se president. Prohlédl si dar, pochválil a pak promluvil s každým delegátem zvlášť. Museli mu povědět, kdo v kterém oboru pracuje, jak dlouho a je-li spokojen s platem.

Mluvil srdečně, s otcovskou starostlivostí – ale jemné připomínce nešťastných červencových událostí delegáti přece jen neušli. Když se už návštěva chýlila ke konci, president pronesl krátkou řeč:

„Vaše návštěva dokazuje, že jste pochopili, že tento boj s Jihem znamená víc a že sleduje vzdálenější cíle, než je osvobození černochů: že je to válka za osvobození všech dělníků.

Myslil jsem na to už na počátku války. A na potlačení tohoto povstání nezáleží nikomu víc než dělníkům. Proto je třeba, abyste se střežili předsudků a nedorozumění, která mezi vámi vyvolávají rozpory a nepřátelství. Nejpodivnějším zjevem v posledním létě bylo, že někteří dělníci oběsili jiné dělníky. To se nikdy nemělo stát!“

Kruh delegátů ve svátečních tmavých oblecích stál nepohnutě před presidentem a naslouchal. Věděli, že jim připomíná nešťastné černochy, ubité lidmi, které poštvali „Měděné hlavy“. Všimli si také toho, že president černochy nazývá jen dělníky a že nedělá vůbec rozdíl mezi dělníky bílými a černými. Tím pozorněji naslouchali důrazné větě následující:

„Nejsilnějším poutem lidské sympatie – kromě rodinných svazků – by mělo být pouto, které spojuje dělníky všech národů, řečí a ras.“

Ta slova zněla dělníkům známě. Přijali je radostně a srdečně se pak zpovídali ze svých trampot. Pověděli, jak stoupají ceny masa i mléka a jak je dělníku těžko uživit rodinu.

President měl pro všechny ty podrobnosti porozumění člověka, který sám vzešel z bídy. Utěšoval, že bude zase lépe, až válka přejde. Však se už na bojišti věci obracejí k lepšímu. Statečný Grant tiskne nepřítele víc a víc. Tím ovšem nechtěl Lincoln vymluvit delegátům dělnickou bídu, jak hned dodal. Znal ji a slíbil, že na ni nezapomene, až přijde mír. Nakonec se hořce usmál: „Dělnici mají život opravdu těžký. Ani já nežiji na velké noze, ačkoli jsem zde. Všecko stojí o sto procent víc než před dvěma lety.

A na rozloučenou znovu všem potřásl rukou.

Odcházeli rozradostněni, s obličeji plnými jasu. Jako by všechnu bídu ze sebe setřásli.

„Hoši,“ řekl nejstarší z dělníků, hubený a drobný, jako vysušený prací a nouzí, když vyšli z presidentovy kanceláře, „až mi někdo z velkých pánů zase řekne, že my, dělníci, nemáme právo na své organizace a spolky, pošlu ho za presidentem. Ať se od něho učí, jak se má jednat s pracujícím člověkem.

Vždyť on je náš! Je to dělník – dělník jako my!“

KOŽELUH POMÁHÁ DRVOŠTĚPOVI

V pěkně zařízeném pokoji v Bílém domě sedí proti sobě v křeslech dva muži a vzpomínají na staré časy. Setkali se po dlouhé době dva dávní známí ze Springfieldu – Abraham Lincoln a jeho přítel Speed.

„Mám teď tolik starostí a tak málo radostí,“ řekl president. „Skoro bych řekl, že je těžko zachovat si na presidentském křesle zdravý rozum. Ale když přijde takový starý přítel jako ty, Speede, jako by mě ofoukl zdravý vítr z našich lesů!“

Lincoln se radostně díval do vousatého obličeje starého přítele a vyptával se na známé ze Springfieldu. Speed už sice dávno ve městě nežije, hospodaří teď na malém statku, ale přece jen stále o každém něco ví.

„Teď si vzpomínám,“ napadlo Lincolna, „že tam od nás pochází také generál Grant. Neznáš jej? Vyptávám se na něho každého, protože si myslím, že je to chlapík. Donedávna ho nikdo neznal a teď slyším pořád: Grant porazil Jih tam a tam, Grant dobyl toho a toho města. Zkrátka, kde je Grant, tam postupujeme.“

„Slyšel jsem o něm mnoho,“ řekl Speed. „Začíná být slavný. Dokonce jsem ho už také viděl, ale to nevypadal ani trochu slavně. Bylo to hned na začátku války. Zrovna jsem přijel do Springfieldu a na ulici jsem viděl pochodovat první dobrovolníky. Mohla jich být necelá rota. Vedl je nějaký člověk, asi čtyřicetiletý, oblečený v civilu. Ale počínal si jako starý voják.

Za chvíli vidím zas tu rotu jít ulicí. Ale už ji vedl jakýsi důstojník. A ten ošumělý civilista klusal za nimi, faječku v ústech, pod paží odřenou aktovku. A už jako by k těm dobrovolníkům nepatřil.

Jářku, povídám známým, kdopak je to?

Ale nějaký Grant, povídali mi. Je koželuh, prodává kůže v obchodě svého táty. Dřív prý býval na vojně kapitánem.

A proč jde vzadu tak zkroušeně, jako by ho kousl pes? ptám se znovu.

No, prý ho vojenští páni nechtějí, třeba je bývalý důstojník. Rád se snad sem tam napije – kdo ví, jak je to doopravdy. On je vůbec takový smolař, sotva se tím koželužstvím uživí.“

„Aha,“ rozesmál se Lincoln, „tak oni ho napřed nechtěli? Ale pak byli rádi, že ho mají – v té nouzi o důstojníky. A vidíš, teď se Granta bojí celý Jih.“

„Jenže když šel na vojnu, nemohl si koupit ani koně, ani šaty – musel si na to vypůjčit. Teď ho mají tam u nás na Západě lidé rádi, ale mnohým je pořád k smíchu. On se totiž stále strojí, jako by byl koželuhem. Do bitvy táhne v civilním kabátě, na parádu chodí bez rukavic – a tak!“ Lincoln se usmíval.

„A tomu se ve Springfieldu diví? Tam přece chodíval takový ošumělý advokát – a nakonec se stal presidentem. Jenže teď už na mne dohlížejí, abych chodil slušně oblečen a nenosil kalhoty o kus kratší než nohy. Pomalu abych dával pozor, aby mi nenavlékli kalhoty delší než nohy.

Tož ten Grant se mi líbí. Konečně máme po dvou letech válčení generála, který chce bojovat a zvítězit. Q Grantoví slyším pořád jen dobré zprávy.“

Pořád jen dobré zprávy? Kdo ví, jestli by to chtěl Lincoln opakovat o pár týdnů později.

Za krásného májového rána přiběhl k presidentovi ministr války Stanton. Byl všecek vzrušen. V ruce nesl hrst telegramů.

„Grant se ztratil,“ vyrazil ze sebe místo pozdravu.

„Jak to – ztratil? Byl snad poražen? Zajat?“ nechápal Lincoln.

„To ne – nebo vlastně, já nevím. Zkrátka zmizel i s pětatřiceti tisíci vojáky. Není známo, kde je. Před osmi dny přikázal své armádě chystat se k většímu pochodu. Každý voják si musel vzít s sebou na pět dní vařené potravy, ale jinak skoro nic. Všechny zásoby, bedny, stany a zásobovací vozy zůstaly na místě.

O Grantovi mi tady píší, že si vzal s sebou také jen to nejnutnější, totiž dřevěnou dýmku, pytlík na tabák a kartáček na zuby. – Potom se vydal na pochod s pětatřiceti tisíci muži a od té doby o něm nikdo neví. Kde je? Co tam dělá? Čím se živí jeho armáda? Zásoby na pět dní přece už dávno snědli!“

Stanton vypadal velmi ustaraně a ani Lincolnovi nebylo do zpěvu. Co se stalo s Grantem?

Dva muži v hlavním městě klonili hlavy, ale ošumělý generál se neztratil. Plných deset dní nebylo o něm zpráv, ale zle se mu nevedlo. Pravda, zásoby byly snědeny, ale Grant si dovedl opatřit dostatek chleba a slaniny v krajinách, kde se se svými lidmi potloukal.

Jeho armáda se nečekaně vynořila tam, kde ji nikdo nečekal – ani sám Lee. A když přišly od Granta první zprávy, ohlašovaly samá vítězství. Grant se se svým vojskem zaryl hluboko do nepřátelského území a šel dál a dál.

Jeho plán byl prostý jako jeho kabát: „Kam se hne Lee, tam půjdu za ním – a kde na něho narazím, tam ho budu bít.“

„Konečně tedy máme generála, který umí vítězit,“ řekl Lincoln a pomalu balil svoje mapy a sklízel se stolu vojenské knihy. Grant ho nadobro zbavil všech generálských starostí.

„Takový člověk musí být vrchním velitelem,“ rozhodl president. A Granta pozvali do hlavního města, aby byl slavnostně jmenován maršálkem. Bylo to asi deset měsíců od té doby, kdy se se svými pětatřiceti tisíci muži „ztratil“.

NEJTĚŽŠÍ BITVA GENERÁLA GRANTA

V Bílém domě pořádali slavnost na počest vítězného generála. Celý palác planul množstvím světel, hosté přijížděli v kočárech, důstojníci na koních. President pozval i vzácné cizince.

Kdopak si v té nádheře povšiml, že mezi tolika důstojníky stoupá po širokých schodech Bílého domu i pomenší vousatý důstojník s hošíkem. Byl to generál Grant se svým synkem. Byl v hlavním městě poprvé a téměř nikdo ho neznal. Synek s ním chodil všude – býval s ním i na bojišti, nehnul se od otce jako Tadd od Lincolna.

„Tatínku“ ozval se hoch. „Proč je tu tolik světel a lidí?“

„Nu, tady je taková slavnost,“ moudře odpověděl otec. Že je na té slavnosti hlavní osobou, nechal si pro sebe.

„A bude tam taky president?“

„No to víš, že bude!“

„A bude s tebou mluvit?“

„Já myslím, že bude.“

„On té má rád?“

„Jakpak to mohu vědět?“ pokrčil rameny a nejistě si přejel rukou krátký plnovous. „Ale snad ano. Alespoň mi napsal pár pěkných psaní. Však já ho také mám rád. V celé Americe bys nenašel lepšího člověka, synku!“

„A to tě za ním povedou, hned jak přijdeš?“

Nad tou otázkou se otec zamyslil. To by právě nechtěl, aby ho hned s velkou slávou, nebo dokonce s muzikou vedli k presidentovi. Grant takové parády nenáviděl:

„Já myslím, že nepovedou,“ řekl trochu v rozpacích. „On mě tu naštěstí skoro nikdo nezná. Víš, zůstaneme mezi lidmi, a až se to bude hodit, já si presidenta najdu sám.“

„Neznám, jaktěživ jsem ho neviděl. Ale poznám ho lehko – to víš, všichni se mu budou pěkně uklánět. A potom, vždyť on je prý o hlavu větší než ostatní lidé.“

Tak vklouzl slavný generál nepozorovaně do sálu. Bylo tam plno lidí. Krásně oblečené dámy i uhlazení páni tu stáli a pokukovali po dveřích, kdy že už přijde slavný vítěz se svým průvodem.

A zatím slavný vítěz, jehož jediným průvodcem byl synek, stál tiše v koutku a prohlížel si celou tu nevídanou slávu. President byl už dávno v sále i se svou ženou a s ministry – a o Grantoví pořád ani slechu. Konečně ho přece někdo poznal a ukázal Lincolnovi.

President k němu rychle zamířil přes celý sál. Malý generál mu prudce vyběhl naproti – a v tu chvíli si leželi v náručí.

Velký drvoštěp a malý koželuh – dva tvrdí bojovníci za svobodu – se poprvé setkali. Lincolnova rodina, ministři, generálové, dámy v šustivém hedvábí, všechno se to shrnulo kolem Granta. Generál se musel se všemi seznamovat, se všemi si podávat ruce. Byl pln rozpaků, zrovna jako býval vždycky Lincoln, když se dostal do velké společnosti. Konečně ho president vysvobodil.

„Jsem rád, že vás konečně vidím,“ řekl a vzal hosta pod paži.

„Pojďte, my dva si spolu máme mnoho co povídat.“

A už si Granta vedl do zákoutí pod palmami. Tam byla pohovka – a kolem ní prázdno. Konečně se mohli v klidu pustit do hovoru. Grant se jen ještě opatrně ohlédl po synkovi. Co si tu počne v takové spoustě lidí?

S radostí však pozoroval, že se ho ujala paní Lincolnova. Teď si tedy mohl s presidentem klidně pohovořit.

Jenže klid kolem nich dlouho nevydržel. Hosté se snažili dostat se blíž k hrdinnému generálovi. Všichni ho chtěli vidět zblízka. Grant musel znovu vstát, představovat se a tisknout ruce. Kolem se opět nahromadil celý zástup. A ti, kteří zůstali vzadu, nebyli spokojeni, protože Grant nebyl jako Lincoln, aby vyčníval nade všemi celou hlavu.

„Nu, milý generále, musíte se lidem nějak ukázat,“ rychle a rázně rozhodl Lincoln. „Vylezte si tady na pohovku – ať vás všichni jaksepatří vidí!“

Generál zrudl rozpaky. „Na pohovku? A to musím něco mluvit?“

„Nemusíte,“ uklidnil ho Lincoln. „Jenom hop nahoru!“ A už mu sám pomáhal vylézt.

Teď ho tedy všichni v sále viděli – ze všech stran se rozlehl potlesk. „Sláva Grantoví! Sláva našemu maršálkovi!“

Nešťastný generál byl rudý rozpaky. Po tvářích mu stékaly potůčky potu, ukláněl se na všechny strany a jeho vousatá tvář se nejistě usmívala. Trvalo dlouho, než se lidé nabažili podívané i volání. Konečně však Grant mohl přece jen seskočit.

Setřel si s tváře pot, zhluboka si oddechl a utrápeně řekl usmívajícímu se Lincolnovi: „To byla moje nejtěžší bitva, pane presidente!“

PRESIDENTŮV OMYL

Po lesní cestě, zasypané žlutým a načervenalým listím, zvolna jel na vysokém hnědém koni president Lincoln. Hnědouš šel, co noha nohu mine, a jezdec ho nepoháněl. Nepospíchal, nejel vlastně nikam. Utekl jen na chvíli od svého psacího stolu. Projížďkou v listopadovém slunci chtěl ulevit ustarané hlavě. Bez přestání hrnul se na něho nekonečný příval drtivých starostí.

Dnes však jako by někdo z jeho tváře setřel polovinu vrásek. Kolem úst mu chvílemi zahrál šelmovský úsměv. Tu úlevu mu přinesl nečekaný host, který teď jel po jeho boku na pomalém sedáku. Byl to poněkud otylý muž y civilním oděvu, s veselou a okrouhlou tváří. Vrtěl se v sedle trochu nejistě, třebaže mu presidentův štolba vybral nejmírnějšího koně. Advokát Herndon si však ve Springfieldu zvykl spíš na odřené křeslo ve své písárně než na sedlo. Kde byly ty časy, kdy na Západě jezdívali soudcové a advokáti na koních od přelíčení k přelíčení!

Abraham Lincoln se vždycky rozzářil, když za ním přijeli krajané. Jak by se neradoval z příjezdu milého společníka, který stále ještě zachovával nad svou kanceláří nápis: Lincoln a Herndon, advokáti.

„Mám všechny lidi ze Springfieldu rád,“ řekl president. „Ale nejraději vidím vás, Bille – a Speeda, protože vy dva ode mne nikdy nic nechcete. Ale ostatní-darmo povídat! Jak otevrou dveře, už vím: ten má v kapse žádost o místo poštmistra, ten chce být soudcem, ten zas přednostou nějakého úřadu. Víte, Bille, co jsem zde, spím jen jedním okem. Obě zavírám, když přijdou lovci míst. Jen vy dva nic nechcete, třebaže jsme dobří přátelé.“

Skromného Herndona přivedla pochvala do rozpaků. Začervenal se a honem převáděl rozhovor na jiné pole. Pootočil se dozadu, kde ve vzdálenosti asi třiceti kroků jela skupina vojáků, a zeptal se:

„To vás vždycky hlídá tahle stráž?“

Lincoln se krátce zasmál: „Vidíte, vedou mě jako zatčeného. Ale nemohu si pomoci. Páni generálové nařídili a já musím poslouchat. Má to ovšem svou příčinu. Tak asi vpolovině srpna mě napadlo zajet si do ministerstva války, třebaže už byl temný večer. Chtěl jsem vědět, jsou-li nějaké nové zprávy z bojiště. Kolem jedenácté jsem se vracel. Sjížděl jsem z kopce, a tam, kde končí roh, je skupina keřů. Najednou se odtud zablesklo – někdo po mně střelil!

Kůň se vylekal a pádil divokým tryskem cestou necestou. Měl jsem co dělat, abych se udržel v sedle a svého oře trochu uklidnil. Kousek dál jsou vojenské baráky a teprve u nich se mi podařilo zastavit. Tam jsem si také uvědomil, že jsem v tom šíleném kalupu ztratil klobouk. Ráno mi ho vojáci přinesli – prostřelený.“

Herndon se zhrozil: „A to vypravujete tak klidně? Kolikpak scházelo, aby ta kulka šla místo do klobouku o vaší hlavy?“

President jen vesele mávl rukou.

„Nu, netrefili! Jak je vidět, mají na Jihu špatné střelce. Já jsem přece dost velký cíl, nemyslíte? Udělali mi n díru do klobouku. Musel jsem si koupit nový. Kdyby byli trefili kousek níž, pravda, už bych nový kupovat nemusel.“

„A jak vás vůbec mohlo napadnout jezdit kdesi potmě cela sám?“

„Inu, právě od té doby už nesmím! Mám pořád stráž i v noci. Já totiž stále jezdím do ministerstva pro nové depeše. Zčásti také proto, že nemohu spát.“

„Měl byste si odpočinout, pane presidente,“ dojatě pronesl Herndon. Lincoln se zahleděl do jeho upřímných očí.

„Kdekdo mi říká: Odpočiňte si! Jeďte někam! Ale to je marné. Já nevím, co je to odpočinek. Snad je to dobré pro lidské tělo. Ale to, čím jsem unaven já, trčí uvnitř a nikdo se tomu nedostane na kůži.“ Herndon nebyl schopen slova.

President se zahleděl kamsi do dálky a pokračoval tichým hlasem, jako by mluvil jen sám k sobě. „Někdy mi připadá, že člověk zvaný Abraham Lincoln už nežije, že žije jen první služebník státu. Nemám sám z sebe čas – tolik se toho hrne! V létě se vzbouřil New York. To bylo praškaredé. Pak i jiná města – všechno proti odvodům! Potřebovali jsme tři sta tisíc rekrutů, nebylo vyhnutí, bez vojska vyhrát nemůžeme. A lidé jako by to nechápali. Chtěli by vítězství – ale bez obětí.

Na bojišti jsme tenkrát sklízeli neúspěch za neúspěchem, snad i to vyvolávalo takový odpor proti odvodům. Když to klape jakžtakž na frontě i mezi lidmi, začnou mi zase hádat ministři mezi sebou.“ President zvýšil las a ohlédl se po Herndonovi. „Víte, Bille, že mi někdy vrhují věci docela šílené? Jeden z nich před časem za mnou přišel s nápadem, abychom se pustili ještě do války s Anglií a s Francií. Jako bychom neměli jedné války až po krk. Kdo to byl? Nevěřil byste! Seward, Seward, první z ministrů a moje pravá ruka. A co to dá práce, mluvit lidem takové nápady – Ovšem, Anglie i Francie jsou proti nám. Pomáhají Jihu, kde mohou.“ President trhl rameny a obrátil se k Herndonovi. „Už jste slyšel, Bille, co proti nám šije Evropa?“

„Nevím, co myslíte,“ nejistě řekl Herndon a soucitně zahleděl do Lincolnových zapadlých očí. Tušil, že kroky z Evropy jsou takového druhu, že do vyčerpané tváře presidentovy vryjí nové vrásky.

„Napoleon III., ten podvodník, který se sám jmenoval francouzským císařem, chystá na nás mazaný útok. Vidí, že Jih jasně prohrává, a chtěl by otrokářům nějak pomoci. Navrhl proto druhým dvěma největším mocnostem světa – Anglii a Rusku –, aby se s ním spojily proti nám. Rusko nepůjde, ale anglická vláda by šla ráda. A takhle si to vymyslili! Chtějí nás přinutit, abychom uzavřeli s Jihem na šest měsíců příměří. Po těch šest měsíců prý nesmí naše loďstvo střežit přístavy Jihu. Naopak, máme dovolit, aby si tam jezdil kdo chce a vozil co chce.“

„To znamená,“ vpadl rozčileně Herndon, „že jim tam Anglie a Francie navozí všechno, co jim teď tak strašně chybí – děla, pušky, střelivo, zásoby všeho druhu.“

„A nejen to,“ povzdechl Lincoln. „Jsou připraveni poslat jim i válečné lodi, které pro ně postavili ve francouzských a anglických loděnicích. Jenže – do téhle pasti nás nechytnou. Máme v Evropě spojence, který je už udrží na uzdě.“

„My – a spojence?“ zapochyboval Herndon.

„A jakého! Ten jasně pochopil, že bojujeme i za jeho svobodu, a neopustí nás!“

„Kdo to je?“

„Anglické dělnictvo!“ Presidentův hlas zněl radostně, Herndon se však příliš nezaradoval.

„Copak zmůže anglické dělnictvo? O válce a míru rozhodují ministři.“

„Co zmůže dělnictvo, to se už ukázalo. Na začátku války se anglická vláda rozhodla, že půjde s Jihem proti nám. Ale mezi prostým lidem nastalo takové pobouření, že bojechtiví ministři couvli. Celé průmyslové kraje se za nás postavily! Až se vrátíme do Washingtonu, připomeňte mi, Bille! Ukážu vám, kolik dopisů jsem dostal od anglických dělnických organizací, abychom neochabovali v boji, že nám pomohou, jak jen budou moci. A francouzský císař se bez Anglie do boje proti nám nepustí. Nemá dost lodí. – Víte, Bille, co je na tom nejdojemnější?“

„Nevím.“

„Náš boj s Jihem způsobil mezi anglickým dělnictvem strašnou bídu. Víte, nedovolujeme vyvézt ani gram bavlny, kterou vypěstovali pro jižní pány černí otroci. Nemůžeme to dovolit, protože by si tak opatřili peníze na vedení války proti nám.

Bez bavlny zůstaly anglické prádelny stát. Továrníci propustili dělníky z práce – stali se z nich žebráci. Mohli by říci, že jsme to způsobili my, ale oni dobře chápou, že náš boj je spravedlivý. I když jim žaludek kručí hladem. Jaká je to statečnost a smysl pro spravedlnost!“

„Asi dobře vědí, že jste jejich přítelem!“ dodal springfieldský advokát.

„A jak bych nebyl? Vždyť jsem sám dělník! A jednou přece musí přestat ta věkověčná nespravedlnost, že jedni pracují o hladu a druzí tloustnou bez práce.

Kdyby bůh schvaloval tento stav, byl by stvořil lidi, kteří by měli ústa, aby mohli jíst, ale neměli by ruce, aby nemuseli pracovat. A pak by stvořil jiné lidi, kteří by měli ruce k práci, ale ne ústa k jídlu. –

Naši předkové, kteří založili Unii, dali do ústavy krásná slova, že člověk má právo na svobodu a právo na štěstí. Až skončíme tento boj za štěstí člověka černého, musíme začít zápas o svobodu a štěstí člověka bílého.“ President se odmlčel a pak dodal velmi důrazně: „Chci o tom všem hovořit v Gettysburgu.“

19. listopadu 1863 konala se veliká smuteční slavnost na bojišti u Gettysburgu. Sever tam zvítězil ve velké bitvě, ale ztratil třiadvacet tisíc lidí a stejně vojáků pozbyl Jih.

Toho dne se na novém hřbitově sešlo na tisíce lidí. Byli tam farmáři z celého okolí, dělníci z místních železáren, vojáci, důstojníci a mnoho vysokých hodnostářů.

Na dřevěnou tribunu ověnčenou chvojím a vyzdobenou hvězdnatými prapory vystoupil pomalými kroky vážný bělovlasý muž, na pohled jistě už sedmdesátiletý.

Tisíce zvědavých očí ho sledovalo, když ke postavil na připravený stupínek na okraji tribuny. Vědělo se o něm, že je nejlepším řečníkem Severu, že umí uchvátit lidská srdce a vést je za velkými myšlenkami. Eduard Eweret byl hluboce vzdělaný muž, spisovatel a ředitel slavné harvardské university.

Už po několika prvních slovech dokonale zaujal své posluchače. Vzpomněl osudu těch, kteří odpočívali na gettysburském hřbitově, velikými slovy oslavil jejich hrdinství a rozezvučel v srdcích všech přítomných hluboký cit vděčnosti ke každému, kdo na těchto polích naposledy vydechl za lidskou svobodu.

Eweretova řeč byla promyšlena, důmyslně stavěna a mistrovsky pronesena.

Zástupy poslouchaly v naprostém tichu a v očích mužů a žen se často zaleskly slzy.

Plné dvě hodiny zněl nad hlavami zástupů hlas stařičkého řečníka, ale pozornost posluchačů ani na chvíli neopadla. Když skončil, byli všichni zajedno v tom, že stálo za to putovat sem ze sebevětší dálky, byť jen pro tuto řeč, pronesenou s takovým uměním a slovy tak vznešenými.

Stařičký učenec sestoupil z tribuny a řadami přítomných proběhla nová vlna vzrušení. Ze skupiny nejvzácnějších hostí vykročil muž v černém obleku.

„Lincoln, Lincoln,“ šeptali si v davu a zvědavě čekali, kdy zazní jeho první slova. Pod tribunou se řada fotografů překotně chystala zachytit velikými dřevěnými aparáty presidenta při projevu. Jejich hlavy co chvíli mizely pod černými rouškami přehozenými přes aparát.

President zvolna postoupil k zábradlí a rozhlédl se po lidech. Byl velmi vzrušen – dlouho se na dnešní projev připravoval. Chtěl pronést ohnivá slova, otřást svědomím každého, kdo ještě nepochopil, že mužové, pohřbení kolem, neumřeli jen pro svobodu černochů, chtěl ukázat, e na tomto poli bojoval lid proti pánům, demokracie proti tyranii, zde umíral prostý člověk za vládu lidu proti vládě pánů.

Abraham Lincoln, „poctivý Abe“, cítil důležitost této chvíle. Rozhlédl se znovu po obrovských zástupech, které čekaly na jeho slova, a srdce se mu zachvělo lítostí. Kolik hodin tu tak trpělivě stojí! Mnozí přijeli už za tmy, farmáři se celou noc drkotali s ženami na těžkých vozech. A mnozí z nich přišli na místa, kde padl jejich otec, muž, bratr, syn…

Profesor Eweret mluvil krásně, ale mluvil příliš dlouho. Má Abraham Lincoln, který není tak skvělým řečníkem, znovu mluvit dlouhou řadu minut? Ruka, která zajela už do kapsy šosatého kabátu pro papíry, na nichž měl napsánu řeč, zaváhala. Lincoln ještě jednou přelétl zrakem pestrobarevný zástup, na mnoha místech potemnělý smutečními oděvy, a rychle se rozhodl. Ze svých papírů vytáhl jediný list – ten, na kterém si zapsal závěr celé řeči, několik posledních odstavců.

A k údivu všech přednesl řeč nečekaně krátkou, zhuštěné jádro dlouhého přemýšlení.

„Před osmdesáti sedmi lety založili naši otcové v této zemi nový národ, jenž byl počat ve svobodě a zasvěcen myšlence, že všichni lidé jsou si od narození routu.

Nyní jsme zataženi do veliké občanské války, která musí dokázat, že tento národ – i jiné národy takto smýšlející – mohou trvati nadále.“

President Lincoln se na chviličku odmlčel a potom několika větami vděčně vzpomněl padlých na gettysburském bojišti. A opět zesílil hlas a pronesl s jasným důrazem na každém slově.

„Svět si nebude dlouho pamatovat, co jsme zde dnes řekli, ale nikdy nesmí zapomenout, co zde bylo vykonáno.

My živí se raději věnujme nedokončenému dílu, o jehož pokrok se zde lak hrdinsky bojovalo. Raději se věnujme úkolu převzít od těch mužů, kteří zde čestně padli, stále rostoucí oddanost věci, jíž oni prokázali oddanost nejvyšší. Rozhodněme se pevně, že tito mrtví nezemřeli nadarmo, že se národ dočká nového zrození své svobody a že vláda lidu, lidem a pro lid ze světa nezmizí.“

Abraham Lincoln skončil. Strakatina diváků, která do té doby stála nepohnutě, se rozvlnila. Lidé se tlumeně obraceli druh na druha, přesvědčovali se navzájem, jak na koho zapůsobila presidentova podivná krátká řeč. Všeobecným dojmem bylo zklamání.

Jaká to byla slabá řeč proti úchvatným větám Eweretovým! Tak soudili prostí lidé i ministři, s tímto názorem souhlasili i novináři, kteří pečlivě zaznamenali slovo, aby je mohli ihned telegrafovat svým novinám.

Nejvíce se mračili fotografové. Než stačili zaostřit své nemotorné přístroje a vložit do nich desku, která musela být vlhká – president už skončil svůj proslov a zmizel.

Jen jediný člověk byl Lincolnovou řečí hluboce zaujat – stařičký profesor Eweret, veliký mistr řečnického umění. Ještě když ho kočár odvážel k městu, znovu a znovu promýšlel Lincolnovu řeč a uznale pokyvoval bílou hlavou.

Porovnával svou vyšperkovanou řeč s tvrdými, jakoby sekyrou přitesanými slovy presidentovými. Kratičká řeč – ale co v ní všecko bylo! Připomínka zákona předků, že v této zemi má být člověk člověku roven, výzva prosazovat tuto rovnost stále víc, příkaz nemluvit zbytečně, ale pomáhat svobodě zvítězit – a nakonec, jak to skvěle řekl! Jak to vlastně řekl? Mít vládu lidu, uskutečňovanou lidem a pracující pro lid? Ne, kratčeji.

Jen jestli americký národ pochopí tuto výzvu? A jestli ji bude umět proměnit v skutek?

Druhý den si profesor Eweret přečetl Lincolnovu řeč y novinách a zahloubal se nad každým slovem. Potom sedl a napsal presidentovi dopis – upřímné přiznání čestného člověka, že Lincolnova kratičká řeč naprosto zastínila jeho dvouhodinové, pracně sestavené povídání.

Když už dopis zalepoval, uvědomil si ještě něco. V jedné věci se president přece jen zmýlil. Tvrdil, že svět zapomene brzy, co se v Gettysburgu mluvilo, ale bude si navždy pamatovat, co se tam stalo. Profesoru Eweretovi blesklo hlavou, že tomu bude naopak. Bitva u Gettysburgu bude jednou z mnoha bitev – ale Lincolnova slova budou dlouho žít v lidské paměti. Nejméně tak dlouho, dokud ve všech zemích světa nebude uskutečněna spravedlivá vláda lidu, lidem a pro lid.

TAJEMNÍ HOSTÉ

Při mořském pobřeží, které ještě nedlouho předtím patřilo Jihu, zakotvil nevelký parník. Nebylo na něm napohled nic zvláštního, ale přece jen se na nábřeží už od rána hromadili lidé a prohlíželi si loď, jako by nikdy žádnou neviděli. Nejvíc tu bylo vojáků – nejrůznějších braní, v nejrůznějších stejnokrojích. Stáli spolu s ženami a muži v občanském oděvu a civěli na záhadné plavidlo.

Co však bylo na něm záhadného? Snad jen to, že se tu na mořských vodách houpal prostý parník s lopatkovými koly, jaká už námořní lodi v té době nemívaly. Ale ani o nebyl přece divoucí div. Byla už taková doba, že se i říční parníky musely pustit ze sladké vody na slanou pobřežní službou vypomoci námořnímu loďstvu. Na řídi parníku vlála hvězdnatá vlajka Spojených států, což také nebylo nic zvláštního. Paluba byla dokonale prázdná, vyprávělo se, že všichni lodníci dostali dovolenou a zároveň příkaz, aby se až do večera neukazovali na lodi. To bylo ovšem podivné!

Lidskou zvědavost dráždilo ještě víc to, že veliký kus nábřeží, právě tam, kde při kamenné hrázi stála loď, byl uzavřen vojskem. Stráže s nasazenými bodáky ohraničily protáhlý obdélník, táhnoucí se až k silnici, která vedla o města.

Kromě toho stála u můstku, jenž spojoval loď s nábřežím, dvojitá stráž – dva námořníci s puškami na břehu, dva na palubě. Diváci by byli těm záhadám rádi přišli na kloub, ale nikomu se nepodařilo tajemství odhalit. Říkalo se ovšem ledacos – ale kdo mohl těm pověstem věřit! Proslýchalo se například, že na lodi je president Lincoln ještě s jedním mužem, s kterým brzy zrána přijel. A v hloučcích a nábřeží se hned vyskytli vševědové, jací se najdou všude, kde se shlukne houf lidí. Ukazovali na malý kolínek uprostřed lodi, z něhož se kouřilo – ačkoli z velkého komína se nezvedl ani jediný šedý obláček dýmu. Tam uprostřed – tvrdili vševědové – je malý salónek, jaký bývá na všech cestovních lodích, v němž se topí, protože je únor a vane studený vítr, a tam prý ti dva clí.

Většina lidí však tuto pověst vyvracela. President se přece nedává nikdy takhle hlídat. Pohybuje se volně mezi svými vojáky. Jezdí s ním sice jízdní stráž, ale jistě y nedal střežit vojskem půl přístavu.

Jiní tvrdili, že president sice ve městě je, ale rozhodně ne na lodi, na takové oprýskané a umouněné říční kocábce.

Za zády zevlounů zaduněla koňská kopyta. Přijížděla skupina vyšších důstojníků. Sestoupili s koní, vešli do prostory obklíčené vojskem, k velkému překvapení však nešli na loď, jak se zpočátku zdálo. Zůstali stát uprostřed mezi lodí a nábřežím. Vypadali poněkud neklidně. Chvílemi se i oni zvědavě ohlíželi po lodi – častěji se však obraceli k dlážděné silnici, po níž přijeli.

„Někoho čekají,“ usoudili diváci. Všem bylo jasné, že to nebude ledakdo. Zvědavci byli ještě vzrušenější než dřív. Hladovýma očima zkoumali loď, hned pátrali v dálce, neblíží-li se od města nějaké překvapení. Konečně zazněl pokřik:

„Jedou! Už jedou!“

„Kdo? Kdo?“ vyzvídali jiní – ale nebylo na kom vyzvídat. Stále ještě nikdo nevěděl nic kloudného.

K přístavu uháněla četa vojáků na koních, za ní dva kočáry a nová skupina jezdců se šavlemi v rukou. V každém voze seděli dva muži.

„Grant! Grant!“ ozvalo se z mnoha stran současně.

Kdo to však jel s ním? Na tuto otázku zatím nikdo neznal odpověď. Ostatní tři mužové byli v civilních šatech, a když vystupovali s Grantem z kočárů, všimli si diváci jen toho, že jeden z nich je nápadně malý. Byl oblečen v krásném novém plášti, jenž byl pro něho zřejmě velký. Hostův drobný obličej se úplně propadal do vysokého límce. Všichni tři civilisté měli na hlavě vysoké lesklé cylindry.

„To jsou asi ministři,“ nadhodil kdosi nejistě.

Mnoho hlasů však odporovalo.

„Všechny ministry jsem vídal ve Washingtonu,“ halasně tvrdil jakýsi poddůstojník, „ale tyhle lidi jsem tam neviděl nikdy. – Sloužil jsem v presidentově stráži, víte?“ skončil se zřejmou hrdostí. Ale lidé o něho mnoho nedbali. Všechen zájem se soustředil na Granta a na jeho tři průvodce. Důstojníci utvořili špalír poblíž lodního můstku, vypjali se, přitiskli lesklé šavle k boku a salutovali. Ti čtyři muži šli jejich středem.

Grant – bez šavle a v jakémsi opelichaném stejnokroji – děkoval a usmíval se na obě strany. Tři mužové za ním nadzvedli klobouky, neusmáli se však a také se nepodívali ani vpravo, ani vlevo.

„Jdou na loď! Jdou za Lincolnem!“ zašumělo to v davu-a najednou všichni uvěřili, že tam v omšelém salónku nevelkého říčního parníku sedí a čeká president. A hned se zase přihlásili nezbytní vševědové a jistojistě tvrdili, že tam s presidentem čeká Seward – první presidentův rádce, ministr zahraničí.

A k tomu hned přidali další zprávu. Když je tam president s ministrem zahraničí, kdopak by mohli být ti tři muži? Přece nikdo jiný než vyslanci. Nejspíš vyslanci Anglie, Francie a Španělska.

Začal dost ostrý spor. Mnozí na všechny ty tři státy hubovali, že stále kují pikle proti Severu a nadržují Jihu i teď, kdy každý ví, že Jih bude v dohledné době poražen, protože Grantový armády obsadily skoro celé pobřeží jižních států a odtrhly je od moře.

Do křiku a vády zazněla najednou věta, která všemi škubla. Pronesl ji snědý starší muž, hodně vyhublý a drobný. Černé vlasy měl hustě propletené bílými nitkami. Jeho šaty byly snad kdysi elegantní, teď se však zdály silně obnošené. Až dosud mlčel ke všemu, co se kolem mluvilo. Jistě to byl člověk z Jihu, který si netroufal mísit se vítězným Seveřanům do řeči. Teď se však neudržel.

„Nehádejte se, pánové! Mohu vám říci, kdo byl ten nejmenší z těch tří pánů. Znám ho velmi dobře.“

Nastala chvilka překvapeného ticha. Hubený muž se nejistě rozhlédl. Zdálo se, že už lituje, že se dal strhnout k řeči. Ale když na něho nedočkavci doléhali, řekl kratičkou větu, která zapůsobila jako výbuch granátu:

„To byl Stephens!“

Do náhlého ticha kdosi jen ohromeně špitl:

„Stephens? – Stephens je přece –“

„– náměstek presidenta Jihu. A jeden z největších nepřátel Severu,“ doplnil hubený muž a usmál se. Tu se však ozvali pochybovači:

„Co by tu dělal Stephens? – Ten nemůže přece Lincolnovi přijít na jméno!“

„Možná že přišel prosit!“ dohadovali se jiní.

„O mír přišel prosit!“

Nálada diváků se rychle změnila. Zalíbila se jim myšlenka, že se jeden z největších nepřátel Severu musel tak pokořit, že přišel jednat o ukončení války. Jako o překot zazněly teď vítězné hlasy:

„A co jim zbývá? Ztratili už většinu země! Nemají jediný pořádný přístav. Naše loďstvo jim zavřelo všechny námořní cesty. A Lee stále jenom ustupuje!“

Radostné hlasy se množily:

„Brzy nebude mít kam ustoupit – leda do moře! Ale moře už je naše!“

Našli se však také lidé, schopní chladné úvahy:

„Jen nejásejte předčasně! Ještě jsme nevyhráli. Lee nám může škaredě zatopit. – A kdopak ví, je-li to Stephens?“

Hubený muž z Jihu se urazil a vybuchl. Poznal přece Stephense bezpečně! A jakpak by ne! – Toho si zapamatuje každý, kdo jednou spatřil Stephensovu dětskou tvář i postavu dvanáctiletého chlapce.

Co se dav diváků dohadoval, vedl generál Grant hosty na palubu a odtud dolů po schůdcích do nevelkého salónku.

U malého stolku tam seděli dva muži v křeslech, jejichž rákosový výplet měl leckde už povážlivé trhliny. Když se otevřely dveře, Abraham Lincoln vstal. Měl na sobě prostý černý oblek, na límci a na ramenou už poněkud vyrudlý. Současně s ním povstal i ministr Seward a oba jako by chtěli pokročit hostům vstříc. Zůstali však stát Před nimi stál Lincolnův zarytý odpůrce, muž, který vedl odboj proti Severu po boku presidenta Jihu, Davise. A ti dva druzí byli patrně jeho nejbližší pomocníci. Nebylo tedy důvodu k přílišné laskavosti.

Přesto však v Lincolnovi zvítězila přirozená dobrota srdce.

„Vítám vás, Stephensi! I vás, pánové!“ řekl a podával protivníkům ruku.

Grant předstoupil a představil presidentu Stephensovy průvodce – senátory z Jihu. Pak všichni usedli a nastala těžká chvíle, kdy se nikomu nechtělo začít hovor, který bude jistě nadmíru trapný. Všichni věděli, že se Stephens přichází dohovořit o míru. Už od loňského léta bylo jasné, že porážka Jihu je neodvratná.

Lincoln chvíli pozoroval nepřátele šedýma, hluboce zapadlýma očima. Viděl Stephensovy rozpaky a chtěl mu pomoci. Začal rozhovor o přátelích a známých – znal se se Stephensem dlouho, z doby, kdy bývali oba poslanci ve Washingtonu. Teprve postupně se hovor stočil na válku a mír.

Stephensův úkol byl však ještě těžší, než se zdálo na první pohled. Tvrdohlavý president Jihu Davis sice už pochopil, že smír je nezbytný, nechtěl však vyjednávač jako poražený s vítězem, ale jako rovný s rovným.

Stephens byl chytrý jako liška a vyjednávač zkušeny. Znal Lincolnův soucit s každým lidským utrpením a rozhodl se proto zaútočit z této strany. Barvitě líčil válečné hrůzy, tisíce mrtvých a raněných, zpustlá pole, vypálená města, děti hynoucí hladem, utrpení nevinných žen.

Znovu a znovu přepočítával růžence válečných hrůz a pozorně hleděl Lincolnovi do tváře. Všiml si hned, jak president za poslední čtyři roky zestárl – tíha nesmírných starostí, jež s sebou nesla válka, vyryla mu ještě hlubší rýhy kolem úst a nosu. Temně zahnědlá tvář tak pohubla, že se zdálo, jako by v tom znaveném obličeji bylo možno pod povadlou kůží nahmatat každý jednotlivý sval. V zapadlých očích hořel hluboký, neskrývaný smutek.

Stephens zajásal – Lincoln se dostává do zajetí vlastního soucitu! Jako zkušený politik hned využil situace. Uvedl, že Jih chce zarazit ten příval utrpení, že okamžitě zastaví palbu, bude-li Sever ochoten učinit stejně. Jih má jedinou malou podmínku: Nechce jednat jako poražený, chce jednat se Severem jako samostatný stát se samostatným státem, který je snad silnější, ale zdaleka ještě není vítězem.

V tom okamžiku Lincoln pochopil Stephensovu falešnou hru. Poznal, že se starý lišák snažil zneužít jeho lásky k trpícím lidem, aby si ničemové na Jihu mohli dál vládnout po svém a vodit černé lidi na trh jako dobytčata. Všechno utrpení, záplava krve, hroby u Gettysburgu a na jiných bojištích, miliardy, které musel obětovat lid – to všechno mělo být nadarmo? Presidentova tvář ztuhla jako kámen. Z očí mu zmizel soucit, blesklo v nich rozhořčení.

„Dost, pane Stephensi! Nemusíte mi už povídat o utrpení žen a dětí. Na Severu je utrpení až dost – a nikdo je nezná lépe než já. Lidé mi o něm píší, telegrafují, vyprávějí. Někdy se mi zdá, že se všechny praménky lidského žalu vlévají do mého srdce. Ale ukončit ty hrůzy musíte vy!“

Z Lincolnových tvrdých, káravých slov bylo Stephensovi horko. Ve vytopeném salónku ho najednou začal tížit nový překrásný plášť s vysokým límcem. Požádal o dovolení, aby si jej mohl svléknout – patrně chtěl také získat čas, protože se svlékal velmi důstojně a zdlouhavě. Počítal, že se president zatím uklidní. Když konečně pověsil kabát na věšák, vrátil se k přerušenému hovoru:

„Přicházíme právě proto, aby konečně umlkly pušky a děla. Jsme připraveni vyjednávat o mír.“ Lincoln odpověděl rychle a stroze:

„Jaképak vyjednávání? Začali jste vzpouru proti své vlasti a byli jste poraženi. Složte zbraně! A nesmyslné vraždění může skončit třeba dnes.“

„A nesložíme-li je?“ nafoukle se ozval jeden ze Stephensových průvodců.

Lincoln odpověděl velmi přísně: „Začali jste válku a neohlíželi jste se, kolik bolestí a škod z ní vzejde. Chcete-li v ní pokračovat, budou se bolesti a škody hrnout už skoro jen na vás, na vaše lidi. Radím vám znovu: Složte zbraně! Dobře víte, že nemáte ani špetku naděje na dobrý konec povstání.“

„Rozumím-li dobře,“ řekl tiše Stephens, „nechcete s námi vůbec jednat, nepoložíme-li vám k nohám pušky a šavle.“

„Ne mně, ale vlasti, kterou jste zradili a pustošili.“ Tu se do řeči opatrně vmísil Stephensův obtloustlý společník. Zabral se do dějin a připomněl, že se anglický král Karel II. v sedmnáctém století také nebál vyjednávat s ozbrojenými vzbouřenci.

President odpověděl velmi chladně: „Nemohu se chlubit, že bych se příliš vyznal v dějepise. V těch věcech se musíte obrátit tady na pana Sewarda. Tolik však vím, že Karel potom přišel o hlavu.“

„Vy se tedy na nás díváte jako na vzbouřence, kteří by vlastně měli být za zradu oběšeni?“ zeptal se Stephens.

„Právě tak,“ zněla Lincolnova přísná odpověď. Stephens konečně pochopil, že své poslání nemůže splnit.

„Nu, abych vám pravdu řekl,“ pokusil se o žert, „nemáme mnoho strachu, že bychom byli oběšeni, dokud jste presidentem vy.“

Lincoln se však neusmál. Jeho tvář zůstala přísná á smutná. Stephens se znovu rozhovořil o tom, jak rády by se vzbouřené jižní státy vrátily zpět do Unie – ovšem jako rovnoprávní členové. A tu se káravě ozval Seward, který do té doby mnoho neřekl.

„Jako rovnoprávní členové? Na to si budete muset počkat. My jsme vydali zákon o osvobození černochů – a vaší první starostí by bylo, abyste jej zrušili.“

Ozval se i málomluvný Grant. Řekl jen několik vět, byly však ostré a pádné. Dokázal jako voják, že armády Jihu jsou ztraceny.

Teď už nebylo horko jenom Stephensovi, ale i oběma pánům senátorům. Viděli jasně, že Sever je ochoten ukončit válku okamžitě, že však nepřistoupí na žádné dohadování a obchodování se svobodou černochů. Po několika dalších marných pokusech pohnout Lincolna k ústupkům zvedali se hosté rozpačitě k odchodu.

Sotvaže se za nimi zavřely dveře, obrátil se vážný Seward k Lincolnovi:

„I tohle byla bitva – a vy jste ji vyhrál. Kdybychom byli ukázali jen trochu měkkosti, pánům na Jihu by zase rychle narostla odvaha a válka by se mohla ještě dlouho táhnout.“ Lincoln přikývl.

„V tom jsem s vámi zajedno. Všiml jste si, jak záludně Stephens proti mně šel? Chtěl mě dojmout – a sám má srdce z kamene. A ten velikánský kabát si dal asi schválně ušít, aby vypadal jako velký muž. Ale jaktěživ jsem neviděl menší „kukuřičné zrno v tak veliké slupce“.

ČERNÍ PŘÁTELE

Vyzdobený parník se plavil hlubokým mořským zálivem. Na palubě zněla hudba a na stožáru vlála presidentská vlajka. Námořníci se vesele usmívali, protože vezli vzácného cestujícího.

President Lincoln mířil do Richmondu – kdysi hlavního města povstalců. Kde však byl už povstalcům konec! Grant je se svým vojskem tlačil stále dál a dál k jihu. Lee nestačil ustupovat.

Už ztratil i hlavní město a vítězný Grant pozval presidenta Lincolna, aby si je přijel prohlédnout. Hle, už přistává člun se vzácným hostem na richmondském nábřeží.

Nikdo nepřišel Lincolna uvítat. Před ním leželo bílé město uprostřed zelených sadů, ale ulice byly jako po vymření. Obyvatelé se zavřeli do svých domů a přirazili okenice. Ať Lincoln vidí, že ho Jih nenávidí, i když je poražen!

Nábřeží bylo jako mrtvé. Nehrála tam na uvítanou hudba, nehoukala děla na pozdrav, nestál tu starosta, který by pronesl uvítací řeč.

Jen několik černochů tu cosi kopalo. Kopali tak včera, kopali před týdnem, kopali před rokem. Otupěli otroctvím, jako by neviděli a neslyšeli. Nestarali se o to, že námořníci přivázali k břehu velký člun a že z něho vystupuje dlouhý hubený muž, doprovázený důstojníky.

Takových člunů už tu bylo – a co dobrého přinesly černochům?

Šeptalo se, pravda, mezi černochy na Jihu už dávno, že kdesi na Severu je veliký Pán – „otec Abraham“ – a ten prý dal černochům svobodu. Ale kdovíjak to doopravdy je – myslili si ubožáci.

Kopali a kopali se zády pokorně ohnutými.

Pak se přece jen jeden z nich podíval k nábřeží. Byl to hubený stařec. Bílé vlasy se divně vyjímaly nad černou tváří. Stařec si zaclonil oči, jako by se chtěl lépe podívat na dlouhého muže, který vystoupil z člunu.

Náhle narovnal stará záda, lopata mu vypadla z ruky. Ohromen zvedl obě ruce do výše jako prorok a hlasitě zvolal:

„Hospodine, Pane na nebesích! Toto je náš veliký spasitel! Poznávám ho – osvoboditele našeho! Dlouho, dlouho jsme v něho věřili ve svých srdcích, A teď přichází, aby vyvedl své děti z otroctví. Hallelujah!“

A stařec těžkým krokem sedřeného člověka klopýtal vstříc velkému muži. Šel jako zmámen, s rukama vztaženýma kupředu, a za ním se vlekli ostatní černí robotníci. Nesměle se rozhlíželi ná všechny strany – nezačnou-li na jejich záda dopadat rány bičem za to, že si dovolili na chvíli opustit práci? – Ale kolem nebyli otrokáři. Nikde nestál bílý muž s karabáčem.

President a jeho průvod se zastavili. Udiveně hleděli na bělovlasého černocha, který šel s rozevřenou náručí jako slepec a zpěvavým hlasem volal:

„Nezapomněl Pán na ubohý lid svůj. Přichází, aby jej

vyvedl ze zajetí a hanby. Teď vidí oči mé spasení mé!“

Mluvil podivnou řečí, pravda – ale chtěl-li říci něco vznešeného, neměl jiných slov než ta, jež slyšel od kněží, kteří ho naučili znát křesťanství.

Lincoln se s úsměvem zastavil a už z dálky podával starci ruku. Ale udřený otrok se bál dotknout ruky bílého pána a padl před presidentem na kolena. Objal jeho kolena a líbal mu nohy. Za ním klesal druhý černoch, třetí – najednou měl Lincoln u nohou věnec černých těl. Všichni se klaněli až k zemi a snažili se dotknout jeho šatu.

President stál chvíli zmaten, potom se k nim naklonil:

„Neklekejte přede mnou – to není správné! Jste teď už svobodní lidé jako všichni ostatní. Pokud budu živ, můžete být jisti, že se nikomu nepodaří znovu vás zotročit – a budete mít stejná práva jako jiní občané.“

Ale černoši klečeli dál a nehýbali se.

„Pán přišel, Pán přišel,“ volali jako v kostele a znovu se klaněli. Konečně chtěl velitel námořníků presidenta vysvobodit. „Vstaňte, přátelé,“ domlouval jim. „Ustupte stranou! Nechte pana presidenta jít dál!“

Stařec zvedl hlavu, trochu se zarazil, a pak řekl prosebně:

„Odpusťte nám, pane! Nechceme urazit našeho otce Abrahama – máme ho rádi. Ale žili jsme dlouho na poušti, pane, a je tak krásné vidět nyní pramen. Nemějte nám za zlé, pane!“

A tu všichni obrátili obličeje vzhůru, tucet černých tváří se obrátilo k nebesům a černoši začali zpívat jakousi náboženskou píseň.

Dlouhý president stojí v kruhu osvobozených otroků, mlčí a usmívá se. Vzpomíná, jak tehdy poprvé viděl v New Orleansu tržnici na černé lidi. Vzpomíná, co si tehdy slíbil? Jestli budu mít někdy příležitost, tvrdě zatočím s tímhle darebáctvím!

Bylo třeba mnoho tvrdosti, ale brzy bude dílo skončeno. Černý člověk nebude už otrokem!

Běžela minuta za minutou. Černoši stále ještě zpívali – a z ulic přibíhali noví a noví, běželi sem staří, mladí, muži, ženy, děti. Bosé nohy dupaly ze všech stran.

A už černý dav presidenta sevřel. Jeho usměvavý obličej čněl nad mořem kudrnatých hlav. Důstojníci měli strach, že jim černoši samou radostí presidenta umačkají. „Nasadit bodáky!“ nařizuje velitel. A sám se staví do čela oddílu, aby Lincolna vyvedl ze zástupu. Ale dnes se bodáků nikdo neleká. Černoši se na vojáky jen usmívají, cení bílé zuby – a nakonec se usmívají i námořníci. Radost je nakažlivá. A dnes jí přišlo tolik najednou.

Nezbylo, než aby se president osvobodil sám. Jen pronesl slovo a jásot i zpěv umlkly. Všichni mu zbožně naslouchali.

„Moji ubozí přátelé! Jste svobodni. Svobodni jako vítr. Můžete odvrhnout jméno otroka a můžete po něm šlapat. Od narození máte právo, abyste byli svobodni… Byl to hřích, že jste byli o ně tak dlouho otupováni.

Teď se musíte snažit, abyste si ten velký dar zasloužili. Dokažte světu, že vám svoboda patří pro vaše dobré skutky. Nedejte se strhnout k žádným divokým činům. Zachovávejte zákony a poslouchejte je…

A teď mě pusťte! Mám málo času. Jdu navštívit hlavní město a pak se musím vrátit zase do Washingtonu. Tam vám zajistím svobodu, které si, jak se zdá, tolik vážíte!“

Černoši ho poslouchali s nesmírnou úctou. Rádi by ho byli pustili, protože to žádal. Udělali by mu všecko po vůli. Ale jejich láska byla láska dětinská. Bylo jim líto ztratit tak rychle neslýchané štěstí, že mohou vidět svého osvoboditele zblízka.

A tak ustoupili, aby mohl jít dál, ale když vykročil, nepřehledný dav vykročil současně s ním. Jako živá hradba pohyboval se průvod k městu. Uprostřed bílý president. Kolem něho prázdný kruh – ale jinak se celý ten houf dál tísnil, strkal v horku a dusnu.

I president trpěl horkem. Hubené tváře se mu zalily potem a marně se ovíval smeknutým kloboukem. Dav šel ulicemi velmi pomalu, protože byly pro takovou mohutnou lidskou řeku příliš úzké.

Nikoho nenapadlo, že z okna kteréhokoli domu může padnout nepřátelský výstřel a zabít „otce Abrahama“. Jih ho nenáviděl – proč by se ho nezbavil, když tu kráčí bez ochrany pomalým dlouhým krokem?

A přece výstřel nezazněl. Uprostřed tolika nešťastníků; kterým vrátil lidský život, vstoupil Abraham Lincoln bez úrazu do hlavního města svých nepřátel. Která ruka by i ho byla v tu chvíli troufala zabít?

ZAHRAJTE TAKÉ PÍSEŇ JIHU

10. dubna 1865 – skoro čtyři léta od začátku války – roznesla se po celém Severu přeradostná zpráva. Statečný Grant zajal generála Leea s celým vojskem. Po ulicích se rozběhli hoši s nejnovějším vydáním novin a veselé vykřikovali:

„Generál Lee se vzdal! Konec války! Jih je poražen!“

Noviny šly na dračku a na domech se hned objevily prapory. Ulice se naplnily veselými lidmi. Všem se svalil e srdce těžký balvan. Čtyři léta dusila válka každou radost, čtyři léta tekla krev i slzy proudem – teď konečně nastává mír, mír!

Sever zvítězil. Zvítězila spravedlivá věc. Svoboda otroů je zajištěna navždy. „Generál Grant je chlapík,“ říkali si lidé. „Pronásledoval generála Leea tak dlouho, až o obklíčil ze všech stran. Lee se nemohl ani hnout. Sláva Grantoví! Ale ještě větší čest a sláva Abrahamu Linolnovi. Na něm ležely celou válku největší starosti. To n neztratil hlavu, když špatní generálové prohrávali bitvu za bitvou!“

Všichni věděli, že bez Lincolna by Sever válku těžko vyhrával.

Konec války se měl oslavovat o několik dní později – 14. dubna, v den, kdy válka před čtyřmi lety začala.

„Pojďme poděkovat otci Abrahamovi!“ rozlétlo se po hlavním městě v předvečer oslav. A hned se řadil obrovský průvod. Kdo měl nohy, pospíchal na prostranství před Bílým domem. Hrála hudba, nad průvodem vlály prapory, praporky, praporečky. Do zpěvu zaznívalo volání:

„Sláva otci Abrahamovi! Sláva generálu Grantoví!“

Před presidentovým palácem byla hlava na hlavě Přivlekli se tam i stařečkové o holích – v lidské směsici byly i maminky s děťátky v náručí. Kdo by nebyl toho dne chtěl spatřit presidenta, kdo by mu nebyl chtěl zamávat na pozdrav!

President se objevil na balkóně s rodinou a přáteli. Po celém náměstí, až daleko do sousedních ulic zaburácel nadšený křik:

„Sláva otci Abrahamovi! Sláva Abrahamu Lincolnovi!“

„Ten malý generál s hnědým plnovousem vedle presidenta – to je Grant!“ vykřikl nějaký voják. A tisíce hlasů zvolalo: „Ať žije Grant!“

„A kdo je ten mladíček v uniformě na kraji balkónu?“ zeptal se jakýsi zvědavý hlas. Toho znal málokdo. Trvalo dost dlouho, než kdosi uhodl:

„Ale to je přece Robert, presidentův syn. On je teď kapitánem v Grantově armádě. – A ta tlusťoučká malá paní je paní Lincolnova. A vedle Granta stojí zase jeho žena. A chlapec vedle paní Lincolnové je Tadd – ale toho snad všichni znáte.“

Nu, Tadda znali všichni – a jakýsi šibal vykřikl pln radosti: „Ať žije Tadd!“ Jenomže se k němu nikdo nepřidal. Nemohli se vynadívat na Lincolna a na Granta.

Zatím nahoře na verandě bylo také veselo. President byl v znamenité náladě. Stačil mávat dolů, klanět se na všechny strany a ještě vesele rozprávět se společností.

Vtom zazněla zdola hymna Spojených států. President se napřímil – a jak dozněly poslední tóny, obrátil se ke společnosti na balkóně:

„Nemyslíte, že bychom teď měli zahrát i hymnu Jihu? Ať vidí, že opravdu nejsme jejich nepřátelé, ale bratři!“

Všichni nad tím vrtěli hlavou – i Robert, i Tadd, a zvláště dámy. Jen generál Grant vypadal, jako by nebyl překvapen. Drvoštěp a koželuh si znamenitě rozuměli. Robert se však ostře ozval:

„Cože? Máme hrát hymnu našich nepřátel?“

„Jakých nepřátel?“ rozesmál se Lincoln. „To bylo včera. Dnes už nejsou ve Spojených státech žádní nepřátelé. Jen jdi, Roberte, a pošli někoho dolů. Ať zahrají také hymnu jižních států!“

Dole pod balkónem stál také mladý černovlasý muž, krasavec. Když tleskali Lincolnovi, založil ruce na prsou a nepřidal se. Zlostně hleděl vzhůru.

Byl to herec Vilém Booth, vášnivý přívrženec Jihu.

Vedle něho stál mladíček, skoro ještě hoch, patrně jeho přítel. K tomu nyní Booth promluvil: „Vidíš černého presidenta, jak se tam nahoře nadýmá pýchou a nenávistí k Jihu? Však dlouho nebude.“

‚Ty myslíš, že zítra jistě?“ zašeptal hoch.

„Již je rozhodnuto. Zítra se bude oslavovat vítězství Severu proti Jihu – ať Lincoln za to vítězství zaplatí,“ s tajeným vztekem tlumeně řekl herec. Pak se zeptal mladičkého přítele: „Kůň bude připraven?“

„Ano!“

„O půl deváté s ním tedy budeš za divadlem. – A teď jdeme. Tahle řvoucí banda mě nezajímá!“

NENÁVIST A LÁSKA

V největším divadle hlavního města bylo už od časného rána plno shonu. Sluhové běhali s žebříky a smetáky, oprašovali kdejakou ozdobu na zdi – a umývačky s mokrými hadry a nesčetnými kbelíky vody zápasily s ušlapaným schodištěm.

Byl čtrnáctý duben – den vítězství! Divadlo se chystalo uvítat v plném lesku presidenta Lincolna.

Přesně před čtyřmi lety rozstřílel Jih hvězdnatou vlajku na tvrzi majora Andersona. Dnes vztyčil týž major Anderson slavnostně prapor Spojených států nad svou polorozbořenou pevností.

Válka skončila. Oslavy vítězství se připravovaly po celém Severu – a do divadla měli přijít na slavnostní představení president Lincoln a generál Grant. Proto tolik shonu, smýčení a leštění.

Mezi uklízečkami se divadelní chodbou proplétal vystrojený mladý muž.

„Co ten se nám tu plete?“

„Kdo? Pan Booth? Ale to víš – herci! Potloukají se; kolem divadla, i když zrovna nehrají.“

„A kam to jde nahoru?“

„To jsou přece schody k presidentské lóži – asi se jde podívat, jak to tam Lincolnovi a Grantoví na večer upravili.“

„Bodejť, Booth se zrovna bude starat o presidenta! Nemůže ho ani cítit – to víš –, on je přece pán z Jihu!“

Booth zmizel v zahýbu schodů a uklízečky se vrátily ke své práci. Mladý herec se zatím kradl k presidentské lóži. Než ji otevřel, ještě se zastavil a chvilku naslouchal, nejde-li někdo za ním. – Ne! Všude bylo ticho. Zlehka zmáčkl kliku a vešel. Octl se nejdříve v předsíňce. Zavřel dveře – a zase opatrně naslouchal. Pak vytáhl zpod kabátu prkénko. Opřel je spodem o zem, vrchem o dveře. Výborně! Když se prkénko dobře postaví, jsou dveře zataraseny – nikdo je zvenčí neotevře.

Potom se mladík začal zabývat druhými dveřmi. Ty vedly už přímo do presidentovy lóže. Booth vytáhl z kapsy nebozez a vyvrtal do nich dírku. Uvidí večer, dobře, jak kdo v lóži sedí? V popředí bude asi Lincoln – vlevo Grant.

Booth si všechno dobře prohlédl. – Byl spokojen!

Vykradl se zpátky na chodbu. Uklízeči dosud nedošli nahoru – všude bylo prázdno. Vracel se tedy chodbou zpět ke schodišti, ale než začal sestupovat do přízemí, ještě se ohlédl po dveřích presidentské lóže. Všechno v pořádku! Zálibně pohladil kapsu svého šosatého kabátu, kde se ukrývala těžká pistole.

V tu hodinu seděl president Lincoln se svým synem

Robertem ve své pracovně. Dnes si udělal tak trochu svátek. Poprvé po dlouhé, těžké době. Však měl za sebou čtyři léta nepřetržité práce!

Dnes tedy aspoň nepřijímal návštěvy – ovšem kromě těch nejnutnějších. Kapitán Robert mu vyprávěl, co všechno zažil ve vojsku generála Granta. Líčil poslední boje, divoké jízdy zpustošenými krajinami, vojsko Jihu. Nakonec otci ukázal podobenku generála Leea.

President vzal obrázek do ruky, naklonil hlavu a bedlivě si prohlížel fotografii svého úhlavního nepřítele.

„A víš, že se mi Lee zamlouvá?“ řekl synovi. „Je to krásná hlava, obličej statečného a ušlechtilého muže. – Dobře, že už je to všechno za námi.“

„No, otče, generál Lee je statečný – to uznávám! Ale že by byl ušlechtilý? Šel přece proti nám!“ bránil se Robert.

„A ty myslíš, že každý, kdo jde proti tobě, musí být už proto špatný? Ne, Lee jenom nepochopil, co jsem já jako president chtěl. Nerozuměl mi, bál se rozkolu Unie

– a postavil se na špatnou stranu. Protože byl narozen na Jihu, šel s Jihem. On sám dal přece otrokům na svých statcích svobodu už před lety. – A válce je konec. Zahrabme válečnou sekyru, jak říkají Indiáni!“

Ale mladý Lincoln nad tím vrtěl hlavou. Neuměl tak rychle odpouštět.

O hodinu později se sešli ministři. Přišli ve slavnostní náladě, ale i oni měli chuť přísně potrestat odbojníky.

Leckdo z nich si myslil: Jih prohrál na celé čáře. Teď jsme nahoře my – a ukážeme jim, zač je toho loket.

Lincoln však přísně zakřikl ty, kteří se chtěli vrhnout na Jih jako na válečnou kořist. Nezapomněl ovšem na únorový den, kdy se setkal s vyjednávači otrokářů a kdy je tvrdě odbyl i přísnými tresty hrozil. Tehdy ovšem byla válka – teď byl mír. Nehlásila se tu však jen Lincolnova lidská dobrota, silněji nad ni naléhala státnická moudrost. Abraham Lincoln znal svůj Sever. Věděl, že je tu prostý, svobodymilovný, pracovitý lid, s nímž si rozumí. Ale věděl také, že je tu mnoho boháčů, chtivých zisku. Jak by se jim nyní hodilo zdeptat Jih, vtrhnout tam a ve jménu spravedlivého trestu kořistit, co se dá!

– Dobrá polovina obyvatel Jihu byla k boji donucena mocnými otrokáři. Příliš kruté tresty by zatvrdily mnohé dobré srdce. Lincoln nechtěl Jih zničit – chtěl jej co nejrychleji přivést k rozumu a získat pro nový život, kde nebude černých otroků, kteří by dřeli na své pány.

Prohlásil jasně:

„Musíme potlačit svou mstivost, chceme-li zase pracovat společně. – Někteří naši přátelé mají mnoho chuti hrát i si na pány a rozkazovat jižním státům, místo aby s nimi jednali jako se spoluobčany. S tím nesouhlasím.“

Tak mluvil muž, který o Jihu ledacos věděl. Věděl, že se v Richmondu před časem smluvilo sto padesát mladíků, že ho zajmou a unesou. Věděl, že jistý časopis na Jihu uspořádal sbírku, aby mohl být vyslán vrah na Abrahama Lincolna. Nezapomněl ještě, jak tehdy v noci, když jel sám a sám na koni, špatně mířená rána prostřelila mu klobouk místo hlavy.

To všechno pro něho patřilo však minulosti. Teď nastával čas sbližování. Jih musí poznat, že Sever se nemstí a že Abraham Lincoln žádnou pomstu nepřipustí.

Jih ovšem neslyšel presidentovu řeč. A bylo tam dost lidí, kteří ani nechtěli slyšet o Lincolnovi něco dobrého.

K takovým lidem patřil i Vilém Booth, špatný herec, který se chtěl stát slavným.

SMRT SPRAVEDLIVÉHO

Je večer. Lincolnovi se chystají do divadla. Před velikým zrcadlem stojí paní Lincolnova a ještě jednou zjišťuje, je-li všechno do poslední pentličky v pořádku. Dnes se na ni bude zvědavě dívat tolik očí!

President už na ni oblečen čeká. Také oba synové jsou tu. Robert pozoruje vystrojenou matku a vzpomíná si na směšnou příhodu:

„Poslouchej, mami, jestlipak se ještě pamatuješ, jak sis dala ušít první šaty, když se tatínek stal presidentem? Sukně ti vzadu vybíhala do takové dlouhé vlečky, táhla se za tebou jako ohon.

Tatínek tě obcházel, díval se na vlečku, pískal si a potom povídá:

‚Panečku, má ta naše kočka dlouhý ocas!“

Já jsem se tomu smál, ale ty ses zlobila a tatínek tě udobřoval:

‚Nemrač se, vždyť se mi ty šaty líbí – ale kdyby byly hlava a ohon blíž u sebe, byly by stejně krásné!‘“

Robert se rozesmál a po něm Tadd i president a paní Lincolnova. V radostné náladě odcházeli Lincolnovi do divadla. Škoda že Grantoví nemohou jít, generál musel na poslední chvíli odjet.

„Co se dá dělat,“ lítostivě řekl Lincoln. „Vojákům nemůže poroučet ani president.“

S presidentovými šli do lóže dobří známí – mladý major se svou nevěstou. Ten večer měli hrát veselohru Bratránek z Ameriky. Když president vstoupil, byla již opona vytažena a hrálo se. Ale hned bylo po představení. Někdo ho zahlédl v lóži, začal tleskat a celé divadlo se přidalo. Zahřmělo volání slávy. Zaplanula světla, hudba hrála hymnu – a po ní naplnil divadlo příval potlesku a radostného volání. Tolik přátelských tváří, tolik očí, zářících upřímnou láskou, nikdy toto divadlo nevidělo.

Jen jedno jediné srdce v divadle bylo naplněno zlobou, jen jedny oči svítily vražednou nenávistí, , ,

Představení pokračovalo. Hra byla veselá, všichni se smáli – i president. Vždyť to byl jeho nejšťastnější den. Drvoštěp, který vyšel z pralesů, aby bojoval za spravedlnost světa, mohl se teď šťastně usmívat. Konečně došel cíle. Sever a Jih byly opět spojeny a na rukou otroků už nezvoní okovy… Přiblížila se desátá hodina.

Herec Booth se plíží k presidentově lóži. Otvírá před-: síň a vytahuje z úkrytu prkno. Zabedňuje dveře, aby nikdo nemohl dovnitř. Dírkou se přesvědčuje, kde kdo sedí. President je stále na svém místě při zábradlí lóže.: To se dobře hodí.

„Škoda jen, že tu není Grant,“ zalituje v duchu Booth „mohl jsem je vyřídit oba najednou!“

Prudce otvírá dveře a bez rozmýšlení střílí. Vražedná koule zasahuje ušlechtilou hlavu „poctivého Abrahama“. President klesá v mrákotách na sedadlo. Po skráni mu stéká potůček rudé krve. Jih se pomstil

Hned při výstřelu vyskakuje mladý major a vrhá se na vraha. Ale ten kolem sebe zběsile bodá dýkou, zasahuje majora do ruky – a přelézá zábradlí.

Už ráno se rozhodl, že uteče přes jeviště. Není to daleko. Jediný skok – a bude mezi ulekanými herci, kteří nechápavě stojí uprostřed jeviště. Padouchova ostruha však ve skoku zavadila o prapor – o nenáviděný hvězdnatý prapor. Dopadl těžce na jeviště – vymkl si nohu. Ale už zase vyskakuje, křičí cosi do hlediště a s dýkou i pistolí v rukou razí si jevištěm cestu k východu pro herce. Proběhl, vyskočil za divadlem na připraveného koně a zmizel v temnotách.

V divadle zatím propukl neslýchaný zmatek.

„President je zavražděn!“ vykřikl kdosi. Herci zmateně pobíhají po otevřeném jevišti, obecenstvo se hrne k východu – kdekdo by chtěl nějak pomoci. Poraněný major zatím zápolí se zabedněnými dveřmi – a také zvenčí už se dobývají lidé. Křik, zoufalství a nářek na všech stranách.

Z ulice se do divadla prodírají vojáci s nasazenými bodly. Hluk ještě vzrůstá.

V tom zmatku jen v jediné duši je mír a klid – v duši umírajícího presidenta. Stále ještě sedí zhroucen v křesle. Dosud dýchá, ale je v hlubokém bezvědomí. Nic neví o pláči a nářku, nic neví o pomstě Jihu.

Konečně zvedli a vynesli jeho bezvládné tělo. Uložili raněného do blízkého domu, na cizí postel. Byla pro něho příliš krátká, jako mu vždycky bývala krátká všechna lůžka na bludných cestách životem. Položili ho šikmo napřič.

Přiběhli ministři, lékaři, oba synové, přátelé. Paní Mary ležela ve mdlobách na lůžku ve vedlejším pokoji.

President slabě dýchal. Jeho silné tělo se nevzdávalo smrti bez boje.

Celou noc trval beznadějný zápas.

Co táhlo myslí „poctivého Abrahama“ v těch temných hodinách mrákot? Říká se, že umírající člověk prožije v posledních okamžicích zase celý svůj život. Šly jeho hlavou obrazy minulosti? Viděl chatrč z klád, kde se narodil? Uzřel maminku dávno zemřelou? Vítal snad maminku druhou, která nebyla macechou, ale laskavou matkou? Plavil se na voru do země otrokářů? Spatřil opět prodej nešťastného děvčátka, které odtrhli od matky? Prožil znovu onen slavný Nový rok, kdy dal černochům nejkrásnější dar – svobodu?

Nikdo se nedověděl, co šlo jeho hlavou. Jediné slovo nepřešlo už přes jeho rty.

Ve čtvrt na osm za jarního jitra zemřel Abraham Lincoln pro lásku k lidem.

V okamžiku smrti byl mu nejblíže ministr Stanton. Ten Stanton, který ho kdysi nazval „gorilou, která se třese strachem“ – ten Stanton, který se naučil milovat jeho velikou šlechetnou duši. Po ministrově tváři se hrnuly veliké slzy, když Lincoln naposled vydechl.

Zvedl se a hlasem přerývaným bolestí oznámil všem? „Teď patří už věkům.“

POSLEDNÍ VELKÁ CESTA

Zděšení, hněv a žal zaplavily celou zemi. Čety pronásledovatelů na zpěněných koních hnaly se za prchajícím vrahem. Dostihli ho a v hořící stodole zastřelili. Ale spravedlivá odplata nezmenšila smutek celého národa. Města se zahalila v černé prapory a ulicemi procházeli plačící chodci. Brzy i v nejzapadlejších vesničkách naříkali nad smrtí spravedlivého.

Plakal Sever – litoval i Jih.

„To byla otcovražda,“ říkali slušní lidé na Jihu.

Pochopili i tam, že odešel otcovský přítel, který nedovolil pomstu nad bezbrannými.

Desetitisíce lidí se tlačily do velké síně Bílého domu. Tam spočívalo tělo hrdinovo uprostřed květů. Ti, kteří mohli zblízka pohlédnout do jeho tváře, viděli, že je plna nevýslovného míru. On, „poctivý Abe“ může jistě spát v pokoji. Vzal na sebe dva přetěžké úkoly – a oba poctivě splnil: roztrženou vlast spojil zase v jeden celek a pouta otroků rozbil na věčné časy.

Ale kromě toho, co dal vlastní zemi, dal mnoho celému světu, všem lidským pokolením, která žijí a ještě žít budou.

Dal jim příklad člověka silného a laskavého zároveň – člověka neústupného v dobrém, pyšného na svobodnou minulost své země, ale žádajícího neústupně svobodu pro všechny. Svým životem zaplatil svobodu jiných. Dávno věděl, že bude muset platit tuto strašnou cenu. Vždycky byl ochoten ji dát.

Bylo rozhodnuto, aby byl pohřben ve Springfieldu – ve městě, kde se cítil nejvíce doma. Tak nastoupil poslední velikou cestu, dlouhou patnáct set mil.

Smuteční vlak vezl dvě rakve – velikou a malou. V té malé bylo tělo jeho zesnulého synka Billa. Ať oba spočinou na tichém hřbitově malého města.

Vlak jel přesně touž cestou, jíž se kdysi Lincoln ubíral do Washingtonu. A smutná cesta černého vlaku byla slavnější než pouť kteréhokoli krále z dávných dob.

Na každé zastávce přicházely se davy lidí poklonit šlechetnému člověku.

Nejžhavější slzy prolévali nad jeho rakví černoši. Chápali, že jeho krví byla vykoupena jejich svoboda.

Nad otevřeným hrobem ve Springfieldu zazpíval mu na rozloučenou sbor dvou set padesáti mužů. A nad rakví zazněla znovu překrásná slova, která pronesl v tomto městě Lincoln ještě dříve, než se stal presidentem – jeho vyznání lásky k vlasti:

„Vidím, že věc mé země je opuštěna všemi, a já tu stojím statečně a sám a vyzývám k boji vítězné potlačovatele. Zde před zrakem nebes a celého světa přísahám věčnou věrnost spravedlivé věci; zemi svého života, své svobody, své lásky!“

Pláč, bolestné stkaní, proudy slz a upřímný nářek tisíců šly s Abrahamem Lincolnem, když jeho tělo spouštěli do země na springfieldském hřbitově.

Nic však nemohlo už vzbudit toho, kdo v míru spal svůj věčný sen, nic se nedotklo klidu mrtvého hrdiny, který byl každému přítelem a nikomu nepřítelem a jenž o sobě skromně řekl:

„Nikdy jsem dobrovolně nezasadil trn do žádného, srdce“

SMRT A PRESIDENTI

14. dubna roku 1865 se hrála ve Fordově divadle ve Washingtonu veselohra „Americký bratranec“. Bylo nabito. Z divadelní lóže na balkóně sledoval hru také president Abraham Lincoln. Určitě se dobré bavil. Pět dní předtím se totiž vzdaly armády jižní otrokářské Konfederace a to rozhodlo o vítězství Lincolnova Severu v americké, občanské válce.

V průběhu třetího jednání hry „Americký bratranec“ však došlo k tragédii.

„V průběhu třetího dějství,“ napsal téhož večera zpravodaj agentury Associated Press Lawrence Gobright, „zazněl ostrý zvuk výstřelu z pistole, který vzbudil pozornost, ale nikdo nemyslel, že by to mohlo být něco vážného. V té chvíli se však v popředí presidentovy lóže objevil muž, který mával dlouhou dýkou v pravé ruce a křičel: „Sic semper tyrannis!“ (Tato slova prý pronesl Brutus, když roku 44 př. n. I. zavraždil v římském Senátu Caesara Znamenají česky „Tak zhynou všichni tyrani!“) Muž seskočil z lóže, která je na prvním balkónu, dolů na jeviště a běžel na druhou stranu. Uprostřed zmatku se mu podařilo dostat se zadním východem z divadla. Pak vyskočil na koně a uprchl.

Teprve výkřiky paní Lincolnové prozradily obecenstvu, že výstřel platil presidentovi. Všichni přítomní povstali a spěchali k jevišti, mnozí volajíce: „Pověste ho! Pověste ho!“ Všeobecné vzrušení se vzpírá každému popisu. Divadelní představení bylo ovšem okamžitě přerušeno.“

Muž, který zavraždil Abrahama Lincolna, byl nejmladším a nejméně úspěšným členem americké herecké rodiny a jmenoval se John Wilkes Booth. Skutečně se mu podařilo uprchnout. Teprve za jedenáct dní byl vypátrán na jedné farmě ve Virginii. Odmítl se prý vzdát, a tak ho jeden z vojáků, kteří ho přišli zatknout, zastřelil.

Celá Amerika a celý svět si tehdy kladly otázku, proč se Booth stal atentátníkem. Úřední vysvětlení na sebe nedalo dlouho čekat: hlavním motivem vraha byla Boothova nenávist k Lincolnovi jako k vůdci vítězného Severu v americké občanské válce. Herec byl přesvědčeným stoupencem otrokářského jihu.

Booth nebyl ovšem v Americe zdaleka jediný člověk těchto názorů; proč tedy právě on vystřelil na presidenta? Také na tuto otázku přišla odpověď: byl to prý blázen, který trpěl náhlými výbuchy neodůvodněného vzteku, násilník, a navíc se prý cítil zneuznaný ve svém hereckém povolání.

Skoro devadesát devět let po krvavém dramatu ve washingtonském Fordově divadle se stalo ve Spojených státech něco velice podobného.

Bylo to 22. listopadu roku 1963, krátce po půl druhé hodině odpoledne newyorského času. Dopolední zasedání 17. valného shromáždění OSN v paláci na břehu Východní řeky skončilo téměř před hodinou. Zasedací síně se vyprázdnily, jenom na tribunách pro návštěvníky posedávaly skupinky lidí a poslouchaly výklad mladých průvodkyň v modrých uniformách. Delegáti odešli na oběd nebo diskutovali na chodbách o projednávaných resolucích. Z rozmnožovacích strojů v tiskovém středisku OSN vycházely poslední stránky zkrácených projevů z dopoledního zasedání jednotlivých výborů a v novinářských místnostech klapaly psací stroje. Krátce po půl druhé hodině odpoledne newyorského času vyběhl na spojovací chodbu před novinářským střediskem v budově OSN indický novinář a vykřikl: „Atentát na Kennedyho! Na Kennedyho byl spáchán atentát!“

Novináři opustili svá místa a shlukli se všichni kolem dálnopisů. Na dlouhých pásech dálnopisného papíru byla několikrát a sebou vytištěna jediná věta: „Dallas 22. listopadu. President Kennedy byl zraněn několika výstřely, když projížděl středem města.“

Dálnopisy mlčely. V ústřednách tiskových agentur zřejmě zoufale sháněli podrobnosti.

V průběhu několika dalších minut přerušily své normální vysílání všechny rozhlasové a televizní stanice ve Spojených státech a opakovaly tuto zprávu v jediné větě tisíckrát za sebou. A další útržky informací: při atentátu byl zraněn rovněž guvernér státu Texas John Connally. Presidentská limusina odjela nejvyšší možnou rychlostí do dallaské nemocníce.

Nade vším se vznášela otázka – první z dlouhé série otázek, které dallaský atentát vyvolal: žije president Kennedy?

Krátce po druhé hodině přišla odpověď. Oficiální zpráva o jeho smrti.

K večeru se rozšířila další zpráva: v Dallasu byl prý zatčen člověk, který presidenta zastřelil z okna budovy skladiště školních učebnic. Jmenuje se Lee Harvey Oswald

O dva dny později byl tento údajný vrah sám zavražděn přímo v budově dallaského policejního ředitelství.

O deset měsíců později vydala zvláštní komise pro vyšetřování okolností atentátu na presidenta Johna Fitzgeralda Kennedyho obsáhlou úřední zprávu. Tvrdilo se v ní, že Lee Harvey Oswald spáchal atentát sám, že mu při tom nikdo nepomáhal. A proč střílel? Protože prý byl nevyrovnané povahy, cítil se zneuznaný, byl prostě blázen

Opět tedy blázen, stejně jako vrah presidenta Lincolna, herec John Wilkes Booth

John Fitzgerald Kennedy byl už čtvrtým presidentem Spojených států, který byl zavražděn atentátníkem. Šestnáct let po smrti Abrahama Lincolna – v červenci roku 1881 – byl spáchán atentát na jednoho z nejušlechtilejších a nejrozumnějších amerických presidentů vůbec, na presidenta Jamese Garfielda. Garfieldovým vrahem byl neúspěšný americký politik francouzského původu Charles Gideau. Počkal si na Garfielda na washingtonském nádraží ukryt za lavičkou a střelil presidenta ze vzdálenosti jednoho metru do zad.

Také Gideau byl prohlašován za zneuznaného bláznivého člověka. Americké justici to však nevadilo, aby ho za Garfieldovu vraždu neodsoudila k smrti

Za pomateného byl vydáván také Leon Czolgosz, syn přistěhovalců polského původu, který 5. září roku 1901 zavraždil presidenta Williama McKinleyho. McKinley tehdy přijel do města Buffalo na velkou výstavu o rozvoji Spojených států jako světové velmoci. Po prohlídce exponátů chtěl podle starého zvyku amerických politiků potřást rukou svým stoupencům. Dal si je nastoupit do řady a procházel od jednoho k druhému, až přišel k muži, který podávanou ruku nepřijal a místo toho dvakrát na presidenta vystřelil.

Když se Czolgosze ptali na motiv atentátu, řekl: „Zabil jsem presidenta, protože byl nepřítelem pracujícího lidu. Svého činu nelituji.“ Takovýto důvod považovali ovšem ve Spojených státech za jasný důkaz toho, že Czolgosz je duševně chorý. Když pak při výslechu vypověděl, že kdysi chodil na schůzky socialistů a anarchistů,vzalo to americké veřejné mínění jako potvrzení původního dojmu. A když řekl svým obhájcům, že ví, že musí zemřít, a že nepomůže soudem jmenovanému advokátu vypracovat vlastní obhajobu, zavládlo všeobecné přesvědčení, že jde o blázna.

Jak vidět – máme-li věřit americkým pramenům – pak čtyři američtí presidenti, zavraždění za posledních o něco málo více než sto let, byli všichni zavražděni šílenci.

Vedle čtyř atentátů, které se podařily, došlo však ve Spojených státech také ke čtyřem neúspěšným pokusům o atentát na hlavu státu. Co říkají americké prameny o pachatelích těchto pokusů?

K prvnímu pokusu o atentát na amerického presidenta vůbec došlo 30. ledna roku 1835. Muž jménem Richard Lawrence se tenkrát se dvěma pistolemi v rukou vrhl na presidenta Andrewa Jacksona, který opouštěl budovu washingtonského Kapitolu. Toho dne však bylo velice vlhko a obě pistole selhaly, protože v nich zvlhl střelný prach. Soudobé zprávy označují neúspěšného atentátníka Lawrence za velikášského člověka, který se cítil zneuznaný a vykořeněný, který ztratil prý všechno spojení se skutečností. Jedním slovem tedy opět blázen.

14. října roku 1912 vystřelil Američan německého původu Jan Nepomuk Schrank na Theodora Roosevelta, když se ve volebním projevu v Milwaukee ucházel o to, aby byl zvolen presidentem USA na třetí volební období. Theodora Roosevelta zachránil nadvakrát přeložený padesátistránkový rukopis a dvě pouzdra na brýle, která měl v náprsní kapse a která zbrzdila rychlost a průraznost kulek. Schránka prohlásilo kolegium psychiatrů za šílence a dožil zbývajících jednatřicet let svého života v ústavu pro duševně choré.

V únoru roku 1933 spáchal italský dělník Giuseppe Zangara pokus o atentát na presidenta Franklina Delana Roosevelta. Roosevelt stál na veřejném shromáždění v Miami ve svém voze a poskytoval atentátníkovi výborný cíl Těsně předtím než Zangara vystřelil, se však president neočekávaně posadil a zachránil si tím život. Střela smrtelně zranila chicagského starostu českého původu Antonína Čermáka, který seděl vedle presidenta, a lehce zranila čtyři diváky. Při soudním projednávání prohlásili znalci Zangaru za osobu vysoce psychopatickou, soud ho však přesto odsoudil k smrti na elektrickém křesle.

V říjnu roku 1950 došlo k pokusu o atentát na presidenta Harryho Trumana. Pachateli byli dva Portorikánci, Oscar Collazo a Grisele Torresola. Torresola zastřelil jednoho presidentova strážce a dva jiné těžce zranil. Sám byl přitom zabit a jeho spolupachatel Collazo zraněn. Soud odsoudil Collaza k trestu smrti, ale president Truman změnil rozsudek cestou milosti na doživotní žalář.

Toto byl jediný případ v historii atentátů na americké presidenty, kdy pachatelé nebyli zcela jednoznačně označováni za duševně choré. Uznávalo se, že motivem jejich činu byl nacionalismus a nesouhlas s americkou okupací Portorika, ale opět se – alespoň nezávazně – naznačovala možnost duševní choroby. Za nejzávažnější důkaz duševního vyšinutí Collaza a Torresoly se vydávala skutečnost, že si oba před provedením atentátu koupili nové obleky, ačkoliv museli vědět, že atentát nepřežijí Novinářům přitom jaksi ušlo, že kdyby byli atentátníci oblečeni do ošumělých šatů, nikdy by nemohli doufat, že se dostanou do blízkosti presidenta Spojených států

Kdybychom uvěřili úředním vysvětlením všech osmi úspěšných i neúspěšných atentátů na presidenty Spojených států, museli bychom dospět k podivuhodnému závěru: Spojené státy by zřejmě byly jedinou zemí na světě, v níž by k atentátům docházelo jenom vinou duševně vyšinutých jedinců. Jedinou zemí na světě, kde by atentát na hlavu státu neměl ani jednou jedinkrát pozadí politické a mocenské, kde by atentátu na hlavu státu nebylo nikdy použito jako poslední a rozhodující zbraně v boji o moc.

Můžeme tomu uvěřit?

Než se na tuto otázku pokusíme najít odpověď, zastavme se ještě u jednoho atentátu na amerického presidenta, který byl sice pečlivě naplánován, ale který se nikdy neuskutečnil. Je to dodnes málo známá historie jedné akce kterou v době druhé světové války připravila tajná služba nacistického Německa. Obětí se měl stát president Franklin Delan Roosevelt tentýž Roosevelt, který – jak jsme viděli – v roce 1933 jen o vlásek unikl smrti z rukou Guiseppa Zangary.

Nuže – 21. května roku 1942 večer vyplula z francouzského přístavu Lórient, okupovaného nacisty, německá ponorka. Byla černě natřená a bez jakéhokoliv označení. Na její palubě byli kromě posádky čtyři civilisté: Georg Dasch, Peter Burger, Richard Ouirin a Heinrich Heinck. Byli to čtyři agenti nacistické tajné služby na cestě za splněním stručného a jasného rozkazu svých nadřízených – zabít presidenta Roosevelta. Dasch i Burger kdysi pracovali ve Spojených státech, Dasch jako hlídač a Burger jako mechanik, a oba se nezávisle na sobě už před odplutím z Lórientu rozhodli, že chystaný atentát hned po příjezdu do Ameriky prozradí.

Brzo ráno 13. června roku 1942 doplula německá ponorka k americkému pobřeží a čtyřem agentům se podařilo dostat se nepozorovaně na břeh. Odjeli do New Yorku a Dasch s Burgerem se tam ubytovali v hotelu „Governor Clinton“. Dasch si při odchodu z ponorky všiml, že si Burger přes přísný zákaz vzal s sebou z paluby německé cigarety a láhev likéru s německou nálepkou. Dospěl k názoru, že u tak zkušeného agenta může takový těžký přestupek proti základním zákonům ilegální práce znamenat jenom jedno: že Burger chce zanechat stopy po německé přítomnosti a upozornit tak na skupinu americkou protišpionáž. V newyorském hotelu si tedy s Burgerem promluvil, řekl mu, že on, Dasch, chce udělat totéž, a pak se dlouho do noci radili, jak to provést. Dohodli se, že chystaný atentát vyzradí přímo v hlavním stanu FBI ve Washingtonu. Věděli totiž, že činnost všech ústředen a poboček FBI v New Yorku byla pod stálou kontrolou agentů nacistické tajné služby.

Dasch a Burger pak navštívili Quirma a Heincka, kteří se ubytovali v hotelu Martinique, a Dasch jim řekl, že odjede na několik dnů do New Yorku. Musí prý navázat jistá spojení a vyhledat druhou skupinu nacistických agentů, kteří přistáli ponorkou u pobřeží Floridy.

V noci na čtvrtek 19. června odjel Dasch do Washingtonu a hned v pátek ráno zatelefonoval do tzv. Government Information Service (vládní informační služba). Prohlásil, že chce odhalit německé vojenské tajemství. Centrála ho přepojila do kanceláře plukovníka Kramera, ten však právě nebyl přítomen. Dasch tedy žádal, aby ho plukovník hned po návratu zavolal do hotelu Mayflower, pokoj číslo 153.

O hodinu později Kramer skutečně zavolal. Dasch se mu představil svým pravým jménem a řekl: „Jsem velitelem skupiny německých agentů. Přijeli jsme před několika dny německou ponorkou. Máme úkol zavraždit presidenta Roosevelta, a případně vyhodit do povětří Bílý dům Mám pro vás i jiné zprávy, které vás asi budou zajímat. Pošlete pro mne své agenty.“

Kramer to okamžitě udělal. Dasch byl zatčen a při výslechu vypovídal o všem, co věděl. Prozradil, kde jsou ubytováni Burger, Heinck a Ouirin, kde je jejich ponorka a kde ponorka, která přistála u Floridy, vylíčil, jakým způsobem měli provést atentát na Roosevelta, a že floridská skupina agentů měla provádět špionážní a sabotérskou činnost v oblasti Panamského průplavu. Přesně popsal úkryty třaskavin a zbraní a zmínil se i o tom, že Burger je informován o prozrazení jejich činnosti. Agenti FBI mírně řečeno žasli, když se dovídali, že ve Střední a Jižní Americe je rozsáhlá síť nacistické tajné služby, že k břehům New Jersey plují další dvě ponorky se špióny a že vedoucí příslušníci FBI New Yorku jsou hlídáni na každém kroku nacistickými agenty, kteří jsou ve stálém spojení s Německem. Dasch byl vyslýchán téměř bez přestávky pět dní a pět nocí a současně probíhalo jedno z největších zatýkání v celých dějinách FBI. Tak se stalo, že k plánovanému a připravenému atentátu na presidenta Roosevelta nedošlo.

A teď se tedy vraťme k otázce, kterou jsme si položili: je možné, že by k atentátům na presidenty Spojených států docházelo skutečně jenom vinou duševně vyšinutých lidí?

Historie neuskutečněného atentátu nacistických agentů na presidenta Franklina Delana Roosevelta naznačuje, že ne. Námitka, že to byl zcela výjimečný případ, vycházející z válečných strategických záměrů a nelidské ideologie nacistického Německa, neobstojí. Atentát totiž považuji za jeden z krajních, ale přijatelných způsobů, jak ovlivnit vývoj v té nebo oné zemi i ideologie mnohem lidštější než byla nacistická. Jenom jeden malý příklad: v létě roku 1969 vyšlo najevo, že v roce 1938 navrhoval tehdejší britský vojenský atašé v Berlíně Noel Mason McFarlane své vládě, že spáchá atentát na Hitlera. Chtěl ho zastřelit z okna svého bytu, vzdáleného necelých sto metrů od místa, kde stál Hitler při vojenských přehlídkách. Britská vláda mu to tehdy – v roce 1938 – nedovolila. Není pochyby, že o pouhý rok později by pravděpodobně na takový návrh ráda přistoupila.

Ale to je příklad hypotetický, a navíc se týká Velké Británie, a ne Spojených států, o nichž si tu vyprávíme. Vraťme se tedy do Ameriky: je snad použití atentátu jako politické zbraně opravdu tak vzdáleno americkému smyslu pro fair play?

Stačí se podívat – třeba velice zběžně – například na dějiny styků Spojených států se zbytkem západní polokoule, především s Latinskou Amerikou, a zjistíme, že zdaleka nikoli. Od onoho 2. prosince roku 1823, kdy president James Monroe vyhlásil doktrínu, že Spojené státy přebírají do vlastních rukou záruky nad nezávislostí a bezpečností celého amerického kontinentu, až dodnes provedla vojska USA 43 invazí, agresí, okupací, trestných výprav a jiných vojenských kampaní proti zemím Latinské Ameriky. A osmdesát osm presidentů zemí amerického kontinentu v té době zahynulo násilnou smrtí. Jenom čtyři z nich, jak víme, byli presidenty Spojených států; ostatních 84 zavražděných presidentů pocházelo z Latinské Ameriky. Ne všichni ovšem zemřeli proto, že by se znelíbili Spojeným státům, řídícím se Monreovou doktrínou. Někteří byli diktátory a byli zabiti odpůrci tyranie, někteří padli za oběť náboženských fanatiků, některé z nich – upřímně usilující o společenské reformy – zabila místní oligarchie. Ale i když tyto případy vyloučíme, stále ještě zbývá mnoho latinskoamerických presidentů, jejichž smrt můžeme připsat – a v mnoha případech se to zcela oficiálně přiznává – na účet Spojených států.

A když je tedy atentát považován za vhodný nástroj zahraniční politiky Spojených států, že by nebyl za stejně vhodný nástroj považován při ovlivňování politiky vnitřní? To vypadá na první pohled nepravděpodobně. Dokonce i přímo ve Spojených státech začíná v poslední době stále více lidí přijímat teorii, že atentáty na presidenty USA páchají jenom blázni, se stále rostoucí nedůvěrou. Přičinila se o to zejména podivná historie vyšetřování dallaského atentátu na presidenta Johna Fitzgeralda Kennedyho.

Zmínil jsem se už o tom, že zvláštní komise pro vyšetřování okolností dallaského atentátu vydala po mnohaměsíčním šetření více než osm set stránek zprávy, v níž popřela možnost, že by se president Kennedy mohl stát obětí spiknutí. Kromě této zprávy bylo vydáno 26 svazků dokumentů a výpovědí a některé další dokumenty jsou k volnému nahlédnutí v Národním archivu USA ve Washingtonu. Blíže neurčené množství jiných materiálů je ovšem uzamčeno v supertajných tresorech Národního archivu a budou zpřístupněny veřejnosti až v roce 2039, a některé velice důležité doklady byly dokonce zničeny.

Ve Spojených státech je řada odborníků, kteří se pustili do studia přístupných dokumentů, jež tvoří dohromady slušnou knihovničku, a dospěli přitom k jednoznačnému závěru, že zpráva zvláštní vyšetřovací komise je plná protimluvů, opomenutí, nesrovnalostí a přímých falsifikací. Pravda o atentátu na presidenta Kennedyho a o tom, co následovalo, je tedy zřejmě jiná, než tvrdí komise. Komise ji z nějakých důvodů potlačila. Vražda presidenta Spojených států je ovšem se svými vnitropolitickými a zahraničně politickými důsledky událostí takového dosahu, že je nanejvýš nepravděpodobné, že by komise mohla k záměrnému falšování skutečnosti přistoupit výlučně jenom z vlastního rozhodnutí. Přitom metody její práce i její závěry byly americkými oficiálními místy přijaty zcela nekriticky a bez jediného náznaku pochyb. Z toho se dá vyvodit, že na zfalšování pravdy o Dallasu musely mít zájem velmi mocné síly v samotných špičkách amerického státního aparátu, přičemž stopa náznaků vede do úřadoven FBI (Federal Bureau of Investigation – Federální vyšetřovací úřad), Tajné služby, a především CIA (Central Intelligence Agency – Ústřední zpravodajská služba). A to je ovšem – vzhledem k nanejvýš tajné povaze těchto institucí – pro každého vážného badatele v dané situací nepřekročitelná překážka.

Nebudeme se tu podrobněji zabývat líčením oněch nesrovnalostí, opomenutí a lží, které se z oficiálních míst nakupily kolem zavraždění presidenta Kennedyho. Případ je dosud živý (zájem o něj ještě vystupňovala vražda presidentova bratra a kandidáta na úřad presidenta USA Roberta Francise Kennedyho 5. srpna 1968 v hotelu Ambassador v Los Angeles), a noviny se k němu dosud často vracejí. Spokojíme se jenom konstatováním, že úřední verzi o tom, že presidenta zavraždil v Dallasu bláznivý Lee Harvey Oswald, věří skutečně jenom hrstka lidí na celém světě. Blíže se však zmíníme o okolnostech atentátu na presidenta Abrahama Lincolna; přečetli jste si o něm právě knížku a tak vás – předpokládáme – tahle historie bude zajímat mnohem víc.

Presidenta Lincolna tedy zastřelil v lóži Fordova divadla ve Washingtonu herec John Wilkes Booth, fanatický obdivovatel otrokářkého Jihu a podle úředního názoru blázen. Po výstřelu na presidenta a po oné teatrální větě o tyranech se Booth opřel levou rukou o zábradlí lóže, přehoupl se přes ně a skočil na jeviště. Při seskoku však zachytil ostruhou o vlajku Unie. kterou tak nenáviděl, zapotácel se a při dopadu si vymkl nohu. Přesto odkulhal přes jeviště k zadnímu východu z divadla, vyskočil na připraveného koně a ujel.

Kdyby byl svůj čin uskutečnil osamoceně a izolovaně, pak by se o Boothovi asi s větším oprávněním mohlo říkat, že byl šílený. Ale ostatně ani tehdy, když – jak vidíme – vraždu presidenta provedl ve srozumění s řadou jiných osob, nedá se jeho případné šílenství ovšem zcela vyloučit. Dá se však nepochybně vyloučit to, že by se k provedení velice rozsáhlého spiknutí spojila skupina bláznů. A onoho 14. dubna roku 1865 šlo opravdu o velice rozsáhlé spiknutí. Lincoln totiž toho dne nebyl jediným terčem atentátníků: stejný osud připravovali spiklenci také třem dalším vedoucím představitelům vlády.

Lincoln byl zastřelen krátce po dvaadvacáté hodině. Dvě hodiny předtím předal John Wilkes Booth jednomu svému spolupachateli malý balíček a oba si nařídili hodinky na přesně stejný čas. Ve chvíli, kdy Booth vstupoval do Fordova divadla, jeho společník jel na koni k domu Lincolnova státního tajemníka Williama H. Sewarda. Muž na koni se jmenoval Lewis Thornton Powell. Pocházel z Floridy a bojoval jistý čas v jižanské armádě.

Státní tajemník William H. Seward, po Lincolnovi nejdůležitější osoba ve vládě Unie, měl několik dnů předtím nehodu, při níž si zlomil nohu a ležel v posteli. Powel dojel před jeho dům, seskočil s koně a spěchal dovnitř s balíčkem, který mu dal Booth. Sluhovi u dveří řekl, že nese lék, který má podle příkazu Sewardova lékaře předat přímo Sewardovu ošetřovateli. Když sluha trval na tom, že balíček odevzdá sám, Powel ho odstrčil a vynutil si vstup do domu. Sluha za ním běžel po schodišti a hlasitě protestoval. Hluk přivolal do předsíně syna státního tajemníka Frederika W. Sewarda (který byl sám významným vládním úředníkem), a ten Powelovi řekl, že balíček s „lékem“ převezme. Na to Powel nebyl připraven. Na chvíli se zarazil a pak vytáhl pistoli a natáhl spoušť. Když výstřel nevyšel, vrhl se na člověka, který mu nevědomky bránil v jeho poslání a začal ho bít pistolí do hlavy. Přitom oba vpadli do pokoje státního tajemníka.

Frederic W Seward zůstal ležet na zemi v bezvědomí. Powel odstrčil tajemníkovu dceru, která byla v pokojí, bodl dýkou ošetřovatele a přiskočil k Sewardově posteli. Bezbranného státního tajemníka bodl třikrát do tváře a do krku Seward se zoufale bránil a v zápase spadl mezi postel a stěnu, u níž postel stála. To mu zřejmě zachránilo život. V té chvíli totiž ošetřovatel, jemuž se podařilo vstát, chytil atentátníka zezadu a odtáhl ho od Sewardovy postele. Powell ho přitom ještě dvakrát bodl dýkou. Sewardova dcera zoufale volala o pomoc a její výkřiky přivolaly plukovníka Augusta Sewarda. druhého tajemníkova syna. Powell ho sice vážně zranil, ale plukovníkovi se přesto podařilo vytlačit atentátníka za dveře. Lewis Thornton Powel se dal na útěk, vyběhl z domu a ujel na koni stejně jako Booth.

Dva dny se pak skrýval v lesích kolem Washingtonu. Byl však bez Bootha a jeho instrukcí tak bezbranný, že se nakonec vydal do městečka Surrattsville ve státě Maryland, kde – jak doufal – nalezne pomoc Šel najisto: do hostince, který patřil jisté Mary Surrattové, vdově a příslušnici rodiny, po níž dostalo městečko Surrattsville své jméno a která v něm kdysi měla veliký vliv. Mary Surrattová však bývalé bohatství ztratila a zůstal jí z něho pouze hostinec a noclehárna.

Powell měl smůlu. V hostinci byla totiž právě policie, která vyšetřovala pověsti, že se tu scházel Booth a ostatní spiklenci. Když se policisté zeptali Powella, jestli Surrattovou zná, odpověděl, že ano, že u ní pracoval. Vdova však o této odpovědi nevěděla a ve strachu, že se už přiznal, zdvihla pravou ruku a slavnostně prohlásila: „Přísahám před Bohem, že ho neznám, že jsem ho nikdy neviděla, že jsem ho nikdy nezaměstnávala.“

Tuto zjevnou lež si policie správně vyložila jako náznak toho, že Powell i Surrattová znají tajemství atentátu na presidenta Lincolna. Oba byli později odsouzeni k smrti a popraveni. Při procesu vyšlo najevo, že Surrattová nejen poskytovala spiklencům přístřeší, ale podílela se i na vlastní přípravě vraždy. S pomocí svého syna a jednoho zaměstnance vlastně obstarala Boothovi zbraně.

Spolu s paní Surrattovou a s Powelem byli popraveni ještě další dva spiklenci. Jeden z nich se jmenoval David Herold; ten doprovázel vůdce spiklenců Bootha na jeho útěku do Virginie, obstarával mu jídlo a přístřeší a střežil ho, když spal. Druhým popraveným byl George Atzerodt, který pracoval jako špión otrokářské Konfederace a měl za úkol zavraždit vicepresidenta Andrewa Johnsona. To byl jediný záměr který v Boothově spiknutí zcela selhal, neboť Atzerodt zřejmě ztratil v poslední chvíli odvahu. Soud však při vynášení rozsudku vycházel ze skutečnosti, že obviněný měl v úmyslu vraždit. Řada dalších Boothových pomocníků byla odsouzena k trestům vězení.

Boothovo spiknutí bylo tedy tak rozvětvené, že úřední tvrzení, že atentát na presidenta Abrahama Lincolna byl dílem člověka duševně chorého, prostě nemůže obstát. John Wilkes Booth neměl v tomto komplotu jenom podřízené, ale i nadřízené. Podřízení byli až na dvě výjimky potrestáni, nadřízení však unikli potrestání proto, že jediný člověk, který je mohl usvědčit, byl mrtvý. Byl to sám John Wilkes Booth, jenž byl zastřelen v době, kdy ho střežili lidé, kteří ho zatkli.

Boothova smrt je až nápadně podobná smrti Lee Harveye Oswalda, zastřeleného – jak víme – přímo v budově dallaského policejního ředitelství.

Lincolnův vrah spal se svým pomocníkem Heroldem ve stodole, když je najednou vyrušil hluk blížící se vojenské skupiny, která po něm pátrala. Velitel skupiny poručík Doherty vyzval Bootha i Herolda, aby se vzdali, nebo že dá stodolu zapálit. Herold se okamžitě vzdal, kdežto Booth hrál svou dramatickou úlohu až do konce a klidně pozoroval, jak vojáci zapalují oheň. Ve chvíli, kdy byla v záři plamenů vidět silueta a kdy se vůbec nepokoušel o útěk, jeden seržant na něho vystřelil. Jednal tak přímo proti rozkazu, který zněl: chytit Bootha živého, aby mohl být postaven před soud O tři hodiny později Booth zemřel. Celé tři hodiny byl sice při vědomí, ale nemohl mluvit.

Pro ty, které mohl do celé záležitosti namočit, to bylo ovšem štěstí. Při přelíčení se spiklenci však přesto vyšla najevo řada skutečností, které svědčily o tom, že vražda ve Fordově divadle nebyla zdaleka jen výsledkem Boothovy slepé nenávisti k Lincolnovi a Severu a jeho údajného duševního vyšinutí. Státní žalobci dokázali, že celé spiknutí bylo nejméně rok připravované a že to podle původních záměrů měla být vojenská operace a ne isolovaný teroristický čin. Booth chtěl totiž Lincolna původně zajmout a odevzdat ho živého vládě jižanské Konfederace. Tento svůj plán projednal s osobním vyslancem presidenta Konfederace Jeffersona Davise Jacobem Thompsonem v Kanadě, která byla v době americké občanské války hlavním střediskem agentů Konfederace a zrádců ze Severu. Thompsonovi se Boothův návrh tak zalíbil, že uložil na jeho jméno určitou sumu peněz v Ontarijské bance v Montrealu.

Přípravy k zajetí Abrahama Lincolna se však protáhly, situace na frontě se vyvíjela v neprospěch Konfederace a Booth proto plán změnil a rozhodl se Lincolna zavraždit. Je možné, že tuto změnu plánu provedl už sám, bez konzultace s vládou Konfederace, to však nic nemění na skutečnosti, že na začátku původního spiknutí byl šek, vystavený na Boothovo jméno Jacobem Thompsonem, který pod svým podpisem výslovně poznamenal, že poskytuje Boothovi peníze „v zastoupení Jeffersona Davise“.

Je pravděpodobné, že kdyby byl býval John Wilkes Booth zatčen živ a mohl vypovídat, poskytl by ještě mnohem pádnější důkazy o vině nejvyšších vládních míst jižanské Konfederace. A je mimochodem stejně pravděpodobné, že kdyby se byl údajný vrah presidenta Kennedyho Lee Harvey Oswald dožil svého soudu, byli bychom se dověděli podstatně jinou verzi dallaského atentátu, než jakou nám nabídla zvláštní vyšetřovací komise.

Tolik tedy ve vší stručnosti k historii atentátů na presidenty Spojených států a zejména k pohádce, kterou americká úřední místa tvrdošíjně rozšiřují: že v USA je atentát na nejvyšší politické představitele země jenom zbraní šílenců a nikoli politických sil jako všude jinde na světě. Je to opravdu pohádka: viděli jsme, že Spojené státy takovou výjimkou nejsou. Tam stejně jako jinde dochází k vraždám nebo pokusům o vraždy politiků především z důvodů mocenského boje.

President Richard Nixon není nejlépe střeženou hlavou státu na světě určitě jenom proto, že by nějakého blázna mohlo napadnout ho zabít. Bílý dům je vybaven dveřmi, které se dají otevřít jen zevnitř a to ještě elektronicky, president používá nového pancéřového automobilu, který je téměř neprůstřelný, několik set bezvadně vyzbrojených strážců poskytuje presidentovi ochranu nejen v Bílém domě, ale i na jeho letním sídle. K cestám z Washingtonu má president Nixon k dispozici speciální letadlo s elektronickými mozky, v nichž jsou zakódovány všechny eventuality pro nenadálý zvrat vnitřní nebo zahraniční politiky.

Atentáty jsou – pravda – otřesnou, nelidskou a hroznou zbraní, ale této zbraně se používá na světě už od starověku. Lidstvo s ní žije už hezkých pár tisíc let, vlastně od samého začátku svých dějin. Jenom od roku 1945, od konce druhé světové války, bylo spácháno na naší planetě podle velice neúplných seznamů kolem šedesáti politických atentátů na přední politiky.

U nás v Československu došlo k poslednímu atentátu 27. května roku 1942. Českoslovenští parašutisté Jozef Gabčík a Ján Kubiš, vyslaní z Anglie, tehdy v Kobylisích zabili smutně proslulého nacistického „zastupujícího protektora v Čechách a na Moravě“ Reinharda Heydricha. Oba atentátníci a spolu s nimi dalších pět parašutistů zahynuli o několik týdnů později v kryptě pravoslavného kostela v Resslově ulici v Praze.

Atentát na Heydricha byl odplatou za jeho nelidský teror proti českému obyvatelstvu – a to nás přivádí k myšlence, které jsme se vlastně ještě nedotkli: existují zřejmě atentáty, které je možno kvalifikovat z morálního hlediska jako oprávněné. Ale to je problém, který se vymyká poslání této úvahy a nebudeme se do něho pouštět.

Řekneme pouze tolik: vražda zůstane vraždou, ať už se ji jednotlivec či společnost pokoušejí omluvit jakýmikoliv politickými či morálními důvody a hledisky. A nezáleží už ani na tom, je-li to vražda hlavy státu nebo řadového občana. A výjimečné případy, jakým byl právě atentát na Heydricha, nelze považovat za vraždu, nýbrž za nutný akt sebeobrany.

Na závěr pak uvedu ještě jednu výjimku, která taky jen potvrzuje pravidlo.

Povídáme si tady o amerických dějinách a ta výjimka byl Američan. Jmenoval se William VValker a chtěl se stát za každou cenu presidentem latinskoamerické země – bylo mu úplně jedno které.

Nejdřív zkoušel dobýt mexický stát Sonora a byl roku 1853 poražen. V roce 1855 se ve službách jižních otrokářů a milionáře Vanderbilta vylodil v Nicaragui, obnovil tam otroctví a prohlásil se presidentem. Roku 1857 byl poražen a uprchl S novou expedici dobrodruhů a nájemných vrahů se vylodil roku 1860 v Hondurasu. Expedice byla soustředěnou ofenzívou sil celé Střední Ameriky rozbita a Walker byl 12. září 1860 popraven.

Jestli nikdo, tak tenhle člověk si o to opravdu říkal!