Nikolaj Korotějev a Viktor Pronin

Pod křídlem tajfunu - Nikolaj Korotějev a Viktor Pronin

I

Tajfun náhle zahalil ostrov do hustých, těžkých mraků. Nápadně brzy se zešeřilo. Začalo se stmívat už ke třetí a zdálo se, že nízké sachalinské nebe se docela položilo na střechy domů. Táhlé skučení větru a nejasné obrysy lidských postav v hustém sněžení vnesly do ulic tísnivou náladu.

Později, když už se téměř setmělo, zrcadlila se na pozadí oken a výkladních skříní, osvětlených pouličními lampami, silná sněhová vánice. Nadýchané, kypré vločky padaly v souvislých vrstvách na zem. Závěje rostly, zaplavovaly ulice, pronikaly až k parapetům oken v přízemí. Měkká hmota, která se řinula z nebe, dala se stěží nazvat sněhem, slovem, které v nás z dětství vzbuzují představu něčeho málem svátečního. Nebyl to sníh, který zdobí novoroční ulice a rasy dívek a ukládá se na telegrafní dráty, střechy a ploty jako v zimní pohádce. Byl to živel.

Autobusy, taxíky a nákladní vozy uvízlé pod sněhem připomínaly nakupené závěje. Po městě jezdila jen terénní vozidla a traktory městské vojenské posádky. Byly skoro neviditelné v hustě padajícím sněhu a lidé uskakovali stranou, když zdálky zaslechli rachot silných motorů a skřípění sněhových fréz. Traktory se snažily uvolnit cestu nebo alespoň vyznačit její trasu, aby později, až všechno skončí, buldozery současně se závějemi nevyryly i stromy, keře a květinové záhony. Po každé sněhové bouři se ulice měnily v hluboké příkopy, které nejbližší sněžení opět zaválo, tiše, rychle a jakoby s rozkoší. Během zimy se cesty zvýšily o několik metrů a nikoho nepřekvapilo, když k jaru auta jezdila na úrovni druhého patra domů.

V obchodech lidé nakupovali chleba, konzervy a ryby, večer stáli fronty i na sušené mléko a suchary. Do obchodů s průmyslovým zbožím chodili muži a ženy jen proto, aby se zahřáli, protáhli shrbená záda a otřeli si z obličeje sněhové krůpěje.

Mezi chodci přibývalo stále více lyžařů. Hospodyně objížděly blízké obchody, na lyžích se objevili i lékaři z pohotovostní služby, doručovatelé telegramů, příslušníci milice a montéři. Stále docházely zprávy o povalených telegrafních sloupech, přetržených drátech vedeni a spálených pojistkách. Lidé, aby viděli na cestu, museli si zakrývat obličej igelitovými chrániči, maskami s otvory pro oči vyrobenými z umělé hmoty nebo lepenky, někteří si na hlavu navlékali polyamidové sáčky. Dospělí i děti vycházeli i v karnevalových škraboškách, děsících protijdoucí chodce zvířecím obličejem nebo chladným, neživým úšklebkem.

Na poštu už několik dnů nedocházely noviny ani dopisy. Jen u přepážky, kde se podávaly telegramy, stál od rána trpělivý zástup. Obyvatelé ostrova uklidňovali své blízké, aby se neznepokojovali. Žáky poslali ze školy domů ještě za světla, v kinech se nehrálo. Tovární dělníci odcházeli z pracovišť a pustili se do odstraňování závějí před skladišti a u příjezdových cest. Brigádníci prohazovali cesty vedoucí k obilnímu kombinátu, uhelným skladům a elektrárnám, sněhové frézy a terénní vozy přivážely mléko do školních kuchyní a nemocnic a chléb do obchodů. Obyvatelé domů se narychlo zásobovali vodou a dřevem a vpouštěli dovnitř kočky, psy a kozy, protože se často stává, že po bouři není vidět pod sněhem ani komín. Největší město ostrova se připravovalo k dlouhému a těžkému obklíčení. Malé vesničky a osady se stáhly k obraně a vyčkávaly. Sněhu mohly čelit jen klidem a trpělivostí. Do přístavů se spěšně vracely motorové čluny, parníky a rybářská plavidla. Řidiči nešetřili motory a vjížděli do závějí, snažíce se dostat alespoň k nějakému opuštěnému přístřešku při cestě. Letadla ve vzduchu měnila kurs a odlétala na pevninu.

Obyvatelé severu snášejí tajfun rozličně, jedni ho proklínají jako překážku v pravidelném denním řádu, druzí tento fakt nesou mlčky a odevzdaně jako pohromu, které nelze zabránit, ale mnozí naopak jsou tajfunem zjevně nadšeni a radují se z jeho příchodu jako z náhlé vzrušující události. Tajfun burcuje z klidu, narušuje jednotvárný chod všedních dnů a přináší s sebou rušné události a někdy i dramatické příhody. Pravdou je, že nebývají vždy veselé, ale vždyť i za pěkného počasí se může přihodit leccos neradostného. Tajfun se ostrova zmocní náhle, jako by se vyprostil z okovů dávných věků, a přiváné s sebou nepohodu, která tu vládla před mnoha tisíci lety.

Na tajfun se nezapomíná. Zůstává navždy s námi jako vzpomínka na něco významného, ne zcela pochopitelného, a zanechává v nás přání prožít ho znovu. Probouzí schopnost nechat se okouzlit počasím, ať je jakékoli, a vyvolává ušlechtilé a odvážné myšlenky.

Okrsek milice byl umístěn ve staré panské budově. Vchod byl z rohu a v prostorné nízké hale vedla do druhého patra dvě schodiště, jedno široké, hlavní, s masívním dřevěným zábradlím, natřeným černým lakem, a druhé točité, se zábradlím zdobeným kovovými figurkami. V některých místnostech ještě zůstaly staré trezory a mohutné, skoro až do stropu sahající skříňové hodiny. Měli je tu spíše pro ozdobu, hodinám nevěřili a v jejich nitru ukládali bezvýznamné listiny.

Levašov přistoupil k mladému muži, který měl právě službu a byl špatně naladěn z nepohody, pohlédl na něho zpod štítku čepice ztěžklé sněhem a čekal, až dokončí telefonický rozhovor.

„Je tu Permjakov?“

„Co nevidět přijde. Už o tom víš? To nám tak scházelo,“ řekl mladý příslušník znechuceně. „Měli jsme tady už ledacos, ale tohle je věc… Kolik jich bylo, tři?“ vyzvídal. Tušil, že Levašov ví víc než on, ale nic se od něho nedozvěděl. „Á, už je tu Permajkov!“

Levašov se obrátil a spatřil na odpočívadle širokých schodů Permjakova, malého, ale urostlého a poněkud rozpačitého. V jedné ruce držel čepici a v druhé pouzdro s pistolí. Přistoupil k Levašovovi, vsunul si čapku pod paži a napřáhl uvolněnou pravici.

„Zdá se mi, že tady bude mít někdo rodinné nepříjemnosti,“ poznamenal mladý kolega, pokrčil nos a zamrkal na Levašova.

„S tvým citlivým srdcem bys tu neměl pracovat,“ obořil se na něho Permjakov. „Měl bys vstoupit do služeb péče o dítě, mají tam málo sester a dobře tam platí. Jdem, Serjožo!“ pokynul Levašovovi.

Prošli na druhý konec chodby a sedli si na dřevěnou lavici, jejíž vysoké opěradlo bylo ozdobeno vyřezanými písmeny MPS. Nezapřela, že nejeden rok sloužila v čekárnách ostrovních nádraží.

„Vlastně nevím, jak na to,“ svěřil se Permjakov. „Nic mě nenapadá, rozumíš?“ Obrátil se k Levašovovi a důrazně opakoval: „Nic mě nenapadá.“

„My budeme mít spolu na starosti vlak. S ostatními si už chlapci poradí. Bez nás“

„Je jich hodně, těch ostatních?“

„Je. Ale přesto udělali chybu, nechali po sobě stopy. Naši už našli otisky, musíme se na to podívat do kartotéky. Prodavači všem lupičům viděli do tváře, měli sice masky, ale máme naději.“

„Naděje je vždycky,“ povzdechl si Permjakov. „Ale kde je jistota.“

„Víš, Geňo, kdyby byla vždycky jistota, že zadržíme pachatele, to by byla pořádně nudná práce. A potom, nikdo ti přece nebrání, abys nejistou naději proměnil v železnou jistotu. Pracuj, prožeň mozkové závity a kořist budeš mít v kapse“

„Opravdu pěkná kořist, padesát tisíc rublů. Co vlastně budeme dělat ve vlaku?“

„Proměňovat naději v jistotu.“

„Zajímavé, a jak?“

„Copak já vím, Geňo? Něco už vymyslíme při rachotu kol. Něco musíme vydumat. Bylo by asi marné chodit po vlaku a vyptávat se, neveze-li někdo náhodou v kufru padesát tisíc rublů. Tvoje žena už o tom ví?“

„Ví.“

„A jak to dopadlo? Vyšel jsi z toho se zdravou kůží?“

„Mluv raději o něčem jiném, ano? Dopadlo to tak, že mi praštila se sluchátkem. Nedovedu to pochopit, jinak je to rozumná ženská, já taky nejsem žádný větroplach, a přitom se nemůžeme spolu domluvit. Bůhví čím to je.“

„Tak dobře, Geňo. nechme toho. Pro začátek se domluvíme takhle: pojedeme v různých vagónech a neznáme se. Seznámíme se až podle okolností…“

„Jasně, chápu.“

„A ještě něco, buď opatrný. Tady máš náhradní zásobník. Pro všechny případy.“

„Díky, to bude v pořádku. Poslyš, Serjožo, zavoláš tě mé, ano? Řekni jí, že jde o neobyčejně důležitý případ, který nemohu svěřit nikomu jinému než mně. Jenom, prosím tě, nevolej tady od kolegy, bavil by se tím celou směnu.“

Vystoupili do druhého poschodí, vešli do prázdné čekárny a rozsvítili. Permjakov spěšně vytočil číslo.

„Haló,“ řekl Levašov do sluchátka, „to je Káťa? Dobrý večer, tady Levašov. Poslyš, Káťo, jedeme teď s Geňou na jednu menší akci… Tak tedy… nezlob se, prosím, ano? Díky a na shledanou.“

„To je všechno? Co ti řekla?“

„Přeje nám hodně úspěchu. Teď už ale máme čas.“

Když Levašov vyšel, zdálo se, že mu někdo hodil přímo do obličeje sněhovou kouli; uragán prosycený sněhem dul prudce, s mohutnou silou. Levašov se usmál téměř šťastně. Měl rád takové počasí.

Permjakov zatím pobíhal sem a tam podél terénního vozu, objevoval se ve světlech reflektorů a zase mizel. Sotva dosedli a zabouchli za sebou dveře, vůz se prudce otočil na místě, osvítil promrzlé zdi polozaváté budovy a špičky smrků vyčnívajících ze závějí a bleskurychle vyrazil z místa. Levašov se zaklonil na sedadle a zavřel oči Tak tedy opět začíná jedna akce, zase se veze bůhvíkam a čas se pro něho odvíjí jinak než pro ostatní. Ocitli se s Permjakovem v časovém prostoru, kdy čas, dni i noci, nemají téměř žádný význam, protože všechno je podřízeno jedinému cíli – najít a zadržet člověka, v jehož kufru leží padesát tisíc rublů. Nebo se s určitostí přesvědčit o tom, že ho zadržet nemohou.

Kdyby se měl Levašov pokusit popsat své pocity, stěží by je mohl jednoznačně určit. Především cítil starost. V práci, kterou vykonával, byl každý úkol zkouškou jeho schopností. Každá akce byla prověrkou jeho umění jednat správně bez ohledu na to, má li na rozmyšlenou vteřiny, nebo jen jejich setiny. Zmocňovala se ho také netrpělivost, byl by se rád co nejdříve objevil na nádraží a ve vlaku. Rostlo v něm i napětí, a co je nejpodivnější, pociťoval i záchvěvy štěstí. Nastal okamžik, pro který si vybral právě tuto práci. Čisté pátrání. Teprve později nastane psaní výkazů, hlášení, běhání po úřadovnách, psaní posudků. Ale to všechno bude až později. Teď začíná pátrání a on opět kamsi jede, vůz se houpá v závějích a nad hlavou mu burácí tajfun.

Levašov se naklonil kupředu a dlouho vyhlížel okénkem, pozoroval sníh, zběsile vířící ve světle reflektorů.

„Poslyš, chlapče,“ obrátil se k řidiči, „nebojíš se, že někoho přejedeš? Podle mne je viditelnost nulová…“

„Upřímně řečeno, to je teď jediné, čeho se bojím,“ usmál se řidič.

„Stalo se ti to už někdy?“ zeptal se Permjakov.

„Mně ne,“ ubezpečil ho s klidným úsměvem. „Sakra, to se zase dneska čerti žení!“

Zastavil, vysunul ruku z pootevřených dveří a začal čistit skla. Ve chvilce byli všichni ve voze zasypáni sněhem Levašov, aniž by sníh setřásl, zabořil se zpět do sedadla.

Levašov přijel do těchto končin před několika lety, ale až do této chvíle ho neopustil pocit novosti. Při pohledu na sněhové závěje, letní deště a mlhy, sopky zahalené oparem a průzračné horské bystřiny cítil zvláštní uvolnění. Zamiloval si ostrov, ještě když byl na pevnině, jeho tvar mu připomínal magnetickou střelku obrovského kompasu, jindy zase koráb nebo hlubokovodní rybu se zubatou tlamou. Dlouho si prohlížel mapu ostrova a bručel si pro sebe neznámá jména měst a osad, a v lidech, kteří odtamtud přicházeli, hledal mimoděk něco neobyčejného.

Dobře si vzpomínal na ten den, kdy se posadil do letadla. Bylo to za mírného sychravého podzimu. Drobně pršelo a startovací plocha se blýskala jako velká ulice, odkud náhle zmizely domy, stromy a pomníky. Zůstala jen rovná, mokrá cesta, na níž se zrcadlily šedé kolosy letounů. Po jejích nýtovaných bocích, jakoby pokrytých husí kůží, prudce stékaly kapky deště. Na zemi vyhlížela letadla zdálky jako bizarní, nestvůrná tělesa. Čekala, až se malí, uspěchaní lidé přestanou kolem nich hemžit a ona se konečně budou moci volně odpoutat a vítězně vzlétnout k velkému, šedému nebi.

Když přistáli, bylo téměř šero. Levašov pomalu vystoupil na betonovou plochu uprostřed letního pole, šel vybledlým, rozmoklým listím, které vítr zavál ze stromů, obklopujících letiště, a přeskakoval drobné, zčeřené kaluže. Kolem něho projela elektrokára a oranžová kombinéza řidiče splývala s barvou listí. Trup letadla se matně leskl ve světle reflektorů. Špičky křídel a poslední stupínky řady schůdků se ztrácely v mlze. Cestující vyhlíželi jako nekonečný zástup, táhnoucí se polem a silnicí až k městu, jako by se všichni obyvatelé seřadili do fronty a šli v ústrety letadlu, které přistálo.

Tělo letounu se zachvělo, prudce sebou škublo, přehnalo se letištěm, odrazilo se od země a klidně vzlétlo k mlhavému nebi. Někde dole, pod závojem deště, tekla široká řeka, mihotala se světla rybářských lodí, motorových člunů a nákladních plavidel. Za několik minut se objevily hvězdy. Letadlo začalo nabírat výšku. V Moskvě mrzlo a bělostná plocha letiště byla pokryta průzračnou jinovatkou. V noci letadla už nevyhlížela jako podivné bytosti z jiného světa. Blýskala pestrobarevnými ohníčky, zvala k neobyčejným a překvapivým dobrodružstvím, při jejichž představě se tajil dech. Do srdce se bezděky vkrádal pocit nicoty, strachu z neúspěchu a touha nezklamat víru ve vlastní schopnosti.

V přítmí promrzlého autobusu přejel Levašov z Viníkova do Domodědova… Tam to na něho rázem dýchlo rozlehlými prostorami, které se měřily tisíci kilometrů, počtem dnů strávených v letadle a časovými pásmy.

Letoun znovu prudce vyrazil k nebi mrazivým vzduchem. Moskva, podobná ploché galaxii, se nejprve zhoupla a položila na bok, pak se zmenšovala, až se ztratila mezi hvězdami… Noc se vytratila neočekávaně brzy a ráno někde dole pomalu plula zasněžená horská pásma Uralu a zamrzlé močály západní Sibiře. Ve dne už bylo vidět hory východní Sibiře, podobající se růžovému pomačkanému papíru, a pak se přiblížil Dálný východ, pochmurný a mlhavý. Mraky nečekaně zmizely, jako by se vracely zpět k pevnině, a pod letadlem bylo náhle prázdno, byl to pohled, který svíral srdce a vyvolával mrazení. Na dně propasti se houpalo moře, byl to Tatarský záliv. Sotva se letadlo přiblížilo k jeho středu, začalo klesat a krátce nato se na obzoru objevil mlhou zahalený ostrov.

Skutečnost, že terénní vůz dorazil k nádraží, znal jen řidič. Při pohledu z auta to vypadalo, jako by vůz jezdil stále dokola. Sněžilo stejně hustě, jako když vyjížděli od okrsku. Nebylo vidět nic kromě sněhové břečky osvětlené reflektory.

První z vozu vyskočil Permjakov, mávl rukou a ztratil se ve sněhu. Potom se opřel o pás vozidla Levašov a seskočil dolů. Slabé světlo signalizovalo, že kdesi vpředu je nádraží. Vedle prošlapané cestičky v závějích trčela plechová tabule stánku s občerstvením. Podobal se velké skleněné krabici, v níž byly konzervy, zmrzlé pirožky a lahve vodky popraskané mrazem. Elektřina nebyla ještě vypnuta a kiosek slabě zářil ve sněhu. Tu a tam se rozsvítilo rudé světlo semaforu, žluté a zelené bylo zasypáno sněhem. Od Domu železničářů blízko nádraží doléhalo skřípání. Stržené pláty střešního plechu tloukly o sebe jako zmrzlé prádlo na šňůře. Čas od času se pláty utrhly a letěly, hnány větrem jako černí ptáci, prolétly nad perónem a nehlučně padaly do závějí někam mezi malé korejské domky.

Levašov udupával vysokými botami sníh a prošel podél dřevěného nádraží. U lampy nad vchodem byl větrem zlomený drát a žárovka mrkala a blikala, jako by naléhavě zvala na pomoc.

Po železném schodišti, přitisknutém ke zdi nádražní budovy, vyšel Levašov do druhého poschodí a vstoupil do kanceláře náčelníka. Šedovlasý energický muž s knírem spěšně na něho kývl a obrátil se znovu ke svému společníkovi. Levašov se pobaveně usmál, postřehl totiž, jak náčelník náhle změnil tón, stal se neformálním a začal žertovat.

„Co zmatkuješ, Děnisove? Takové nádherné počasí! Dodá chuť k životu a omlazuje! Podívej se na mě, nemám pravdu?“ náčelník se napřímil a pohlédl na Levašova.

„Omlazuje,“ zachmuřeně odvětil Děnisov, „a k čemu by mi to, prosím tě, bylo? Myslel jsem…“

„Odvolat cestu, že ano. Proč? Snad proto, že napadl snížek a zafoukal větříček, dostal jsi strach? Tak poslyš, Děnisove… Cesta je v pořádku, před hodinou přijela souprava z Makarova. A pak, sněží jen na jihu. Přijedeš do Dolinska a tam se bude všechno zelenat! Pamatuj na naše ukazatele, Děnisove! Jedna odmítnutá cesta a konec prémiím, cti a slávě!“ Náčelník se usmál, jeho úzký knír se povytáhl, ztenčil se a na čelo mu spadl řídký, šedý pramen vlasů, který mu dodal mladý a smělý výraz.

„O slávě a cti by měl uvažovat někdo jiný,“ broukl Děnisov a pohlédl na louži, která se roztekla pod jeho válenkami, rozpačitě odsunul nohy stranou, ale nakonec to už nevydržel a přesedl si na vedlejší židli.

„A ještě něco,“ pokračoval náčelník. „Zítra podám hlášení, že za neobyčejně těžkých podmínek zkušený strojvedoucí Děnisov bezpečně převezl soupravu po nejdelší trase ostrova Slyšíš?“ Náčelník zvedl ukazováček, jako by už viděl tu slávu, kterou zítra bude zahrnut strojvedoucí Děnisov.

„Kdybys nežvanil,“ neuctivě poznamenal Děnisov A mávl rukou. Zřejmě ho ani trochu nevyvedla z míry přítomnost cizího muže. „Zařídím, podám hlášení… to jsou žvásty… Podej, jestli budeš mít co…“

„Tak dobrá,“ řekl náčelník. „Už ani nemáš smysl pro humor. Strašně jsi zvážněl, nechceš se náhodou dostat na moje místo?“ pokusil se zažertovat, ale když spatřil, že se Děnisov zamračil, zase zvážněl. „Pověz mi tedy, koho mám poslat na tuhle cestu. No řekni koho?“

„Propánakrále!“ vyjekl Děnisov a pohlédl na náčelníka téměř s politováním. „Já přece nepřišel kvůli tomu. Nemusíš mě přemlouvat, nejsem slečinka. Dostal jsem příkaz, tak jedu. A ty mě přemlouváš a urážíš.“

„Já že tě urážím?“ užasl náčelník.

„Aby ne. Když mě přemlouváš, znamená to, že se můžu rozmyslet, že můžu jet, nebo taky odřeknout. Tak toho nech,“ řekl stroze, „kvůli tomu jsem nepřišel.“

„Tak oč jde, poslouchám.“

„Kde bydlím, víš.“

„Vím, a co má být?“

„Jde o to, že moje žena zůstane sama doma. Bude zapotřebí ji vyprostit ze závějí, až nám to zasype dum. A o to bych tě prosil.“ Děnisov zvedl hlavu a tázavě pohlédl na náčelníka. „Tak co?“

„Ty jsi ale panikář, Děnisove. Děláš tu zmatky. Podívej se z okna, přestává sněžit. Měsíc se nám dívá do oken a hvězdy svítí.“

„Nevím, možná že měsíc svítí, a možná že si tady někdo plete měsíc s lucernou. Ale o to teď nejde. Jde mi o to, že jestli sníh zavalí náš dům, musíte vyprostit moji ženu. Býváme zasypáni i se střechou a komínem, sama na to nebude stačit. Asi jsi zapomněl, jak to u nás vypadá, tak si to pro jistotu někam zapiš. Vím, že tu beze mne budete mít starostí nad hlavu, ale nemělo by vám to být zatěžko.“

„Dobrá, Děnisove, nestarej se. Úřadovnu necháme pod sněhem, ale o tvou ženu se jistě postaráme.“

Děnisov se mlčky zvedl a zamyšleně šel ke dveřím. Cestou se na chvíli zastavil, jako by chtěl ještě něco dodat, ale pak beze slova odešel. V mžiku se do místnosti vedrala ledová vlna sněhových vloček, ale když dveře zapadly, usadily se a pomalu roztály.

„Poslouchám vás, soudruhu Levašove,“ náčelník energicky vstal od stolu a napřáhl ruku.

„Vy se na mě pamatujete…“

„Jak by ne!“ spráskl náčelník ruce, „vždyť jsme na ostrově. Lidí tu není tak mnoho a znám bez výjimky všechny, kteří používají služeb železnice. Vás jsem si zapamatoval z té schůze, jestli si vzpomínáte, kde jsme řešili, jak se několik našich průvodčích zapletlo…“

„Vzpomínáni si. Z vašeho hovoru jsem pochopil, že cesta do Tymovského nebude zrušena.“ Levašov přistoupil k teplometu a hřál si zkřehlé ruce.

„Ovšem, pojede se.“

„Vlak odjíždí přesně podle jízdního řádu?“

„Ano, měl by, ale bude-li to přesně podle řádu, těžko říci, závěje…“

„Kolik bude cestujících?“

„Asi dvě stě.“

„Kolik má souprava spacích vozů?“

„Dva nebo tři. Mohu vám to upřesnit.“

„Není třeba. Jsou všechny jízdenky prodané?“

„Ještě jsou nějaké k máni.“

„Do spacích vozů i místenkové?“

„Ano. Soudruhu Levašove, chtěl bych se vás zeptat, proč tohle všechno chcete vědět? Nechci být samozřejmě všetečný, ale…,“ provinile se usmál.

„Ve vlaku jede jeden… jeden ničema,“ vysvětloval Levašov. „Musíme ho najít. Potřebuju vědět, mezi kolika cestujícími ho mám hledat. Jak je vidět, asi mezí dvěma sty. Taky je důležité znát, bude-li pro něho snadné jet tímhle vlakem v případě, že nemá předem koupenou jízdenku. Zdá se, že by to nebyl problém. Představme si, že například vy, člověk, který se dobře vyzná v poměrech na železnici, byste se chtěl skrýt před spravedlností. V jakém vagónu byste se rozhodl cestovat?“

„Já, hm… Já bych asi nejel vlakem…“

„Kdybyste ale přesto potřeboval ujet. A to jedině vlakem, protože nic jiného by odtud nejelo?“

„Jestli dobře rozumím psychologii ničemy, jak jste se vyjádřil,“ náčelník si zamyšleně pohladil knír, poškrabal se na podbradku a pohodlněji se usadil v křesle. „tak si myslím, že se bude snažit udělat dobrý dojem a současně se postará o to, aby ho bylo co nejméně vidět. Jestli má dost prostředků…“

„Peněz má dost,“ Levašov začal ztrácet trpělivost.

„V tom případě by jel, vlastně já bych jel, lůžkovým vozem.“

„Taky si to myslím,“ řekl Levašov a vstal.

„Tak tedy šťastnou cestu!“

„Znáte dobře vlakvedoucího?“

„Samozřejmě, kdysi jsme spolu.“

„Mohu se na něho spolehnout?“

„Jako na mě,“ ujistil ho náčelník.

Levašov vyšel na chodbu a zastavil se na plošině schodiště. Vlak stojící dole nebylo viděl. Jen nejasné obrysy vagónů se mihotavě rýsovaly v slabém, hustým sněžením tlumeném světle nádražních lamp. A dál jen znepokojující temnota, sníh a burácení uragánu. Kdesi nedaleko chraptivě houkaly neviditelné lokomotivy a ze zavátých tlampačů se přerývaně ozývala jednotlivá nesrozumitelná slova. Dispečer se snažil podávat hlášení.

V těsné blízkosti nádraží žilo velké město a dvě stě jeho obyvatel se chystalo na cestu. Levašov stál na železné plošince nad perónem a přemýšlel o tom, že ho čeká obtížný úkol jednoho z nich najít a zadržet.

II

Vítalij se rozhodl vypít kávu. Ne snad proto, že by měl na ni chuť, to ne. Prostě dostal nápad vypít si jeden nebo dva šálky kávy. Zakryl si oči před náporem sněhových vloček a zvolna vystoupil po schůdcích restaurace. Byl by rád rychle vyběhl nahoru, zabouchl za sebou dveře a co nejdříve ze sebe shodil molitanový plášť, ztvrdlý mrazem a chřestící ledovou tříští. Uvědomoval si však, že kdyby si takhle počínal, ztratil by respekt v očích ostatních hostů, kteří ho možná pozorovali.

V hale si Vitalij omrzele oklepal sníh, podal šatnářce kabát a současně si koupil balíček cigaret. V kapse měl sice jeden sotva načatý, ale proč by si nemohl dovolit koupit si za 50 kopejek v restauraci cigarety, které jinak stály třicet. To přece nestojí za řeč.

Zastavil se u velkého matného zrcadla, znuděným pohledem sklouzl po kolenou sedících žen, a aniž by jim pohlédl do tváře, vystoupil do dalšího poschodí.

Jeho velké černé oči a dlouhé sametové řasy mu dodávaly dívčího vzezření. Ale vrásky na jeho mladém čele nenechávaly na pochybách o jeho samolibosti a povýšenosti nad ostatními a vytvářely na jeho tváři chmurný a přezíravý výraz. Výmluvně hovořily o povzneseností nad lidmi, zabředlými do malicherné všednosti Také Vitalijův oblek a chování vyjadřovaly charakter svého majitele. Košile, svetr, boty i šátek, všechno na není bylo nápadné, křiklavé a výstřední.

Jediné, co na Vitalijovi bylo nepodařené, byly jeho rty. Měl malá ústa s úzkými bezbarvými rty. Podobala se štěrbině a co chvíli měnila tvar, velikost a výraz. Horní i dolní okraj této štěrbiny se každý křivil podle svého. Zato zuby měl Vitalij nádherné a rád se smál, s chutí a hlučně. I ten zvučný smích mluvil za něho. Jen pohleďte, jak roztomile a bezstarostně se směju. Jistě souhlasíte, že člověk, který se směje tak upřímně a jiskřivě, tak radostně a nenucené, je dobrý člověk.

Kávu si mohl Vitalij vypít i dole v bufetu. Výborná černá káva, ale vypit ji v bufetu, vestoje a oblečen! Ne, to by se nehodilo. A Vitalij s požitkem usrkával z broušené sklenky popelavou studenou bryndu, pozoroval přípravy orchestru a také dívku sedící u okna. Dívka by měla pocítit, že mladík, s kterým sem přišla… no, zasloužila by si jaksepatří většího. A kdo ví, kdyby se všechno tak podivně nezamotalo, seděla by tady možná s Vitalijem a pane, jak by jim bylo dobře!

Vitalij se na děvče s politováním usmál a v okamžiku, kdy se jejich pohledy setkaly, pohlédl na hodinky a očima začal hledat vrchního. Ale v tu chvíli se ozvaly první zvuky orchestru, on se zvedl, přistoupil k jejich stolka a s omluvou společníkovi vyzval neznámou dívku k tanci. Dívenka se zarděla a plna rozpaků vstala.

Tančili mlčky, byli jediným párem v sále. Pak jí Vitalij položil otázku, na niž už předem znal odpověď.

„To je váš muž?“ zeptal se a pohlédl k stolku.

„Kdepak, co vás to napadá!“ vyhrkla rychle.

„Není?“ podivil se Vitalij, „a bavíte se s ním dobře?“

„No, jak bych to řekla…“

„Chápu, nezajímá vás.“

„No dovolte, to je už trochu moci“

Vitalij pocítil uspokojení, rozhovor se vyvíjel podle jeho záměru.

„Chodíte sem často?“ zeptal se a dokončil obrat, při kterém se jí zdánlivě neúmyslně dotkl.

„Ani ne, jsem tu dnes poprvé. Pozval mě.“

„A vy jste se dala pozvat…“

„Už se stalo.“

Děvče se začalo vymlouvat a Vitalij vlastně ani víc nechtěl. Teď už mohl klidně odejít, stejně už nebylo času nazbyt.

„Kam tedy chodíváte častěji?“ zeptal se ještě a usmál se trochu neurčitě a tesklivě, jako by se díval do výkladu na předměty, které si nikdy nebude moci koupit.

„Do Pirožkové, víte, vedle Paláce sportu.“

„Tak to by bylo všechno. Děkuji vám, musím už jít.“

„Už odcházíte?“

„Odjíždím,“ řekl trpce, „na severní pól, do Tymovského údolí. Čeká mě práce – důležitá a nebezpečná. Neptám se vás, jak se jmenujete,“ poznamenal nostalgicky zabarveným hlasem. „Povíte tni to, až se sejdeme. Vedle Paláce sportu jste říkala. Někdy tam přijdu, dobrá?“

Děvče souhlasně kývlo a vrátili se zpět ke stolku. Na chlapce Vitalíj ani nepohlédl. Položil na talířek peníze za kávu, pokynul dívce na pozdrav a odcházel k východu. Úzkou uličkou pokrytou kobercem šel přes celý sál, provázený pohledy, vysoký a nevyzpytatelný.

„Hej, kamaráde!“ nečekaně hlasitě ho zavolal mladý muž. „Pojď sem na chvilku.“

Vitalij se ještě zdálky pousmál na dívku a pocítil, jak mu zabušilo srdce. Tušil nebezpečí.

„Pověz mi,“ rozvláčně pronesl mladík, zamyšleně si ho prohlížeje, jako by se rozhodoval o něčem důležitém. „Dostal jsi někdy přes hubu v kavárně?“

„To ne, to mě ještě nepotkalo…“

„To je zvláštní,“ podivil se chlapec a pomalu otáčel v prstech prázdnou sklenkou. „Moc divné,“ řekl pomalu a překvapeně. „No jdi si tedy. Utíkej, a už ať tě tady nevidím.“

Vitalij pokrčil rameny, nechápavě se podíval na děvče, obrátil se a odcházel, bezděčně zrychluje krok. Cítil, jak se mu potí dlaň pod držadlem zavazadla. Rád by se ohlédl, aby viděl, zda za ním mladík nejde, ale udržel se. Teprve u východu ze sálu, když za sebou zavíral dveře se už neovládl a ohlédl se. Oddechl si, když viděl, že mladík zůstal sedět. Nadobro přišel k sobě až na ulici, poté, co světla restaurace zmizela v hustém sněžení.

V té době, kdy Vitalij tancoval s neznámou dívkou, stál osamělý člověk jménem Arnautov u okna opřen vrásčitým čelem o studené sklo. Dlouho pozoroval pouliční lampy ponořené ve sněhu a díval se na pomalu se pohybující světla traktorů na ulicích. Sklo příjemně chladilo a Arnautov zavřel oči. Boční nápory větru vytvářely příjemný pocit bezpečí. Někde venku se lidé prodírali sněhem k domovům, řidiči se chvěli zimou v promrzlých vozech a rybáři se skrývali přepadeni tajfunem za ledové kry.

Na okamžik si Arnautov představil sebe tam za oknem, bezmocně čvachtajícího ve sněhu, a zimomřivě se přikrčil. Pevně zatáhl záclony, posadil se a svěsil ruce mezi kolena.

„Tak co, budeš se takhle dlouho trápit?“ zeptala se ho žena. Celou tu dobu stála mezi dveřmi a čekala, až se na ni podívá, jak starý muž zvedl huňaté obočí, zableskla se pod ním na okamžik malá modrá očka.

„Tak co bude?“ ozvala se opět žena. „Vždyť se přece nic nestalo, vůbec nic se neděje, rozumíš?“

„Možná že ano, možná že ne.“ Arnautovův hlas byl hluboký a trochu chraptivý.

„Nebuď přece taková bačkora, slyšíš?“

„Cha,“ ušklíbl se Arnautov. „Jednou se z člověka stanu bačkora, a mně se to přihodilo dnes.“

„Tak už konečně přestaň. To je tím počasím, při bouři je nízký tlak. Už se ti to jednou stalo.“

Arnautov namáhavě zvedl hlavu, povytáhl obočí a ona hluboko pod ním opět spatřila jeho oči.

„Pokaždé je to jinak… Dříve jsem se vztekal, pobíhal. Ale to je už pryč. Je to k ničemu. Všechno zbytečné.“

„Možná že jsi jenom unavený.“ Žena se ho pokoušela uklidnit nebo alespoň rozptýlit.

„Snad,“ řekl lhostejně. „Už se mi dál nechce…“

„A co?“

„Všechno záleží na tom, jestli se to povede, a ostatní,“ mávl rukou, „ostatní už…“

„Nech už těch hloupostí, ovládej se trochu. Vezmi rozum do hrsti.“

„Buďto ho vezmu já, nebo oni, to už je jedno.“

„Můžeš mi vůbec říct, co se vlastně stalo?“ Žena k němu přistoupila a sedla si vedle něho.

„Měl bych odjet. Alespoň na týden.“

„A kam? Podívej se, jak to venku vypadá!“

„Tak je to dobře,“ odpověděl Arnautov klidně.

„Co je na tom dobrého, pomátl ses? Svlékni se a lehni si. Nikam tě nepustím. Vyspíš se, a zítra si promluvíme.“

„Hm, zítra… Ne,“ řekl tiše a ona pochopila, že v tom tichém, protáhlém „ne“ se rozplynuly všechny její důvody a domluvy. Jednou řekl „odjet“, a teď ho už nic nezastaví. „Ne,“ opakoval pevně a rozhodně.

Žena seděla bezmocná a sklíčená, s prázdným pohledem, a oči se jí postupně zalévaly slzami. Ruce měla bezvládně složené v klíně. Svěsila hlavu a její tvář náhle zestarala. Měla povadlé tváře a oteklé oči.

Za pět minut stál Arnautov oblečen s malým kufříkem v ruce a z celé jeho vysoké a hubené postavy vyzařovala rozhodnost.

„Když bude všechno v pořádku, vrátím se za týden. V krajním případě za deset dní.“

Víc neřekl a odešel.

Žena ještě chvíli postála, pak se pomalu posadila na skřínku s botami, zabořila tvář do cípů kabátu a rozplakala se.

Lina se mohla snadno vzdát cesty. Věděla, že důvodem pro služební cestu do Tymovského byla nejen péče o prospěch věci, a to konkrétně o výkazy práce metodických oddělení domů pionýrů v jednotlivých okresech ostrova za první čtvrtletí, ale spíše proto, aby Vasil Vasiljevič mohl oprávněně pronést větu: „A mimoto naše soudružka vyjela do Tymovského.“ A to je všechno. Napíše cestovní zprávu, bude vyprávět o setkáních s vedoucími pracovníky škol, o metodických radách, které jim udělila, a tak dále. Bylo v tom něco nepoctivého, nečestného, jakýsi smluvený podvod, který byl všem znám, ale všichni se dohodli, že ho nebudou dbát a budou ho nazývat jinými slovy. Přesto Lina s cestou souhlasila, protože ji notně otrávilo sedět v kanceláři, večer se vracet do prázdného bytu a díval se na televizní pořady o úlovcích rybářů, těžbě horníků, naftařů a dřevorubců. Navíc si odůvodňovala cestu tím, že bude-li sedět v oddělení, nebude tím o nic užitečnější.

Přistoupila k zrcadlu, zkřížila ruce na prsou a opřela se zády o stěnu. Pozorovala se klidné a téměř ironicky. Z dřevěného rámu zrcadla se na ni dívala mladá žena s trochu šikmýma očima a rovnými tmavými vlasy. Slušely jí kalhoty, které si na cestu oblékla, i tlustý červený svetr, a ona to věděla.

Stárneme, děvče, stárneme, řekla si pro sebe a pohlížela si přímo do očí. Nikam před tím neutečeš, bude to pokračovat každým dnem a konce to nemá, jsi osamělá ženská. Lino, a vypadá to na to, že jí zůstaneš.

Při posledních slovech se na sebe podívala téměř se zlosti jako na člověka, který jí ublížil. Pozvedla hlavu, pohodila vlasy a přitáhla svetr.

„Jen se na sebe podívej, Lino, jak jsi pěkně zatrpkla!“

Oleg byl vysoký mladý muž s pomalými pohyby, z nichž každý byl nezbytný a dokonale účelný.

O tom, že tento večer vyjede, věděl už dříve a správně předpokládal, že jeho žena Ženka bude kategoricky proti. Aby se vyhnul rodinným šarvátkám, připravoval si Oleg půdu pro svou zprávu postupně, beze spěchu, neboř dobře věděl, že musí jet v každém případě. Loudavě se procházel po místnosti a hledal slova, jemná, prostá a přesvědčivá, a když se obrátil, viděl, že na prahu stojí Žeňka.

„Sníh… Jdi se pokochat,“ řekl Oleg.

„Nádherný sníh, nikdy jsem neviděla nic podobného.“ Přistoupila k muži a položila mu ruku na rameno. „Co se děje?“

„Člověk pořád o něčem přemýšlí.“

„Vzpomínám si na několik případu, kdy sis počínal právě takhle… Opíral ses čelem o okno a mlčel. A víš, jak to skončilo?“

„Vím. Odešel jsem z práce.“

„Víc než to, odjížděl jsi, přesněji odjížděli jsme. A vzpomínáš si, jak jsme odjížděli? Kvapem, ujížděli jsme o překot, po cestě jsme ztráceli přezůvky i sebevědomí, ztráceli jsme důstojnost. Ostatně o důstojnosti by neměla být řeč. To se nás netýká, to není náš cíl, že, Olegu?“

„Tobě je všechno úplně jasné!“

„Jak to?“

„Těm, co stojí stranou, je vždycky všechno jasné.“

„Ty si myslíš, že já stojím stranou? Ty si to skutečně myslíš? Cožpak jsem se nepotloukala s tebou po pevnině? Cožpak jsem za tebou nepřijela na tenhle páchnoucí ostrov?“

„Vždyť jsi říkala, že se ti tu líbí.“

„Ano, teď ho mám ráda. Teď se mi tu líbí natolik, že odsud nechci nikam odjet. Přijela jsem na ostrov, který jsem neznala a který jsem ani nechtěla znát. Ty vedeš dvojí život, že? Významný, odvážný, riskantní. Já o tom nic nevím a je to tak pro mne lepši, že? Takhle ty uvažuješ?“

„A ty ne?“

„Přestaň mě už konečně balamutit, Olegu, promluvme si vážně. Ty zase něco zamýšlíš.“

Oleg chvíli mlčel, pomalu a těžkopádně se procházel po místnosti, zastavil se před ženou, zhoupl se z paty na špičku a sklonil se k ní.

„Tak vidíš, jak si dobře rozumíme, jak se dobře známe, vid. Olegu? Stačí pár slov a všechno je hned jasné. Nemusíme ani o ničem diskutovat, že? Tys stál u okna, já u dveří, tys podal výpověď, já utřela slzu a bylo, to. Poslyš, Olegu, zůstaneš v podniku?“

„Cožpak jsem řekl, že odejdu z podniku?“

„Tedy zůstaneš?“

„Jak víš, Žeňo, všechno záleží na tom…“

„Kolik máš záznamů v pracovní knížce?“

„Dvanáct.“

„A kolik je ti let?“

„Bude mi třicet.“

„Když nebudeme počítat nucené prostoje, tak to dělá půl roku na místo. Dobře jsem to sečetla, doufám.“

„V posledním místě jsem už skoro dva roky.“

„Kolik mámě dětí, Olegu?“

„Žádné.“

„A proč? Ne, neodpovídej, neptám se tě proto, že bych to nevěděla. Vím to dobře. Co vlastně děláš? Každé ráno obtelefonuješ celý ostrov a sbíráš čísla, která pak vpisuješ do okének.“

„Sestavuji přehledy o práci závodů za každý minulý den. Mimoto musím vypracovat rozbory těch údajů.“

„Výborně, Olegu, to je skvělé, znamenité!“

„Tak vidíš, dokonce se ti to líbí,“ udělal Oleg neúspěšný pokus ignorovat výsměch.

„Jaká místa zastávají tvoji spolužáci z institutu?“

„Jsou ministry, řediteli kombinátu, dva obhájili kandidátské práce, jeden udělal doktorát, tři se vrátili ze zahraničních cest s volbami a jeden…“

„To stačí. Olegu. Mohl bys pokračovat dál, to všechno je pravda. Ty nemáš špetku ctižádosti.“

„Naopak, jsem ctižádostivý až do morku kosti.“

„Uvědomuješ si, jak to všechno skončí? Odejdu od tebe. Chci žít normálním životem, chci mít děti, být hrdá na svého muže a čas od času si vyjít za kulturou. A ne sama, chtěla bych, abys žil kulturně i ty. Ale teď se tě už ani neptám, kam chceš odejít, za jakou prací, čím chceš být. Určitě ti nic pořádného nenabídnou.“

„Snad máš v tomhle pravdu…“

„Vždyť ty jsi docela obyčejný, ubohý, primitivní fluktuant, Olegu. Co vlastně hledáš v životě? Snažíš se o něco? Ne. Máš nějaký cíl? Také ne. Nic v tobě není, docela nic.“

„Poslyš, Žeňo, měl bych tam výtečné místo.“

„Třinácté?“

„Víš, rozhodl jsem se vrátit se zase do praxe. Půjdu do výroby, a nebudu už popisovat papír. Kdybys věděla, jaké jsou tam lovy, co je tam ryb, a kolik hub roste v lesích. To údolí je tím známé.“

„Myslím to vážně, Olegu, rozmysli si to!“

„Musím dnes bezpodmínečně odjet, Žeňo. Rozumíš, musím. To už nezávisí na mně. Podvedl bych lidi.“

„Podvedl bys lidi?“ prudce se obrátila Žeňa. „Slyším dobře? Skutečně jsi řekl, že bys podvedl lidi? Cožpak ty mě, Olegu, nepodvádíš každý den? Cožpak nekazíš mé plány, cíle, všechny naděje?“

„Dobrá, Žeňo, nechme toho. Přiznejme si, že tenhle rozhovor nikam nevede. Teď ti nemohu nic říci. Vrátím se za týden a budeme pokračovat.“

„Ne, Olegu. V tomhle rozhovoru už pokračovat nebudeme.“

III

Levašov obešel téměř celé nádraží, ale nespatřil nic mimořádného, v každém případě nic takového, co by ho mohlo přivést na stopu pachatelů. Stejně však nečekal, že udělá nějaký objev. V čekárně hlučně šveholil hlouček Cikánit, chystající se na dalekou cestu, do nádražního kadeřnictví se dobýval rozjařený podnapilý muž a vynucoval si ostříhání dohola nedbaje rady holiče, v úschovně zavazadel dva usedlí občané bezradně stáli nad dvěma zcela stejnými kufry, nevědouce, který z nich komu patří, a celé nádraží se hemžilo množstvím lidí. Byli tu lidé mladí i starší, veselí i zachmuření, muži i ženy, z nudy dřímající na lavicích, a živě rozprávějící skupinky mládeže. Našli se i cestující, kteří očekávali příjezd vlaku mlčky a netečně. Levašov uzavřel svou úvahu o loupeži konstatováním, že za zločinem vězí vždy touha po bezpracném a bohatém životě, a odebral se do restaurace. Zdá se skutečně nepravděpodobné, že by se pachatel s kufrem napěchovaným penězi ubránil pokušení poseděl v restauraci, byl malé, pošmourné a zakouřené. Levašov si už nejednou všiml magického vlivu tohoto prostředí na lidi, kteří se snaží udělat dojem a vystupovat rozmařile a marnotratně.

Do odjezdu vlaku zbývalo jen třináct minut. V Mi dobu seděli u stolků jen cestující, kteří čekali na vlak Jihosachalinsk-Tymovské: jakmile se z reproduktoru ohlásí výzva k nástupu do vlaku, stolky během několika minut osiří. Z toho důvodu inkasují číšníci peníze za konzumaci současně s objednávkou. Hluk hlasů v sále zněl útulně, téměř domácky. Všichni vyprávěli velmi zasvěceně o tajfunu, o sněhových závějích a neuvěřitelně dramatických událostech, které pokaždé provázejí takové počasí.

Co všechno se vyslechne na nádražích a ve vagónech ostrovní úzkokolejky! Setkávají se tu lidé, kteří prošli každý kout ostrova, pobývali v zálivech Kurilských ostrovů, Kamčatky i Japonska. Ať už je řeč o čemkoli, vždycky dají k lepšímu nějakou tu historku z těchto končin. Vyprávějí o zdejších obyčejích, lovech kalmarú, o setkání s medvědem, o služebních cestách, které trvaly sto a jeden den místo týden, vykládají o tom, kdo, kde a jak se topil, mrzl a umíral, a presto se neutopil, nezmrzl a nezahynul. Později ověnčí posluchači tyto příběhy podrobnostmi podle své fantazie a postupně se vytvoří historka, která celá léta koluje od ostrova k ostrovu, přejde na pevninu a zase se vrací. Nikoho nezajímá, zda se to opravdu přihodilo. Taková vyprávění s nadsázkou se stávají charakteristickým tématem v přístavech, na letištích, v hotelích a na nádražích…

Poryvy větru za tenkými zdmi zcela nahradily orchestr a sněhová bouře se stala dalším spolubesedníkem u každého stolu. V této době ještě vládla ostrovu, ale v jejím táhlém skučení se už nyní ozýval smutek ze zániku, předtucha zkázy a poznání, že její síla není nekončená, že znovu vyjde slunce na blankytně modré obloze a nastane klid.

V rohu, pod omrzlým fíkusem, zpíval hlouček mladých lidí o oblázcích, které někdo neustále házel z příkrého břehu přímo do zálivu Jeana Francoise Laperouse, vedle někdo nostalgicky a monotónně pěl o nekonečně daleké cestě, z níž není návratu. Ale nejhlučnější ze všech byla sehraná parta Ukrajinců, která nevázaně velebila jakési děvče a porovnávala je s flórou i faunou jejich země – ústa s lupínky růží, hlas se slavičím zpěvem a postavu s kmenem topolu.

„Posaď se, kamaráde, proč stojíš?“ vyrušil náhle Levašova čísi hlas.

Obrátil se. Vedlo u stolu se usadili tři mladíci.

„Sedni si,“ opakoval hlubokým basem nejstatnější z nich, s masivní, dobráckou tváří. „Lepší místo tu stejně nenajdeš.“

Levašov si přisedl a vtom už mu přistrčili talíř s uzenkami a sklenici vodky a ujistili ho, že se uzenek nikdo ještě ani nedotkl.

„Jen jez… Možná že se k nám do odjezdu vlaku číšník ani nedostane,“ pronesl přátelsky druhý chlapec s dlouhými vlnitými vlasy.

„Jsi už dlouho na ostrově?“ zeptal se třetí, malý, růžovolící hezounek.

„Tři roky,“ řekl Levašov.

„To je tak akorát,“ usoudil vysoký mladík. „A to ještě nemáš v úmyslu odtud vypadnout?“

„Co vás napadá, teprve jsem se tu rozkoukal!“

„To je správné,“ vážně a upřímně souhlasil čahoun.

„Jo, abych nezapomněl, jmenuju se Ivan. A tenhle kudrnáč je Afoňka. No a tady je Fjodor, nejkrásnější a nej…“

„Prozatím stačí, že jsem nejkrásnější. A Ivan je z nás největší silák.“

„A Afoňa?“ usmál se Levašov.

„Ten je zase nejchytřejší,“ zachechtal se Afoňa.

Známost se vyvíjela hladce, bez trapných odmlk a bez spásných starých anekdot. Levašov nepatřil právě k nejhovornějším, ale někdy se zapomněl a stával se živým a povídavým, třebaže se často projevoval jako člověk nepříjemně věcný, až agresivní nebo zase naopak netečný a lhostejný.

„Jedeš daleko?“ vyptával se Ivan.

„Až na konec, do Tymovského.“

„Nejsi náhodou dřevorubec?“

„Ne, to nejsem.“

„Tak pojeď s námi. My jsme dřevorubci, a kdo je víc?“ řekl Afoňa s nepředstíranou hrdostí. „Klíčové odvětví průmyslu, takříkajíc. Ivane, dá se říct, že jsme pracovnici klíčového průmyslu?“ obrátil se ke kamarádovi.

„Snad ani ne,“ zazubil se Ivan. „To by byla nadsázka.“

Levašov ani nezvedl hlavu, ale pozorně si prohlédl ruce mladých lidí. Pohled na ně ho uspokojil. Jejich silné prsty s ulámanými nelity a zarudlá kůže nasvědčovaly, že chlapci nelžou.

„Co jste dělali v Južném?“

„Kapánek jsme se rekreovali,“ zahihňal se Fjodor.

„Změna prostředí prospívá zdraví,“ dodal Afoňa. „Léčba následků šoku, Ivane, dá se to tak říct?“

„Zavři klapačku!“

„No no! Víš, proč mám zavřít klapačku? Donedávna byl Ivan brigadýrem, ale dostal padáka. Dostal kopanec, že políbil matičku zem. A víš za co? Nešťastná náhoda, pracovní úraz na jeho úseku. Zanedbal bezpečnost práce. Jednoho dělníka zachytila větev, a větev v tajze je silnější než tuhleten sloup.“

„A přežil to ten dělník?“ zeptal se Levašov a všiml si, že se chlapci vyhnuli odpovědi.

„Trochu ho to vzalo po hlavě,“ řekl Ivan, „a kdo myslíš, že to byl? Afoňka. Krapet mu to přimáčklo mozek.“

„Zdrželi jste se v Južném dlouho?“ pokračoval Levašov

„Kdepak, jen tři dny,“ letmo odpověděl Fjodor a upřeně se zahleděl do sálu. „Hele, Afoňo, vzal by sis tamhletu?“

„Jednou už jsem se oženil a mám toho dost,“ zakabonil se Afoňa.

„A kde ty ses vzal tady na ostrově?“ zaskočil náhle otázkou Ivan Levašova.

„Jak bych ti to řekl. Ani nevím. Dostal jsem chuť zajet si sem, a tak dlouho mě ta myšlenka pronásledovala a vábila, nedala mi pokoj, až jsem se sem rozjel. Měsíc jsem se rozmýšlel.“ Levašov se přistihl při tom, že mimoděk, aniž chtěl, řekl pravdu. Poprvé se vlastně zamyslel nad tím, proč vlastně přijel na ostrov. „Chápeš, Váňo, ta představa ve mně vzbudila takové pocity,“ zdráhal se vyslovit slovo „cit“, „že jsem musel. Byl jsem zvědav, Jak žiji lidé na téhle straně polokoule, na březích oceánu, za osmi časovými pásmy. A tak jsem tu.“

„To je ono!“ nadšeně vykřikl Ivan. „S námi to bylo taky tak. Měli jsme před sebou půl roku dovolené a myslel jsem si, že se sem už nevrátíme, že to tu pověsíme na hřebík. Žili jsme i v jiných krajích, zaplaťpánbů, měli jsme všeho dost, a tak jsme jeli. Měsíc jsme se opalovali na Krymu, dva týdny lezli po Karpatech, pak jsme si odskočili k Afoňovým příbuzným na Kolský poloostrov, potom do Moldávie, a nakonec jsme skončili v Buchaře. Zkrátka jsme si lebedili. Ale v Buchaře jsme se zamysleli. Ještě půldruhého měsíce dovolené a už jsme se na sebe dívali: Co bude dál? Vrátíme se? A vrátili jsme se. Ne, ne,“ Ivan zakroutil velkou hlavou s vysokým čelem, „Ostrov si člověka podmaní, že ho jen tak lehce neopustí. Jednou se mě zeptal jeden dopisovatel krajských novin. A co že prý jsem si tak zamiloval tenhle ostrov? Málem jsem tnu jednu vrazil, jako by strkal svůj všetečný nos do něčeho, na co jsem náramně citlivý.“

„Ale otrávili jsme ho, výtečníka!“ zahihňal se Fjodor. „Víc už o naší brigádě nenapíše.“

„Ale napíše,“ rozvláčně pronesl Ivan. „Nemá, kam jit, kam by se vrtnul. Morálka je u nás na výši, produktivita taky, využíváme novou techniku. Určitě o nás ještě napíše.“

„A co ty, kamaráde?“ obrátil se Afoňa k Levašovovi. „Uměl bys porazit borovici proti větru? Koukej, máš například borovici a dvacet metrů od ní trčí kolík. Dovedl bys ji porazit proti větru tak, aby svým vrcholkem vrazila kolík do země?“

„Neuměl,“ řekl Levašov, „a ty taky ne.“

„Jak to?“

„Na ostrově nejsou borovice. Ani vlci tu nejsou.“

„Ani jeden vlk?“ divil se Afoňa.

„Jednoho mají v muzeu.“

„A proč jen jednoho?“

„Přešel v zimě přes záliv, po ledu.“

„Jako ten tulák ze Sachalinu? Zvířecí stezkou?“

„Přesně tak.“

„Ach jo, Afoňo,“ povzdechl si Ivan. „Pořád se někde školíš a vzděláváš, a přitom nemáš za krejcar rozumu.“

Během rozhovoru si Levašov prohlížel místnost. Vousáč před ním sedí nad kalíškem vodky a nepije. Určitě někoho čeká. Pod stolkem má cestovní brašnu a sedí tak, že se jí dotýká kolenem. A Permjakov už je tu také. Školácky si položil malé ruce na stůl a s někým se bezstarostně baví. Nedaleko sedí dívka ve sportovním obleku. Kabelku si položila vedle k oknu a Sergeje napadla myšlenka, zda by se do ní vešlo padesát tisíc rublů. Naproti sedí urostlý mladý muž zády k sálu. Proč asi? Restaurace není jenom místo, kde se zhltne nějaké to sousto, je to svým způsobem i podívaná. Lidé sedí pokud možno tak, aby mohli pozorovat větší část místnosti. Ti tři míči, asi se neznají. Tady se téměř nikdo s nikým nezná. Jsou střízliví? Neřekl bych, ale věci s sebou nemají. Nepřišli sem jen doprovodit svého kumpána, něco ještě projednat? Ne, soudě podle jejich vzezření, pracují daleko, nejsou to žádni začátečníci.

Po příjezdu vlaku osamělo nádraží během několika minut. Jednoruký prodavač z kiosku v železničářském kabátě ani nečekal, až na nástupiště vyjdou poslední cestující, a začal netrpělivě sbírat z pultu různé brožury, jízdní řády, cestovní průvodce, zákoníky práce a příručky pro pracovníky na Severu. Křivonohá Korejka přivlekla odněkud pytel s drtinami a začala je rozsypával po podlaze. Prodavačka z bufetu začala ze zvyku zamykat zániky na prázdných skříňkách. Milicionář v krátkém kožíšku přešel místností, prohlédl si lavice, jestli na nich někdo neusnul, a vyšel na nástupiště. Čekárna s temnými okny a zchátralými lavicemi osaměla a vyhlížela malá a žalostně ponurá.

Zdálo se, že se sněhová bouře blíží a začíná vyhrožovat. Vločky za okny vířily neskutečně rychle, znatelné byly jen jejich bílé, mizející stopy. Pak někde docela blízko táhle a uštvaně houkla posuvná lokomotiva…

Když Levašov přistoupil k vlaku, nastupovali už poslední cestující a u schůdků stál jen mladý párek, chlapec a děvče. Levašov postavil kufr na sníh, obrátil se zády k fujavici a hledal po kapsách jízdenku.

„Poslyš, Koljo, co kdybys jel se mnou?“ Děvče si Levašova vůbec nevšímalo. „Když už jsi přišel na nádraží, tak pojeď s sebou, do Tymovského a nazpátek, co tomu říkáš? Bude to naše svatební cesta!“

„Ještě před svatbou?“

„Viděl jsi, že by lidi cestovali po svatbě? Až se vrátíme, bude naše oznámení právě hotové. Tak co?“

„Nemám ani jízdenku.“

„Jakoupak jízdenku, jsem přece průvodčí, ne? Mám služební kupé a tam je spousta matrací a co je třeba.“

„A co práce, Olgo?“ Chlapec si zřejmě přál, aby za něho někdo rozhodl a zbavil ho pochyb a váhání.

„Prosím tě, v téhle bouři! Ještě dobrý týden se nebude pracovat, a ty budeš za dva dny zpátky. Vezmi mou tašku a běž do vagónu. Já se zatím věnuju tomuhle občanovi, jestli tu ještě dočista nepřimrzl.“

„Ani jsem netušil, že se dá tak snadno cestovat ve služebním kupé,“ řekl Levašov. „To bych byl místo jízdenky koupil raději bonbóny.“

„No vidíte, propříště si to zapamatujte,“ zasmála se průvodčí. „Ale bonbóny beru jen z pevniny, ne abyste koupil zdejší, ostrovní. Ty jsou tak dobré leda do zoo.“

„Zapamatuji si to,“ ubezpečil ji Levašov a pomyslel si: To nejsou oni.

Úzkou chodbičkou se protlačil ke svému kupé, zaklepal, a když se nedočkal pozvání, odsunul dveře. V kupé seděla dvojice, muž a žena. Bylo zřejmé, že byli právě uprostřed nějakého důvěrného rozhovoru, který nebyl určen pro cizí uši.

„Neruším?“

„Ne,“ odpověděla žena. „Jen se klidně usaďte.“

„Mohu si jít ven ještě zakouřit,“ řekl ohleduplně Levašov.

„Kvůli nám neodcházejte, ještě si zakouříte.“

„Taky jedete až na konec?“ navazoval hovor Levašov.

„Ne, vystoupíme dříve,“ ochotně odpovídala žena. „V Makarově, že, Borjo?“

Muž mlčel.

„To jste tedy Makarovčané.“

„Už dva roky,“ trochu trpce se usmála žena. Nemotorně uhnula, když Levašov kolem ní procházel, bylo očividné, že brzy budou tři. To nejsou oni, usoudil Levašov.

Přesně v jednadvacet pětačtyřicet se ozval rachot zmrzlých vagónů, souprava sebou škubla a pomalu vplula do trny.

Okna stále rychleji ubíhala kolem stojícího milicionáře a chvílemi se v nich zrcadlila jeho větrem svraštělá tvář. Milicionář počkal, až ve sněhu zmizela světla posledního vagónu, a schýleně odešel do nádražní budovy.

„Všechno v pořádku,“ oznámil a vzápětí se odebral za výpravčím.

Levašov se ani nesvlékl, stulil se do studeného kouta v kupé, zavřel oči a pokoušel se promítnout si všechny události toho večera, které ho přiměly nastoupit do vlaku a nechat se unášet do dálky.

Byli tři. Vešli do obchodního domu čtvrt hodiny před zavřením, a hned se ztratili mezi kupujícími. Levašov si snadno představil, jak se li tři potloukali mezi unavenými lidmi, postávali ve frontě a zase odcházeli, přecházeli z oddělení do oddělení a pravděpodobně nic nekoupili. Pozorně sledovali všechny odcházející, pozorovali práci prodavačů i pokladních a pátrali, nejsou-li ozbrojeni a není-li v obchodě zapojeno nějaké signalizační zařízení. V té době se prodejna už vyprazdňovala. Hlavní vchod byl už zavřen a zákazníci vycházeli vedlejší budovou.

Konečně zůstali v obchodě sami. Levašov si živě představil jejich temné postavy, slyšel, jak nevrle odbývají prodavače, vybízející je k odchodu, jak se zastavují u pultů, nervózně se ohlížejí a znovu se přesvědčují, že v prodejně nezůstal žádný zákazník. Pak přišel okamžik, kdy se rozhodli. Náramně dobře všechno klapalo. Dveře na hlavní třídu byly důkladně zavřené, velké skleněné výlohy zaváté sněhem, a za dvacet minut se bude počítat tržba.

Ti tři bez váhání přistoupili ke třem pokladnám, každý k jedné. Nečekané přepadení a pohled na pistole v rukou útočníků, připravených na všechno, naprosto ochromilo děvčata u pokladen. Pak trojice vstoupila do kanceláře vedoucí prodejny, kde se denní tržba připravovala k odvodu. Nevelký kancelářský stůl byl celý pokryt penězi. Většina prodavačů zůstala v prodejně a pachatelé obezřetně zamkli dveře na klíč, který nechali v zámku. Jen vedoucí, postarší hubená žena, neváhala postavit se na odpor. Výstřel z pistole na ulici nikdo nezaslechl… Lupiči po celou dobu nepronesli ani slovo, všechno dělali mlčky. Beze slova ohrožovali zaměstnance zbraněmi, sebrali peníze, a když se vedoucí prodejny zavěsila na ruku jednoho z nich, ten mlčky vystřelil. Potom bandité přestřihli telefonní drát a odešli. Zvenku podepřeli dveře prázdnými bednami a v okamžiku zmizeli beze stopy ve vánici.

Když pachatelé čekali na zavření obchodu, upoutali pozornost jedné prodavačky v oddělení cukrovinek, stáli totiž několik minut před jejím pultem. Zapamatovala si několik slov, která si mezi sebou vyměnili. „Koukej, máme akorát dvě hodiny,“ řekl jeden z nich a ukázal na nástěnné hodiny. „Jo,“ řekl druhý. „To stihne,“ dodal třetí.

Hodiny ukazovaly devatenáct pětačtyřicet, vlak do Tymovského odjíždí v jednadvacet pětačtyřicet. Dá se předpokládat, že se jednalo jedině o dobu odjezdu vlaku.

Co jiného mohli ještě zmeškat, když letiště nepřijímá, silnice jsou zaváté a přistáv je uzavřen. Zbývá jen železnice.

A ještě něco… Jeden z nich pronesl „to stihne“. To znamená, že se to týkalo někoho, kdo se loupeže nezúčastnil, ale s jehož pomocí počítali. Z toho vyplývá, že oni sami nejspíše zůstali ve městě a vlakem zřejmě měl jet člověk, který nebyl přímým účastníkem akce.

Levašov se zimomřivě otřásl, povzdechl si a vyšel na chodbu. Ryl čas něco podniknout.

IV

Sotva vlak vyjel, hned vypadl z časového plánu jízdního rádu. Sněhové závěje nedovolovaly nabrat rychlost, souprava jela pomalu a cestujícím se zdálo, že slyší křupot sněhu na kolejích. Ocelová kola se bořila i do malých sněhových hrbolků, vlak, pracně zdolával nečekané překážky a namáhavě supěl.

Hned na začátku cesty zatopili průvodčí v kamnech. Hlomozili plechovými kbelíky, předávali si z vagónu do vagónu řěžavé uhlí a pokřikovali na cestující, když se jim pletli do cesty. Všichni se těšili, že brzo bude teplo a budou se moci svléknout, vylézt na palandy a spát až do rána. Rychle roztávaly ledové přehrady mezi lidmi, kteří na počátku cesty ještě na nádraží byli upjatí a zdrženliví. Nevlídné studené prostředí je sbližovalo, navazovali mezi sebou známosti. Vznikaly nové vztahy, někdy bezvýznamné, z nudy, aby se zabil čas, jindy se vyvinulo přátelství na celý život. Muži i ženy jako by se najednou osvobodili a oprostili od minulosti. Neúspěchy, zklamání a únava někdejšího života zůstaly kdesi vzadu za ubíhajícími koly vagónu a s nimi i skutečnosti, na které by chtěli raději zapomenout. Teď začaly platit nové zákony, zákony cesty, a ty je zavazovaly, aby k sobě byli vzájemně vlídní a laskaví.

Všichni jsou trochu pyšní na to, že uhánějí hlubokou noci po okraji zamrzlého ostrova. Vidí se očima přátel, kteří zůstali na bezpečné, širé pevnině a uvědomují si, že vlak má mimořádné zpoždění, že sami statečně snášejí nepříjemný chlad a že je na konci cesty čeká přeplněný, ve větru vrzající hotel, kde budou spát na rozviklané rozkládací posteli na chodbě. A v noci, když se probudí křupáním sněhu za zdí, budou dlouho ležet beze spánku a blaženě se usmíval při představě, že na ně čeká odhazování sněhu z cesty. Později zase někde objeví zaváté silnice a služební cesta se prodlouží o další týden. Když se pak člověk konečně vrátí do Južného, bude zčistajasna potkávat nové přátele, s nimiž společně mrzl v náklaďácích, ve vlaku, v kabině vrtulníku, v přístavech a na cestách v tajze.

Přitom se na ostrově vyskytují lidé, kteří se o tomto kraji vyjadřují nenávistně. Vzal prý jim zdraví, nejlepší léta a životní příležitosti. Jsou přesvědčeni, že nenávidí dlouhou zimu, sopky, kterým není konce, oblohu věčně zataženou oparem a letití mlhy, které jako by celý svět zahalovaly do šedobílého závoje. Pak přijde chvíle, kdy někdo uspořádá bujnou oslavu na rozloučenou a při hukotu letadla nad hlavou okázale ukazuje lístek na zítřejší cestu, jiní naopak odjíždějí nenápadně nebo se prostě nevracejí z dovolené. Stručně pak oznámí, že jim okolnosti zabránily v návratu, někdy je to žena, jindy zdraví…

Ale uplyne půl roku a v noci, kdy všechno kolem ztichne, doléhá k uším těchto lidí hukot bouře na dalekém ostrově, šumění příboje, vidí pruh mlhy nad vlhkými uličkami osady, a tu sednou a píší dopis. Není důležité, zda na něj přijde odpověď, chtějí jen vyjádřit v dopise své vlastní pocity.

Někteří z nich se vracejí, v rozpacích, neboť nerozumějí sami sobě, nevědí, proč odjeli a proč se znovu vrátili. Uspokojení, které později následuje, je přesvědčí, že všechno, co se událo, je správné, že je to tak v pořádku. Není prostě možné strávit na ostrově rok a pak ho vyškrtnout ze života jako bezvýznamný. I když někdo odjede a zůstane na pevnině, časem pozná, že ten rok nevymaže ze své paměti a ve vzpomínkách se bude k němu stále vracet. Polozapomenutá setkáni s lidmi, vycházky na sopky nebo za odlivu po mokrém písku podél moře, poslední pohled z letadla na osadu v tajze, to všechno nabyde na významu a ze vzpomínek na tyto okamžiky se bude probouzet jako ze vzrušujícího snu.

Vlakvedoucí Drozdov se právě chystal povečeřet, když někdo zaklepal na dveře. Na stole ležel na tenké plátky nakrájený salám a loupaná vejce a stála láhev s vodkou. Na Levašova pohlédl mrzutě a netrpělivě.

„Potřeboval bych si s vámi pohovořit,“ řekl Levašov a zavřel za sebou dveře.

„A zrovna teď? Právě večeřím,“ sjel po Sergejovi nevraživým pohledem. Levašov ukázal služební průkaz.

„A to je něco jiného.“ změnil tón Drozdov. „Co se stalo?“ dychtivě se na něho zadíval.

„Dosud nic. Promiňte, můžete mi říct své jméno?“

„Drozdov. Fjodor Vasiljevič Drozdov.“

„Jezdíte stále na této trati?“

„Ano, už osm let… Napřed jsem byl průvodčím, teď jsem povýšil na vlakvedoucího.“ Drozdov se trochu ješitně usmál, „jestli to tak půjde dál, stanu se výpravčím.“

„Dnes jde všechno normálně?“

„Když nebudeme počítat zpoždění… Už dělá půl hodiny.“

„Ale občas se něco nezvyklého přihodí, jistě to znáte ze zkušenosti, že? O něco vás poprosím. Kdyby se tu objevil nějaký podezřelý člověk nebo kdyby se stalo něco mimořádného, povíte mi o tom, ano? A dovolte ještě jednu zvědavou otázku. Kde obvykle vystupují cestující, kteří jedou v lůžkových vagónech?“

„No kde?… Obyčejně v Tymovském. Před Tymovským vystupuje málokdo. Nemá cenu si koupit jízdenku do spacího vozu a jet jen několik hodin, jistě jste si všiml, že na ostrově lidé vydělávají hodně, ale peníze vydávají opatrně. Ti, co jedou služebně, mají vždy lůžko, těm je to jedno.“

„To znamená, že se cestující ve spacích vagónech během cesty nemění?“ zeptal se Levašov.

„Někdy se stane, že nějaký šetřílek si vyrazí do Tymovského v obyčejném vagóně, ale jen zřídka, je to dost nepohodlné. V obyčejných vozech cestující nasednou a po dvou třech zastávkách vystupují, jiné spojení tu není. Zastáváme prakticky funkci tramvají a trolejbusů.“

„O to nejde. Zajímá mě, jestli se stává, že se ve spacích vozech mění cestující.“

„Někdy ano. Potkáte například přítele a ve vašem kupé je volné místo, proč by se tedy váš přítel nemohl přemístit k vám? Nebo si někdo ve spěchu koupí jízdenku do obyčejného vagónu, a pak změní úmysl a rozhodne se jet ve spacím. Prosím, není námitek.“

„To všechno se může dít jen s vaším svolením, ne?“

„Mělo by to tak být. Ale průvodčí mohou rozhodnout tak říkajíc z vlastní kompetence.“

„Vy byste to ale mohl zakázat?“

„Samozřejmě!“ přisvědčil Drozdov.

„Pak vás o něco poprosím. Není ovšem třeba něco kategoricky zakazovat, ale dejte průvodčím příkaz, aby všechny cestující, kteří se budou chtít přemístit, poslali za vámi. Až přijdou, povíte mi o tom. Může se to stát,“ zamrkal Levašov spiklenecky na vlakvedoucího.

Chvíli stáli Levašov s Permjakovem na můstku mezi vagóny mlčky, než se přesvědčili, že se k nim nikdo neblíží a mohou si v klidu pohovořit. Tázavě se na sebe podívali, usmáli se a pochopili, že se nemají čím pochlubit. Bylo by to příliš prosté přijít hned k nějakým závěrům, najít stopy pachatelů. Pracovali u kriminálky už nejeden rok a příliš dobře si byli vědomi toho, že při pátrání je často třeba vycházet z ničeho.

„Víš, Serjožo,“ řekl Permjakov, „když se tak dívám z okna, pokouším se odhadnout, co vlastně všechno můžeme podniknout. Nic kloudného mě nenapadá. Celkovou prohlídku? To by bylo nezákonné, namáhavé a koneckonců i zbytečné. Chodit, dívat se a poslouchat? Je to příliš pasívní a naděje na úspěch skoro žádná. Mysli si, co chceš, ale dali nám ošemetný úkol. Bylo by lepší odhazovat sníh z budovy našeho okrsku.“

„Sníh můžeš odhazovat kdykoliv,“ poznamenal se zábleskem úsměvu Levašov. „Co se dá dělat, téhle fušce už neujdeme.“

„Tak tedy, jak jsme vlastně na tom? Máme otisky prstů? Nemáme. Popis osoby? Taky ne. Víme o nějakém zvláštním znamení v jeho obleku, věcech nebo chování? Nic takového. My nemáme, Serjožo, dokonce ani podporu našeho kolektivu.“

„Co příkaz vedení? A naše vroucí přání nezklamat důvěru?“

„Obávám se, že tahle cesta nám žádné vavříny nepřinese. Svou povinnost samozřejmě splníme a uděláme, co je v našich silách. Třeba s nasazením vlastního života.“

„To je chvályhodné, Geňo. Ale všechno, co mi tu povídáš, si schovej do hlášení, až budeš vysvětlovat, proč jsi nesplnil úkol. Co myslíš, v jakém vagóně ho máme hledat?“

„Přece ve spacím, kde jinde. Zavře za sebou dveře a je mu hej. Žádné zvědavé otázky a všetečné pohledy, ani my dva. Já na jeho místě bych si koupil celé kupé.“

„A hned by tě chytili. Co myslíš, jak asi může vypadat?“

„Jak? Podle mne je vysoký, zrzavý, na tváři má bradavici a na prsteníku levé ruky prsten s rudým kamenem. Co ty myslíš?“

„Uvážuju, jak by si mohl počínat člověk, který má v kufru padesát tisíc rublů, uloupených před dvěma hodinami. Je klidný a vyrovnaný? Jistě ne, ale určitě se o to snaží. Ani veselý a bezstarostný nemůže být. Neřekl bych, že stojí v chodbičce a poslouchá nekonečné klábosení o sněhových bouřích a tajfunech. Myslíš, že bude žertovat s průvodčí nebo hledat spoluhráče na mariáš? Nebo bloumat po vlaku a hledat známé? Nebude si ani stěžovat na nepohodlné místo a nadávat na nedostatečné zásobeni jídelního vozu a na zimu ve vlaku. Nic takového neudělá.“

„A co podle tebe tedy teď asi dělá?“

„Pravděpodobně sedí v kupé docela mlčky a dává pozor. Anebo sebou hodil na postel, aby ho bylo co nejméně vidět. V tom případě nemusí odpovídat na banální otázky spolucestujících, může si dát kufr pod hlavu a vědět, že se mu do něho nikdo nepodívá. Takže: my se usadíme ve dvou spacích vozech, v šestém a sedmém. Je v nich dohromady přibližně čtyřicet lidí. Některé z nich budeme moci vyloučit hned. Musíme se nejdřív seznámit s cestujícími, Geňo, to je prozatím nejdůležitější. Dobrá, první poradu tedy máme za sebou. Vezmi si na starost šestý vagón, já zůstanu v sedmém. Tak ještě jednou: hledáme člověka, který nerad vychází z kupé, je ostražitý a podezíravý. Jestliže leží, pak se spíš tváří, že spí, než by opravdu spal. Vůbec tuhle noc těžko usne. Zkrátka hledáme člověka, který bude mít bezesnou noc. A dál, určitě se bude přetvařovat. Třeba se bude smát, vyprávět anekdoty, mlčet nebo diskutovat, ale všechno to bude dělal jen tak na oko, protože jeho jediným přáním je sebrat kufr a dostat se daleko od lidí. Hledáme muže, který je připraven na všechno.“

„Hledáme ozbrojeného člověka,“ dodal Permjakov.

Za okny nepřetržitě kvílela fujavice. Čas od času vítr utichl, jako, by nabíral nových sil, a pak se znovu mohutně opřel do vagónu. Levašovovi se zdálo, že slyší škrábat velké vločky po skle oken. Nemohl usnout. Obrátil se na lůžku, opatrně seskočil a potmě nahmatal dveře.

„Kampak máš namířeno, kamaráde?“ ozval se v tom Borisův hlas.

„Je tu nějak dusno. Půjdu si zakouřit.“

„Jdu s tebou.“

Zavřeli dveře a zamířili na spojovací můstek mezi vagóny. Tady byl hukot fujavice ještě silnější.

„Měli jsme zajít na druhou stranu,“ řekl Levašov, „tam jsou alespoň blízko kamna.“

„Až nám bude moc zima, tak přejdeme.“ Na Borisově drobné, chlapecké tváři se objevil výraz znepokojení. „Víš,“ pokračoval, „žena bude co nevidět rodit.“

„To je dobře, děti narozené v zimě jsou nejzdravější, aspoň se to říká“

„Jo, to máš pravdu, říká se to, ale… starostí mám, že nevím, kde mi hlava stojí,“ řekl trudomyslně. „Ale taky se říká, že si každý má své problémy vyřešit sám.“

„No no,“ řekl pochybovačně, „to není právě nejlepší rada.“

„Ale souhlasím s tím,“ namítl Boris. „Každý se má starat o sebe a nestrkat nos do cizích věcí.“

Kdyby Borise poslouchal někdo za stěnou, domníval by se, že to mluví postarší, rozložitý člověk s těžkou smyslnou tváří a pomalými pohyby. Boris byl naopak hubený mladík malé postavy s rovnými, světlými vlasy. Také vousy na bradě měl světlé a měkké. Ne, to není on, pomyslel si opět Levašov, ale přece jen ho něco přimělo k pochybám.

„Copak jste dělali v južném?“ zeptal se a pokoušel se dýcháním na zamrzlé okno vytvořit skulinu pro výhled

„Byli jsme na pevnině. Utratili jsme hromadu peněz a vrátili jsme se.“

„Cestu vám přece platí podnik sem i tam?“

„A co s penězi. Zbyly by nám.“

„Nu co, peníze nestárnou, potíž je v tom, že stárněme my.“

„Ach!“ Boris dopáleně mávl rukou. „Zas to samé… lidi by si měli zametat před vlastním prahem, a ne pořád někoho poučovat.“ Hovořil chvatně a stále vzrušeněji, jako by se bál, že nestačí říci to hlavní. „Rodiče nás zvou na pevninu. Našli nám zajímavou práci, lákají nás na divadlo, stadión, kulturu a podobně. Ale mají tam lososy a červený kaviár? Mají, samozřejmě, protože jim ho posíláme. Ale my ho tady jíme polévkovou lžíci a ne z konzervy. A stadión mi není k ničemu, zatím netloustnu. Zaběhám si dvacet kilometrů na lyžích tam a zpět a po stadiónu ani nevzdechnu. A co se týče práce? Dělám stavbaře tady, a stejně bych ho dělal i tam. Nemusím se, kamaráde štvát a dělat si zbytečné starosti. Život jde dál a všechny zmatky kolem se rozplynou jako prach za náklaďákem.“

Levašov se otřásl chladem. Na můstku byla pořádná zima Sníh pronikal skulinami, ale ledový poprašek se neusazoval, stále poletoval prostorem.

„Je v tom ale jedna nesnáz. Táňa by chtěla na pevninu. Ostrov, to jsou pro ni galeje. Večer obyčejně sed; a sedí a pak se začne oblékat. Obouvá si střevíce, obléká prádlo a šaty. ‚Kam jdeš,‘ ptám se ‚Do divadla,‘ říká a pak si stoupne před zrcadlo a začne se upravovat. Na konec přistoupí k oknu a dívá se, pozoruje kopce v mlze a očima zůstane viset na sousedním plotě. ‚Nepřijdeme pozdě?‘ zeptá se mě. ‚Ne, hned půjdeme,‘ povídám a řeknu ti, kamaráde, jde mi z toho mráz po zádech.“

„Snad kdybyste zůstali rok na pevnině, táhlo by ji to zpět na ostrov.“

„Hni.“ broukl Boris, „a všechny přídavky půjdou k čertu a zase budeme žít z ruky do huby.“

„Neslyšel jsi náhodou tu historku, jak se jeden velký podnikavec rozhodl vydělat hodně peněz? Měl by sis ji poslechnout. Vtip o tom, jak jeden chytrák prodal láhve a koupil si za to auto, jistě znáš, ne? Tak tedy jeden podnikavý soudruh uvedl tenhle vtip do života.“

„A jak to dopadlo?“ Boris se nedůvěřivě usmál.

„Moc dobře ne. Co vlastně udělal? Když na jaře nastala doba vhodná pro plavbu, odebral se na Iturup a celou sezónu do pozdního podzimu sbíral láhve. Pak naložil své skleněné zboží na parník, který stejně jel do Anivy prázdný, a odplul s ním. Cílem cesty byl přistav Aníva. Když přistáli, ptali se jich, jaký náklad vezou. Kapitán odpověděl, že láhve. Aniva na to, ať prý z nich nedělá hlupáky a odpovídá, jak má, když je tázán. Kapitán trvá na svém, prý láhve.“

„A co na to dispečer Anivy?“

„Zavolal veliteli přístavu a vysvětlil mu situaci Ten byl také v rozpacích co dělal a pro každý případ dal příkaz parník do přístavu nevpouštět.“

„To mu vůbec nedovolili přistát?“

„Samozřejmě že ne, zadrželi parník na kotvišti a vzali kapitánovi pracovní příkaz. Ještě nikdy neviděli, že by někdo vozil z Kurii láhve. Dejme tomu ryby, konzervy nebo kraby. Ale láhve a navíc prázdné! To tu ještě nebylo. A nebude, usoudil velitel přístavu a dal rozkaz, aby parník zakotvil u opuštěného přístavu a byl vyloděn. Tehdy všechno mužstvo téměř celý týden vyhazovalo láhve. Až budeš v Anivě, zeptej se, ještě teď tam těch lahví leží celá hora.“

„Jak to dopadlo s tím podnikavcem?“ zeptal se Boris.

„Jako bys sám nevěděl, jak to dopadá s bezpracnými zisky.“

„Vždyť přece nedošlo k žádným bezpracným ziskům!“

„Ale byl to pokus. A k tomu zneužívání státního dopravního prostředku za účelem osobního obohacení.“ Levašov se rozesmál, pochopil, že Boris věří každému jeho slovu. „To byl žert, Borisi, nechme toho. Co tvá žena, kdy bude rodit?“

„Za čtrnáct dní.“

„Tak je ještě čas.“

„Jak to?“ zpozorněl Boris.

„Asi jsi nepostřehl, že co jsme si tu vykládali o lahvích, vlak stál, a stojí dosud.“

„Propánakrále!“ zabreptal Boris vyplašeně.

Levašov si přetáhl rukáv svetru přes zkřehlé prsty, uchopil kliku pokrytou jinovatkou a stiskl. Klika nepovolila. Několikrát do ní kopl nohou a přitáhl dveře k sobě. V tom okamžiku se do chodby divoce vedrala bílá záplava sněhu a zapadla do ní jako do pasti. Levašov sestoupil na schůdek a spatřil, že závěje stouply až k ose kol. Skočil do sněhu a prošel podél vagónu. Další kola byla úplně zavátá. Ani světélko nebylo vidět přes nakupené závěje, zdálo se, že vlak stojí na dně velkého sněhového potoka.

Pak vylezl zpět do vozu, zabouchl za sebou dveře a pro jistotu ještě zavřel na závoru.

„Tak co?“ zeptal se Boris. „Jsme ve stanici?“

„Ale kdepak. Sněhu je venku do výše kol. Pojď se mnou k průvodčímu.“

Ve služebním kupé seděli pohromadě Olga, mladík, kterého přemluvila, aby jel s sebou, vlak vedoucí Drozdov a strojník Děnisov.

„Tak co se děje? Proč stojíme?“ zeptal se Levašov.

„Snad vidíte, co se děje,“ odsekl Děnisov.

„Budeme tu dlouho stát?“ zeptal se Levašov.

„Dokud nevyjedeme.“

„Měli byste alespoň oznámit, že jsme tu uvízli.“

„Kdo má filipa, tak se dovtípí,“ důstojně pronesl Drozdov. „A kdyby to někoho nenapadlo, tak ví, kde jsme. Vyjeli jsme ze stanice Vzmorje a do stanice Tichaja jsme nedojeli. A to je všechno.“

„Co bylo v mých silách, to jsem udělal, víc bohužel nemohu. Dostali jsme se právě do úžlabiny, když nás přepadl silný nápor sněhu a vichřice a nemůžeme se odsud hnout,“ chmurně poznamenal Děnisov.

„Snad ráno vyjedeme.“

„Jestli pošlou sněhově frézy a vyčistí koleje.“

„To ovšem není jisté, že frézy přijedou?“

„Zaručit to nemohu. Při sněhových bouřích posílají sněhové frézy přednostně na šachty a elektrárny. Do Siněgorska, Býkova, Dolinska a do Korsakova, kde je přístav. K nejbližší stanici je to třicet kilometrů a v téhle závějích se to rovná třem stům.“

„Odpočiňte si trochu,“ skočila jim do řeči Olga. „V Tyniovském vás vzbudím.“

Odešli z kupé a na chodbě se s tichou úzkostí zaposlouchali do zlověstného vyti uragánu. V útulném prostředí jedoucího vlaku se docela příjemně naslouchalo hukotu větru a šelestu sněhových vloček, ale teď, když vlak stál, vyvolávaly zvuky bouře mrazení v zádech.

V

Ráno nastoupilo pozdě, jakoby malátně. Zdálo se, že tma ulpěla na promrzlých větvích stromů, na rozfoukaných závějích a ledových krách, jimiž byl pokryl celý břeh. Vítr běsnil nejen za stěnami vagónů, ale až kdesi vysoko nad hlavou.

Silné sněhové bouře se obvykle rychle unaví, ale tentokrát tajfun k ránu ještě více zesílil. V sychravé ranní mlze splývaly vrcholky zavátých stromů, telegrafní sloupy se zmenšily a dráty mezi nimi se táhly ve výši lidských postav.

Vlak stál na kolejích, černý a nestvůrný, jako obluda z pohádek. Někde blízko začínal oceán. U břehu zamrzal, ale v dálce temně hučely vlny. Prosyceny sněhem se vrhaly na paluby lodí a rychle se měnily v led. Rybáři si přáli jen jedno. Vydržet a nedovolit ledu zmocnit se celé paluby. Zamrzlé čluny se nedaly ovládat a vlny je pokrývaly stále novými a novými vrstvami ledu tak dlouho, dokud nezmizely pod vodou. Rybáři prožívali těžké chvíle. Nic se však nevyrovná jejich pocitu radosti z vítězství nad živlem, když na obzoru klidného oceánu spatří svůj ostrov a těžkými válenkami budou na palubě bortit křupající ledové kry. Teď však pronikaly bouřlivou atmosféru jen jejich rádiové výzvy. Někteří prosili o pomoc a jiní naopak ji nabízeli.

Poslední zprávy toho rána, které se rychle rozšířily po vlaku, nepřinesly nic potěšujícího.

… Třetí den zuří vichřice nad Korsakovem. Ve městě je vyřazena veškerá doprava a přístav je uzavřen. Na kotvišti se shromáždily dvě desítky lodí s mimořádně důležitým nákladem. Dělníci v přístavu začali bez ohledu na silný uragán ručně vykládat některé lodě.

… Stejně jako při poslední bouři i teď obětavě pracují buldozeristé v Makarově. Této noci se jim podařilo proniknout sněhovými závějemi k pekárně a dodali chleba do několika obchodů.

… Práce byla zastavena v Lermontovském a Novikovském uhelném revíru a v některých dalších šachtách. Výrobu přerušili také na pilách v lesním průmyslu a v papírnách. Ve všech odvětvích národního hospodářství je citelný nedostatek paliva, elektrické energie a pohonných látek.

… Už čtvrtý den trvá vichřice na Kurilských ostrovech. Jsou zaváté osady a cesty, přerušené telefonní spojení, přetrhané elektrické dráty. Už druhý týden obyvatelé Krabozavodska, Jižních Kurii, měst a vesnic ostrova Šikotan, Iturup a Kunašir nedostávají dopisy a noviny.

… Skutečné hrdinství prokazuji v tyto dny obyvatelé osad. Traktoristé sovchozu Čapajev po dva dny a dvě noci prohazovali cestu ke skleníkům a pařeništím, aby k sazenicím mohl vzduch a světlo. Včera všichni pracovnici sovchozu odstraňovali sníh od chlévů, kde už třetí den čekal dobytek na krmení.

… Celý prostor Ochotského moře a východní část Tichého oceánu se otřásá uragánem a daleko se rozlétlá praskání ledových ker. Do kritické situace se dostala flotila japonských rybářů východně od Středních Kurii. Sněhová bouře donutila lodě zajet do našich teritoriálních vod, do zálivu Kosatka na Iturupu, ale prudký vítr zahnal mohutné ledové kry i do těchto míst. Část japonské rybářské flotily stačila vyjet na volné moře, ale sedm lodí uvízlo v ledu. Jedna z nich „Itoki maru-35“ se potopila, další byla vyvržena na břeh a pět lodí bylo poškozeno. Japonští rybáři dále obětavě pokračují v boji o život. Naše čluny, plující v blízkosti, dostaly neprodleně rozkaz zamířit k zálivu Kosatka na pomoc Japoncům.

„Olgo,“ zavolal Levašov. „počkejte na mě!“

Děvče se zastavilo.

„Chcete se mě zeptat, jaké bonbóny mám nejraději?“

„O tom jsme se už dohodli. Cukrovím z ostrova krmíte medvědy. Co je nového?“

„Zdá se mi, že slyším blížit se sněhovou frézu.“

„Tak to bychom dnes mohli odsud vyrazit?“

„Těžko říci, podle mne sotva.“

„Zřejmě měli štěstí ti, kterým se podařilo včas vystoupit.“

„Ještě nikdo nevystoupil.“ řekla Olga.

„Takže tu jsou všichni, co nastoupili v Južném?“

„Jasně, je to přece spací vůz.“

„Vlastně máte pravdu. A co Kolja, nelituje, že jede s sebou?“

„Proč by měl litovat?“ Olga trhla rameny. „Tolikrát mě o to prosil.“

„Mně to připadalo, že jste ho přemluvila…“

„To je právě to, co chtěl, abych ho přemlouvala. Myslí si, bůhvíjak není chytrý, ale já do něho vidím,“ řekla s přesvědčením.

„A to přišel na nádraží jen tak, bez zavazadel a z ničeho nic odjel!“

„Jakápak zavazadla?“ divila se Olga. „Jednu kapsu má prázdnou a druhou vysypanou. Ba ne, já nemám naději, že se bohatě vdám. Ale teď už půjdu, asi se už stejně vzteká“

„Proč by se vztekal?“

„Žárlí. Vždyť vy jste před svatbou všichni stejní,“ usmála se shovívavě Olga.

„Skoro všichni. Poslyšte, Olgo, chtěl jsem se vás zeptat. Mám v Tymovském přítele. Nemohla byste mu ode mne předat balíček? Sám by si pro něj přišel k vlaku“

„To předpisy nedovoluji. Ale k čemu by byly předpisy, kdyby se nedaly porušovat.“ dodala mladá průvodčí.

„Při téhle cestě jste už taky porušila předpisy?“ zeptal se Levašov. ale nedoufal, že dostane odpověď.

„Teď? Co vás napadá? Kdo by v tomhle počasí myslel na balíčky?“

Levašov pomalu prošel podél vagónu. Mohla by to být ona, uvažoval, anebo Kolja se svou jednou kapsou prázdnou a druhou vysypanou.

V úzké uličce vagónu mohli jen s obtíží kolem sebe projít dva proti jdoucí. Oba se museli zastavit, přitisknout se zády ke stěně a vtáhnout břicho.

V této chodbičce se Levašov ráno srazil se staříkem ze sousedního kupé.

„Promiňte, neviděli jsme se už někde?“ otázal se neznámý.

„Nevzpomínám si, možná.“

„Kde pracujete, jestli se mohu zeptat?“

„Na Kurilách. Na Urupu.“

„Tak tam jsem nebyl. Byl jsem na Šikotaně, Kunaširu, ale na Urup jsem se ještě nedostal. Ale asi jsem o nic nepřišel, že? Jistě je to tam stejné jako všude tady, mlha, deště, příliv, odliv. Jak se říká, na jedno brdo.“

„Na ostrovech se žije přibližně stejně. Jednomu se daří lip, druhému hůř, někdo má zajímavější práci, někdo zase nudnější, ale valný rozdíl v tom není. U nás mátne sopku Kolokol, téměř tisíc pět set metrů vysokou, na Kurilách se takové nenajdou. A co se týče mlhy, tak na ostatních místech ostrova taková obvykle nebývá.“

„Povězte mi, jestli to není tajemství, jaké je vaše zaměstnání. Soudě podle vašeho výrazného patriotismu jste.“

„Seizmiolog.“

„Tak je to tedy… Odpusťte mi můj povrchní odhad. Vy seizmologové hledíte víc do hloubky.“

„Ano. Na povrchu mnohé věci vypadají lepší.“

„Vidím, že jste nejen seizmolog, ale i filozof,“ stařík nečekaně napřáhl ruku, „dovolte, abych se představil, jmenuji se Arnautov Ivan Nikitič. Jsem ekonom.“

„Sergej Levašov.“

„Velmi mě těší. Víte co, Sergeji, pojďme k nám do kupé. Zhodnotíme problémy seizmologie, povíte mi, co je to tsunami a jak vzniká. Jestli ovšem máte čas.“

„Kam bych pospíchal…“

„Tak tedy prosím,“ Arnautov doširoka otevřel dveře svého kupé. „Seznamte se s mými spolucestovateli. Tohle je Oleg. Zdá se mi, že je to dobrý člověk i dobrý inženýr, ale trochu fluktuant. I když je zatím našemu kupé věrný, loží tu už celé hodiny. Nezlobíte se. Olegu, že? A to je Vitalij, mladý muž bez určitého zaměstnání, jak se nám představil. Řekl jsem to správně. Vítalis?“

„Mně je to, dědo, docela fuk, jak se vyjadřuješ,“ Vitalij měl snědou pleť, husté, dlouhé řasy a tenké rty. Seděl, nohu přes nohu, s prsty sepjatými na kolenou.

„Ach jo,“ povzdychl si Oleg a toporně se převalil na záda. „Rád bych věděl, kdy tahle metelice skončí, a bude-li jí vůbec někdy konec.“

„To je nějaká metelice?“ vyjekl Arnautov vzrušeně, „to jste nezažili bouři v padesátém sedmém roce!“ Rozechvěl se nadšením, jako by sněhová bouře v padesátém sedmém byla svědectvím jeho vlastni sily a statečností v oné době. „Přijel jsem ze služební cesty a nenašel jsem dům. Jenom podle ptačí budky jsem ho poznal. Vedle komína sousedního domu seděl známý pes a s prominutím se potentoval.“

„Jezdíte často na služební cesty?“ přerušil ho Levašov.

„Ano, často,“ přiznal Arnautov.

„Co vlastně dělají ekonomové na služebních cestách?“

„Dbají na správnou ekonomiku diet. Čím větší bouře, tím větší úspora,“ ušklíbl se Vitalij.

„A víte, mládeži,“ pokračoval Arnautov, „jsem docela spokojen, že jsme se tak sešli. Posedíme, odpočineme si, pohovoříme a čas nám uběhne…“

„Do důchodu,“ dodal Vitalij uštěpačně.

„Pro vaši informací, hochu,“ řekl Arnautov důstojně, „mám už dva roky v kapse výměr o penzi na sto dvacet rublů, jestli vám to něco říká.“

„Mít sto dvacet rublů, to by mi něco říkalo, ale pořád nechápu, dědo, co tu na ostrově ještě hledáte.“

„Ó,“ protáhl stařík významně a přejel všechny vyzývavým pohledem. „Víte, kdo je ten ptáček, co si tu vykládá rozumy? Je to cestující,“ řekl pohrdavě.

„Já taky poslouchám cestujícího,“ odsekl Vitalij.

„Ba ne, já nejsem cestující,“ vysvětloval důležitě Arnautov. „Abyste věděli, všichni ostrované se dělí na posádku a na cestující. Ano, ostrov, to je loď. Na ní je posádka, která soustavně pracuje několik desetiletí bez oddechu.“ Arnautov pyšně pohlédl na Levašova. „A jsou na ni také cestující, kteří se povaluji v teplých kajutách a mění se každou cestu, jinými slovy každou sezónu. Déle jak jednu zimu nevydrží.“

„Nevím, dědo, z jaké posádky jsi ty, ale dáváš vale ostrovu dřív než já. To je fakt.“

Stařík letmo pohlédl na Vitalije a sklopil hlavu. Po chvíli mlčení řekl tlumeným hlasem:

„Pro vaši informaci, mladý muži, já už odsud nikdy neodejdu. Žiju tu už příliš dlouho. Všechny Sočí, Gagry a Krymy už nejsou pro mne. Nemám tam co dělat, a je jedno, kde umřu.“

„A co tady?“ vyzvídal Vitalij.

„Staří lidé nemohou tak snadno měnit místa, kde žijí. Mám v Roštově dům, auto a jabloňový sad. Neříkám, že jsem k tomu přišel snadno, ale mám to.“

„To si tedy dobře žiješ, dědo!“ Vitalij obdiv ně zakroutil hlavou, „já bych se toho jen tak nevzdal, jak vidíte, on má auto a přitom mluví, jako by mu ubližovali. Řekni nám upřímně, jen tak mezi námi, jestli sis pořídil ten dům ve staroslavném městě Roštově, koupil auto a najal zahradníka pro svůj jabloňový sad ya pouhou mzdu? Nebo máš nějaký vedlejší výnosný příjem, co?“

Levašov už chtěl Vitalije zarazit, ale spatřil, jak starý muž posmutněl.

„No vidíš, dědo,“ Vitalij také postřehl zrněnu výrazu Arnautova. „A to si myslíte, že jste povoláni vychovávat mládež a dávat jí sebe za příklad. Tak nám tedy už pověz, jak jsi přišel k tomu domu v Roštově?“

„Už jsem to mnohokrát vysvětloval,“ opáčil Arnautov.

Levašov viděl Olega, jak leží na lůžku se zavřenýma očima a s náznakem úsměvu na rtech. Věděl asi o něčem, co se týkalo debaty, ale nechtěl se jí zúčastnit.

„To je nemístný rozhovor,“ řekl Levašov Vitalijovi. „já se tě taky neptám, za čí peníze jedeš a z čeho žiješ…“

„Můžu ti to prozradit. Klidně. Jsem geolog a geologové v zimě nepracují. Kdybys nevěřil, vezmi si mapu ostrova a já ti vyjmenuju všechny osady, řeky a hory nazpaměť ze severu na jih a za každou chybu, kterou udělám, dostaneš rubl. Platí? Když se nespletu, dáš mi deset. Snad vám to stačí, kamarádi. Ale že tuhle děda nemá čisté ruce, to je fakt,“ řekl Vitalij ostře, „nemám pravdu?“

„Už jsem starý, nechte mě na pokoji,“ bránil se Arnautov.

„Takže sis opravdu na to všechno ušetřil?“ zeptal se jizlivě Vitalij.

„Ano, ušetřil.“

„Dobře víme, jak se to dělá. Slyšeli jste, jak v den odjezdu vlaku přepadli obchodní dům? A vyšlo jim to.“

„Kolik let jsem na to myslel,“ pokračoval Arnautov ve sledu svých myšlenek, „že přijedu do Rostová a budil si tam lebedit. Pořád jsem to odkládal a odkládal… Až teď jsem pochopil, že už je pozdě, že už se nemohu vrátit. Jisté je, že pro mne je z ostrova už jen jedna cesta.“

„Povím ti jednu lidovou moudrost,“ zasmál se Vitalij, „rok za rokem plyne, čas ubíhá, kdo se světem netoulá, ten brzo umírá. Tak hlavu vzhůru!“

„Příště si pohovoříme o seizmologii,“ poznamenal Arnautov a odešel z kupé.

Levašov chtěl vyjít za ním, ale rozmyslel si to. Pohlédl na Vitalije, rychle přejel pohledem zavazadla a vrátil se k Olegovi.

„Děda se urazil.“

Oleg neodpověděl. Jeho masitá tvář byla nehybná a lhostejná. Jen ve výrazu očí, ve tvaru velkých svěžích rtů a staženém obočí bylo možno postřehnout lehké pohrdání.

„Je hlupák, že se urazil,“ ozval se Vitalij.

„Není hlupák, je to starý člověk,“ řekl pomalu Oleg. „Kdybys takhle mluvil se mnou…“

„Tak co by bylo?“

„Už by tě odnesli,“ Oleg seskočil z palandy, přisedl si k Vitalijovi a položil mu ruku na rameno. Upřeně se mu díval do očí a opakoval. „Odnesli by tě, hochu. Kdyby chtěli. Já bych to ale neudělal.“

„Proč ses ho tedy nezastal, když jsi tak odvážný?“

„Ještě k tomu dojde,“ ušklíbl se Oleg. „Do Tymovského je ještě daleko, to se toho ještě může přihodit! Nemám pravdu?“ obrátil se k Levašovovi.

„Možná,“ neurčitě podotkl Levašov. „Poslechni, proč tě nazval fluktuantem?“

„Trochu jsme si tu povídali o zaměstnání a já jsem se přiznal k svému nedostatku. Jsem fluktuant, nemám výdrž, někde dlouho pracovat.“

„Hledá pořád štěstí a nemůže ho najit,“ začal Vítalij, ale hned zmlkl.

„Co vlastně teď děláš?“ obrátil se Levašov znovu na Olega.

„Posílá starší zvědavce do háje!“ zachechtal se Vitalij.

Levašov měl co dělat, aby se udržel a nevyhodil ho na chodbu. Oleg na otázku neodpověděl, Levašov jen spatřil, jak se mu napjalo a zbělelo chopí.

„Poslyš, Serjožo, v šestém vagóně jede jedna parta. Jsou to tvrdí, hoši, a podle mě nebudou asi v nejlepší shodě se zákonem.“

„Proč je hned podezříváš? Možná že je s nimi všechno v pořádku, ale samozřejmě si na ně musíme posvítit.“

„Jasně, už jsme se skamarádili.“

„Jen buď opatrný, Perm jakové, může to být protřelá banda.“

„A ještě mám podezření na jednoho člověka, který za celou dobu byl jen jednou na toaletě. Náramně narychlo.“

„To vypadá podezřele. Kdo je to?“

„Říká, že je odborový pracovník.“

„A za co se vydáváš ty?“ zeptal se Levašov.

„Já jsem zásobovač. Vzpomínáš si, jak jsme se v loňském roce babrali se zásobovači? Tak jsem si teď přisvojil jejich profesi. A co ty?“

„Jsem seizmolog.“

„To je podle Urupu?“

„Tak nějak. Doufám, že mé seizmologické znalosti jsou pro širokou posluchačskou veřejnost plně dostačující.“

„Upřímně řečeno, Serjožo, trochu jsem zpanikařil. Uplynulo už dost času, za tu dobu už jsme mohli být v Tymovském, nebýt té přestávky, a kde nic tu nic.“

„Kdyby nebylo toho zdržení, nemohli bychom dělat nic jiného a pachatel také ne. A v Tymovském naši hoši taky nesedí s rukama v klíně. Jestli tam pachatel má společníka, tak ho už možná chytili. V případě že našeho člověka neměl nikdo čekat, tak je všechno mnohem složitější…“

„Máme šanci asi tak jedna ku stu, co myslíš, Serjožo?“

„Myslím, že každý z nás má jednu šanci. Řekl bych, že ho dostaneme.“

„Chceš zřejmě pozvednout mou morálku, Sergeji. Ale to ani nemusíš, udělal bych stejně v každém případě všechno, co bude možné, ať už Věřím v úspěch, nebo ne.“

„Když nebudeš věřit, nic nedokážeš. Nic se ti nepodal a nebudeš ani tušit, že jsi vykonal jen polovinu toho, čeho jsi byl schopen. Každý neúspěch, každý malý nezdar budeš považovat za něco samozřejmého a nevyhnutelného a s každým neúspěchem ti bude ubývat sil. Chápeš? Budeš-li přesvědčen, že se věc podaří, každý malý kiks tě bude podněcovat, je ti to jasné? Budeš se nabíjet energii jako akumulátor. Staneš se jednou geniálním kriminalistou a to přece chceš, ne?“

„Díky ti, Serjožo, povzbudil jsi mě.“

„Podle mne opravdu zbytečně pochybuješ o výsledku, jsem přesvědčen, že ty peníze najdeme. Za prvé, ukrást peníze je mnohem snadnější, než s nimi pak bez rizika naložit. Musí se ještě rozdělit mezi partu, a to není lehký úkol pro ty, co prováděli loupež. Každý z nich pokládá svůj osobní risk za nejdůležitější a přirozeně za svou účast vyžaduje co největší podíl. Dejme tomu, že ho nechytneme ve vlaku, že ho nepoznáme To se může stát Vždyť ale s příjezdem do Tymovského celé pátrání nekonči. Všechno teprve začíná, Permjakove. Teď nastává průzkum bojového prostoru a čelní obchvat. Znáš všechny, kteří jedou v tvém vagóně?“

„Ovšem, znám všechny.“

„Jejich jména, adresy, pracoviště, rodinné poměry?“

„Jak bych to všechno mohl znát?“

„O čem se s nimi tedy bavíš? Přesněji řečeno, co si bereš z debat s nimi? Co si o nich zapisuješ do poznámkového bloku, když zůstaneš sám? To je přece úplně jednoduchá věc. Upřesníš si pak správnost údajů, které každý z nich o sobě poví. Pachatel nepochybně lže. Musí lhát, je k tomu nucen proto, aby zahladil stopy.“

„Poslouchám tě, Serjožo a myslím, že začínám chápat, proč si tě Káťa tak váží. Měl jsem dojem, že je to pro tu tvou postavu. Vzrůst je důležitý, to se ví, ale není to to jediné. K tomu je ještě třeba…“

„Dobrá, Permjakove, to jsme trochu odbočili. Mám dojem, že někdo jde. Seznámíme se později. Nezapomeň – co nejvíce informací. Různých, zdánlivě i bezvýznamných, v těch lidé zpravidla nelžou, nezatěžují se tím. Člověk si zalže, když říká své jméno, ale jména děti a ženy řekne správně. Neřekne pravdu, když jmenuje město, kde žije, ale číslo bytu uvede přesně.“

VI

Za několik let života na ostrově se Levašov už setkal s bandami povalečů a znal jejich návyky. Po celém Dálném východě se potloukali po moři, v tajze a na ostrovech. Byli mezi nimi námořníci, propuštění pro různá proviněni ze služby, rybáři, čekající na tahy ryb, tuláci i lidé, kteří sem původně přišli z touhy po čisté romantice a nyní používali toho slova leda jako nadávky. Někteří muži sem utekli od svých žen, od placení dluhů a alimentů a od nudného kancelářského života. Přicházeli sem ale také poctiví sezónní dělníci, kteří prostě čekali na chvíli, kdy budou moci odejít na moře a na lov do tajgy. Ne všichni vydrželi těžké severské podnebí, a tak se tu lidé neustále měnili. Námořníci našli zaměstnání na lodích, rybáři odcházeli na lov ryb a krabů a dobrodruzi se rychle zklamali i tady a odcházeli, zmoudřelí, klidně domů.

Tyto tlupy jezdily nejčastěji načerno a radovaly se, když potkaly známé nebo přátele. Nejen proto, že si od nich mohli půjčit stovku nebo dvě, ale také proto, že známí jim připomněli domov, a oni navzdory všemu tesknili po dobách, kdy spali na svých postelích a se svými ženami. Vypůjčené peníze utráceli za různé radovánky a přitom ochotně vyprávěli příběhy, které slyšeli při nekonečných toulkách nebo si je sami vymysleli.

Když ráno Levašov otevřel dveře, musel ucouvnout. Po chodbičce se o překot hnali tři mladíci. Statný chlapík v koženkové bundě, druhý malý a slaboučký ve vybledlém kabátě a další byl tlouštík ve svetru. Levašov se už chtěl vrátit do kupé, ale zastavil se. Jakási mladá žena se na něho upřeně dívala.

„Promiňte,“ oslovila ho nečekaně zvučným, nízkým hlasem „nevíte, kam běží?“ žena kývla směrem, odkud dozníval dupot.

„Za chvíli bude otevřen jídelní vůz a mládež vyhládla.“

„Proč ale mají tak naspěch?“

„Jsme zavátí a nepotrvá to jen jeden den. V jídelním voze všechno zmizí za deset minut.“

„Proč tam taky nejdete?“ její hlas naléhavě vyžadoval odpověď.

„Nerozumím vám.“

„Ptám se, proč nejdete do jídelního vozu,“ klidně opakovala žena.

„Teď už je nemožné se tam dostat, všechno je plné až do chodby. Rád bych věděl, kdo odolal pokušení sehnat pár pirožků. V našem vagóně je takových málo. Například vy…“

„Poslyšte, ve vlaku je asi dvacet dětí. Jestli tu jsme zasypáni na delší dobu než jeden den, jak říkáte, musíme něco podniknout. Nemůžeme dopustit, aby všechny potraviny vyrabovali ti, co mají širší ramena nebo víc drzosti.“

„To nebude tak snadné. Jak se jmenujete?“

„Lina.“ řekla a odmlčela se.

„Co děláte?“

„Pracuji jako metodička oblastního domu pionýrů.“

„Kam jedete?“

„Tam, kam musím. Máte ještě nějaké otázky?“

„Měl bych, ale vidím, že už teď jich máte dost.“

„Zatímco tu tlacháme, rozebrali už možná všechny potraviny. Chtěla bych vás požádat…“

„Snad vás bude zajímat, jak se jmenuju, než mě o něco požádáte. Jmenuju se Sergej.“

„Moc mě těší. Serjožo, pomůžete mi, že? Někteří cestující počítali s tím, že vystoupí ještě noci, a nic si s sebou nevzali.“

Levašov si bůhvíproč vzal z postele čepici a nasadil si ji, ale vzpamatoval se a odhodil ji na místo. Přistoupil ke služebnímu kupé, prudce odsunul dveře, ale vzápětí je zase zavřel. Přímo na prahu stála na špičkách průvodčí a líbala se s Koljou.

„Promiňte,“ pronesl hlasitě Levašov. „omlouvám se.“

„To nic,“ řekla Olga a otevřela dveře. „Za to může Kolja.“

„Za to mohou dveře,“ broukl otráveně Kolja. „Zástrčka nedrží.“

„Poslyšte, Olgo,“ začal Levašov, „za chvíli otevřou jídelní vůz…“

„Ano, ve vedlejším vagóně. Ale nic tam není, chlebíčky a pirožky. Ty pirožky máme s sebou už na třetí cestě.“

„Tahle soudružka, Olgo,“ Levašov ukázal na Linu, „je z domu pionýrů a navrhuje důležité opatření.“

„Jsme zaváti,“ přerušila ho Lina. „Dnes nás nevyprostí, a zítra asi také ne. A ve vlaku jsou děti.“

„V našem vagóně ne,“ podotkla Olga, „nepočítám-li tamtoho,“ kývla na Kolju, který stál v rozpacích stranou.

„V ostatních vagónech jsou, Olgo. Víte, co nastane zítra?“

Olga sundala z věšáku čapku od své uniformy, nasadila si ji, zasalutovala a srazila podpatky.

„Koljo, ty tu zůstaň. Ukliď nádobí a zameť. Máš dnes službu!“

Kolja se pobaveně usmíval.

„Jen si vtipkuj, když tě to baví.“

Napřed šla Olga, za ní Lina a Levašov uzavíral řadu. Rychle přeběhli po můstku do dalšího vagónu. Dostat se do jídelního vozu bylo nemožné, lidí bylo namačkáno až k pultu.

Levašov zpozoroval Permjakova a trochu odstoupil, „tys také přišel pro pirožky?“ zeptal se. „Podívej se, kdo zůstal ve vagónu. Náš člověk tam určitě je, být na jeho místě, taky bych zůstal.“

Olga se navyklým způsobem prodírala davem.

„Dovolte… uvolněte místo… zastrčte trochu břicho, strejdo, abych mohla projít. Díky vám i vašemu břichu!“

Lina se však nijak nemohla protlačit kolem chlapíka v koženkové bundě. Pohlédla na něho a spatřila neholenou tvář a žlutý povlak na zubech. Nebyl už nejmladší a porost kučeravých vlasů začínal na jeho hlavě výš, než bylo původně přírodou dáno.

„Kampak?“ zeptal se. „Má snad madam takový hlad, že se dere dopředu bez fronty, a promiňte, beze studu a svědomí, bez ohledu k lidem, které nechala za sebou?“ Stále těsněji se tiskl k Líně, aby nemohla projít. Mladá žena to už nevydržela a vlepila mu políček.

„Á, podívejme se,“ rozvláčně pronesl muž. „No tak to tedy uhnu. Madam zřejmě opravdu chce jíst. Nebo, s prominutím, žrát?“

Sotva Lina vykročila, zkřížil jí cestu jiný chuligán.

„Tak co, mně taky jednu vlepíš?“

Lina mu ji opravdu vlepila a byla si vědoma toho, že nedělá právě to nejchytřejší.

„A teď jsem na řadě já,“ stál před ní tlouštík ve svetru a v kšiltovce se znakem raka.

„Pusťte mě!“ Lina mu zle pohlédla do očí.

„A co já? Já ti nestojím za pohlavek? Dej mi, co mi patří! Facka a můžeš jít. Proč mám být ošizen o pozornost?“

„Je to odporné,“ řekla hlasitě Lina.

„Co je odporné?“ nepochopil tlouštík.

„Je mi odporné tě uhodit. Dokonce stát vedle tebe se mi hnusí.“

„A co takhle líbat se, to by ti nebylo protivné?“ A mladík uchopil Linu za rameno. Pokusila se mu vytrhnout, a vtom ucítila, že je volná. Mezi ni a tlouštíka se vsunula čísi ruka, opřela se o masité čelo s vlnitou čupřinou a hned nato se ozval tupý náraz hlavy o stěnu vagónu.

„Promiň, kamaráde,“ řekl Levašov, „to je má žena, totiž budoucí.“

„Díky,“ prohodila Lina a vklouzla za Olgou do jídelního vozu. Fronta čekajících lidí zašuměla nevolí, ale uklidnila se. Za pár minut se dveře opět otevřely a v nich se objevila korpulentní postava prodavačky.

„Soudruzi, nestůjte tu,“ zvolala hlasitě, „bufet nebude otevřen. Ticho, ticho, soudruzi! Průvodčí sepíše seznamy cestujících s dětmi. Ale buďte klidní, na všechny se dostane alespoň po jednom chlebíčku a snad i pirožek vyjde!“ usmála se.

Na můstku zastavili Levašova ti výtržníci.

„Heleď, dloubej, dneska se přece nevidíme naposledy, že?“ zeptal se tlouštík. „Kdy a kde se uskuteční naše příští setkání, sdělím dodatečně. Jako mezi diplomaty.“ Zachechtal se a ješitně se ohlédl po kamarádech. „A teď koukej mazat.“

Levašov vykročil k tlouštíkovi, ale ten se vytratil ve tmě můstku.

„Copak? Chtěl jsem se jen rozloučit,“ poznamenal Sergej a pomyslel si: to nejsou oni.

Strojvedoucí Děnisov si ze všeho nejvíc cenil u lidi spolehlivost, schopnost splnit úkol za každou cenu. Soudil, že přitom není důležité, je-li člověk nemocen, nebo zdráv, veselý, či sklíčený. Stávalo se, že vyjížděl na cestu nemocný nebo mu stonala žena, ale nikdo nepamatoval, že by někdy vynechal cestu. Nástup na směnu chápal Děnisov jako příchod večera nebo svítání, nic tomu nemohlo zabránit. Když nastal čas odejít na stanici, popadlo ho něco jako hlad, který utišil, jen když se postavil k pákám lokomotivy.

Když se v noci vlak zastavil, Děnisov horečně, bez rozmýšlení popadl lopatu a vyskočil ven. Prohodit závěje nebyla žádná zvláštní práce, dokonce ani cestující by neodřekli pomoc, ale teď to nemělo smysl. Trvalo by to půl hodiny a za tu dobu bude celý prostor pod vagóny zavátý sněhem.

Teď když souprava stála celý den a noc, Děnisov udělal to jediné, co bylo v jeho silách. Chvílemi vylézal na střechu vagónu a pokoušel se spojit s Južno-Sachalinskem po vedení, které se táhlo podél trati. Spojení nedostal, jenom pořádně vymrzl a vracel se zpět do vagónu.

Levašov ho spatřil, když se znovu chystal na střechu.

„Tak to vy jste nás v noci zavlekl do závějí?“ otázal se Levašov.

„Ty bys asi ty závěje objel, co?“

„No, dejme tomu… Ale co teď?“

„Podívej se,“ Děnisov rozevřel plášť a ukázal telefonní sluchátko s komíhajícími se dráty. V očích Levašova spatřil zájem a spiklenecky na něho zamrkal: jen se podívej, jací jsme to koumáci, my stará garda…,

„Počkejte na mě, já se obléknu, a dejte pozor, aby vás to neodneslo!“

V koutě mezi uhlím našli malý sochor a odtrhli jím dveře přimrzlé ke sněhu. Levašov uchopil širokou lopatu, zabořil ji do horní vrstvy sněhu a okamžitě pocítil, jak ji silný odpor větru prohnul a vyvracel.

„To máme větříček, co?“

„Nějak to zvládnem,“ řekl Sergej.

Když se jim podařilo vylézt nahoru, spatřili, že závěje vyrostly až k střechám vagónů a z lokomotivy bylo vidět jen černý komín, vyčnívající ze sněhu. Vítr se rozrážel o dráty vedení a výhrůžné burácel.

„Rychle ke sloupu!“ křičel z plných plic Děnisov. „Potřebujeme celý pár drátu a tady jsou spletené, těžko je rozmotáme!“

Ke sloupu se dostali za deset minut. Děnisov se o něj opřel zády, vytáhl zpod kabátu telefonní sluchátko a kývl na Levašova, aby si pospíšil. Přitiskl sluchátko k uchu, zakryl je límcem a připravil se k poslechu. Levašov přiložil obnažené kontakty telefonu k drátům vedení. První pár vedení mlčel, dráty byly zřejmě někde přetržené. Ani druhý pár se neozýval. Ale pak se jim podařilo napojit se na čísi rozhovor.

„Haló, nezavěšujte, nezavěšujte!“ naléhavě vyzýval Děnisov, ale vtom se kontakty telefonu odpojily od drátu vedení. Levašov se snažil najít ve sněhu nový pár, ale mezitím už Děnisov znovu zaslechl rozhovor.

„Haló, haló! Tady je Južné, odpovězte!“ s profesionální hbitosti se ozvala telefonistka.

„Haló.“ znovu křičel do sluchátka Děnisov. „haló, nezavěšujte!“

„Proč tak křičíte, okamžik, dám vám Južné!“

„Poslyšte, tady je Děnisov, strojvedoucí vlaku dvě stě osmdesát jeden, slyšíte mě? Jsme tu zaválí, celá souprava je pod sněhem! Slyšíte mě dobře?“

„Spojím vás se správou železnice… okamžik, je obsazeno, chvilku počkejte! Je tam správa? Volá vás vlak dvě stě osmdesát jeden, odpovězte!“

Opět vyklouzl kontakt napojeného drátu, ale Levašovovi se podařilo rychle obnovit spojení.

„Slyším!“ Děnisov s námahou poznal hlas vedoucího správy.

„Vladimíre Nikolajeviči, tady je Děnisov!“

„Co je s vámi, Děnisove, kde jste?“

„Na sto osmdesátém pátém kilometru.“

„Rozumím, znamenám si.“

„Jsme v závějích, bez pomocí sněhových fréz se odsud nedostaneme!“

„Už vám jeli na pomoc, ale sami uvázli ve sněhu.“

„Jaká je předpověď?“

„Ještě to má trvat tři dny.“

„Máme tu dvě stě lidí. Vladimíre Nikolajeviči, potřebujeme potraviny!“

„Vrtulníky nemohou startoval, slyšíte mě? Je špatná viditelnost! Soustřeďte cestující do několika vagónů, nemusíte vytápět celý vlak, šetřte uhlím. Vydržte ještě několik dnů. Vrtulníky s potravinami jsou připraveny.“

„Dovolte,“ vmísil se do rozhovoru Levašov, když viděl, že hovor se chýlí ke konci, „řekněte telefonistce, ať nás rychle spojí s číslem dvě stě sedmnáct třicet čtyři“

Děnisov předal sluchátko Levašovovi, sám uchopil kontakty a schoval si obličej za sloup.

„Je tam Stěpan Fjodorovič? Dobré jitro, tady Levašov.“

„Kdo je tam?“

„Levašov!“

„Odkud voláš? Mám zprávu, že jste se dostali do závěji!“

„To je pravda, trčíme tu, a jak to vypadá, zůstaneme tu ještě několik dnů.“

„To je prostě skvělé, ty máš ale štěstí, Levašove!“

„Co je u vás nového, Štěpáne Fjodoroviči?“

„Jede v lůžkovém voze. V sedmém. Jednoho z nich jsme zadrželi, dosud mlčí a bude mlčet dál, jestliže se vrátíte s nepořízenou. A ještě něco! Ředitelka obchodu je mrtva, teď všechno závisí…“

Spojení se přerušilo, někde se přetrhly dráty. Otvor, kterým se dostali nahoru, už byl zavátý. Levašov si pospíšil, seskočil a vzápětí za ním sklouzl na spojovací můstek i Děnisov.

Přemístění cestujících trvalo až do večera. Za sedmým vagónem se usadili pasažéři z místenkových vozů Průvodčí zavřeli spojovací můstky na klíč.

Do kupé k Levašovovi a mladým ženám posadila Olga dřevorubce. Zavazadla chlapců nebudila podezření, měli obyčejné lepenkové kufříky a krabice.

„Kam až jedete?“ zeptal se Boris.

První pátravá otázka spolucestujícího, pomyslel si Levašov, je to obyčejná zvědavost venkovana, nebo něco jiného? Náhle se otevřely dveře a objevil se Permjakov.

„Serjožo,“ zvolal, „to je ale překvapení, hleďme, tys tu také! Chodím pořád po vagónech a povídám si, to snad ani není možné, abych tu nepotkal známého. To jsem rád, že tě vidím, kamaráde.“

„Inu, ostrov je ostrov,“ poznamenal Ivan, „já už jsem tě, zdá se, taky někde viděl, ale kde jen? Nebyl jsi v Bujukle?“

„Raději se zeptej, jak je to dlouho, co jsem odtamtud pryč!“ Permjakov se pobaveně zasmál a prohrábl si vlasy. Levašov postřehl, že byl hladce oholen a zpod svetru mu vykukoval čisťounký límeček košile. – Vypadám podstatně hůř, – pomyslel si Sergej.

„V jaké záležitosti cestuješ?“ zajímal se A fa našij.

„Ve věci dodávek,“ hbitě odvětil Permjakov.

„Tak to jsi vlastně chudák!“ politoval ho Aloňa a napřáhl ruku. „Afanasij, buď zdráv!“

„Gennadij,“ představil se Permjakov a potřásl mu rukou. „Moc mě těší.“ Podal všem ruku a vyjádřil potěšení nad tím, že je poznává. „Vidíte, bloumám tady po celém vlaku a žádná známá tvář,“ vyprávěl s úsměvem, „a najednou narazím tuhle na Serjožu. Koukněme se!“ Začal vyprávět různé příhody, sám se jim smál a potahoval Levašova za rukáv, jako by se ho dovolával za svědka. Pak se začal vyptávat chlapců na Bujuklu, na jejich závod a nadřízené.

„Nejedou v tom, to je jasné. Pracují skutečně v lesním průmyslu,“ poznamenal přesvědčivě, když hoši odešli, aby si zakouřili.

„V pracovní době,“ prohodil Levašov. „Co tě sem vlastně přivedlo?“

„Nudil jsem se, a tak mě napadlo, jak se asi má můj přítel Serjoža Levašov, odpovědný pracovník urupské kriminálky. A pak, já vlastně taky teď jedu, abych tak řekl, v sedmém vagóně.“

„Víš, co je nového? Mluvil jsem se Štěpánem Fjodorovičem.“

„Ano? A jak, prosím tě?“

„Telefonem. Podařilo se nám spojení. Nechá tě pozdravovat.“

„Diky, jak to u nich vypadá?“

„Jednoho už mají. Ale to je všechno. Stepán Fjodorovič říká, že náš člověk jede v sedmém vagóně. Teď je tu ovšem ne dvacet, ale čtyřicet lidí.“

„Snad si vzpomeneš, kdo seděl ve vagóně před stěhováním cestujících? Hlavně musíme zabránit, aby zmizel.“

„Měli bychom se zamyslet nad tímhle,“ začal rozvláčně Levašov, „dejme tomu, že se ti ztratí kufr, budeš se bát zavolat milici a prohledat vlak. Určitě propadneš hysterii, začneš všechny podezřívat, a nakonec přece jen přijde milice. Ob dva vagóny jedou dva demobilizovaní milicionáři, ale jsou v uniformě, a tak se může použít jejich služeb. Co v takovém případě udělá pachatel?“

„Roztočí mozkové závity,“ řekl Permjakov. „V prvé řadě se musí zbavit peněz, co kdyby přece jen došlo k prohlídce? V jeho případě bude nejrozumnější, když někam peníze uloží.“

„Ale jak? Tuhle jsou peníze, ty nevíš kudy kam a za chvíli může přijít milice.“

„Musíme mu dát možnost zbavit se těch padesáti tisíc rublů. Na jeho místě bych vzal kufr a odešel z vlaku.“

„Copak ses nedíval, jak to venku vypadá? Pořád ještě zuří tajfun, Geňo. Rychlost větru padesát metrů za sekundu, stromy se kácejí. Ujde nějakých sto metrů a bude vyřízenej. Snad nemyslíš, že je nadšen, když tu trčíme v závějích.“

„Jak by mohl! Peníze nejsou v bezpečí, akce není skončena.“ Permjakov se teď už vůbec nepodobal tomu pohlednému mladému muži, který vtrhl do kupé před hodinou. Byl úplně soustředěný, a dokonce trochu posedlý neodbytnou myšlenkou.

„Co kdybychom pro začátek udělali prověrku dokladů? Třeba ani nemá povolení k výjezdu.“

„Jak to ale provést?“ Permjakov zvedl husté obočí.

„To nech na mně.“

VII

Večer se vlekl nekonečně dlouho. Tma v kupé, blikající plamínky svíček na konci chodby a hlasité chrápání, ozývající se z paland, vytvářely tísnivé ovzduší. Dřevorubci už dlouho mastili karty bez valného zájmu, ale nicnedělání jim připadalo ještě horší. Po dvou hodinách Ivan náhle vyskočil a dlouhými, těžkopádnými kroky se vzdálil do temné chodby. Prošel celým vlakem a zanedlouho se vrátil.

„Uf,“ povzdechl si ulehčeně, „udělal jsem kus práce.“

„Obešel jsi všechno, a nikde ses nezapomněl zastavit?“ ušklíbl se kudrnatý Afoňa.

„Teď byste měli hrát o uši.“ radil jim Levašov.

„Jak to myslíš?“ nechápal Ivan.

„Jednoduše. Kdo prohraje, tomu se uřízne ucho. Když prohraje dvakrát, bude bez uši.“

„Jenom s dírkama,“ rozchechtal se Afoňa.

„Tak to tedy o uši hrát nebudu,“ řekl Ivan, a aniž dohrál, odhodil karty. Vytáhl roletu a roztrpčeně se díval na sníh za oknem. Pak pomalu jezdil po skle mohutnými prsty, poklepal na rám okna, povzdechl si a opět se posadil. „Ach jo, hoši si budou muset pořádně zamakat. Lesní cesty zaváté, vozy potí sněhem a stanici budou muset vyprošťovat. A dřevo čeká…“

„To jo, únorový plán hoří,“ podotkl hezký Fjodor.

„Kdyby jen únorový, celý čtvrtletní plán je v pekle,“ rozčilil se Ivan.

„‚Nebylo by to prvně, hoši,“ uklidňoval je Aloím. „Musíme brát v úvahu neobyčejně těžké podmínky letošního počasí,“ přednesl huhňavým hlasem – zřejmě někoho napodoboval – „a zároveň shluk nepříznivých okolností ve výrobě, takže bylo přijato usnesení snížit plán na padesát procent.“

„Plán určitě bude snížen,“ souhlasil Ivan.

„Jasně, ale kvartální plán stejně překročíme, uvidíš!“

„Jenže hoši budou muset máknout, dokud my budeme trčet v téhle díře na kolejích.“

„No a co?“ ozval se Afoňa, který se nemohl vyrovnat s pocitem viny, „jsme přece na služební cestě. Výměna zkušeností.“

„A kluci zatím za nás dřou,“ trval na svém Ivan.

„Nebylo by marné,“ Afoňovi zazářila očka, „vzít tenhle ostrov na vlek a odtáhnout ho do Černého moře. Pane, to by byla krása, celý Krym by mu nesahal ani po kotníky. Vodopády, jezera, skály, sopky, lesy…“

„Ještě jsem neslyšel, že by se na Krymu těžilo dřevo,“ poznamenal Fjodor. „Náš ostrov by se stal přírodní rezervací. Já bych ho nestěhoval do Černého moře, odtáhl bych ho raději do Středozemního. Jen si představte, náš ostrov uprostřed Středozemního moře. Pořád teplo a neštípaly by mouchy.“

„A naši chlapci zatím dělají plnou parou,“ vedl stále svou Ivan.

„Sakra, přestaň tiž s tím vyčítáním,“ rozčilil se Fjodor. „Zprávu o tom, proč jsme tu zůstali trčet, musím psát já. Tak si trochu zabásním a basta.“

„Vzpomínám, jak jsem z toho byl první zimu vyjevený,“ vzpomínal Afoňa. „V březnu už jsem měl všeho po krk. Zdálo se mi, že zima trvá přes rok. Věřte nebo nevěřte, já jsem se z té zimy vyhrabával jako z nějaké jámy… Když pak přišlo jaro, přímo jsem lapal po vzduchu. Pane, na to nikdy nezapomenu, jaká to byla zima!“ Afoňa mlaskl jazykem. „Vánice trvala týden a sněhu bylo tolik, že telegrafní sloupy nebylo vůbec vidět. Mrzlo až praštělo, takže když kočka proběhla pod okny, bylo slyšet křupáni sněhu.“

„Jak to, že jsi tedy neutekl?“ zeptal se Levašov.

„Ale potkal jsem tyhle kámoše,“ Afoňa kývl hlavou na Ivana a Fjodora, „a začali jsme se přátelit. A řeknu ti, člověče, když máš dobré kamarády, nikam neutíkej. Neradím ti to. Žádné podnebí a žádný výdělek ti je nenahradí, to si piš!“ Afoňa zvážněl. „A ještě ti řeknu, když už je o tom řeč, že není nad dobré lidské vztahy. Všechno ostatní nemá za krejcar cenu. Měl jsem přítele, který měl vzdělání, já ne, a brzo bylo po přátelství. Měl jsem děvče, jenže tomu se zalíbily na mužských úzké kalhoty. Já nosil široké, a tak jsme se rozešli. Byl jsem ženatý,“ Afoňa se při té vzpomínce usmál, „ano, měl jsem ženu a ta by mě nejradši byla pořád strkala do vany, aby mi vypařila z dlaní ten zadřený asfalt. Ruce jsem měl velké a červené jako teď… Nevypadalo to pěkně, když mi čouhaly z parádního obleku, asi jako klepeta. Tak to skončilo rozvodem, jo a ten novinář, co mu chtěl Ivan nějakou vlepit, se vždycky našich chlapců ptá, jestli neuvažujou o odjezdu z ostrova. Můžeš si, kamaráde, představit, jaký asi má k ostrovu vztah? Bojí se ho“

„Má pravdu,“ vložil se do řeči Ivon „Vypozoroval jsem, že příchod na ostrov je pru každého významný. Je to závažná změna v životě každého člověka. Dříve jsem také pracoval v novinách, a odešel jsem, protože jsem toho měl po krk. Pořád jsem byl jako na scéně, směl jsem říkat jen to, co mi předpisovala role. Naše noviny vycházely o čtyřech stranách a my byli také čtyři. Tak jsme si taky říkali: první stránka, druhá stránka. Já byl třetí stránka. Podle scénáře jsem psal jen o zvýšení produktivity práce, objemu výroby a o výrobních nákladech. Všechno to bylo jistě důležité, ale mě to nekonečně otravovalo.“

„Nejzajímavější je Ivanův příběh, že, Ivane?“ dožadoval se souhlasu Afoňa. „Ale nebudeme ho brát do soutěže, to by byla silná konkurence.“

„Taky že neber,“ nevzrušeně odpověděl Ivan, „v čem ty bys chtěl soutěžit, chuděro!“

„Copak je to za zajímavou historku?“ zeptal se Levašov a snažil se, aby se v jeho otázce nejevil zájem.

„Náš Váňa si už něco odseděl,“ ozval se Afoňa. „a nevěřil bys, zase mu hrozí basa, jestli se to bude opakovat.“

„A proč?“ otázal se nechápavě Levašov.

„Nepřiznal se. Celou dobu prohlašoval, i před soudem tvrdil, že je nevinen. Kdyby nebyl tak zatvrzelý, tak se to možná odbylo podmínkou. Ale náš Ivan je zásadový, viď, Váňo?“

„Zavři klapačku. To bylo tak,“ obrátil se Ivan k Levašovovi, „překročil jsem hranici nutné sebeobrany. Existuje určitá hranice, kterou nelze překročit. Není mi dost jasné, kde ta hranice začíná a kde končí. Když na tebe jde někdo s holí, s nožem nebo s cihlou, nemáš čas o nějaké hranici uvažovat, a když čas máš, tak už sedíš za mříží. Jak bych ti to vysvětlil? Hranice sebeobrany konči tam, kde to s tím bráněním trochu přeženeš.“

„Cha, cha, tys tomu dal!“ zachechtal se Afoňa. „Vypadá to tak, že před pachatelem se můžeme jen bránit, co? A když ho napadneš, tak už jsi porušil zákon a sám se stáváš pachatelem, co?“

„Počkej chvíli,“ zarazil kamaráda Ivan. „Oč tu vlastně jde. Pro Afoňu je jedna hranice a pro mne druhá. Kdyby byl tehdy na mém místě Afoňa, nebyl by už teď mezi námi. Vysvětlím ti to. Tři vlasatí chuligáni obtěžovali děvče. Byla tmavá noc, stalo se to na pustém místě, na nějakém staveništi. Šel jsem kolem a tu slyším dušený křik. To mi stačilo, skokem jsem tam byl. V tom okamžiku jsem vůbec neuvažoval, měl jsem jen obrovskou zlost. A najednou bylo ve mně tolik síly, že bych byl zmlátil všechny tři. Taky jsem to udělal. Dva z nich odlezli sami a třetího dobří lidé odnesli. A to jsem s tím praštil, jak se pak ukázalo, jen jednou, hned po tom, když mě vzal cihlou po hlavě. Žádná surovost to nebyla, to zas ne. Taky mi moc nenapařili, abych řekl pravdu, celkem spravedlivě. Chápu, že se soudí ani ne tak konkrétní člověk, jako spíše určitý čin z hlediska zájmu udržení pořádku. No a když jsem byl propuštěn, nechtělo se mi vrátit se do naší vesnice a myslím, že jsem měl pravdu. Trest jsem si odpykal, ale přece jen tu něco zůstalo. Kdybych se zase octl v podobné situací,“ v Ivanově hlase se ozvala tvrdá neústupnost, „bude se znovu všechno opakoval. Nebudu se rozmýšlet, a zase skončím v kriminále.“

Když Levašov vyšel z kupé, bylo pozdě. Vlak se mezitím pohroužil do těžkého a neklidného spánku. Vzduch byl chladný, ale nedýchatelný, vagóny nikdo nevětral, protože sebemenší skulinkou pronikal zvenčí sníh. Ve vlaku bylo tepla málo, topilo se sice nepřetržitě, ale co nejúsporněji. Muselo se šetřit uhlím. O půlnoci byly chodbičky prázdné, lidé odcházeli brzy spát, chtěli se co nejdříve dočkat rána, neboť doufali, že jim snad přinese osvobození ze sněžného zajetí.

Levašov věděl, že by bylo nejlepší jít teď na kutě, zavrtat se pod deku, a ne bloumat po vlaku. Nemohl se však k tomu přinutit, a tak se vydal na pochůzku. Když došel až do posledního obsazeného vagónu, netrpělivé se znovu vrátil.

Ve svém vagóně našel jen Kolju. Mladík stál u okna a díval se ven tak upřeně, jako kdyby vlak projížděl zajímavou krajinou, míjel řeky, jezera a sopky. Levašov mimoděk také pohlédl oknem. Kromě nejasných obrysů navrstveného sněhu nemohl Kolja nic vidět.

„Nechce se ti spát, Koljo?“

„Chtěl jsem se nadýchat trochu čerstvého vzduchu.“

„A co tak pozdě? Olga je ve služebním kupé?“

„Kde by byla? U sebe, ve svém království, jako řádná hospodyňka.“

„Nepohádali jste se?“

„Když ona si o sobě moc myslí!“

„Víš, kamaráde, tahle chyba ještě žádné dívce nebyla na škodu, je to tak koneckonců dobře.“ Levašov přejel pohledem Koljovu vyzáblou postavu.

„Pro ni je to možná dobře, ale co pro ostatní?“

„Koho myslíš těmi ostatními?“ usmál se Levašov. „Ženy na to mohou mít odlišný názor, to je jejich věc. Ale muži,“ při tomto slově stěží potlačil úsměv, „muži s« musí chovat důstojně. Ženy snad dokonce rozčilují muže úmyslně, aby se kvůli nim trápili, aby si museli dobývat jejich přízeň. Muž se s tím má vyrovnat shovívavě, měl by vědět, že celé to divadélko je určeno pro něho.“

„Vážně?“ Kolja nedůvěřivě pohlédl na Levašova.

„To jsi nevěděl? Chceš se ženil a takové podstatné věci neznáš, ještě ti dám jednu radu. Drž se Olgy, je to dívka, kterou by si každý přál mít za ženu.“

„To vím,“ zabručel Kolja upřímně.

„Kde jste se seznámili?“ Levašov mohl konečně přejít k věci.

„Na ulici. Přilepil jsem se k ní a šlapal si to za ní pros celé město. Něco jsem předtím vypil, slavili jsme s chlapci něčí narozeniny. Šel jsem pořád za ní a něco jsem si broukal. Ona se tehdy obrátila, podívala se na mě, zapnula si knoflík na blůzce, oprášila si trochu sako a pak se zeptala: ‚Copak, tys zabloudil? Kde bydlíš?‘ A tak jsme se seznámili…“

„A kdy bude svatba?“ vyzvídal Levašov.

„Za měsíc. Už jsme ji ohlásili.“

„Kde budete bydlel, snad ne ve vlaku?“

„Jasně že ne. Pojedeme k mým rodičům do Ochy. Žiji na severu.“

„Co tomu říkají?“

„Neznají Olgu, vůbec o tom nevědí. Bude to pro ně překvapení…“

„To bude pěkné překvapení,“ pochyboval Levašov, „co když li udělají podobné překvapení a vrátí ti to i s úroky?“

„To ne,“ přesvědčivě prohlásil Kolja. „Pracují v naftovém průmyslu a já tam budu taky zaměstnán. Ocha je velké městu a pro Olgu se práce taky najde.“

„Znáni trošku Ochu, kde tam bydli tvoji rodiče?“

„Tajgová ulice sedmnáct, znáte to? Hned naproti novému kinu.“

„Už vím… Postavili tam nový dům, asi tak sto bytových jednotek, myslím.“

„Přesně,“ zaradoval se Kolja. „Naši bydlí v bytě číslo dvacet devět.“

„No dobrá, a teď, budoucí uživateli bytu číslo dvacet devět, se jdi usmířit s Olgou. Ještě ti něco poradím. Udobřit se musíš hned, bez váhání. Bude to pro tebe lepši, stejně musíš udělat první krok ty. Čím dříve ho uděláš, tím to bude pro tebe snadnější. Není důležité, kdo je vinen, hlavni je, aby první krok ke smíru udělal muž. Ona sama se ti potom desetkrát omluví a přizná svou vinu.“

„To je fakt,“ řekl Kolja a rozhodným krokem se vydal ke služebnímu kupé. Když ale vzal za kliku, na chvíli se zastavil. Levašov přistoupil ke dveřím, lehce je odsunul, a jakmile Kolja přestoupil práh, zavřel je za ním.

„Ne, to není on,“ povzdechl si Levašov napůl trpce, napůl s úlevou.

VIII

Dva mladíci v uniformě milicionářů seděli skloněni nad sklápěcím stolkem. Když Levašov přistoupil blíže, spatřil maličkou šachovnici, osvětlenou oharkem svíčky.

„Jdu k vám v jisté záležitosti… měli byste na chvilku čas?“

„Na chvíli ano,“ oba současně pohlédli na Levašova.

„Tady je můj průkaz, podívejte se.“

Milicionáři si jeden po druhém při svíčce prohlédli malou knížečku a mlčky se na sebe podívali. Jeden z nich, světlovlasý, téměř ryšavý, s řasami podobnými slaměnce, si trochu povzdechl, druhý, tmavovlasý rozložitý chlapík s nelibostí odložil šachovnici.

„Jste demobilizovaní?“ otázal se Levašov a přisedl si.

„Přesně tak,“ odvětil pořízek.

„Definitivně?“

„To se ještě uvidí. Odpočineme si a pak si to rozmyslíme.“

„Nejspíš ale navždycky,“ pravil ryšavý.

„To se ještě ukáže,“ trval na svém statný mladík, „může to dopadnout všelijak.“

„Samozřejmě. Jak se jmenujete?“

„Já jsem Igor.“ řekl ryšavý, „a tohle je Nikolaj.“

„Řeknu vám, oč mi jde. Podrobnosti vám vykládat nebudu, není to nutné. Prostě – ve vlaku jede zločinec. Podle všech předpokladů je to zvlášť nebezpečný člověk. Úkol je jednoduchý: musí být zadržen.“

„Má nějaké zvláštní znamení?“

„Nevím o žádném.“

„Co je o něm známo?“

„Nic, V tom je ta celá potíž. Víme jen to, že je nebezpečný zločinec a musíme ho bezpodmínečně zajistit.“

Milicionáři se na sebe tázavě podívali a pak se obrátili k Levašovovi.

„Tenhle náš člověk, chlapci, veze s sebou zavazadlo nebo něco podobného.“

„To je už lepší,“ poznamenal Nikolaj.

„Může to být obyčejný batoh,“ dodal Levašov, „nebo také kufr a třeba jen kabela. Ale ať je to cokoli, nebude se s tím chtít rozloučit.“

„Zlato?“

„To ne. A pak, není to důležité, hlavní je dostat ho. Víme o něm ještě to, že jede v sedmém vagóně.“

„Jestli je známo, jaký obsah veze,“ začal Nikolaj, ale Levašov ho přerušil.

„Obsah není velký. Vejde se do kufru, do aktovky, v nejhorším i pod košili. Naším úkolem především bude narušit jeho klid. Překvapit ho, nechat ho jednat a přitom ho odhalit. Na začátku se jen projdete po vlaku a uděláte prohlídku dokladů. Není to nijak významné porušení předpisů a zájem naší věci to vyžaduje. Ve všech vagónech kromě sedmého můžete prohlídku brát jen formálně. Ale v sedmém buďte pozorní. Mne, samozřejmě, neznáte. Setkáte se ještě s jedním naším soudruhem, tomu také nevěnujte zvláštní pozornost. To by bylo všechno.“

„Co máme udělat s občanem, který nemá v pořádku doklady?“ věcně se otázal Nikolaj.

„Zadržet. Nejvíce by vás měli zajímat lidé bez záznamu o bydlišti na Sachalinu. Kdo nebude mít doklad o zdejším bydlišti, musí mít pověření ke služební cestě z pevniny nebo povolení k pobytu na ostrově. Ale tohle všechno znáte. A ještě něco. Nebuďte zvlášť horliví. Prohlídka dokladů, to je vaše povinnost, je to práce nudná a nezajímavá. Když našeho člověka odhalíte, klidně mu navrhněte, aby šel s vámi do služebního kupé k vlakvedoucímu kvůli vysvětlení. Těžko by mohl použít zbraně, nemá se tu kam ukrýt.“

„Co když všichni budou mít doklady v pořádku?“

„Tak se prostě vrátíte s pocitem vykonané povinnosti. A později se vydáte na novou obchůzku. Už nebudete prohlížet doklady, jen nahlédnete do každého kupé. Máte ještě nějakou otázku?“

„Kdy máme začít?“

„Ráno, nejpozději v deset.“

Levašov se vrátil do svého vagónu a zastavil se u kupé, kde seděla Lina. Užasl, když zjistil, jak se mu rozbušilo srdce. „To jsou mi věci.“ ušklíbl se, „nějak stárnu.“ Sáhl si na štětiny na bradě, uhladil si vlasy a chvilku přemýšlel, co by měl ještě udělat pro vylepšení svého vzhledu. Nic ho nenapadlo, a tak silně klepal na dveře.

Lina vyšla z kupé.

„Ach, to jste vy! Stalo se něco?“

Levašov si opět uvědomil, že se mu líbí její drsný hlas. Prohlížel si ji a ověřoval si svůj první dojem. Je jí pětadvacet. A všechna ta léta jí asi neproběhla lehce a bezstarostně. Spěšně pohlédl na její levou ruku a rychle uhnul očima, když nespatřil snubní prsten. Její ruka se bezděky zachvěla, na vteřinu zakryla dlaní prsteník, ale pak se vzpamatovala, a zvedla ruku k tváři. Jen se podívej!

„Nemáte s kým mlčet, že?“ Lina byla o hlavu menší a dívat se na Levašova vyzývavě jí činilo potíže.

„Mám zásadní návrh,“ zazubil se Sergej, „budeme si tykat, co tomu říkáš? Oba jsme obětí živlů, zajatci sněhu, a dosud není jasné, kdy ta kalamita skončí. Tak proč si vykat. A pak, vykání je vlastně dočasná forma vzájemného styku, řekl bych, že předběžná!“

„Bože, tak to už by stačilo, nemusíš mě tak přemlouvat“

„Prima. Cestuješ sama?“

„Nikoli, je nás tu dvě stě.“ V jejích slovech jako by ustavičně zaznívala jakási obezřelost. Jako by stále čekala, že ji někdo urazí nebo jí ublíží, a mimoděk se připravovala k obraně.

„Lino, bylas někdy na Urupu?“

„Ne, nebyla, a jak vidíš, přesto nejsem nešťastná.“

„Chtěla by ses tam podívat?“

„Copak to záleží na mně?“

„Do jisté míry ano.“

„Asi by mi to přišlo příliš draho.“

„Co tím míníš?“

„Všechno,“ upřeně se zadívala na Levašova. Teprve teď si povšiml jednotlivých rysů jejího obličeje, spatřil její silné rty, sešikmené oči a široké lícní kosti. Ruce měla zkřížené na prsou a celá její postava vyjadřovala bezmocnost, kterou se bála přiznat jistě i sama sobě.

„Narodila ses na Sibiři?“

„Ano, moje babička je Burjatka.“

Stáli sami v žlutavém šeru chodby a polohlasně se bavili.

„Víš, Lino,“ řekl Levašov, „cítím se teď podivně nesvůj. Dostala jsi někdy jízdní kolo?“

„Já jsem dostávala jiné věci. Šaty, ušanky a pak cestovní příkazy.“

„To není to. Před dvaceti lety mi otec koupil kolo. Do té doby jsem jezdil jen na cizích rozbitých tříkolkách. A pane, ty tříkolky, to byl společný majetek celého dvorku. V zimě je pak vyhazovali. A najednou jsem dostal kolo, blýskalo se niklem, mělo tak krásný zvonek, že jsem se ho bál dotknout, a řídítka mělo bez jediné rýhy. Postavil jsem je do kůlny a jen jsem se tak na něj díval. Dýchal jsem na blatníky a pozoroval, jak z nich pomalu mizí obláčky mého dechu. Zdálo se mi, že když se na ně posadím, budu se vznášet po celé zemi a nikdo mě nedohoní. Povím ti svůj nejkrásnější sen. Mám záplatované kalhoty, oči doširoka otevřené, hubené ruce téměř přikované k řídítkům a šlapu si to po pěšině. Stezka se vine a klikatí mezi stromy a kopci, po straně se pasou kozy uvázané na řetězu a krocani na dvorku hudrují jako nepříčetní. Otec, tehdy ještě žil, něco na mě volá, směje se a mává. A já se téměř vznáším nad tou pěšinou. Ten sen se mi už zdál asi třikrát a vždy když se mi opět zdá, vím už předem, co bude dál. Kdy zakřičí krocan, kdy se otec ukáže v ohybu stezky a co na mě zavolá.“

Arnautov seděl stulen do kouta a zdálo se, že dřímá. Sotva však Levašov otevřel dveře, stařík sebou trhl.

„A, to jste vy, jen pojďte dáli“

„Nebudu rušit?“

„Proč byste rušil. Jedině mě můžete připravit o příležitost trápit se, soužit a rozčilovat. A za to vám mohu jen poděkovat.“

„Kde máte ostatní?“

„Rozešli se po vlaku. Vitalijovi se zalíbila naše průvodčí, pořád je u ní. Z Olega se vyklubal milovník preferance, už třetí den maže karty. Soudím, že už prohráli všechny vagóny a teď hrají o lokomotivu. Vy se nenudíte? Ostatně na Urupu jste jistě přivykl závějím, kdy celé týdny není vidět nebe. To v malých osadách a na malých ostrovech mají lidé jiný poměr k času.“

„Jak se to vezme…“

„Nu ovšem… Ve městě když se člověk zpozdí do práce o deset minut, už si ho zavolá ředitel. Tady ho nevidí třeba tři dny, a když se konečně objeví, tak se ho ještě zeptá, jestli je všechno v pořádku. A zatím u vás jste už celá desetiletí neměli zemětřesení.“

„Asi se tomu podivíte, ale zemětřesení nepřestává ani na minutku,“ řekl Levašov.

„V měřítku naší planety? To ano.“

„Ne, v měřítku Kurilských ostrovu. My totiž zdaleka necítíme všechny otřesy, které probíhají. A co se týče času. Chcete-li, povím vám, co znamená čas pro seizmology. Dejme lomu, že dvě stě kilometrů od ostrova Urup na dně Tichého oceánu je ohnisko zemětřesení. Tektonická vlna k nám jde minutu a zatím my tady už jsme o tom informování z hydrometeorologické stanice a ta opět má spojení se všemi meteorologickými stanicemi Kurilských ostrovů. Za pět minut jsou varovány všechny dopravní uzly na Kurilách a všechny pohraniční radiostanice na malých ostrovech. Za patnáct minut po prvním otřesu ví už o nebezpečí Kamčatka, Moskva, Chabarovsk, a kromě toho se podává zpráva v angličtině všem seizmologickým stanicím Tichého oceánu. Za dvacet pět minut po tom, co se pohnula střelka našeho seizmografu, je dokončena evakuace obyvatelstva z nejvíce ohrožených míst. Za čtyřicet minut dostaneme upozornění od Japonců.“

„Máme také spojení s Američany?“ zeptal se Arnautov.

„Ti jsou daleko. Ale obyčejně prochází vlnění z ohniska zemětřesení celým Tichým oceánem.“

„Jak dlouho to trvá?“

„Mnohem méně než let nejrychlejšího letounu.“

„Odpusťte tni mou zvědavost.“ omlouval se Arnautov, „ale kolik vám za to platí?“

Levašova překvapila jeho bezelstná zvědavost. Arnautov trpělivě čekal na odpověď a neodvracel pohled od Levašovových úst.

„Není to tajemství,“ řekl Levašov, „obávám se jen, že výška mého platu by mohla ve vašich očích snížit práci seizmologů.“

„To ne, Serjožo. Po tom, co jsem slyšel o práci seizmologů, nemohu k tomu povolání ztratit respekt. Tak tedy kolik?“

„Stačí to k životu.“

„K životu, nebo živoření?“ naléhal Arnautov.

V žlutavém světle svíčky pozoroval Levašov hubenou vrásčitou tvář starce s vypoulenýma očima, lemovanýma zarudlými víčky bez řas. Šedé štětiny vousů, které mu vyrašily za posledních pět dnů, mu dodávaly zpustlý výraz. Dlouho už tu nebude, napadlo Levašova náhle a začalo mu být Arnautova líto.

„Už jste dlouho na ostrově?“ položil mu otázku.

„Už dvacet let. Je to mimochodem opravdu pěkný ostrov,“ odvětil Arnautov trochu zasněně.

„Opravdu vám vaše zdraví nedovoluje odjet?“

„Zdraví taky.“ Stařec se těsněji zachumlal do kabátu a zimomřivě se zachvěl. „A kam bych taky jezdil. V mém věku lidé nehledají nová místa, aby začali nový život.“

„Byl jste ženatý; když jste žil v Rostově?“

„Byl,“ přisvědčil starý muž a trvale vyhlížel oknem, jako by tam viděl ulice Roštová, zalité sluncem.

„Já rád cestuji,“ řekl po chvíli, „třeba i takhle jako teď. Člověk nachází na cestách to, čeho se mu v životě nedostává. Samotu nebo společnost, lásku i lék proti ní. Při cestě nacházíme přátele, ale současně může být cesta i únikem před nimi. A život je také cesta,“ dodal zamyšleně. „Je jen delší a nebezpečnější.“

„Souhlasím,“ zvedl se Levašov. „Život je nebezpečný. Umírá se v něm.“

„Neměl byste tak mluvit.“ Arnautov se také zvedl. „Pro mne tenhle výrok nezní nijak pěkně. Myslím, že teprve teď, v tomhle vlaku jsem pochopil, jak je v mém stáří důležité být spokojen s prožitým životem. Člověk může být samozřejmě nespokojen jen s výsledky, kterých dosáhl, může je pokládat za nicotné…“

„A mít za to, že žil zbůhdarma?“ zeptal se Levašov.

„To nemám na mysli. Výsledky v našem životě nezávisí Jen na nás samých. Řekl bych dokonce, že celková životní bilance závisí v menší míře na člověku samém, než na okolnostech a na lidech, s nimiž jsme se v životě střetli. Láska, přátelství a práce je stálý boj. Je to utkání se silou a agresívností druhých lidí, ale také s jejich autoritou, schopnostmi a vlivem.“

„Proč to nazýváte střetnutím se schopnostmi druhých?“

„Abyste mi rozuměl, mluvím o tom, že Člověk musí umět uhájit před ostatními své vlastni přesvědčení, prostě ubránit svou hranici. Tohle jsem měl na mysli. Trochu jsme odbočili. Domnívám se, že můžeme být nespokojeni s výsledky, kterých jsme v životě dosáhli, ale musíme být přesvědčeni o správnosti svého způsobu řešení. O tom, že jsme postupovali s plnou odpovědností ke svým povinnostem a cílům. Že jsme od nich ani o píď neustoupili, to je to hlavní.“

„Vy nejste přesvědčen, že jste jednal v životě vždycky správně?“

„Ne, jsem si jist, že jsem se často dopouštěl chyb. Proto také mě výsledky moc netěší. Mám auto, zahradu, dům… a přece nemám být na co hrdý. A člověk by měl byt na konci života na něco hrdý, jinak se mu těžko umírá.“

„Ještě máte dost oasu myslet na takové věřil“

„Nechte si ty fráze,“ odvětil vzdorně Arnautov. „O čem jiném by měl přemýšlet člověk se sedmým křížkem na krku? Ostatně doufám,“ dodal umírněně, „že ke mně ještě zajdete.“

IX

Uplyne mnoho let a on bude žít daleko od těchto míst. Pak jednou ráno, až vyhlédne z okna, uvidí padat sníh. Překvapí ho, jak mohou být sněhové vločky malé a nevzhledné, nebudě to ani sníh, spíš jen připomínka sněhu. Slabou vrstvou pokryje římsy oken, dřevěné zábradlí balkónu a ze střechy sousedního domu budou prosvítat žebra plechové krytiny. Dole na ulici uvidí kočku, jak opatrně zdvihá tlapky a brouzdá se ve sněhu. Děti výskající radostí vytáhnou ze dvorku sáňky, které budou skřípat na zmrzlých hroudách hlíny, trčících ze sněhu. A tenhle skřípot dětských saní a pohled na neduživou zimu vyvolá v něm vzpomínku na malou pohádkovou vesničku Siněrovsk, položenou mezi zasněženými vrchy. Sněhem prosvítá sytá zelen jedlí a domečky na dně úžlabiny s úzkou bystřinou vyhlížejí, jako by je někdo nedávno vytvořil pro potěšení dětí, pro jejich hry. Od každého domku vedou přes říčku můstky, tu úzké, tu širší s pevným, zdobeným zábradlím nebo jen s obyčejnými tyčkami. Tam, kde je jeden břeh vyšší než druhý, končí můstky u nižšího břehu schůdky, některé z nich jsou dokonce kryté. Nad říčkou jsou nakupené závěje a voda teče hluboko pod sněhem, místy se prodere na svobodu a temná, průzračná voda se zajiskří. Sníh padá v měkkých, velkých vločkách. Slunce právě zapadlo za vrcholky sopek a ulice osad, úžlabiny ubíhající na západ klikatými soutěskami i stíny stromů, to všechno záři sytou modří, třebaže je do večera ještě daleko. Padající sněhové vločky vypadají proti ozářenému vrcholku sopky třpytivě růžové jako peří pelikána, a jak klesají a dostávají se do stínu, pomalu šednou. A je zřetelně vidět, jak zleva padá sedavý sníh a zprava růžový. Pak sněhový mrak odpluje stranou a nad hlavou se najednou dokořán otevře modré nebe. Pak pomaloučku připluje nový mrak a to šedorůžové sněžení začíná znovu. Vypadá to jako v pohádkovém filmu pro děti – zasněžené střechy domků, sopky a stromy z jedné strany růžové a z druhé šedé…

Uvnitř malé, téměř dohořelé svíčky pomalu dohasínal vytrvalý jazýček plamene. Levašov si opřel bradu do dlaní a tupě pozoroval jak horké kapky vosku rychle kloužou ve stružkách po tuhém vosku, stékají se na stolku, tvrdnou a vrásnějí.

Nahoře stále ještě burácel tajfun, ale jeho zvuk v této chvíli připomínal Levašovovi jiné burácení, přicházející z podzemí, které na Urupu slýchával při zemětřesení. Jako by se obrovské mlýnské kameny pod zemí převalovaly a otřásaly skalnatým ostrůvkem. V té době byl Levašov na sopkách a viděl, jak náhle tisíce divokých kachen s křikem vzlétly nad jezerem. Když se přiblížil, spatřil, že hladina jezera se vzedmula a opět opadla, klesala stále níž a níž, až se objevilo vlhké, bahnité dno. V křiku kachen bylo slyšet strach z blížícího se nebezpečí… Když se ohlédl, spatřil, jak naprosto klidně a s tichým hukotem se k němu blížilo moře. Vlna byla půldruhého metru vysoká a pozoruhodně rozčeřená. Levašov vyběhl na vrcholek sopky, ale moře neklesalo. Rozčepýřená vlna se ho snažila chytit za nohy, ale on uskočil jednou, dvakrát, třikrát, a když se pak bez dechu skulil u stromu, pevně se chytil rukama větve. Byla to jediná záchrana před vlnou hrozící, že ho smete a unese do moře. Zastavila se na dva kroky před ním, jako by se rozmýšlela ale náhle ztratila sílu a pružnost a začala ustupovat.

Věděl, že není čas odpočíval, příští vlna může být silnější, a také byla. Když vystoupil ještě o padesát metrů, další vlna ho přece jen stihla a šplíchla na něho kalnou vodu plnou třísek, trávy a listí.

Kvečeru, když se dostal do osady, přišly nové otřesy. Na majáku se chvěly dveře, padala omítka a rozbitá okna řinčela. Neviditelný obr běhal sem a tam po schodech a otřásal stěnami. Později, když vypnuli proud, náhle se v úplné tmě zčistajasna objevil paprsek a vznítil požár. Siréna žalostně zasténala a úpěnlivě volala o pomoc. Lidé se báli přiblížit k majáku jako k velkému, rozzuřenému zvířeti. Na jeho stěnách se tvořily trhliny a celá budova rachotila silnými otřesy, které chvílemi utichaly, ale záchvěvy země se opakovaly a maják se chvěl jako v bolesti.

Hlavní drama se odehrávalo dvě stě kilometrů od Kurii, v hloubce deseti tisíc metrů. Tam se ozval výbuch, od něhož se jako ozvěna odpoutala vlna a volně a nespoutané mířila k ostrovu. Když mořská bouře, kterou v tomto kraji pojmenovali tsunami, začne při odlivu, pak moře, jak ustupuje, vyvrhne na souš tuny ryb. Tyto ryby se stávají snadnou kořistí místních chlapců, kteří hravě a bez bázně před bouří běhají mezi kamením a sbírají okouny, mrskající ocasy, kalmary a kraby. Když kluci spatři v dálce na povrchu vzedmutého moře hřbet vysoké vlny, vybíhají na vrcholek pahorků. Moře chvílemi ustupuje, snaží se nabrat nových sil a znovu a znovu se vrhá na břeh. Na vršcích v okolí se dokonce objevuji mořem vyvržené čluny, řeky mění řečiště a vlna přílivu žene loďky proti proudu. Vlny podemílají plantáže měkkýšů a ryby si musí hledat jinou potravu. Hejna ryb hynou hlady a ještě dlouho se po břehu povalují zdechlé ryby.

Levašov už neviděl, jak se plamínek zdusil ve vosku a svíčka dohořela. Malá třpytivá vlna vyběhla na břeh, olízla sluncem vyhřáté kameny, stáhla se a znovu zaútočila. Sergej se v té vlně brouzdal, lehl si na záda a sluníčko ho zahřívalo teplými paprsky. Bylo mu dobře a cítil se mladý a šťastný jako ve snu, kdy se mu zdávalo o jízdě na kole po stezce a o otci, který na něho v zatáčce volal a mával mu.

Levašov nesporně věděl, že nápad s prohlídkou dokumentů sotva povede k odhalení pachatele. Bylo by to příliš snadné a to se obvykle nestává. Nedá se předpokládat, že pachatel bez dokladů si u sebe ponechá uloupené peníze a že banda lupičů by vypravila svého člověka, který by neměl propustku, s uloupenou kořistí. Loupež byla pečlivě připravena a dá se proto očekávat, že bandité budou prozíraví i při přepravě peněz. Položil si otázku, je-li vůbec něco, s čím nepočítali. Ano, je to tajfun. Ten narušil jejich plány i časový program. Peníze jsou teď ve vlaku a jejich ochránce by měl být podle všeho vyveden z míry. Pátrací akce nebyly zastaveny a zločinec je si jistě vědom toho, že i dobře připravené přepadení zanechá stopy, protože je vyloučené provést zločin beze stop. Milice v Južném nesedí s rukama v klíně, vyšetřování pokračuje a je docela možné, že na konečné stanici už na něho čekají.

Když oba milicionáři došli k sedmému vagónu, všichni ve vlaku již věděli, že se koná kontrola dokladů. Někteří si klidně připravovali legitimaci, povolení k pobytu a propustku, jiní se divili a další se uštěpačně posmívali podivínství milicionářů, kteří si usmysleli udělat prohlídku v zavátém vlaku.

„To je proto, aby jim neutekl nějaký zloděj,“ poškleboval se Vitalij. „Ještě by ho museli hledat v závějích.“

„Když dělají prohlídku,“ rozvážně soudil Arnautov, „tak to asi musí být. Ostrov je v pohraničním pásmu a každý, kdo se posmívá, je hloupý. Všimněte si, prosím,“ upozorňoval milicionáře, „od té doby, co mám průkaz s neomezenou platností, mám potvrzení jen o jednom bydlišti a jednom pracovišti.“

„Jste chlapík, dědo, tak to má být!“ pochválil ho Oleg. „Zato já budu brzo muset mít k občance přílohu. Povězte mi, dává se příloha k občanské legitimaci?“ zeptal se milicionářů.

„Obvykle ne,“ řekl Nikolaj a vrátil Olegovi občanskou legitimaci. „Zpravidla se vydává nová.“

„S doklady se má zacházet opatrně,“ dodal. „Měl byste si na legitimaci opatřit ochranný obal.“

Boris dlouho hledal občanský průkaz, nenašel ho, ale pak ukázal doklad o místě bydliště a potvrzení o tom, že skutečně jel na dovolenou na pevninu. Levašov předložil legitimaci mlčky, Igor si ji rovněž bez poznámky prohlédl a vrátil, aniž na Sergeje pohlédl.

„Povězte mi, co zavdálo příčinu k téhle prohlídce?“ zajímala se Lina.

„To se přece běžně dělá.“

„Fakt, lidi, co se vlastně stalo?“ zeptal se Oleg.

„Jestli to ovšem není služební tajemství,“ připojil se Boris.

„Okradli jednoho cestujícího, vzali mu kufr,“ oznámil Nikolaj tlumeným hlasem.

„Jedou tu s námi přece chuligáni,“ poznamenal muž, který do té doby snad ještě nevyšel ze svého kupé. Masivní spodní část jeho těla prozrazovala pracovníka v administrativě. „Na vašem místě bych si s nimi dal větší práci, od těch se člověk může lecčehos dočkat.“

„Mají doklady v pořádku,“ řekl Nikolaj. „A vy jste Knysev? Tak tedy, soudruhu Knyševe, váš průkaz je prošlý, jak je to možné?“

„Za poslední dva roky teď poprvé předkládám legitimaci. Už jsem docela zapomněl, že ji vůbec mám.“

„Máte kromě ní ještě jiný doklad?“

„Potvrzení o zaměstnání. Jsem instruktorem horníků.“

„Nikoli horníků, ale pracovníku uhelného průmyslu,“ opravil ho důstojným hlasem Arnautov. „jako instruktor by to měl znát.“

„Co stojí v dokladu, vím,“ odvětil Knyšev. „A vím taky, co dělat se staršími občany, kteří strkají nos tam, kam nemají,“ řekl nevraživě a obrátil se zády k Arnautovovi.

Fjodor beze slova podal Igorovi všechny tři průkazy a dřevorubci pokračovali ve hře v karty. Po prohlídce je opět mlčky sebral, a aniž na ně pohlédl, položil je na stolek.

„A co vy,“ obrátil se Nikolaj ke svému jmenovci, stojícímu ve dveřích služebního kupé. „Máte průkaz, nebo vystačíme s rodným listem?“

„Průkaz mám,“ řekl rozpačitě Kolja, „ale zapomněl jsem ho doma. Mám s sebou potvrzení z učiliště. Tady, prosím.“

„Tak?“ podivil se Nikolaj. „Jak vidím, tak jsi právě na praxi ve vlaku.“

„Není na žádné praxi!“ vstoupila do dveří Olga. „Kolja jede prostě s námi, a co má být? Jeho matka leží v Tymovském nemocná. Copak nemůže jet za matkou?“

„Proč by ne, samozřejmě že může.“

Milicionáři odešli, hlasy na chodbě ztichly a cestující se rozešli. Levašov se vyhoupl na postel a zavřel oči. Dole si něco šeptali Táňa s Borisem, dřevorubci tise šustili kartami a zdálky doznívaly sotva slyšitelné poryvy větru.

Jakápak bude reakce pachatele na všechny ty rušné události? Uvažoval Sergej. První nečekanou příhodou bylo, když se zastavil vlak. Ale tajfun nemohl být v žádném případě úmyslně nastrojen, tak mohl náš člověk zůstat klidný tím spíše, že v takovém počasí ho milice nechá na pokoji. Po celém ostrově jsou zaváté vesnice, přerušeno spojení, letiště nepřijímá a milicionáři mají plné ruce práce se záchrannými opatřeními. A co ta prohlídka dokladů pátý den po zastavení vlaku? V tom něco vězí. Je sice pravda, že milicionář prohlásil, že jeden cestující ve vlaku byl okraden, co by ale v tom případě pomohlo zkoumání dokumentů? To je nepochopitelné. Nebo že by se milicionáři rozhodli provést prohlídku z vlastní iniciativy? To by byla nevídaná horlivost. Je možné, že se spojili s Južným, uvažuje asi pachatel, a jestli hledali mne, znamená to, že mě asi vyslídili. Proč by mě v tom případě tedy nezadrželi? Vypadá to na to, že asi nelhali. A je docela možné, že teď začnou hledat ztracený kufr…

Dveře se náhle otevřely a do kupé nahlédli oba milicionáři. Pozorně si všechny prohlédli, bedlivě se rozhlédli po kupé a zavřeli za sebou. Pašáci, pomyslel si Levašov, to je přesně to, co jsem měl na mysli. Dveře se otvírají a pachatel se očima střetává s milicionáři. Je připraven odpovědět na dotazy, zažertovat, zasmát se, rozčilit se, odporovat, ale nic se neděje, a oni mlčky odcházejí. Znamená to snad, že se chtěli přesvědčit, že tu stále je?

Co udělá pachatel? Především bude uvažovat o tom, jak se zbavil dalších nepříjemností. Bezpodmínečně nutné je někam ukrýt peníze, mohli by se jednou začít zajímat o jeho věci. Ukrýt je, ale kam? Ve svém kupé by to bylo příliš nebezpečné. Spolucestující by potvrdili, že tenhle kufřík nebo kabela patří jemu. Kam vůbec je možné schovat peníze? Valný výběr není: chodba, záchod, spojovací můstek, bedna na uhlí a služební kupé.

X

Na ostrově se těší velké vážnosti lidé, kteří hodně cestovali a hodně toho prožili. Lidi zkušených a ostřílených si váží ostatně všude, ale obyvatelé ostrova se na ně dívají navíc s jakousi závistí a s pocitem, že jsou oproti nim nějak ošizeni. Snaží se proto ze svého hlediska napravit spravedlnost a nějak je trumfnout. A tak se tu často debatuje o různých medvědích skrýších, malých ostrůvcích a dosud nezmapovaných jezerech. Podrobně se rozebírají jednotlivé cesty, hodnotí se, jak se nejlépe dostat tam či onam a zpět.

Také Levašov, který znal ostrov dosti dobře, nevynechal příležitost o něm vyprávět. Navazoval tak kontakty s lidmi, což bylo v souladu s jeho úkolem, a pak, proč to tajit, dělalo mu dobře pochlubit se svými zážitky. – „Poslyš,“ zeptal se Ivan s neskrývanou zvědavostí, „tys projel celé Kurily?“

„To už patří k mé práci, však vy jste se také potloukali po celém Sachalinu a ten je vetší než Kurily.“

„A takhle práce v lese by tam nebyla?“ zeptal se Afoňa.

„To ne, ale kdyby se ti chtělo pracovat v rybářství nebo geologii, tak to by se našla.“

„Byl jsi na Tulením ostrově?“ vyzvídal Fjodor.

„To už nejsou Kurily. Ten leží blíž k vaší oblasti těžby dřiví než ke Kurilským ostrovům.“

„A znáš Zelený ostrov? Říká se, že tam žijí stáda divokých koní.“ zeptal se Afoňa téměř šeptem.

„Je to pravda,“ přisvědčil Levašov. „Ani ne divocí, spíše zdivočelí. Z časů války tam zůstalo stádo koni a od té doby tam žijí volně. Jsou to znamenití koně, jako pra ví mustangově Tys ještě mladý, Afoňo zajedeš si tam a uvidíš.“

„Kdo že je tu mladý, snad ne Afoňa?“ rýpl Fjodor. „Ten pane už platí alimenty! Dalo by se skoro říct, že na něj přišla druhá míza“

„Zato tys neměl ani první, a nebudeš mít ani druhou,“ odsekl Afoňa. „Horkou pláž jsi viděl?“ obrátil se znovu k Levašovovi

„Horká pláž je docela blízko, je to už Kunašir. Jezdí tam dopravní lodě.“

„Je to pravda, že je skutečně horká?“

„Pálí skrze podrážky. Blízko je vulkanická sopka a od ní sálá žár. Břeh je tam kamenitý, a když je odliv, chytí se ryba a hodí se na pláž. Mezi kamením je ryb plno, skrývají se tam mořští okouni a různé jiné ryby. Tak jednu vezmeš, zabalíš ji do novin a zahrabeš do písku, za půl hodiny je upečená jako na pánvi. Je to taková bašta, hoši, že se to s ničím nedá srovnat.“ Levašov se usmál, když viděl, jak dřevorubci mimoděk polkli slinu.

„Už nebudeme mluvit o jídle, není k tomu právě vhodná chvíle. Ale rybolov tam odjakživa býval vynikající. Chlapci z Kunaru si jednou zamanuli, že si vyjedou na ryby. Svěřili se s tím pohraničníkům a ti je upozornili na nástrahy počasí a moře, ale oni přesto odpluli. Měli malý člun, sotva se tak dal nazval, spíš to byla loďka s motorem. Dlouho pluli a ani nepozorovali, že nastal čas k návratu. Pohraničníci je znovu přišli varovat. Řikají: ‚Tak dost, chlapci, vraťte se, mlha houstne‘.“

„Měli se vrátit,“ přerušil ho vzrušeně Afoňa.

„To taky chtěli. Mlha byla hustá, ležela nízko, příď loďky nebylo ze zádi ani vidět. Později se ještě víc zešeřilo a motor jako naschvál vynechal. Nebyl mezi nimi nikdo, kdo by se vyznal v motorech, a tak vytáhli vesla a pomalu veslovali. Dobře že bylo počasí klidné a vlny nízké. Chlapci byli zkušeni, zpočátku neztratili hlavu, ale když poznali, že zabloudili, začali volat o pomoc a pouštět rakety. Náhle uslyšeli, že se ze tmy ozývají hlasy, z jedné i z druhé strany, a ztuhli leknutím. Byla to japonština. V mlze spatřili světla, zaslechli zvuky kotevních lan. Tehdy se dovtípili, že jsou v přístavu.“

„V japonském?“

„Jistě. Je záhadou, jak se jim podařilo projet japonskou hlídkou. Naši pohraničníci je pochopitelně pustili. Poradili jim, co a jak, a chlapci zamířili k domovu.“

„Člověk musí mít otevřenou hlavu a zachovat klid,“ vážně poznamenal Ivan.

Z kupé vyhlédla Borisova bezradná tvář.

„Už je to tu… Začíná to!“

„Co začíná?“

„No přece porod. Musíme něco udělat.“ Boris se teď podobal vylekanému bezmocnému hošíkovi. V chodbičce se už shromažďovali lidé, ale nikdo si nevěděl rady.

„Nic strašného se přece neděje,“ řekl Arnautov. „Dříve se takové věci odbývaly bez lékařů. Zůstaňte u ní a já se půjdu podívat, jestli není mezi cestujícími nějaký zdravotník.“

„Lékař ji ujistil, že to bude až za týden nebo za dva.“

„Vždyť my už tu trčíme ten týden, mladý muži, a teď tedy tu mánie očekávanou radostnou událost.“

Arnautov zaklepal na dveře služebního kupe.

„Poslyšte, Olgo, Táňa rodí,“ oznámil klidné.

„Proboha!“ Olga prudce vyběhla z kupé.

Rodička ležela se zvrácenou hlavou. Její tvář zdála při zažloutlém světle svíčky křídově bílá, rukama si hladila břicho

„No co se dá dělat,“ prohlásila Olga rezignovaně, když vyšly nu chodbu. „A to se musí stát zrovna mně!“

„Uklidni se, Olgo,“ Lina vzala dívku pod paži. „V našem vagóně není lékař, to jsme už zjistili. Musíme projit vlakem a říci průvodčím, aby se podívali, jak to vypadá v ostatních vozech. Doufám, že za pět minut budeme moudřejší.“

„Máš pravdu, Lino.“

Olga se protáhla přeplněnou uličkou a vyběhla na můstek. V nastalém tichu bylo slyšet bouchnutí dveří a znovu se zřetelně ozvalo táhlé zavytí uragánu.

„Vsaďte se, že to bude kluk!“ vyzval přítomné Afoňa.

„O co, o kalhoty?“ zasmál se Vitalij.

„Proč o kalhoty. Až dojedeme, vezmeš mě do hospody a budeš mě hostit tak dlouho, až řeknu, že mám dost. Dal bych si pečeni s propečenou kůrčičkou, aby pěkně křupala. Pokapal bych si ji citrónem. A jako druhý chod taky maso. A zase s křupavou kůrčičkou a citrónovou šťávou. Pane, ta vůně! A potom… pak bych si dal maso…“

„Přestaň,“ ozval se rázně Ivan. „Mně se zdá o mase každou noc, a když do něho kousnu, zjistím, že je vystřižené z papíru. Dnes se mi zdálo o salámu, pěkně měkkém, špekovém. A pak koukám, a ona je to obarvená hlína. Vzal jsem ten salám do ruky a hlína se mi rozsypala na malé kousíčky. Nakonec přiběhli psi a pustili se do ní.“

„Sen o psech, to znamená něco pěkného,“ řekl Oleg. „Chcete slyšet něco o medvědovi?“

„A co jako?“ vyjekl netrpělivě Ivan.

„Byli jste někdy na zimní slavností u Nivchů? No to jste o moc přišli“ Oleg našpulil rty. „Jejich lidové tance jistě znáte, zrovna tak jako závody na jelenech a psech. Sám jsem jezdil na jelenu i na psu, a řeknu vám, byla to pořádná fuška. Jednou zapřáhli do saní ochočeného medvěda a on táhl jakoby nic.“

„A proč by ne?“ poznamenal prostomyslně Afoňa

„Jo, tak o tom medvědu… Zlatým hřebem slavnosti je zabíjení medvěda. U Nivchů je medvěd něco jako posvátné zvíře a musí se zabít, aby byl po celý rok dostatek ryb, rodilo se hodně dětí a vůbec aby všechno bylo jak má být. Nesmí se ale zastřelit puškou nebo jinou zbraní, musí být skolen zbraní předku – šípem.“

„Co by ne, to přece nemůže být nic těžkého.“

„Lehce se to řekne, ale ať to někdo zkusí, zabít dneska medvěda z luku. Za prvé, teď jsou medvědi silnější než dříve a také bystřejší, a pak, Nivchové už neumějí vyrábět luky. Ale jsou to filutové, a tak napsali na pevninu do Dynama a dostali luk sportovní. Byl v tom ještě další háček. Dnes žádný předseda kolchozu ani milicionář nedovolí Nivchovi riskovat život, a kdo by se k tomu taky odhodlal! Ale oni si vědí rady. Rozhodli se, že si medvěda vychovají odmala ve svém kolektivu. Tak začali s chovem medvědů v klecích. Vybírali mláďata z brlohů a každou zimu jednoho huňáče zabijí ve jménu slávy předků. A tak neriskují život a starým zvykům udělají zadost. Sice je jim medvěda líto – vyrůstá u nich, je krotký a volně běhá po vesnici, ale co se dá dělat, pradávný obyčej je krutý.“

„A jak je to se slavností?“ ostražitě se zeptal Ivan.

„V den svátku přikovají chudáka medvěda železnými nýty za všechny čtyři ke sloupům a nejsilnější a nejodvážnější z nich na něj začne střílet z luku. Sportovní střela však medvědovi jen protrhne kůži, nic víc. Pak nastane mela. Medvěd začne řvát, účastníkům slavnosti srdce usedá a statečný bojovník vypouští střely jednu za druhou. Když vystřílí všechny šípy, chlapci je sesbírají, z medvěda je opět vytáhnou a všechno začíná znovu. Rozhodně to není podívaná pro slabší nervy.“

„Hele, já jsem náhodou na slavnosti u Nivchů byl. A byla to hezká a veselá oslava,“ vyhrkl zlostně Ivan.

„Říkám přece, že je veselá.“ Oleg se shovívavě usmál.

„Je to hezká podívaná,“ opakoval Ivan. „Byl jsem tam a vím, že už dávno medvědy nezabíjejí. Hlupáku, Nivchové jsou lovci a jejich čest jim nedovolí takhle zacházet se zvířaty. Medvěd je pro ně posvátný asi tak jako kráva v Indii. Urážíš je, a oni jsou skvělí lidé.“

„Tak promiň, kamaráde!“ Oleg rozpřáhl ruce.

„Když už je řeč o medvědovi,“ Arnautov cítil, že je zapotřebí setřít dojem, který zůstal po Olegově vyprávění. „U nás žije náčelník čtvrtého obvodu, nějaký Fetisov. Vyjel si jednou na ryby a dostal se po řece někam mezi pátou a desátou sopku a začal lovit. Řeka je v těch místech hluboká a ryby klidné, a Fetisov si spokojeně sedí a těší se na úlovek. Chytil rybu a hodil ji za sebe, ulovil druhou a šup s ní tamtéž. Bystřina je prudká a hučí, ale Fetisov neslyšel už ani šumění, tak byl zabrán do lovu. Najednou cítí, že mu někdo dýchá do zátylku. Jen tak trochu se obrátil, ani pohled od splávku neodtrhl a vidí – nad ním stojí medvěd. Byl velký jak stodola, tlapy si dal na břicho a čekal na další rybu.“

„Já na jeho místě bych hned skočil do vody,“ ozval se Afoňa.

„Náš Fetisov zařval jako tur, že ještě teď tam jistě zní po sopkách jeho ozvěna, a jak křičel, tak se mu v krku něco zadrhlo. Medvěd se na něho podíval takovým shovívavým pohledem, jako se díváme na hlupáky, zakýval hlavou, obrátil se a odešel. A ten chudák Fetisov dodneška kloudně nepromluví, jenom sípe.“

Do vagónu vběhla rozzářená Olga a za ní spěchaly, dvě ženy.

„Co je to za shromáždění? Ustupte, chodba musí zůstat volná,“ řekla zhurta jedna z žen a všem se náhle ulevilo. Konečně se našel člověk, který si to vezme na starost. „Je tu lékárnička?“ zeptala se žena Olgy.

„Máme skříňku s léky, hned ji přinesu.“

„Zaberte několik postelí a zatopte pod velkým hrncem. Ať chlápci přinesou sníh. Potřebuju taky nějaké bílé pracovní pláště, zeptejte se na ně v jídelním voze. Přineste všechny, které najdete. A kde jsou služební baterky?“

Povely se sypaly jako z rukávu.

„To je lékařka?“ zeptal se Levašov Olgy.

„Ano,“ kývla Olga, „ale zubní.“

„A co ta druhá?“

„To je veterinářka ze sovchozu.“

Průvodčí se mezi sebou handrkovali a peskovali za nešikovnost, ale přece jen vyhrabali ze zaprášených a rozeschlých skříněk lahvičky s jódem, ploché baličky s obinadly a tabletky ve vybledlých obalech.

Dřevorubci nahrabali na střeše vagónu snili, napěchovali ho do povlaků a házeli na můstek. Levašov s Linou dávali sníh do velkého hrnce na vaření čaje. Děnisov se zatím prodral k lokomotivě, nabral do dvou kbelíků uhlí a hned se v sedmém vagóně oteplilo, jedna stařenka přinesla dva balíky sterilní vaty, kterou pracně sháněla po lékárnách v Južném. Servírka v jídelním vagóně přejížděla horkou žehličkou švy svého rezervního pracovního pláště.

Když se o třetí ráno z pátého kupé ozval křik novorozence, hned o tom věděl celý vlak. Jakýsi rybář, který měl u sebe dvě rakety, se dlouho nerozpakoval a uprostřed noci vylezl na střechu vagónu. Vystřelil obě rakety, jednu po druhé, k tmavému, rozbouřenému nebi. Malé zářivé plamínky hned uchvátil vítr a rybář ani neviděl, jak rakety explodovaly, zaplápotaly v hustém sněžení pestrými ohníčky a shořely ve vlhkém vzduchu.

Pak do vozu vešla servírka s váhou a kapsy jejího pláště se protahovaly pod tíhou závaží. Obě ženy ji pustily do kupé, kde ležela matka s dítětem, umyly misky váhy vodkou a zvážily dítě. Hned všichni věděli, že děvčátko váží dvě kila devadesát a bude se jmenovat Naďa.

„Vypátral jsi něco?“ zeptal se Levašov.

„Nic zvláštního. Myslím, že celý ten zmatek kolem porodu mu šel na ruku.“

„Nezpozoroval jsi někoho v chodbě s kufrem nebo s kabelou?“

„Nikoho jsem neviděl, jen servírka prošla s váhou.“

„Nemohl se dostat ke skříňkám s léky?“

„Všechny jsou v kupé u Olgy. Jsou celkem tři, jedna naše, druhá ze sousedního vozu a třetí asi ze čtvrtého vagónu.“

„Viděl jsi toho rybáře, co vylezl na střechu? Neměl nic s sebou?“

„Otvíral jsem mu můstek, to je poctivý chlapík a má zlaté srdce.“

„Nějak není viděl toho mazaného ptáčka, odborového instruktora Kryšova.“

„Přestěhoval se do druhého vagónu.“

„A co jeho věci?“ zajímal se Levašov.

„Má jeden velký kufr a ten vzal s sebou. Peníze tam nejsou, pomáhal jsem mu s pakováním.“

„Víš, co mám na mysli. Teď se může kdokoli vystěhovat do jiného vagónu a nechat své zavazadlo v kupé a přitom všude je tolik zmatku, že nikdo nemá přehled, co komu patří.“

„Není to vyloučeno, ale je to málo pravděpodobné. Bylo by to příliš riskantní.“

„Jak myslíš, Geňo. Teď si jdi odpočinout a já budu mít službu. Kdyby něco, tak jsem v pátém kupé. Safra, kde se ti zas podařilo se oholit?“

„Hm, to bys rád věděl, co?“ Permjakov byl zřejmě polichocen. „Vím o jednom vlastníku holicího strojku, ale obávám se, že ti ho nepůjčí.“

„Dobrý večer, soudruhu vlakvedoucí,“ pozdravil Levašov, usedl a pohodlně se schoulil ke stolku.

„Á nazdar!“ Drozdov se zdvihl z palandy, spustil nohy ve válenkách na podlahu a zapnul si knoflíky na bundě.

„Tak copak máme nového?“

„Ale nic. Pořád tu trčíme…“

„Žádná sněhová fréza nám nejede na pomoc?“

„Kde by se vzala, odkud?“

„Ve vlaku je všechno v pořádku?“

„Pokud se dá tahle šlamastika nazvat normální.“ Drozdov se mračil, vypadal nespokojeně. Později Levašov pochopil, že byl nespokojen sám se sebou. Pomačkaný oblek, zarostlá brada a zválená postel nasvědčovaly tomu, že hodil flintu do žita.

„Tak tedy nic mimořádného?“

Drozdov jen pokrčil rameny.

„Nikdo neopustil vlak?“

„V tomhle počasí? To by byl nesmysl!“

„Nikdo nehlásil nějakou ztrátu?“

„Myslíte, jestli někdo něco neukradl? Ne, nikdo nepodal žádnou stížnost. Naříkali si na zimu, na nedostatek místa po přemístění, ptali se, kdy pojedeme a kdy přivezou potraviny. Upřímně řečeno, ve vlaku je hlad. Jeden cestující vezl domů tři kila čokoládových bonbónů a včera večer jsme je rozdali dětem. A nějaká babka k tomu přidala třílitrovou bandasku kaviáru, takže děti ještě zítra vydrží. Ale jinak je hlad.“

„Máte pravdu, vypadá to špatně. Fjodore Vasiljeviči, rád bych vás na něco upozornil. Kdyby se někdo zeptal, proč se koná prohlídka dokladů, řekněte, prosím, že je to obvyklé. A zapamatujte si, kdo se ptal.“ Levašov prosebně pohlédl na vlakvedoucího.

„Teď jsem si vzpomněl… Ptal jste se, jestli se něco ztratilo. Průvodčí ze sedmého vagónu postrádá klíč.“

„Olga? Jaký klič a od kterých dveří?“

„Ode všech. Všechny dveře je možné otevřít stejným klíčem, dveře od toalety, od kupé i od můstku a dá se projít celým vlakem z jednoho konce na druhý.“

„Neztratila ho?“

„Ne. Visel na kolíku mezi ostatními klíči. Všechny jsou na místě, jen tenhle chybí.“

„Tak děkuju a dobrou noc.“

XI

Zvenčí bylo slyšet burácející tajfun, který přehlušoval hučící smršť sněhových vloček. V okruhu sta kilometrů nebylo slyšet nic než děsuplné, tlumené kvílení větru. Zdálo se, že nad hlavou s rachotem projíždí nekonečné dlouhý vlak. Občas se s rachotem zřítil strom, který nevydržel nápor větru, nebo uragán vyrval a odnesl tašky ze střech. Pátý den se skryly pod sněhem řeky i cesty a zmizely pod jeho pokrývkou vesnice, železniční stanice a budky výhybkářů.

Levašov se probudil zprudka, jako by zvonil budík. Srdce mu bušilo silnými údery. Podíval se na hodinky a zjistil, že spal pouhých deset minut. Uklidnil se, chvilku ještě ležel a poslouchal. Vagón spal. Jen ze sousedního kupé doléhaly slabé zvuky hlasů, které hovořily zdlouhavě, s dlouhými přestávkami. Přece však Sergej něco zaslechl. V chodbě? Ano, z chodbičky se ozývaly téměř neslyšně něčí kroky. Někdo se tiše kradl podél jeho kupé. Podíval se skulinou ve dveřích, ale nikoho nespatřil. Kroky se vzdalovaly.

Dveře od můstku tiše zaklaply. Kam asi šel? Dál jsou už jen prázdné vagóny. Snad si někdo chtěl jít zakouřit.

Levašov opatrně odsunul dveře. Ticho. Jen za tenkou stěnou někdo silně chrápal. Koberec na zemi v chodbičce tlumil kroky a Sergej prošel na konec chodby. Dveře byly otevřené… Hle, proč se Olze ztratil klíč. V prázdném vagóně bylo slyšet neurčité zvuky, někdo se vracel. Levašov držel v levé ruce baterku a v pravé pistoli. Odjistil zbraň a vplížil se do temného kouta můstku. Někdo vešel, chvíli postál a poslouchal, pak hbitě zavřel dveře na klíč a vklouzl do vagónu.

Až teď mohl Sergej volně vydechnout. Ale vzápětí znovu zatajil dech a naslouchal téměř neslyšitelným krokům v chodbě. Jeden, dva, tři, čtyři a zastávka. Ještě dva kroky a opatrné stisknutí kliky. Pak bylo slyšet, jak se dveře odsunuly, zaskřípaly a ozvalo se cvaknutí kovu. Dveře se zavřely.

Vitalij se dlouho převaloval, hekal a vůbec se cítil mizerně. Hlavou se mu honily myšlenky, myslel na to, jaký je slaboch a budižkničemu, litoval se, jakou má smůlu, a zmalomyslněl při představě, že nikdy nebude moci žít tak, jak by chtěl. Cítil se spokojený, jen když měl převahu, ať už se to týkalo společenského postavení nebo fyzické síly, to bylo lhostejné. Výtečně se cítil ve společnosti lidí menších, slabších nebo starších než on. Vitalij očividně ožíval mezi holohlavými, tlustými, nevzdělanými a špatně oblečenými občany.

K vedoucím se choval skromně a se vší uctivostí. Důvod nebyl v tom, že by se bál nebo se snažil získat nějakou výhodu. Byl prostě přesvědčen, že nadřízeným musí prokazovat drobné úsluhy, otvírat jim dveře, mile se usmívat při setkání a příležitostně je i počastovat. Podle jeho názoru to patřilo k dobrému tónu. Před lidmi, kteří nějak mohli ovlivnit jeho život, byl ostýchavý, plachý, rozpačitý a nejistý. Neuměl se chovat a všechny jeho myšlenky a nápady mu připadaly nemožné.

Z chmurných myšlenek ho vytrhla věta, kterou pronesl Arnautov. Teprve tehdy si uvědomil, že není v kupé sám, ale že starý muž už dávno rozmlouvá s vysokým mladíkem ze sousedního kupé.

„Už jsem si odpykal všechny lumpárny, které ještě provedu,“ zkroušeně řekl Arnautov. „Zaplatil jsem za ně desítkami let osamění.“

„Poslyš, dědo, a minulé lumpárny sis už také odpykal?“ otázal se Vitalij a obrátil se na palandě.

„Taky. Napřed jsem si poplakal a pak jsem dělal, co jsem považoval za vhodné.“

„Copak, je to něco špatného, počínat si podle svého uvážení?“ zeptal se Levašov a přejel starce pátravým pohledem.

Arnautov už už nabíral dech, aby odpověděl, ale náhle se zarazil a mlčel. V kupé nastalo ticho. Z chodby zaznívaly hlasy, v dálce hučel vítr a na malém stolku se pomaloučku chvěl slabý kmitající plamínek svíčky.

„Tak dost, chlapci, jděte spát! A zhasněte!“

Ve dveřích stála Olga. Byla promrzlá, tváře měla červené, ve vlasech a na řasách jí tály sněhové vločky.

„Ach, Olgo, kdybych tak byl o čtyřicet let mladší,“ povzdechl si Arnautov.

„Co byste udělal?“ zasmála se dívka.

„Oženil bych se s tebou. Na mou duši, vzal bych si tě, a na tvého Kolju bych se neohlížel.“

„Ani byste se mě nezeptal?“

„Nestačil bych se tě ani zeptat, věru, nestačil,“ opakoval stařík.

„Tak si mě vezměte teď!“ zažertovala Olga.

„I teď bych si tě vzal,“ řekl vážně a trochu smutně.

„Tak co, plácnem si?“

„To by to dopadlo… Jeho babka by mu zahrála bandurskou, že by přišel o poslední vlasy,“ zavtipkoval Vitalij.

„Olgo, jak jste se dostala na ostrov?“ přerušil Levašov trapný rozhovor.

„Na tom není nic zajímavého,“ mávla Olga nedbale rukou. „Přijela jsem sem na ryby. Ne za sportem, samozřejmě, ale jako dělnice na sezónní práci při tahu ryb. Poslali nás na Kurily, do Krabozavodska. Nastrkali nás do nouzových baráků, a jen co jsme se ubytovali, přišel telegram, že mi umřela máma. Tady jako naschvál celý týden zuřila bouře a lodě se vůbec neobjevily v přístavu. Pochovali ji beze mne. No co, pobrečela jsem si, posteskla a zůstala jsem tu. Neměla jsem proč se vracet, nebyl tam nikdo, ke komu by mě to táhlo. Vedení závodu mi vyšlo vstříc, přidělili mě k dobré brigádě a slušně jsem si vydělala. Na podzim po sezóně jsem přijela do Južného. Našla jsem si tam byt, zaplatila na půl roku dopředu a od té doby už jsem se na pevninu nevrátila. Letos už je to pět let, co žiju na ostrově. V zimě dělám průvodčí na železnici a v létě zpracovávám ryby. Jednou na rybolovu jsme se dostali až k břehům Ameriky. Byli jsme tak blízko, že bylo vidět světla majáků a Američané nás zásobili ovocem a čerstvými potravinami.“

„To jsou mi lidi!“ rozhořčil se na své palandě Vitalij. „Oni se tu baví o čerstvých potravinách a ovoci!“

„Ty osle zabedněný! Kdybys strávil měsíc na moři a den co den jedl jen ryby, tak by ti nepřipadalo hloupé bavit se o ovoci.“

„Což o to, jsem ochoten se s tebou bavit celou noc o čem budeš chtít. Napřed ale musíme vysypat z tvého kupé Kolju.“

„Škoda že ležíš tak vysoko, že na tebe nedosáhnu,“ prohodila s lítosti Olga a vyšla na chodbu.

Permjakov přišel k ránu.

„Koukám, jak držíš službu,“ poznamenal. „Ležíš tu jak mrtvola.“

„Promiň,“ Levašov se zvedl na lůžku, posadil se a přihladil si vlasy. „Střídání stráží,“ prohodil, když vyšli na chodbu. „Soudruhu Permjakove, navrhuji, abychom udělali rekonstrukci činu.“

„To by mohlo být zajímavé. Jakou roli přidělíš mně?“

„Neboj se, zvládneš to. Teď půjdeme na můstek. Dávej pozor! Postav se ke dveřím a udělej sedm kroků po špičkách do chodby. Zapamatuj si, u kterého kupé se zastavíš.“

„Ocitl jsem se u tvého kupé,“ oznámil Permjakov, když se vrátil.

„Tak ještě jednou, a dělej větší kroky.“

Permjakov opět vyšel na chodbu, přitiskl se zády ke dveřím a začal počítat kroky. Při sedmém se zastavil a pohlédl na dveře kupé. Vrátil se.

„Přibližně jeden a půl kroku chybělo k sedmému,“ sděloval. „A posledně jsem se zastavil u pátého, to je přece tvoje, ne? Stalo se něco?“

„Pojďme.“

Chvilku stáli na můstku a pak hbitě zmizeli v osmém vagóně. Levašov si posvítil baterkou na palandy a do oken.

„Počkej, Serjožo, posviť ještě na podlahu. Vidíš?“

Na podlaze lesknoucí se námrazou byly zřetelné stopy. Někdo nedávno prošel dlouhými kroky do vagónu.

„Že by zapomněl na ostražitost?“ podivil se Levašov. „Taková neopatrnost! Nebo je to provokace?“

„To nebude provokace, přišel sem bez světla. Proto nemohl vidět vlastní stopy a vůbec ho nenapadlo, že je na zemi námraza.“

„Asi máš pravdu, člověk nemůže myslet na všechno. Dobrá jinovatka.“

Stopy přetínaly vagón a vycházely na můstek.

„Tady by měla stát bedna na uhlí.“ Levašov přehlédl podlahu a stěny. Zdvihl kovový kryt a posvítil si dovnitř. Tam pod pytlem uhlí stál malý plátěný kufřík s ulomeným držadlem a zmáčknutými rohy.

„Jéminé!“ vydechl Permjakov. „Zdá se, že jsme ho našli.“

Levašov vyndal kufřík a hodil ho na váhu.

„Alespoň uvidíš, kolik váží padesát tisíc.“

Kufřík se dal snadno otevřít, měl docela obyčejný zámek. Peníze byly vloženy do pevného celofánového sáčku, zabaleného do pyžama. Pachatel se zřejmě zpočátku snažil ukládat je v balíčcích podle hodnoty, ale pak už je házel, jak se dalo.

„Jen zírám,“ povzdechl si Permjakov. „Jsem přesvědčen, že to ani nemohli spočítat.“

„Na to neměli ani pomyšlení, ani dost času. A teď vrať kufřík na místo.“

Vešli na můstek u svého vagónu a napjali sluch. Všude byl klid. Nikde se neozvalo zaklapnutí dveří a nikdo je nesledoval.

„Tak co,“ řekl Permjakov, „dáme se do toho?“

„Je načase. Mám obavy, jestli jsem neudělal chybu. Asi jsem měl toho chlapa zadržet hned na můstku, když se vracel. Teď by už seděl v separaci.“

„Podle mně je všechno v pořádku, žádné chyby ses nedopustil. Za prvé jsi ani nevěděl, proč šel do prázdného vagónu. Není vyloučeno, že to mohl být obyčejný poberta, který někomu štípl náprsní tašku anebo se někdo chtěl jen tak proběhnout. Prozradit se jen tak pro nic za nic by bylo nerozumné.“

„A za druhé?“

„Za druhé by mohl mít ve vlaku společníka. Dejme tomu, že vyjel sám, ale pak je tu ještě někdo jiný, kdo je do celé věci zasvěcen. Někdo, kdo peníze neschoval, ale ví, kde jsou ukryty, a pozorně sleduje, zda jsou na svém místě. Spoléhá se, že unikne. A my teď o něm víme, zatímco on o nás nemá ani tušení.“

„V to doufám,“ usmál se Levašov.

„Tím si můžeme být jisti. Kdyby pachatel věděl, že jsme tu kvůli němu, neschovával by peníze tak blízko. Vždyť je má vlastně u ruky a během dvou tří minut se k nim může dostat. Mohl je ukrýt někam jinam, třeba do lokomotivy, nebo je odnést k prvnímu telegrafnímu sloupu a zahrabat do sněhu. Konec konců mohl i kufřík někam zahodit a peníze vložit mezi stěny ve vagónu a nějak to zamaskovat.“

„Takže mohu mít za to, že moje akce byla schválena kolektivem. Teď bych měl jednu otázku: kdo to je? Máme vážné důvody někoho podezřívat?“

„Já bych tu otázku postavil jinak,“ pravil Permjakov. „Koho můžeme vyloučit z podezření?“

„Je tu vůbec někdo, koho bychom mohli ihned zbavit podezření?“

„Bylo by hloupé a amorální podezřívat všechny.“

„Víš, Geňo,“ pokračoval zvolna Levašov, „nemyslím, že bychom se dotkli cti někoho, kdo vzbudí v tomhle smyslu náš zájem. Vždyť přece nikoho nevyslýcháme a nežádáme na něm alibi. Co si například myslíš o Amantovovi?“

„Domnívám se, že ten staroch už dlouho žije na ostrově, zná hodně lidí a mnozí zase znají jeho.“

„Totiž to tvrdí on,“ upřesnil Levašov.

„Ovšem, ale nemohl by tak přesvědčivě lhát. Je příliš riskantní být tak povídavý, jako je on, a přitom lhát.

Mnohem snadnější je mluvit v náznacích, aby si posluchači sami domysleli podrobnosti. A co se týče Jeho osoby, víme, že má dům v Roštově, auto a jabloňový sad. Je tu sám. Proč tady vlastně žije? Podle něho proto, že tu má hodně přátel a v Roštově se cítí cizí, přestože se tam narodil. Cítí se všude nesvůj, kromě ostrova.“

„Navrhuješ, abychom ho vyloučili z podezřelých?“

Permjakov pohlédl na lampičku, svítící matným světlem, přešlápl z nohy na nohu, a když se pohledem střetl s Levašovovýma očima, zadíval se do země.

„Prozatím ne,“ usoudil rozvážně Levašov.

„A co říkáš našemu novopečenému otci Borisovi?“

„Toho můžeme bez váhání vyloučit. Jede z pevniny se ženou a teď i s dítětem. Ten s tím nemá nic společného.“

„Jen jestli ho někdo nepožádal, aby v Makarově odevzdal malý kufřík, aniž by mu řekl, co v něm je.“

„To je dost nepravděpodobné, jak se ti líbí Vitalij?“

„Řekl bych, že je to všeho schopný chlápek. Sáni říká, že je už půl roku bez pracovního poměru.“

„To je fakt,“ souhlasil Permjakov.

„A co Oleg?“

„Stejný typ. Ukázalo se, že by byl schopný takového činu, fyzicky i morálně. Má jakousi převahu nad Vitalijem,“ Permjakov na vteřinu zaváhal, „dokonce i já se v jeho společnosti necítím ve své kůži.“

„Seznam podezřelých roste. Co uděláme s dřevorubci? Jsou to odvážní hoši, hodně toho zažili a lecčíms prošli, prostě ostřílení chlápci.“

„Navrhoval bych, aby zůstali na seznamu,“ řekl Permjakov s potlačovanou pochybností. „I když se mi docela líbí. Obyčejně se na lidech pozná, jsou-li zkažení, nebo morálně nenarušení. Člověk může vypadat navenek hrubší, tvrdý, ale pod tou slupkou často vězí pevný charakter. Na seznamu podezřelých by ještě měl být Kolja, nastávající ženich naší průvodčí. A taky první krasavice našeho vlaku, ta, co nosí kalhoty.“

„Myslíš Linu?“

„Ona se jmenuje Lina, Serjožo? Hleďme, tedy Lina! Tak co myslíš, necháme ji, nebo ji vyškrtneme?“

„Když na tom trváš, tak ji necháme mezi podezřelými. Ale já bych ji vyškrtnul. Stopy na námraze byly mužské. Nemusíš se, Geňo, tak potměšile usmívat, stejně jsme do seznamu uvedli všechny, na nichž lpí jen stín podezřeni. A teď něco o té rekonstrukci. Poté, co náš neznámý v noci schoval peníze a vracel se do vagónu, udělal ode dveří k svému kupé sedm kroků. Slyšel jsem je docela zřetelně. Ty ses poprvé dostal sedmi kroky jen do pátého, a to je moje. Tam nemohl být, protože jsem ho slyšel, když prošel kolem mne. Podruhé, kdy jsi skákal Jako klokan, dorazil jsi k sedmému. Takže nám zbývá šesté kupé. I kdybych se zmýlil o jeden krok sem nebo tam, nehrálo by to žádnou roli.“

„Připusťme, že mohl vejít do cizího kupé.“

„Ve čtyři ráno, když všichni spí?“

„Beru zpět,“ odbroukl Permjakov.

„Tak tedy šesté kupé, to je Arnautov, Vitalij, Oleg a Boris. Ale tomu se teď narodilo dítě, jak to, že není s ženou?“

„U Táni se usadily dvě ženy, a tak se Boris přestěhoval do mužské společnosti. Ostatně ti čtyři přesně zapadají do našeho předběžného seznamu.“

„Ticho!“ šeptl náhle Permjakov. „Slyšíš?“

„Co?“

„Je klid.“

Za týden si lidé tak zvykli na poryvy větru nad hlavou, že je přestali vnímat, a teď Levašov s Pernijakovem napjatě poslouchali a strachovali se, že znovu zaslechnou táhlé vytí tajfunu. Levašov ještě stále nemohl uvěřit, že je všemu konec, a bystře vyrazil ven. Opřel se jednou rukou o kliku, druhou o mřížku na okně, odrazil se o výčnělek s označením čísla vozu, zachytil se prsty o kousek železa, lepkavého mrazem, a nakonec se přece jen dostal na střechu.

Měsíc téměř visel nad hlavou, hvězdy se podobaly jiskřivým ledovým krám a bylo úchvatné ticho, které tu snad bylo před tisíci lety. V okruhu deseti kilometrů nebylo slyšet motor náklaďáku či letadla, neozývalo se rachocení vlaku ani hukot příboje.

Levašov stál na střeše vlaku, ve středu pustiny ostrova, zalité měsíčním svitem. Na obzoru se černaly sopky a vyhlazený břeh probleskoval Sedavými úlomky ledu. Za ním se slabě mihotala pěšinka z měsíčního jasu. Tam začínala čistá voda. Byl konec bouře.

XII

Být dobrým kriminalistou předpokládá ovládat umění chovat se v jakékoli situaci dokonale přirozeně, sbírat informace, nenápadně klást potřebné otázky a do nejmenších podrobností upřesňovat podezřelé okolnosti. Vždy se dá najít okruh otázek, které lze klást, aniž by budily dojem záměrnosti. Kupříkladu v rekreačním zařízení se můžeme každého zeptat, odkud přijel, na jak dlouho, kolik dnů mu ještě zbývá do odjezdu, byl-li tu už někdy a jezdí-li často na rekreaci. Kriminalista může takovým způsobem, aniž by překročil meze běžné rekreační tématiky, získat potřebné informace.

Také ostrov nabízí okruh zcela přirozených otázek, které nebudí podezření. Nikdo se tu nediví, když je otázán, jak je dlouho na ostrově, zda brzo odjede a jak se sem dostal. Nikoho nepřekvapí, zeptá-li se někdo na rodinu a na to, nemá-li dotyčný už dost drsné romantiky Dálného východu. Protože lidé tu jsou v podstatě praktičtí a upřímní, odpovědí bez zábran i na otázku týkající se výdělku, bydlení, výše platu, a dokonce i na to, jak s penězi nakládají.

Levašov s Permjakovem se rozhodli uspořádat mimořádnou anketu. Položí všem stejné otázky a odpovědi porovnají. Usoudili, že by to mohlo přinést užitečné výsledky. Otázky vybrali velmi prosté: jak dlouho jste na ostrově, jak jste se sem dostal, a zamýšlíte li se vrátit zpět na pevninu.

Dostali následující odpovědi.

A r n a u t o v:

„Hru, jak dlouho… Někdy se mi zdá, že jsem na ostrově strávil celý svůj život. Tam, kde jsem dříve žil, jsem nejednal vždy tak, jak bych si byl přál, neříkal jsem to, co jsem si myslel, a přátelil jsem se ne právě s nejlepšími lidmi, jak jsem se tu ocitl… Nepřijel jsem, nepřiletěl ani nepřiplul. Já jsem běžel, přesněji řečeno: uháněl jsem. Sám od sebe, a nejen od sebe, měl jsem od koho a od čeho upalovat. To je ale stará historka. Teď, když už jsem tu, tak tady taky zůstanu. Musím zůstat. Víte, co vám povím? Člověk má občas udělat něco, co by ho vyburcovalo z klidu a podnítilo jeho skryté síly, co by ho, třeba jen duševně, omladilo. Snad proto se lidé znovu a znovu zamilovávají a někdy vyvádějí kousky, že nad tím zůstává rozum stát. Ostrov k tomu poskytuje příležitost a vybízí, vzpružuje lidi jako šálek silné černé kávy. Víte, ve vzduchu je tu něco takového, co lidi ponouká, aby chodili rychle, ostražitě se ohlíželi, pozorně si všechno prohlíželi a vůbec stále byli ve struhu, i když už jsou v letech.“

B o r i s:

„Na ostrově jsem se narodil a je mi tu dobře. Byl jsem na pevnině, dokonce za Uralem, je tam jistě krásně, ale to není nic pro mě, já chápu krásu po svém, kamarádi, buď je mi dobře, nebo není. A tady je mi dobře, a myslím, že to bude ještě lepši. Třeba se zase sejdeme za rok, posedíme, popijeme a uvidíte. Dítě vyroste, já jsem dobrý pracovník a ještě se vypracuju a Táňa bude dostávat mateřské přídavky. A jistě se ještě něco naskytne. Podle mého soudu má člověk žít tam, kde se narodil. Bude se ran tam lip dařit, bude mít větší úspěch a i zdraví mu bude dobře sloužit. Ať je čím je, dělníkem nebo básníkem či knihkupcem, dobře mu bude jen v rodné zemi.“

O l e g:

„Čert ví, jak jsem se sem dostal. Zavál mě sem nějaký bludný vítr, z boží vůle se takové věci stávají. Nestěžuju si. Když už k tomu došlo, tak to asi mělo být. Proti osudu nic nezmůžeš. Po dokončení studia jsem měl pozoruhodný výběr. Kazašské stepi, jakutskou tajgu a sachalinské mlhy, Nelituju, že jsem zvolil tu třetí. Mlha je příjemný přírodní úkaz a mně se docela líbí, v pravém i. přeneseném smyslu slova. Mlha pomáhá zachovávat vztahy mezi lidmi, zjemňuje ostrost siluet. A to je přesně to, co potřebujeme, abychom si uchovali přátele.

Ostré, tvrdé světlo vede k rozporům a s bezmračným jasem přichází nuda. Jistě se mnou souhlasíte, že v mlze vyhlížíme lépe než v ostrém světle reflektorů. Nejsou vidět vrásky, slzy a sklíčenost. Zda odsud odjedu? Ovšem, vítr mě zanese zase jinam. Profesionální jachtaři prý rozlišují vítr podle barvy. Moje barva je neurčitá, může být růžová, ale i šedá.“

V i t a l i j:

„Jsem tu rok. Jasné? Celý rok. A už mám všeho po krk, ostrova, sněhu, zálivu a všech těch atrakcí. A vůbec, vás všech už mám dost, chcete-li to vědět. Jestli odjedu? Určitě, na to vemte jed. Jenom si ještě vydělám balík. Mám-li přiznat barvu, tak tedy jsem tu vlastně jen kvůli penězům. Neměli byste se pro to na mě dívat spatra. Já se za to nestydím, dokonce si sebe za to považuju. Stát přece potřebuje odborníky v tomhle dalekém a drsném kraji. Prosím. Jsem tu. Za oplátku zase vyžaduju dobře zaplatit, a to nejen kvůli sobě, ale také v zájmu společnosti. Všeobecně je prospěšnější člověk s nějakou tou kopejkou navíc, protože, jak se říká není živ z ruky do huby a s větší chutí se věnuje společnému dílu. Prozradím vám tajemství. Mám v úmyslu koupit si auto. A budu ho mít, ale dokud se na něj nezmůžu, neodjedu… Nemyslím jen na sebe, myslím taky na stát. Sociologové dokázali, že člověk vlastnící auto je výhodnější pro národní hospodářství než ten co chodí po svých. Je pohyblivější, jeho vědomosti, zkušenosti a energie jsou efektivněji využívány. Má větší hodnotu pro společnost. Proto až si koupím auto, nebude to jen příspěvek k vlastnímu blahobytu, ale i vlastenecký čin. Tak se na to dívejte, kamarádi, to je ten správný zorný úhel, přátelé. Na mě si nikdo jen tak nepřijde.“

V poledne se úzká pěšina na střeše vlaku změnila v širokou cestu. Všichni se dívali oslněnýma očima do dálky, až je bolel zrak, v naději, že spatři sněhovou frézu. Celý den se po stometrové stezce uprostřed nekonečné bílé roviny procházeli lidé, kteří zatím odvykli slunečnímu svitu, čerstvému vzduchu a prostoru. Několikrát se v oceánu ukázaly obrysy lodi, objevily se a zase zmizely ve světle šedém oparu.

Levašov našel Linu na střeše posledního vagónu, tam, kde končila cesta vyšlapaná ve sněhu.

„Jsem zvědav, kde se setkáme příště,“ poznamenal s neskrývanou radosti, že ji vidí.

„Ach, to jste vy. Odpusť… ty.“ Olga se usmála „Kde se uvidíme? Rozhodně ne na střeše vagónu, to je jisté.“

„Mohl bych ti položit jednu indiskrétní otázku?“

„Když bude jen jedna…“

„Jsi vdaná?“

„Ne.“

„A bylas?“

„Tak to už je druhá otázka, a my se dohodli jen na jedné.“

„To znamená ano.“

„Jen krátce.“

„Víš. Lino, možná že máš ze mě divný dojem“

„Ne, nemám.“

„Počkej, nepřerušuj mě.“ Levašov ji uchopil za ruku. „Okolnosti nedovolují dodržet všechna pravidla dobrého chování. Sněhová fréza se blíží. Nemáš mi co říci?“

„Co bych ti měla říci… Ani nevím. Nejsem zvyklá na takové tempo.“ Pohlédla mu zpříma do oči.

„Já také ne. Ale to tempo nám diktuje ta sněhová fréza.“

„Všechno je tak divné,“ řekla Lina s úsměvem, ale její šikmé oči zůstaly temné a vážné.

„Tyhle věci vždycky vypadají zmateně,“ odvětil Levašov.

„Jaké věci?“

„Když muž přichází k dívce a zve ji s sebou na ostrov Urup, na Taganku nebo do sousední jeskyně.“

„Co když ten muž přijde k divče,“ zvolna promluvila Lina, „a začne jí klást poněkud všetečné otázky Bylas vdaná, kdo je tvůj bývalý muž, máš dítě?“

„Na to jsem se neptal.“

„A právě na to ses měl zeptal. Víš, Serjožko, obvykle se lidé jen neradi přiznávají k osamělosti Když je člověk osamělý, je to totéž, jako když je slabý, bezradný a neschopný. Mohu samozřejmě najít spoustu omluvných okolností, jsem teprve krátkou dobu na ostrově, přijela jsem v mizerné náladě a s mizivou sebedůvěrou, protože to, co se mi přihodilo na pevnině, je svým způsobem katastrofa. Známí si mysli, že všechno znají nejlépe a že v práci je nejdůležitější morální profil. Musí být čistý, ovšem, ale kde končí čistota a začíná sterilnost? A morální sterilnost snad není našim cílem, nebo ano? A ta ohleduplnost! Stává se pohodlnou a neprostupnou stěnou, za níž se skrývá hluboká lhostejnost. Takový jemný a zkušený člověk je rád, když se může obrátit zády k někomu s dobře proříznutou pusou. Sousedka si někdy postěžuje, že jsem hrubá, a vedoucí shovívavě poznamená, že málokdy vystupuju na schůzích. Někdy zatoužím, aby se mě alespoň nějaký opilec v autobuse zeptal – proč se vlastně, ženská, tak mračíš? Doposud vzpomínám jako na milou událost na jedno zasedání místního výboru, kde probírali nějaké moje provinění.

Doslala jsem tenkrát důtku, ale bože, s jakým potěšením jsem odpovídala na otázky: čím se zabývám po práci, co čtu, jaké filmy se mi líbí…“

„Lino,“ přerušil ji Levašov, „víš co, musíme si něco upřesnit.“

„A co, světové strany?“

„Myslím tím vztahy mezi námi. Jak vidíš, nejsem zvyklý na takové situace a nediv se prosím, jestli nebudu mluvit jako první milovník na scéně. Kdybych teď řekl, že tě miluji, nebylo by to poctivé.“

„Nepovídej, a o co jde?“

„Jde o to, že se možná do tebe zamiluju.“

„Prima, tak si pak o tom promluvíme.“

„Lino, musíme se spolu sejit v Južném, až se vrátíme z cesty. Bude to někdy za týden nebo za dva, podle počasí. Řekněme za čtrnáct dní v kavárně Rjabujka v sedm večer.“

„Jsi přesvědčen, že je to tak správné?“

„V případě, když někdo z nás do té doby pocítí, že to nemá smysl, nepřijde. Není vyloučeno, že nepřijde nikdo z nás. Nežádám tě proto o telefonní číslo, ani ti nedávám své. Pro jistotu určím druhý termín, a to za měsíc tamtéž. Platí?“

„Serjožo, o jedno tě prosím. Přijď, i když to pro tebe ztratí význam! Řekneš mi to pak osobně, ano?“

„Dobrá, Lino, přijdu,“ přisvědčil s úsměvem Levašov.

Pak slezli ze střechy do vozu, vešli do prázdného kupé, zapálili dva oharky svíčky a sedli si proti sobě. Oba se opřeli lokty o stůl, podepřeli si bradu dlaněmi a uvolněně se rozesmáli. Seděli sami v opuštěném kupé plném čmoudu z čadícího knotu dohořívající svíčky a bylo jím dobře. Od prvého setkání si byli blízcí a teď nespěchali, věděli, že mají dost času. Současně však cítili, že to není tak docela pravda.

Ráno chtěl Levašov zajít k průvodčí, ale zaslechl hlasy vycházející z kupé a zastavil se. Byl tam Vitalij. Bylo vidět, že je jeden z těch, kdo mají hroší kůži.

„Ve vagóně je chladno,“ bylo slyšet Vitalije, „a tys taky chladná.“

„Naštěstí si to všichni nemyslí,“ odsekla Olga. „A jestli ti je zima, vezmi kbelík a rozhlédni se po vlaku, snad ještě nějaké uhlí vyškrábeš.“

„Koukej, Olgo, jak je to vlastně s tím tvým milým, s Koljou? Vyhovuje ti?“

„Co chceš, pospěš si, nemám čas.“

„Nehodí se k tobě, je to taková padavka.“

„Podívej se raději na sebe, ty nemohlo! Vezmi si kbelík a projdi se po vlaku!“

„Půjdeme spolu?“

Levašov pochopil, že je načase zasáhnout. Když se teď rozejdou po vagónech, bude celá akce ohrožena. Jisté je, že kufr nehlídá jen on s Permjakovem, ve vlaku je ještě někdo, kdo nespouští oči z osmého vozu.

„Kampak, mládeži?“ odsunul dveře do služebního kupé.

„Tuhle soudruhovi je zima, tak se rozhodl, že zatopí.“

„Stojí to za to? Zítra se stejně už odsuneme.“

„Podívejte se, Olgo, jaký má svetr,“ dloubl Vitalij Sergeje do prsou. „Ten tu muže přezimovat. Jdeme.“

„Nebojíte se jít s ním, Olgo? Podle mého míněni je tenhle mladý muž schopen všeho, kromě jednoho – udělat něco pro veřejné blaho.“

„Řekl si o to, tak ať jde.“

„Sám?“ divil se Levašov. „Inu to je něco jiného, tak tedy přeji šťastný lov!“

„Neboj se, kamaráde, úlovek bude, o to nic!“ ujistil ho Vitalij.

Levašov vyšel z vozu a zamířil k Permjakovovi.

„Probuď se. Geňo, hoď sebou!“

„Jen klid, Serjožo,“ řekl Permjakov, aniž otevřel oči.

„Vitalij právě odešel s průvodčí po vagónech hledat uhlí.“

„Cože?“

„Jdu na můstek a budu dávat pozor. Ty vylez na střechu. Mohou se dostat ven druhým koncem vagónu.“

„Provedu.“

„Ještě něco. Nic nepodnikej, jen pozoruj.“

Můstek byl prázdný, Vitalij s Olgou už přešli do osmého vozu. Levašov přistoupil k vnějším dveřím a trhnutím je otevřel. Do tmy můstku se vedral se slunečním jasem i nový, třpytivý sníh. Rázem se rozjasnilo a ochladilo.

„Už je načase dát téhle díře vale,“ ozval se něčí hlas.

Levašov se obrátil.

Na můstek vešel Oleg.

„Už brzy zdvihnem kotvy,“ Levašov cítil potřebu něco říci. „Teď budeme všude potkávat známé.“

„Já je stejně potkávám na každém kroku.“ Oleg se spokojeně zašklebil a vychutnával jiskřivé slunce a svěží vzduch.

„Vždyť jste fluktuant,“ řekl škodolibě Levašov.

„Podle našeho řádného zákoníku není rozhodující počet pracovních míst, ale množství odpracovaných let. A to mám v naprostém pořádku, na to pečlivě dbám. Co si myslíte o fluktuantech? Jen se nezdráhejte to prozradit, já se neurazím, jen si z toho vezmu poučení. No tak!“

V tu chvíli se rozlétly dveře, z osmého vagónu vyběhla Olga a beze slova utíkala můstkem do svého vozu. Vzápětí za ní se objevil Vitalij. Kbelík v jeho ruce byl prázdný.

„Tak jakýpak byl úlovek?“ zajímal se Levašov.

„Co vám je po tom! Myslíte si, že mi šlo o uhlí?“

„A hleďme,“ Levašov postřehl nepřirozený ruměnec na jeho tváři. „Koukám, že se dnes už od rána červenáš.“

„Každému se může stát, že šlápne vedle,“ stroze podotkl Vitalij a prošel do vagónu.

„Věříš,“ Oleg se bouchl pěstí do prsou, „že nemohu žít bez poznávání nových lidí? Jinak zahořknu a přestane mě zajímat život. Stačí mi pracovat na jednom místě rok a už vím, co bude v lednu, březnu a srpnu. Život se pak podobá jízdě v autobuse, kde znáš nazpaměť celou trať a víš, kdy bude poslední stanice. A já nechci vědět, kdy bude moje poslední zastávka.“

„Jsi prostě tulák.“ poznamenal Levašov. „Kdybych byl psycholog, zařadil bych tě do skupiny lidí se sklonem k dobrodružství.“

„Vážně?“ Oleg tázavě zvedl obočí a vyšpulil rty.

„To musí být ale těžký život, co?“

„To máš pravdu,“ souhlasil Oleg, „člověk musí počítat jen s vlastními silami, ani odbory, ani úřední moc nepomohou. Ale mně to nevadí, neženu se za kariérou ani za velkými výdělky. Zůstávám svůj.“

„Proč, kvůli čemu?“

„Kvůli sobě samému. Cožpak je to málo?“

„Vy tu ještě žvaníte?“ ve dveřích se znovu objevil Vitalij. „Ještě vás neomrzelo mlátit pantem?“

„Jdeš zase pro uhlí?“ zeptal se Oleg

„Jen si tak chodím po vlaku a vyhlížím sympatickou uhlířku.“

„Pravda, druhou tvář máš ještě bledou.“ rýpl Levašov.

„Hele, kamaráde, nech toho!“ Vitalij položil Sergejovi ruku na rameno. „Přestaň, na mě jsi krátkej, už jsem něco prožil.“

„Jistě,“ řekl Oleg. „To je vidět podle té tváře!“

„Jen si posluž! A co tu vlastně chcete? Vyšli jste si nadýchat se čerstvého vzduchu, a zatím s námi jedou prima žáby,“ Vitalij zálibně mlaskl. „Půjdeme, ne?“

„Jen si jdi sám, kamaráde, to víš, už jsem v letech.“ Oleg s milým úsměvem šťouchl Vitalije do nosu, až mu vhrkly slzy do očí.

„Jak chcete,“ Vitalij otevřel dveře do osmého vozu.

„Co tam chceš?“ vyhrkl Oleg. „Byla tam jedna holka, ale už utekla.“

„Z toho vagónu je snadnější vylézt,“ vysvětloval Vitalij. „S těmihle schody je potíž, nedá se po nich vystoupit.“ Odmlčel se a v duchu ještě hledal další argumenty. „A pak, jak je nám vštěpováno, musíme si osvojovat nové cesty!“

Vitalij zabouchl dveře a v nastalém tichu Levašov uslyšel, jak opatrně zaklapla zástrčka.

„Je něco nového?“

„Ano, je,“ přisvědčil Permjakov. „Vitalij právě odešel z osmého vagónu.“

„Vynesl peníze?“

„V síťovce. A pak hned upaloval k sobě do kupé.“

„Teď tam je?“

„Není. Odešel před několika minutami a opět s balíčkem. Ale balíček byl jiný, i když byl zabalen do stejných novin. Chápeš, je to docela prosté, jestli se snad ten jeho balíček zdál někomu podezřelý, tak ať se přesvědčí o jeho nezávadnosti. Teď s ním pobíhá po vagónech, a dokonce ho na několika místech potrhal, aby všichni viděli, že tam má svetr.“

„Mazaný jako liška,“ řekl Levašov.

„To ano. Promiň, že se tě ptám, Serjožo, ale ta dívka. Myslím Tkačevovou.“

„Jakou Tkačevovou?“ podivil se Levašov.

„Tu metodičku domu pionýrů.“

„Aha, ty myslíš mou přítelkyní Linu!“

„Serjožo, ty to s ní myslíš vážně?“

„Ještě nevím, ale v tuto chvíli by mi bylo líto ztratit ji z očí.“

„Jsi příliš skromný,“ poznamenal Permjakov, aniž by dal najevo, co si o tom myslí.

„Snad, ale poslyš, proč tě to tak zajímá?“

„Po pravdě řečeno, kdyby ses oženil, byl bych klidnější, vždycky když mi tě má žena dává za příklad.“

„I ty liško podšitá!“ usmál se Sergej.

Toho dne, kdy celý ostrov připomínal velké, sta kilometrů dlouhé zrcadlo, v němž se odráželo slunce, došlo v sedmém vagóně k neobyčejné události.

Stalo se to takhle.

Afanasij se procházel v chodbě a narazil na Vitalije. Nechal ho projít, a když se Vitalij už vzdaloval. Afoňa lačně nasál nosem vzduch a vešel do kupé v patách za ním.

„Serjožo,“ obrátil se k Levašovovi. „Kdys jedl naposledy?“

„Před třemi dny. Chceš mě snad pozvat?“

„Chci. Co bys řekl salámu?“

„Prima.“ Levašov pochopil, že se začíná odvíjet nějaká scéna.

„Vitaliji.“ řekl Afoňa. „pohosti tady kamaráda!“

„Ha, ha,“ rozesmál se na celé kolo Vitalij, „nemám mu snad posloužit šašlikem na jehlici?“

„Jedl jsi přece dneska salám, nebo ne?“ zeptal se vyzývavě Afoňa. Po jeho slovech nastalo v kupé ticho.

„Co ode mě chceš?“ naježil se Vitalij. Nečekaně se ukázalo, že Afoňa je překvapivě silný chlapík. S klidem vzal Vitalije za límec, bez námahy ho zvedl a postavil před sebe.

„A lžu snad?“ zeptal se, hledě vzhůru na Vitalije.

„Ano, lžeš.“

„A co je tohle?“ Afoňa ukázal na jeho vzdouvající se kapsu.

„Co je ti po tom!“ vykřikl podrážděně Vitalij.

„Máš pravdu, nic mi po tom není, a jestli tam nemáš salám, tak mi můžeš dát přes hubu, jasné?“

„Kašlu na tebe!“ řekl vztekle Vitalij, ale vzápětí už toho litoval. Afoňa vzal svými prsty, které byly jako ze železa, Vitalije za opasek a druhou rukou mu vytáhl z kapsy podlouhlý balíček. Rozbalil ho a poskytl všem pohled na kus salámu se zřetelným otiskem zubů

„Zamkl se na záchodě, ničema, a cpal se.“ vysvětlil Afoňa. „Chce k tomu někdo něco dodat?“

„To je ale hanba, fuj,“ zašeptal opovržlivě Arnautov. „Koukej mazat, už ať tě tu nevidíme!“

„Nikam nepůjde!“ řekl rozhodně Afoňa, zabalil salám do zmačkaných novin a vstrčil ho Vitalijovi do kapsy.

Bledý a trochu se chvějící Vitalij se pokusil o úsměv, který se mu ale nepodařil, a naopak se změnil v bázlivý a ustrašený úšklebek.

„Ten salám je z pevniny,“ poznamenal Oleg a jen tak mimochodem udeřil Vitalije hřbetem ruky do krku. „Ach ty ničemný darebáku, ty zbabělče!“

„Nejde o salám,“ uvážlivě podotkl Afoňa, „k čertu s ním. Jde o to, že takhle se nejedná. U nás takové podrazníky trestáme.“

„A co se ještě u vás trestá?“ vyjekl vzpurně Vitalij.

„Jen drž klapačku a nevyskakuj! Pověz nám, jak jsi mohl jíst kaviár, co nám hned první den dal ten strejda? A bonbóny od té babky? Kolik uzenáčů sis vzal od toho rybáře?“ Afoňa se zajíkal vzrušením. „Kdybys byl řekl, že budeš jíst ze svého, nikdo by proti tomu nic neměl. Moc by tě asi za to nectili, ale přes hubu bys nedostal. Ale teď dostaneš.“

„Dejte mu z každé strany jednu a je to,“ řekl Levašov.

„Přinutíme ho, aby ten salám snědl tady před námi,“ radil Oleg.

„Obávám se, že je jen jedno východisko.“ ozval se rozvážně Afoňa. Vstal, přistoupil k Vitalijovi a prudce se rozmáchl. Ale Vitalij mrštně uskočil a Afoňa jen svěsil ruce a bezradně pohlédl na ostatní. „Nemůžu, i když vím, že by si to zasloužil, tak nemůžu.“ Opět se obrátil k Vitalijovi, hbitě ho uchopil za bundu a smýkl jím s takovou silou, že Vitalij ztratil rovnováhu a upadl.

„Tady, brácho, musí být člověk obratný,“ škodolibě poznamenal Oleg. „A taky mít smysl pro spravedlivý trest. Dluhy se musí splácet a sliby plnit, že?“ dodal. Pomohl Vitalijovi vstát, a když se nedočkal odpovědi, rozmáchl se a udeřil Vitalije dlani do obličeje, přes nos, ústa i oči. Pak ho vyhodil do chodby a zavřel dveře. Ale netrvalo dlouho a na prahu už zase stál Vitalij, vysoký, pohledný a uslzený.

„Tak co, dovedli jste si se mnou poradit, že?“ řekl.

„Kolik vás je, tři nebo čtyři? Dostali jste mě,“ vykřikoval vzdorně. „Abyste věděli, pohrdám vámi všemi. Vždyť jste hotové nuly. Ubozí chudáčci, kterým vsugerovali, že jsou vládci světa! Jak jste morálně čistí a ušlechtilí! Jak dovedete spravedlivě trestat padouchy! Nabijte mu, nedal nám salám! Jste snad vy lepší? Cožpak nikdo z vás nemá ani skvrnu na svém svědomí? Ty, Afoňo, máš jen černé vlasy, že? Ale uvnitř jsi bělostně čistý jak sníh! A co ty, dlouháne, nikdy jsi nikoho nenapálil, co? Každý z vás by se mohl octnout na mém místě, každý. A jistě jste už v takové situaci byli a po hubě už jste taky dostali, za to dám krk. Ale spatřili jste v cizí kapse salám a najednou jsou z vás světci. Jen to řekněte, žaludky se vám svíraly hladem a dostali jste chuť na salám. A co ty, dědo, ještě se za mě stydíš? Dej ruku na své staré a prolhané srdce a přiznej se. Nikdy ses nedopustil něčeho takového, zač by tě mohli zašít do basy? Dokud nás nechytnou, jsme čistí, ale když někoho lapnou, jsou všichni připraveni vrhnout se na něho jako supi, jen nám prozraď, dědo, kolik let jsi mohl dostat za to, cos provedl a co se ti podařilo utajit? A co ty, dřevorubče? Jak je to s tebou? Každému z nás hrozí, že se karta obrátí, všem! A co se týče salámu. Jestli po něm tak toužíte, na, berte si, jezte, udavte se třebas!“ Vitalij vztekle hodil salám na stůl a zabouchl dveře.

„Tak nevím,“ zadumaně pronesl Oleg, „vlastně bych mu měl dát zase po hubě, ale to by bylo už moc.“

V kupé všichni mlčeli. Vitalijova vysoká postava, skloněná ve dveřích, jeho pohmožděná tvář a chraptivé výkřiky, které dosud zněly v uších všem přítomným, naplnily ovzduší zvláštní tísní.

První se vzpamatoval Afoňa.

„Půjdu se trochu projít,“ řekl.

Sáhl po čapce a v patách za ním vyšel z kupé i Oleg. Pak se zvedl Levašov s Arnantovem.

„Nepotřeboval moc, aby se tak rozpálil,“ usoudil Afoňa. „U nás by nemohl pracovat. Tři dny nejedl a už má nervy nadranc. Vzpomínám si, jak nás to jednou zasypalo v tajze. Buldozery se k nám nemohly prodrat a helikoptéry nás nenašly. Skoro týden jsme žili jako v brlohu. Ale aby takhle někdo řádil, to nepamatuju.“

„Víte.“ rozpovídal se Arnautov, „že jsem spokojen? Osud mi připravil týden, kdy jsem se mohl ohlédnout zpět do minulosti. Někdy je to užitečné. Roky utíkají, objevují se noví lidé a člověk před sebe staví nové cíle. Přesněji řečeno, stáři přátelé a staré cíle mizí. A kde je cesta, ze které jsme sešli? Jaká to vůbec byla cesta? Pustá, zarostlá pěšina… A má vůbec smysl opustit teď studený, ale pohodlný asfalt?“ obrátil nečekaně k Levašovovi unavenou, přepadlou tvář. Dva malé žluté plamínky se zrcadlily v jeho očích. Schoval zimomřivě ruce do rukávů kabátu a celý se do něho zachumlal. „A pak jednou na podzim,“ pokračoval, „se člověk náhle vzpamatuje a s hanbou zjistí, že ze zrcadla se na něho dívá cizí a nepříliš solidní osoba. A on se zatím rozdával slovy i skutky, ke kterým ho okolí podněcovalo nebo k nimž se sám dobral, a kalkuloval přitom s osobním prospěchem a různými výhodami.“

„A podařilo se vám ty výhody získat?“ zeptal se Levašov.

„Jaképak výhody. Jistě víte, že žádné neexistují, to je jen zdání,“ téměř opovržlivě vykřikl stařec. „Chcete se asi zeptat, jestli jsem to pochopil. Inu ano, jenže já myslím na to, co mám říct tomu starému člověku, co se na mě dívá ze zrcadla. Serjožo, myslíte někdy na smrt? Na vlastní smrt?“ dodal trudnomyslně.

„Někdy.“

„To není to, jako když vám ty myšlenky nejdou z hlavy. Lidé přestupují jakýsi neznámý práh a stále se přistihují při tom, že jejích život je nějak křečovitý a uspěchaný. Ledabyle odbývají dny a měsíce jako řečnici tra tribuně projev, když jim nevychází čas. Víte, na ostrově se často ději divné věci. Nečekaně se někdy zjistí, že člověka, který tady žije celý život, dobře znají na pevnině. Nejenže ho dobře znají, ale dlouho hledají a zdaleka ne proto, aby mu doručili dědictví.“

Levašov se s překvapením podíval na starce.

„Chci tím říci,“ pokračoval Arnautov, „že jednou najdou i mne. To bude, pane, překvapeni! Ten tichý stařec, čestný člověk, a tohle! Čas od času se nabízí možnost výhodně porušit zákon, a ne každý je schopen té příležitosti odolat. Chápete, o čem mluvím?“

„Myslím, že mluvíte o sobě.“

„Ano. A pak všechno závisí na tom, máte-li štěstí. Většina štěstí nemá, já ho měl, ale nevěděl jsem o tom. Odjel jsem ještě předtím, než se všechno vyšetřilo.“

„Víte co?“ řekl Levašov, „budeme nazýval věci pravými jmény, náš rozhovor tni totiž připomíná, promiňte mi to, hru na slepou bábu Dopustil jste se zločinu rozkrádání státního majetku?“

„Hm, vy chcete všechno po lopatě…“

Arnautov se překvapeně podíval na Levašova. sjel pohledem na svíčku, opět pohlédl na společníka a usmál se. „Při vašich slovech jsem se cítil jako v úřadovně představitele Bezpečnosti.“

„Nemýlil jste se.“ Levašov vyňal z kapsy legitimaci a ukázal ji Arnautovovi.

„Ach jo, a já starý hlupák jsem se domníval, že se o mne zajímáte jako člověk. Zřejmě po mně pátráte už dávno?“

„Nemluvte hloupostí, tenhle rozhovor jste začal vy, a ne já. A když už jste ho načal, dovolte, abych vám položil několik otázek, ať se k tomu nevracíme v Južném. Kam jedete?“

„Na služební cestu.“

„Ukažte mi laskavě váš cestovní příkaz.“

„Prosím, tady je.“

„Tady stojí, že jste měl vyjet o den dříve, co vám v tom zabránilo?“

„Jak bych vám to vysvětlil… Nic mi v tom nezabránilo. Prostě jsem se rozhodl zůstat ještě den doma. Takový nevinný přestupek se dá v mém věku odpustit.“

„Říkáte nevinný přestupek, ale proč?“ podezíravě se zeptal Levašov. „Nechápu…“

„Jen se ptejte, vyslýchejte mě, chcete mě přece z něčeho usvědčit.“

„Usvědčit, to není ten správný výraz. Tím slovem mě chcete urazit a vyjádřit pohrdání k mé práci. Copak jsem vám k tomu dal nějaký důvod, dotkl jsem se vás něčím?“

„Odpusťte, musíte pochopit, že k lidem vaší profese mám poněkud zvláštní vztah.“

„Chápu to. A co se týče usvědčení… Potřebuji znát účel a cíl vaší služební cesty. Je jen jeden, nebo máte ještě jiný úkol? Věděl jste už dlouho předtím o vaší plánované služební cestě? Proč jste se opozdil o den? Rozumějte mi, nekladu vám tyto otázky proto, abych vás usvědčil, ale naopak, abych vás vyloučil z podezřeni.“

„Pokusím se vám věřit. Skutečně jsem chtěl odjet dříve, ale bál jsem se. Když jsem přišel na nádraží, zdálo se mi, že tam vidím jednoho člověka, který mě znal z dřívějška. Teď už vím, že to byla halucinace, nic víc, ale to byl důvod, proč jsem neodjel. Dokonce jsem chtěl vůbec upustit od té cesty, ale nakonec jsem si to přece jen rozmyslel a odjel jsem.“

„A teď o vašem bývalém přestupku.“

„Můj čin byl klasifikován jako nedbalost a podle toho také potrestán. Tady na ostrově jsem mohl žít docela přijatelně, kdybych neměl ustavičný strach. Stále mě pronásledoval, svíral mě jako kleště. Celý ten čas se mi zdálo, že mě odhalili a dnes nebo zítra se mě zeptají na číslici se čtyřmi nulami. Strach… Někdy se stávalo, že mizel, a já měl pocit, že mi něco chybí. Řekl bych, že mě povzbuzoval a dodával mi síly k životu. Díky strachu jsem se snadno probouzel a s radostí chodil do práce. Stal se pro mne jakýmsi narkotikem. Byl jsem svěží, když ostatní se jen taktak drželi na nohou, celé noci jsem nemusel spát, a dokonce jsem přitom cítil i zvláštní uspokojení. Mohu mu poděkovat taky za to, že jsem prodělal už dva infarkty. Teď je na řadě třetí a říká se, že třetí přežije jen málokdo. To je všechno.“

Svíčka konečně dohořela a zhasla. Jemný proužek dýmu se ještě chvíli nad ní spirálovitě vlnil a pak se pomalu rozptýlil ve vzduchu. Černý knot se křečovitě svíjel a pak ztuhl.

XIV

Přihodilo se to osmého dne, když život ve vlaku probíhal zaběhnutým pořádkem. Několikrát přeletěly vrtulníky a shazovaly pytle se sušeným mlékem a salámem. Z nejbližší stanice přijela skupina lyžařů s potravinami. Rozruch prvních dnů postupně utichal a mnohých se zmocnil pocit nudy. Zajímavé příběhy už všichni znali, schůzky si domluvili, adresy zapsali a jediným přáním všech bylo co nejdříve se dostat do Tymovského.

Toho rána se Levašov probudil záhy. V chodbě bylo světlo. Včera otevřeli několik větráků a teď jimi pronikalo svěží, chladné světlo. Levašov vylezl na střechu a viděl, jak pára z úst se usadila na kovových schůdcích v podobě hebkého bílého povlaku.

Několik minut stál Levašov nepohnutě a necítil mráz. Na obzoru se rozprostírala pláň zarůžovělá ranním sluncem. Jen v nedohledné dálce bylo matně vidět drobné našedlé sopky, které jako by se tu objevily z dávných věků. Oslepující růžové světlo, fialové stíny vrhané sloupy a závějemi a tenké linky drátů vedení braly Levašovovi dech. Pohlédl na cestičku, která se podivně vinula uprostřed sněhových závějí, pak sklouzl pohledem dále po sněhu, a teprve teď spatřil temný bod, vzdálený asi pět kilometrů. Po sněhu se pohyboval nahoru a dolů strmý sloup sněhu, podobající se malé růžové duze.

Přijížděla sněhová fréza.

Pomalu a neúnavně se přibližovala, nechávajíc za sebou hluboký příkop. Na jeho dně ležely v záplavě narůžovělé záře volné koleje. Sněhová duha se stále blížila, byla větší a strmější.

Levašov nespěchal dolů, do vagónu. Věděl, že nejedná správně, když se tu kochá nádherným jitrem, ale nemohl si pomoci. Měl-li být upřímný, tak tedy přijel na ostrov také proto, aby časem, alespoň jednou v roce, mohl široce otevřenýma očima hltat ty růžové pláně, fialkové stíny a třpytivé kry na břehu. Zastavit chod myšlenek a přání a plně se vžít do všeho, co tato chvíle přináší. Pohled na závoj mihy mezi sopkami, drobný neviditelný déšť, tajuplný měsíční svit nad oceánem a také vzpomínka na tři novoroční noci…

Nový rok v Kolendo.

Přijel do této téměř nejsevernější osady ostrova koncem roku, jednatřicátého prosince. Byl slunný, mrazivý den, měl gazika, pobitého zevnitř dekami vyřazenými z ubikace, a před sebou cestu, klikatící se mezi mírnými svahy sopek. Od nesnesitelného jasu zasněžené pláně ho bolely oči. Řidič měl tmavé brýle a ještě sklopil ochranný štítek proti oslnění. Nad zamrzlými a zasněženými močály vystupovaly lehké obláčky páry, právě takové, jaké se vznášejí v teplém letním večeru nad řekou. A tam Levašov poprvé spatřil nad vrtnou dírou obrovský, syčící plynový plamen, skoro neviditelný ve sluneční záři. Náhle uprostřed zmrzlé pláně udeřilo vedro. Desítky metrů kolem se podivuhodně a zázračně prostírala vyprahlá rezavá pláň s vyhořelou trávou, suchými větévkami a teplým prachem, který se mísil se sněhem a větrem a zvedal se do výše.

Ubytovali ho v nízké dřevěné ubikaci, s chlapci z brigády vrtných dolů. Všechno šlo výborně, oslavili Nový rok a neustále si připíjeli na zdraví za každé časové pásmo zvlášť, protože v každém se našel nějaký ten přítel, a když se dostali až k Bajkalu, dupání a křik v chodbě přiměly všechny, aby vyšli na ulici. Tam spatřil, jak úzkou pěšinou ve sněhu běží k vrtné díře dav lidí.

Když celý udýchaný přiběhl k zuřícímu plynovému plameni, naskytl se mu obraz, na který nikdy nezapomene. Ze sněžné tmy letěli k ohni mořští rackové, stovky a stovky bílých ptáků. Jako by je nějaká síla vymrštila ze tmy a hnala do ohně a oni jím prolétali jako živé péřové pochodně a pak se syčením a praskotem padali do sněhu, černí a spálení, a tloukli sebou, dokud nezahynuli. V hukotu ohně nebylo slyšet křik lidí, snažících se ptáky odehnat. Starý vrtmistr ze všech sil mával tyčí s hadrem uvázaným na špici a volal, ale ptáci ho neviděli a jako šílení se vrhali do ohně. Odhodil tyč a stál tam, slabý a bezmocný, a kolem na sněhu hynuli doutnající ptáci. Pak ho odvedli do ubytovny, posadili zpět ke stolu, ale bylo po novoročním veselí. Seděl tam, schoulený, s nehybným pohledem upřeným před sebe a v očích se mu stále ještě míhaly plameny a na sněhu sebou bili umírající ptáci.

Následující Nový rok zastihl Levašova v Južném. Přesně o půlnoci v polotemném pokoji, osvíceném jen malými svíčkami vánočního stromku, se náhle na stěnách objevily různobarevné stíny, a když se Levašov podíval z okna, spatřil tisíce raket letících nad městem. Nahoře se rozpadaly a dolů se snášely jako zvláštní barevný sníh. Rakety vylétaly z dokořán otevřených oken, z průjezdů a balkónů. Južné je město rybářů, geologů a námořníků a rakety patří k vybavení každé výpravy. Naštěstí je nemuseli použít k signalizaci, a tak je přivezli domu a čekali několik měsíců, až se rakety, určené pro volání o pomoc, stanou výkřikem radosti. Nad náměstím se vznášela záře ohníčků. Na pevnině zpravidla, náměstí o dvanácté už zejí prázdnotou, a tady se shromáždily celé davy, a z jejich středu vylétaly k nebi tmavé chumáče, vybuchovaly a padaly k zemi, proměněny v ohnivé jiskry. A pak, když Nový rok překročil pásmo Uralu, celé party lyžařů se vydaly na sopky a Levašov našel přímo v houštině ustrojený stromeček. Byl ozdoben barevnými svíčkami a vedle skleněných ozdob visely kousky zmrzlého salámu, lososa a dokonce miniaturní lahvičky s koňakem.

Buhví kdo to udělal a proč. Ať už to byl kdokoli, byl to dobrý nápad. Levašov našel ozdobený vánoční stromeček uprostřed lesa a milá vzpomínka na to mu zůstala po celý rok.

Další Nový rok oslavil v gastronomu. Bouře začala ráno posledního prosincového dne a k jedenácté večer dosáhla nebývalé síly. Jakmile se Levašov dostal do gastronomu a trochu si vydechl, pochopil, že se nejen nedostane domů před dvanáctou, ale že je vůbec otázkou, kdy se odtud dostane. A tak zůstal. Dveře byly otevřené, každou chvíli se jimi prodírali zmrzlí a unavení lidé. Nešli nakupovat, ale schovat se před zuřícím tajfunem. Prodavači zůstali také přes noc. Koleni půlnoci tam už bylo třicet lidí a byla z toho znamenitá oslava. Nenašel se člověk, který by nezanechal nadšený zápis v knize přáni a stížností.

Levašov seděl za stolem na bedýnce s cukrem. Ráno začalo tím, že od půlnoci všech třicet lidí odhazovalo sníh z přístupové cesty a tak přivítali novoroční návštěvníky gastronomu.

I to byla správná oslava.

Levašov sklouzl po šikmé střeše vagónu, seskočil na můstek a z plných plic zvolal: „Pojďte sem, všichni nahoru, jede fréza!“

Radostné výkřiky i hlasy plné pochyb přehlušily jeho slova. Za minutu se na prázdné sněhové pláni objevil dav lidi. Radostí plakali a vzájemně se objímali – muži i ženy, kteří se ještě před týdnem neznali. Sněhová duha se stále přibližovala, postupně ztrácela barvu a bělela. Lidé občas slézali ze střechy, aby se trochu zahřáli, ale hned zase neúnavně vylézali nahoru, nemohli se dočkat.

Konečně se fréza spojila s vlakem, vagóny sebou škubly a mezí nimi vířil, poletoval a usedal sníh. Poté se vlak dal pomalu do pohybu a jel po dně hluboké propasti, lemované křivolakými hromadami sněhu. Už nevyvolávaly vzrušení a bázeň, lidé se teď s nimi loučili. Byli v jistém smyslu dojati a uvědomovali si, že prožili dny, které jim navždy zůstanou v paměti.

Když se vlak dostal do Tymovského, první seskočil na perón Levašov. Beze spěchu přehlédl celé polozaváté nádraží, kulaté komíny na domcích v osadě skryté pod sněhem a zastávku autobusu.

Mráz byl zřejmě pod třicet stupňů. Permjakov přešlápl a soustředěně se zaposlouchal do skřípění sněhu. Dlouho vybíral cigaretu z balíčku, zapálil si a pouštěl kolem sebe vycházející cestující. Vitalije nebylo vidět.

Z vlaku vyšel Arnautov a opatrně se držel zábradlí, lehce seskočila ze schůdků Lina. Parta dřevorubců vystoupila a ostražitě se rozhlížela, jako by se chlapci báli nečekaného přepadení. Oleg zamával na rozloučenou Olze, nemotorně seskočil a zamířil k autobusové zastávce. Oba milicionáři zůstali stát.

„Žádný příkaz?“ zeptal se Nikolaj.

Permjakov ztratil trpělivost, skočil zpět do vagónu a rozběhl se po chodbě. Prudce odsunul dveře a šel dále. Konečně našel, co hledal. Na podlaze ve svém kupé ležel Vitalij.

„Kdo ti to udělal, řekni!“ zeptal se naléhavě Levašov.

„Nevím. Taška. Moje taška.“

„Kdo s ní odešel?“ vyptával se Sergej. „Žlutá brašna z přírodní kůže! Odpověz!“

„Myslím, že to byl Oleg.“

Proběhli chodbou, ale po schůdcích nespěchali, zastavili se a loučili se s Olgou. Jejich vzezřeni bylo klidné.

„Olgo,“ řekl rychle Levašov. „Dávejte dobrý pozor. V pátém kupé leží Vitalij a potřebuje lékařské ošetření. Dělejte rychle, na stanici je první pomoc. Jen nespěchejte, rozumíte? Klidně nám zamávejte a jděte do vagónu. Pozorují nás, proto nikdo nesmí postřehnout, že máte naspěch. Jasné? Prozatím na shledanou. Ještě se uvidíme. Jdeme, hoši,“ zavolal na milicionáře. „Autobus jede kolem okrsku, tam všichni vystoupíme.“

Malý autobus, který spojoval nevelikou osadu, ležící dvacet kilometrů od Tymovského, s městem, měl už spuštěný motor.

„Díky, soudruhu!“ hlasitě poděkoval Permjakov řidiči, který jim otevřel dveře.

Levašov vstoupil do autobusu a jediným pohledem obhlédl cestující. Oleg seděl u okna a na kolenou měl koženou brašnu. Sergej, opíraje se zády o poniklovanou opěrnou tyč, zavřel oči. Za několik vteřin se před ním začal odvíjet kaleidoskop posledních dnů. Vitalij, snažící se o bližší seznámení s Olgou, prochází s kbelíkem na uhlí vagóny. V bedně najde kufr, vezme ho k sobě a peníze vloží do brašny. Je pozorně sledován nejen jím a Permjakovém, ale i pachatelem, který usoudil, že by nebylo špatné, kdyby peníze dovezl tenhle sebevědomý hlupáček. A v poslední chvíli ho zneškodní v kupé, vezme brašnu a nastoupí do autobusu. Nikdo ho nečekal. Všechno se mohlo provést mnohem snáze, zadržet ho ještě tu noc, kdy schoval kufřík do vedlejšího vozu.

„Zastavte, prosím, u okrsku milice,“ tiše řekl Levašov řidiči. Ten pokývl a neodtrhl oči od cesty.

Když autobus zastavil a řidič vysvětlil, že okrsek je za rohem, Permjakov se naklonil k Olegovi, položil mu ruku na rameno a řekl tiše, ale důrazně:

„Jdeme, vystupuje se! Jen klid, jsme tu čtyři.“

Oleg pozorně pohlédl na Permjakova, pak obrátil hlavu stranou a střetl se pohledem s Levašovem a za sebou spatřil oba milicionáře, bledé vzrušením, ale připravené k zásahu.

„Krucí,“ vydechl. „A mně se zdálo, že všechno jde jako po drátku. Kde jsem vlastně udělal ten kopanec?“

Když vyšli, bezděky se zastavili u sloupu s tlampačem. Při chůzi nebylo slyšet poslední zprávy, skřípot sněhu přehlušoval jeho hlas.

… Současný boj s bouří se soustředil v oblasti stanice Býkovo. Na odklízení sněhu se vydalo na sta občanu a kvečeru se do oblastního střediska vypraví první souprava s uhlím pro teplárnu.

… Nepřetržitě pokračuje odklízení sněhu z letiště v Južném. Sněhové závěje tu přesahuji dva metry. Na odstraňování sněhu je zapojena všechna technika. Zítra očekáváme první letadla z pevniny. Meteorologické stanice z Paramušina a Urupu oznámily, že středisko tajfunu se přemístilo na Kamčatku.

NIKOLAJ KOROTĚJEV Křidlo tajfunu

1

Okrskový inspektor se dal podle řeky, lemované houštinami bujně rozkvetlé střemchy, pak zabočil vzhůru po srázném kamenitém úbočí nevysokého kopce. Došel až k vývrati, jež se svým rozložitým kořáním podobala obrovskému osminohému pavouku, posadil se na silný kořen a zhluboka se nadechl.

Jen tu a tam se perlila chudá rosa. Pozvolna, beze spěchu spadala vláha z listí a i v hustém lískovém křoví chodci sotva smočila rukávy a zarousala okraj pláště. Sucho na počátku léta věstilo do budoucna prudké bouřky. Zatím však sotva se rozhořívající úsvit sliboval pěkný, jasný den. Jitřní slunce měkce osvětlovalo štíty hor a průlinami mezi nimi se prodíraly šeříkově šedé cáry mlhy.

Listí, trávy i květy voněly opojně, ze všech sil.

Inspektor sňal čapku a otřel si šátkem vysoké čelo se značícími se již kouty moudrosti. Už celých sedm let, co působí v tomto kraji, když má co dělat v podhůří, vystoupí si na tuhle horku, třebaže by ji mohl obejít dolem. Stalo se mu to již zvykem, a tak i dnes obhlížel z výše osadu Gornoje, kterou měl před sebou jako na dlani.

Do tajgy se vypravoval ponejvíce v zimě. Na lyžích, podložených pásy ze sobí kůže, se bývalý námořník a nyní nadporučík milice rychle vyšplhal na výšinu, z níž kdysi poprvé uviděl tu malou lesní osadu, která se mu stala domovem. A když se odtud díval na Gornoje, bylo mu, jako by to malé horské hnízdo vždy znovu objevoval. Sledoval všechny nepatrné i významné změny a zjišťoval, jak se osada začíná stále víc podobat maketě, jež stojí v dílně okresního architekta.

Říkalo se, že v zimě sem bude dodáno důlní zařízení a začne se stavět silnice se zemní vozovkou. Ještě mnohé, přemnohé změny čekají tento zapadlý lesní kout. Ale už teď – kolik se tu objevilo nových obyvateli Inspektorův dům nestojí už poslední v ulici, je v řadě s dalšími pátý od kraje. Vesele svítí stěnami z oloupaného modřinu, bohatě ozdobený vyřezávanými rámy kolem oken, což je ve zdejším kraji novinka. Ovšem, ta paráda z klenového dřeva je poněkud neumělá, Semjon Vasiljevič si ji vyrobil vlastníma rukama. O to je však srdci milejší.

I stavení ztesal dohromady skoro sám. Ne z nouze, ale proto, že ho tesařina lákala. A to se zdejším starousedlíkům líbilo, proto si Semjorfa Vasiljeviče vážili. Když si staví dům, nebude to žádný sezónní host, ten už tu zapustí kořeny. Zkrátka – náš člověk, i jemu se stala tajga domovem.

K údivu místních občanů postavil si ještě v zahrádce besídku. Na čerstvém vzduchu tu budou se ženou popíjet čaj. Na jaře a začátkem léta však z čajování venku většinou sešlo – dotěrná hmyzí havěť nedávala pokoje. Ale později, v červenci a v srpnu, když hmyzu ubývalo, rád si tu se Sťošou poseděl u samovaru.

Inspektor chvíli postál na úboči, zaujat jako vždy vyhlídkou na Gornoje, a vykročil dál. Šel beze spěchu, pevnou vyrovnanou chůzí; tak chodí do hvozdu domácí lidé, jejichž mravy a zvyky si Semjon rychle osvojil.

Na pochodu, když rozvážným odměřeným krokem zdolával kamenité svahy a srázné sestupy do roklí a žlebů, měl dost času na přemítání.

Záležitost, pro niž se vydal sám do vzdálené horské končiny, nebyla zcela jasná a mohla se na první pohled zdát bezvýznamná. Začalo to rozhovorem v již zmíněné besídce, před domem Semjona Vasiljeviče. Jefrem Šapovalov, známý lovec, zahlédl na jižním svahu vzdálených úbočí na třech místech vystupovat dým. A právě tam, kam byl lovcům vstup zakázán. Šapovalov se do toho odlehlého kouta dostal náhodou, převážel do lesního srubu na motorovém Člunu potraviny pro zimní lov. Byl v Gorném nový člověk, přistěhoval se sem až po založení loveckého sovchozu, když výdělky lovců stouply, a byl všeobecně znám jako úspěšný střelec.

Šapovalov zašel k inspektorovi kvečeru, hned jak se vrátil ze své cesty. Našel ho v besídce, pozdravil a usedl proti němu ke kulatému stolu. Začal oklikou. Zřejmě si nebyl tak docela jist svým podezřením, ale pokládal by za nesvědomitost nechat si je pro sebe. V řeči mhouřil jedno oko, dráždil ho kouř z vlastnoručně vyrobené cigarety; kroutil si své papirosky z novinového papíru a plnil je domovinou. Poštipoval si ryšavou zastřiženou bradku, když prohodil jakoby mimochodem:

„Nechce se mi to líbit, Senijone Vasiljevičí, ty ohně na Chrebtové hoře…“

„Kam až tě to vítr zanes?“ podivil se inspektor.

„Až na samotnou Chrebtovou jsem nevylez, to ne…“

„A ty ohně, co se ti tak nelíbí, jsi uviděl triedrem?“

„Neměl jsem ho s sebou. Proč a nač? V létě mě tajga neláká…“

„A hajnému Zimogorovovi jsi o tom pověděl? Nebo ses zmínil jenom Marii Ivanovně? Ta by přec měla vědět, kdo se tam potlouká.“

„Ba právě že…,“ soukal ze sebe Šapovalov, „v tom to vězí, že Fjodor Fadějevič není doma. Je někde na druhé straně Chrebtové hory.“

„A co hajného ratolest? Má se k světu?“

„Slyšet ho je – hlas má jako zvon. Marja Ivanovna mi řekla, že tam na té straně nemá nikdo co pohledávat, ale blíž k nám, směrem na Chrebtovou, že loví v tajze Antoša Komolov. Hlásil se u hajného. Tamodtud ale není vidět na svah, co hoří ty ohně. Chápeš?“

Oblast, o níž mluvil Šapovalov, platila ve zdejším lesním hospodářství za jakousi oboru, v níž se měly zajišťovat stavy zvěře vlastní reprodukcí. Rozkládala se v prostoru mezi blízkými revíry, na zvěř dosti chudými, a revíry vzdálenými, kam se lovecké výpravy dopravovaly vrtulníky na celou zimu. V letních měsících se tam nelovilo: je to příliš z ruky a doprava vrtulníkem je drahý špás.

Semjon Vasiljevič věděl, že počátek léta je v honitbě mrtvá sezóna. Jen jediná kořist mohla teď lákat lovce do tajgy: panty, paroží jelena marala. „Dobýt panty“, jak říkají domácí lovci, je věc obtížná, která vyžaduje zvláštní dovednosti a trpělivosti, ale zato také něco vynese. Mladé, ještě měkké parohy jelena marala se cení na stovky rublů. Léčivé látky, které paroží obsahuje, působí znamenitě při hojení ran a používá se jich i při léčení mnohých nemocí. A pro těžce vyčerpaného člověka není snad lepšího prostředku k znovunabyti sil. [e to dávno známé léčivo, jehož používají lidé po tisíciletí. –

„Háček je v tom, Senijone Vasiljeviči,“ pokračoval Šapovalov, „že do těchto revírů nebylo prodáno jediná povolení k odstřelu jelenů. To, že Komolov loví nablízku, je zas jiná záležitost. Šlo se mu na ruku, aby si přivydělal.“

„To ani pro mě není žádné tajemství,“ přikývl Šuchov. „Ale kdo teda tam drze drancuje tajgu?“

„Určitě to není zdejší člověk. Kdepak – našinci nasadili uzdičku,“ spustil Šapovalov, ale včas se zarazil a dodal: „Co by se naši pouštěli na levotu, však si nemůžou na výdělky stěžovat.“

„To máš pravdu,“ souhlasil Semjon, ale Jefremova slova „nasadili nám uzdičku“ si zapsal za uši. „Na co ten pytlák jen spoléhá? Jak chce odtud upláchnout?“ tázal se spíš sám sebe než svého protějšku a odpověděl: „Za deset, patnáct dní panty zrohovatí a budou dobré jen sloužit za věšák…“

„I kdopak ví, dost možná, že se tam ani žádný neřád nepotlouká,“ prohodil tiše Šapovalov. „Nač se zbytečně plašit? Loni, však to pamatuješ, se tam do těch končin vypravili bratři Paninové. Ne že by pytlačili, kdepak, žádnou neplechu netropili, pracovali pro vědu, sbírali v tajze všelijakou tu hmyzí havěť. No a pak se v tom vyznej. Kolik různýho pronároda se táhne do tajgy, za chvíli tam nebude k hnuti. Jeden bude druhému šlapat na paty!“

„V tom máš taky pravdu…,“ přikývl Semjon Vasiljevič. „A kdo jiný než lovec z tajgy si musí tajgu bránit?“

„No bodejť, kdo jiný,“ souhlasil zamyšleně Šapovalov a pokračoval: „Ale srazit se najednou sám a sám v tajze s takovým ke všemu odhodlaným chlapem, to by nemuselo zrovna dobře dopadnout. Moje povinnost je oznámit, co jsem viděl.“

„No tak jsi to teda oznámil,“ usmál se Šuchov. „A mezitím ti možná kradou tvůj kapitál – zvěř.“

„V tom právě je ten háček, že jenom ‚možná‘, že se tam třebas nic neděje. A zatím na lukách co nevidět začne senoseč…“

V téhle situaci s ním ovšem málo pořídím, pomyslel si inspektor. Za jediný den senoseče má na celý rok o dobytče postaráno. A vypravit se až ke Chrebtové a zase zpátky, ta se dá sotva zvládnout za půldruhá týdne. Jaképak rozvažování – nezbývá mi než sebrat se a jít. Ještě štěstí, že cestou narazím v tajze na domorodé lovce z kmene Udehe. A to jsou čímani! Ti cizího ucítí v lese na padesát honů… Ne, nesmím ztrácet čas. Jestli tam někdo dobývá panty, a jen proto přišel do tajgy, ten se bude schovávat. Ale jak vím, přes Gornoje nikdo cizí nepřešel… je možná, že některá výprava, co táhne do tajgy, změnila trasu a Gornému se vyhnula. To se stává. Nebo si někdo dědinu obešel… O tom by ale někdo z domácích musel vědět. Snad Komolov? Jenomže odkud by měl Antoška takovéhle známosti?

Inspektor si v duchu spočítal, kolik si mohl Anton Komolov vydělat za první rok, když lovil v brigádě. A vyšlo mu, že Antoškovi mohl výdělek stačit, aby si koupil odstřel tří jelenů.

Šapovalov, jako by naslouchal jeho myšlenkám, poznamenal:

„Antoška Komolov v tom nemá prsty. Ne, ten má čisté svědomí. Tak já jdu, Semjone Vasiljeviči!“

„Dobrá, Jefreme Sidoroviči,“ kývl mu inspektor na pozdrav, ale lovec zůstal sedět, jen si mnul bradku mezi prsty. „U hajného Zimogorova se ani nemusíš stavovat. Ušetříš si den cesty. Jeho ženě jsem dopodrobna vypověděl všechno, co a jak. A hajný, jen co se vrátí, ti určitě píchne.“

„Děkuju ti.“

„I co je to všecko platný, na Sergeje se musí s kosou na Inka…“

„Nu toť se rozumí.“

Jefrem Sidorovič ještě chvilku s inspektorem poseděl, a byl toho názoru, že svou povinnost splnil. A teď na sena! Copak nechá uschnout trávu na stojatě? Zvedl se, narazil si čepici na ryšavou čupřinu a loučil se.

„Tak zlom vaz, soudruhu inspektore!“

„Počkej ještě. Jefreme,“ Semjon Vasiljevič rovněž vstal „Víš co, rifech mi tu svůj plánek!“

„Plánek?“

„No ano, plánek! Jak jsi mi vykládal tu novinu, nějak až moc přesně jsi mi ukazoval, kdes viděl na Chrebtové hoře ty táboráky. Jako bys to měl narýsované na papíře!“

„Vida ho, kujóna!“ zakroutil hlavou Šapovalov.

„Tak sem s ním, máš ho určitě pod čepicí!“

„I hele, pod čepici,“ rozesmál se Jefrem, sňal čepici a vytáhl z ní přeložené noviny, z kterých si kroutil cigarety. Otočil list a odtrhl okraj, na němž byl vykreslen charakteristický obrys hory Chrebtové a na jejích svazích vyznačeny tři ohně. „Tak se teda projdeš s flintičkou po tajze, Semjone Vasiljeviči? Akorát v pravý čas!“

„Děkuju za radu,“ kývl inspektor. „Dávno jsem si nevyšel na šoulačku. Abych si lionem koupil odstřel – však bude třeba vyudit maso na zimu. A jestli je celý ten poplach zbytečný – proč ne, tak si na zpáteční cestě něco střelím.“

„Jen aby ses trefil!“

„I žádný strachy, trochu jsem se pocvičil, Jefreme Sidoroviči…“

Rozešli se, spokojeni jeden s druhým.

Nad horami dohoříval rudý západ a vrcholy hřebenů se rýsovaly proti světlu černé, plošné. Jen v dálce na svahu jednoho žlebu planulo ostré, bodavé světélko jako hvězda v černé noci. Vzduch byl prosycen bzukotem drobného hmyzu. Z tajgy zavanul chlad.

Semjon Vasiljevič vešel do domu, zamířil do kuchyně a začal si chystal tlumok. Stěpanida Koudraťjevna, jeho žena, učitelka vesnické školy, jíž všichni přátelé říkali prostě Sťoša, zvedla hlavu od knihy.

„Večeře je zrovna hotová,“ přivítala muže. Z jeho rozhovoru s lovcem uhodla, že se chystá do tajgy.

Semjon dobře věděl, že ho už dávno čeká s večeří a že ji bude muset ohřívat.

„Trochu jsme se zapovídali,“ omlouval se.

„Víš co, vezmi si pro všechno vatovanou bundu.“

„Asi jo, za deset dní se může počasí třeba desetkrát změnit.“

„A nezapomeň na čaj,“ usmála se Sťoša. Pohybovala se rychle a lehce po světnici a pod jejími hbitými doteky se neozvalo ani zařinčení, ani zacinknutí.

Zmínka o čaji, který Šuchov jedenkrát, když se vypravoval na cestu, zapomněl doma, nezněla jako výtka, spíš jako připomínka na ten čas krátce po svatbě, kdy se inspektor musel začasté vydávat nadlouho do tajgy. Věděl, že setkání s pytláky muže být nebezpečné, a dělal si kvůli ženě starosti.

Usedli ke stolu. Semjon se zahleděl se zalíbením na ženu, po městsku oblečenou, pěkně upravenou. Hleděl na její světlé vlasy, rozdělené uprostřed rovnou pěšinkou, jak splývají měkkou vlnou po spáncích, na klenuté oblouky tmavého obočí. Teď, před loučením, se v něm náhle vzepjala teplá vlna údivu nad tím, že tato žena, nejlepší a nejkrásnější ze všech, které kdy spatřil – je právě jeho žena. Bude na něho čekat, bude se o něho třást. A vůbec, co by si bez ní počal, co by si počal bez této čilé, ohebné ženy s teplýma hnědýma očima? A znovu, jako už bezpočtukrát, si uvědomil, jak nepředstavitelné by bylo, aby žil bez Sťoši, sám.

Vrátil se v mysli k rozhovoru, který vedl se Sapovalovem, a zeptal se ženy.

„Pověz mi, jaký člověk je vlastně ten tvůj žák Komolov? Co si o něm myslíš?“

„Antoša? Jaký je žák?“

„Žák a člověk – cožpak to není totéž?“

„Řekla bych, že ne. Být žákem, to je vůbec první profese, kterou si člověk osvojuje. Ve škole se zapojuje do učebního procesu, zvyká si vážně, soustavně pracovat. Stává se, že třeba ctižádostivec a přitom zapřísáhlý sobec bývá výborným žákem. A naproti tomu z gruntu dobrý chlapec, který by nikdy neopustil kamaráda v neštěstí, citlivá, vnímavá povaha, je nepozorný, není s to se soustředit. Nu a z toho pak vyplývá i jeho neukázněnost, nedostatek píle, i když je jinak nadaný.“

„Nu dobrá,“ Semjon trpělivě opakoval svou otázku: „Tedy, jaký žák je Komolov?“

„Je pracovitý, má matematický způsob myšlení, občas se pokouší o zevšeobecnění, třeba i na zjevně nepostačujícím základu. Dovede se zamýšlet, není však bystrý pozorovatel.“

„No a jako člověk? Pověz, co je to za člověka?“

„Na ten svůj sklon k zevšeobecňování může i doplatit.“

„To znamená, že člověk i žák je téměř totéž.“

„Ovšem, ale vskutku jen téměř. Charakteristika žáka, toť konstatování faktů, jejich shrnutí. Odpověď na otázku, jaký je to člověk – to je pouze prognóza. Tady se dá jen předpokládat. Domnívám se, že Komolov může podcenit detail, maličkost, podrobnost – ovšem maličkost jen z jeho hlediska. A přitom maličkost důležitou. Jinými slovy – je s to dopouštět se hloupých, hrubých chyb.“

Když se inspektor zvedl od stolu, sotva by asi dovedl říci, co dnes večeřel, neboť myslel na všechno jiné než na jídlo.

Na okrese, kam Suchov zatelefonoval hned po ránu, se velmi zajímali o Šapovalovovo hlášení, ale zřejmě byli zklamáni, že údaje nejsou ještě ověřeny. Nabídli inspektorovi vrtulník, aby se rychleji dostal do hor. Semjon Vasiljevič však požádal, aby mu bylo dovoleno provést průzkum samostatně, vlastními silami. Byl toho názoru, že posílat z okresu vrtulník, možná zbůhdarma, do vzdáleného Gorného, bylo by dost nákladné.

Šuchovovy důvody se zdály okresnímu náčelníku milice dostatečně pádné. Jediné, co mu nevyhovovalo, byl termín. Nakonec se dohodli na deseti dnech. Ukáže-li se, že poplach byl bezdůvodný, vrátí se Semjon Vasiljevič – jakoby „z lovu“ – a podá sám telefonicky zprávu na okres. Ukáže-li se, že věc je vskutku vážná, bude jednat podle situace.

„Což kdybyste si, Senijone Vasiljeviči, vzal s sebou Šapovalova?“ zeptal se náčelník důrazně, ale nepřikazoval.

„Promiňte, soudruhu kapitáne, ale nemá smyslu odvádět lidi od jejich práce. Jiná věc, kdybychom šli najisto.“

„Přiznávám, že my odtud z okresu nevidíme všechno jako na dlani, soudruhu Suchove.“

„Dovolte mi, abych postupoval podle situace. Budu-li potřebovat pomocníky, najdu je i v tajze. Můžete si tím být jistý, soudruhu kapitáne.“

Na tom se dohodli. Pro sebe si Semjon Vasiljevič pomyslel, že kdyby si už opravdu chtěl vzít někoho s sebou, požádal by o to svého starého kamaráda Fjodora Zimogorova. Však už nejednou spolu honili pytláky. A li dobře věděli, a měli to spočítané, do čeho v tajze jdou, a v případě potřeby by nelitovali kulky. Nicméně oni dva s Fjodorern si dovedli poradit. Šlo o to, přistihnout ozbrojené zloděje při činu a zajmout je bez výstřelu…

Semjon si to namířil přímo přes pásmo kopců do modřínového lesa. To znamená třikrát nahoru a zas dolů. Tamodtud je na Chrebtovou jen co by kamenem dohodil. Všehovšudy dva dny pochodu. Inspektor počítal, že cestou narazí na domorodé lovce pantů z kmene Udehe. Těm by jistě neušlo, kdyby se v tajze dělo něco neobvyklého.

2

V noci se na palouku v měsíčním svitu blyštělo bahno ve slanisku a listí, jako tepané ze stříbra, rýsovalo kontury keřů. Opojně voněla střemcha. Její rozrostlé houštiny se táhly jako hradba na protějším svahu rokliny. Místo, kde rostla střemcha, si Anton Komolov přesně pamatoval, právě tak podržel v paměti, že zleva od palouku se majestátně tyčila vznosná limba. Když dobře zaostříš zrak, vidíš, že měsíční paprsky na ni zřetelně vyznačily každou jehličku, modravě šedou jako ocel. Oči je však třeba šetřit, a proto musíš ležet tiše a občas raději semknout víčka. Dávej ale pozor, abys v hlubokém tichu mimoděk nepodlehl spánku.

Oči se unaví rychleji než uši… poučil ho už minulého podzimu člověk, který se dobře vyznal v loveckém řemesle, zdejší rodák, lovec Grišuňa. Nezapomeň si podepřít hlavu, když upřeně bez hnutí zíráš před sebe, jinak ti ztuhne šíje, upozorňoval ho. To se dá těžko vydržet, chce se ti aspoň nepatrně se pohnout, aby si krk odpočal. Ale to právě nesmíš, protože sebemenší pohyb by tě prozradil. Nezbývá než lehnout si, jako si lehá pes, povolit celé tělo, zůstat jako bez vlády, aby se každá žilka v tobě uvolnila. Ale mysl ať je pohotově – když ti zvěř přijde do rány, střílej – pal!

Ležet tak, jak líhají psi, se dalo vskutku snadno i na dřevěné desce, pevně zasazené pět metru nad zemi mezi větvemi mocného mandžuského ořechu. Tento posed mu postavil Grišuňa. Řekl mu výslovně: „Ten ti daruju!“ To se mohl tenkrát na pár dní uvolnit od své práce, zoologických pokusů v oboře.

Když otevřeš oči – a otevřít je chvilkami musíš – nerozpoznáš hned, kde pobleskuje listí křovin a kde jiskří slaniskové bahno. Jako by se všechno smísilo, jako by si země a nebe vyměnily místo, [e to podivné, ale je to tak.

Nadešla čtvrtá noc, jestlipak dnes přijde na slanisko maral? První noc se tu objevila, a to právě o půlnoci, laň s kolouškem. Jednou, snad dvakrát jí zapraskala větvička pod kopýtky. Druhá noc byla temná, taková hluchá, teplá a vlhká tma byla kolem, jako bys měl uši ucpané vatou. Ani třetí noc mu nepřinesla štěstí.

V závanu větru sotva slyšitelně cosi zaševelilo Antonovi nad hlavou. Beze spěchu rozevřel víčka a vidí jakoby rozplývající se obrysy keřů a drobounké čeření na slaniskových loužích.

Ostře zabekala srnka. Nebylo to daleko. Odkudsi zdola, stejně nečekaně, se ozvala druhá, jako by ji někdo podpíchl.

Anton zadržel dech. Jde?

Ale na slanisku bylo pusto a prázdno.

Pronikavě, řezavě, jako když kočka naříká, se ozval sýček.

Ježek zašustěl tlapkami ve sleželém loňském listí, někam pospíchal.

„Ponocuje, nemá spaní…,“ povzdechl si Anton. Zavřel oči a napjatě naslouchal. Za týdenní pobyt v tajze se už okoukal. Srdce se mu už nezastavovalo při každém zaprasknutí a dovedl rozlišit jednotvárný šelest, když zavadí větvička o větvičku, od zaharašení, s nímž se zvíře prodírá neprostupnou houštinou. Ba dokonce, teď kdyby zaslechl nebo náhle uviděl zvěř, už mu srdce neposkočí jako vyplašené ptáče: tlukot srdce je ovládaný, zřetelný, pravidelný a karabina se nezachvěje při jeho zabušení.

Něco jako by mlasklo.

Otevřel oči a pohnul hlavou. Uvědomil si, že se na slanisku cosi změnilo. Obrysy keřů vypadaly teď jinak, jako by se posunuly. Zejména hustý stín vlevo od slaniska, tam, kde jsou keře značně vysoké. Měsíční svit na listech potemněl, už nevypadaly jako tepané ze stříbra. Plochá stěna tmy nabyla hloubky, jakou mívá před rozbřeskem. Oči začaly rozlišovat prostor mezi křovím a stromy. Opodál zasvítila střemcha prolnutá měsíčním světlem.

Anton pochopil, že si měsíc sklonil k holým temenům sopek.

Při měsíčku se maral sotva ukáže, napadlo ho. Ale počkám. Však jsem už čekal i déle.

Znovu se ozvalo tiché mlasknuti.

Vzápětí to zamlaskalo opět, několikrát za sebou, spěšně, mazlivě.

Zleva od Antona, na rozhráni světla a stínu, se u křoviska rýsovala silueta srnky.

No jen si pochutnej… povzbuzoval ji v duchu Anton. Stojí dobře, bokem. Lehké by bylo pustit jí kuličku pud lopatku. Jako by si o ni říkala! I ty šelmo.

Lovec strnul bez hnuti. Přestal dýchat, srnka se pojednou nastražila a obrátila ke křoví, nakupenému asi v padesáti metrech před posedem. Tam stál vztyčený jelen s panty. Jakoby naráz vynořil se ze tmy v zřetelných ladných liniích obrys jeleního těla. Na půvabné, hrdě posazené hlavě stříbřitě zasvítily panty o osmi výsadách. Mocná šíje jako by vyrůstala přímo z houští.

Pojď blíž, popojeli aspoň o kousíček… úpěnlivě prosil jelena Anton. Aspoň o krůček, o dva… Ukaž mi lopatku Vždyť takhle nemohu střílet, to bych tě jenom poranil.

Zvíře však ucouvlo nazad. Stříbrné panty se rozplynuly v křoví. Leč podle slabounkého šelestu, jak jelen zadrhl srstí o listnaté haluzky, podle tlumeného, sotva slyšitelného praskotu v houštině, se Anton dohadoval, že jelen neodešel. Zostřenými smysly vnímal, co se děje. Jako by viděl, jak se pod náporem mohutných pleci rozhrnují pružné větve a pronikavě vonící hrozničky květů se dotýkají citlivých nozder jelena, matou ho svou vůní, bráni mu rozpoznat varující pach, pach člověčiny.

Anton se připravil k ráně: přitiskl karabinu k rameni a zřetelně rozeznal u konce hlavně na mušce tenkou, čerstvě vybroušenou svítící hranu, která mu usnadňovala míření. Ve tmě by se mohlo stát. že by střelec mušku nerozlišil.

A tu, jak zašel měsíc, jelen vykročil z houštiny do husté šálivé tmy na slanisko. Nastavil lovci bok a Antonovi se podařilo srovnat do jedné linie hledí, světlou hranu na mušce a zranitelné místo na těle zvířete pod lopatkou. Nebylo je vidět na temném stínu jelena, ale lovec dobře věděl, kde tluče srdce oběti.

Ukazováčkem zdřevěnělým od napjatého čekáni stiskl spoušť. Pažba ho tvrdě udeřila do ramene, vzápětí rachot výstřelu roztrhl ticho tajgy. Jelen se vzepjal a uhnul tělem stranou.

„Trefil jsem ho! Je mrtev!“ tvrdil sám sobě Antoša. Věřil si natolik, že měl pocit, jako by jelena netrefil kulí, ale vlastní rukou mu probodl srdce.

Hodil si karabinu přes rameno, proklouzl mezi větvenu z posedu a svezl se po hladkém kmeni ořechu na zem. Brodil se bahnem slaniska cesta necesta tam, kde sklesla kořist.

Jelen ležel jako temny balvan nedaleko křoví. Anton nezaslechl ani zachroptění, neslyšel, že by jelen ještě dýchal: vytáhl z opasku sekyrku, a už nedbaje opatrnosti, přikročil k mrtvému zvířeti. Co panty? Zůstaly neporušeny? Neulomil si jelen při pádu některou z výsad? Jestliže ano, je po výdělku!

Ruce se Antošovi trochu třesou, přihlásila se únava a napětí čtyř probdělých nocí. Dotkl se sametově měkkých, teplých parohů, naplněných tepající krví. Výsady – všech osm – jsou neporušeny. Anton je ohmatal – jsou měkké, pružné, nejlepší jakosti. Pak panty vysekl i s lebeční kostí a nakonec se pustil do vyvrhování a rušení zvěřiny.

Trvalo mu to dlouho, nepočínal si příliš obratně. Začínalo už svítat.

Do ticha zakrákala vrána; drsné, vybojně, až se to rozléhalo. Z dálky se ozvala druhá a po ni další. A už tu byly. Zakroužily kolem a zapadly do korun, co chvíli hlasitě pokřikovaly a nedočkavě poskakovaly na místě. Netrpělivé hladem, přeletovaly z větve na větev, chtivě shlížely dolů na nenadálou hostinu.

Modrá straka zaštěbetala a čímsi znepokojena plácla křidly.

Kousek dál se někdo hlučně vhrnul do křoví a Anton vzhlédl od díla: Grišuňa!

Sporý, rozložitý chlapík, s bradkou pečlivě sestřiženou podle módy, vyšel z houští. Zeširoka se usmíval.

„Ahoj, myslivče!“ Zamával na pozdrav, přistoupil k trofeji a uznale mlaskl: „Prima kvalita!“

Příchozí se choval v tajze jako doma, mluvil nenucené, ne jako ostatní lovci, které Antoša znal. Tím právě si ho Grišuňa získal.

„Jdu jako na zavolanou, zrovna k snídani!“ uvedl se mladý lovec.

„Seber játra a jdem ke srubu, mám už taky hlad,“ vybídl ho Antoša.

„Je tu letos nějak ticho.“

„Ostatní šli lovit o hodně dál. Obora je chráněná. Mám povoleno lovit jen po okrajích.“

„Copak ty! Ty to máš u vedení dobrý. Nepřijdou se na tebe podívat?“ Grišuňa zavěsil játra na větev a zkusil. jestli se nezláme pod jejich tíži. „Tak co, nečekáš hosty?“

„Nemám, koho bych čekal. A vždyť ani nemají kdy.“

„Co naše paní hajná? Už přivedla mládě na svět?“ ušklíbl se hrubě Grišuňa.

„Mají v hájovně chlapce,“ řekl zdrženlivě Anton, dotčený Grišuňovou vulgárností.

„Dobrá samice na plemeno,“ pokračoval Grišuňa, jako by nevnímal nevoli v Antonově odpovědi. Pak smířlivým tónem dodal: „Tak vidíš, zas máme v tajze o jednoho policajta víc.“

„A jak to vypadá u tebe?“

„Zdá se, že už tu bude ta vydři zvěř jako doma Přezimovaly vydřičky šťastně, ještě tak týden nebo dva je budu hlídat a pak už mohu podal zprávu nahoru.“

„Víš, že se Zimogorov na tebe ani nezeptal?“

„To je taky v pořádku. Jak bych se mu zmínil, šlo by to jako po drátě. Kdekdo by se dozvěděl, že byla do potoků ‚nasazena vydři zvěř. A v zimě by si celou násadu pochytali. Bylo mi nařízeno, abych ještě s hlášením počkal. Kromě toho, vždyť to ani neleží v Zimogorovově revíru. Tak co by se staral?“

„Jenže on je asi jiného mínění. Pokládá se ve zdejších krajích za nejvyššího pána. To víš, myslí si. že má celou tajgu pod svým žezlem!“

„No když si to jenom myslí, to ještě není žádný hřích, jak říkával můj táta.“

„Škoda že nemáš čas si s ním poklábosit. Aspoň bys ho trochu usadil.“

„Člověče, kam bych přišel? Kdekoho usazovat – na to mi nezbývá. Musím se starat o sebe.“ Grišuňa, sám se sebou spokojený, zas mlaskl jazykem: „Zdejší hajný ti nejde pod fousy, co?“

„Ale pro mě za mě, hajný jako hajný, už jsem ti říkal, jak to s nimi je. V tom je mezi vámi rozdíl, že ty máš pro mě čas a jiný ho nemá. Lovit chodím už od čtrnácti let. Chodíval jsem se starými zkušenými lesáky. A to bylo pořád: „Dávej si dobrý pozor, všeho si všímej a rozvažuj!“ Nu toť se ví, všímal jsem si, a o čem jsem měl rozvažovat, to dodnes nevím. „Dělej všecko jako my, nakazují, a zatím si vedou pokaždé jinak.“

„V tom máš pravdu,“ přikývl Grišuňa a pozorně sledoval, jak se Anton ohání nožem. Počínal si teti rychleji i obratněji a Grišuňa dobře nechápal, proč si hoch stěžuje na své učitele z tajgy. Že jim nezbývá čas se s nim párat, to je přece samozřejmá věc.

Myslíš, ty oslíku, kdybych tě nepotřeboval, že bych se s tebou bavil? ušklíbl se v duchu. A za tvou zprávu, že se sem nikdo nechystá, vřelý dík! Zasloužil by sis pohladit po pačesech. Nahlas však řekl:

„To víš, každý si hledí svého, nahání do svého měšce! A co kouká z tebe? Co si na tobě vezmou naši lesáci?“

„Zrovna o tomhle přece mluvím: ty, Grišuňo, jsi z gruntu jinej člověk. Každého jiného abych prosil a uctivě se mu klaněl, ale ty se ke mně máš sám od sebe – cos všecko už pro mě neudělal! Sám se dovtípíš, že bych něco potřeboval. A já dám na každé tvé slovo –dobrá rada nad zlato.“

Antoša, vždy prudký v pohybech, se náhle vztyčil a s dojetím pohlédl na svého druha – mládence se srdcem na dlani. Vidí, že má na nohou už hodně obnošené oloče, vysoké boty z měkké kůže. jaké nosí lovci do tajgy. Z rozestouplých švů mu čouhá měkká lesní tráva.

„Ty jsi asi už dávno v tajze?“

„Jo, to jako že mám rozbité oloče?“ Grišuňa sledoval Antonův pohled, zasmál se, ale oči hleděly vážně. „To víš. jsou šité ni tma z kapronu a ty řežou kůži hůř než nože. Co dělat, holt oloče šité ve městě. Nosím je sotva měsíc, a už se rozlejzaji. Abys věděl, Antoško, já jsem nepřišel do tajgy dobývat panty. Za těma se nehoním. To jenom náhodou to tak vyšlo, že jsem se tu octl v tenhle čas, kdy jeleni pantují. Kampak uložíš maso? Do potoka? Den bude parný.“

„Tamhle dolů, do lískového křoví.“

Grišuňa si pomyslel, že je tu někde pramen i poblíž Antošovy chaty, ale nechal si to pro sebe. Chceš-li se mnoho dovědět, musíš i sám mnoho vysvětlovat, a právě do toho se Grišuňovi nechtělo. Hlavní věc, že chlapec na něm visí, že by pro něho duši dal.

„Mám s sebou rezervní boty, vem si je. Sám jsem si je šil, ale ne kapronem. Ty se ti, holenku, nerozlezou ve švech. Kdo přítele miluje, ten svého nelituje,“ dodal Anton. napodobuje Grišuňu, který pohotově a trefně užíval přísloví.

3

Za poledne druhého dne měl inspektor už za sebou pásmo sopek. Přenocoval ve staré lovecké chatě. A za další den a noc se octl v modřínovém lese, pro něho památném, neboť zde se kdysi rozehrála složitá tragédie kolem smrti zdejšího lesníka.

Tehdy nastoupil inspektor službu na novém místě, nezná. se ještě s domácími lidmi a nevyznal se v jejich vzájemných vztazích. Každému bez výhrad důvěřoval. A tenkráte divže nesedl na vějičku lhářům, když zkonstruovali mazanou, chytře promyšlenou historii, jíž byl uveden do těžkého podezření z vraždy lovec Fjodor Zimogorov.

Kolik musil tehdy vynaložit houževnatého úsilí, aby očistil Fjodora z křivého obvinění. Nemohl se opřít o jediný fakt, o jediné svědectví ve Fjodorův prospěch. Nebylo tu zhola nic. Jen všeobecné dobré mínění zdejších lesáků, kteří viděli ve Fjodorovi člověka, jenž se duší tělem postavil za novou věc – vybudování nového typu loveckého hospodářství v tajze, organizace, která slibovala mnoho dobrého jak pro lovce, tak pro stát. Takový člověk, zdálo se jim, nemůže být zločinec.

Ovšem dokázat, že Fjodor nemá nic společného s lesníkovou smrtí, zbavit ho podezření z vraždy, bylo možné jen po důkladném přešetření celé události: vyžádá si to ohledání mrtvoly, potopené v bažině, a znalecké přezkoušení zbraně mrtvého. Ale jak vytáhnout lesníka z bažiny? To je věc téměř nemožná a sotva proveditelná i v létě, natož v zimě.

„Buď zdráv… Vítej, milice…,“ zaslechl za sebou tichý pozdrav a překvapeně sebou trhl. Zprava, pět kroků od něho, stál staroch, domorodec z kmene Udehe v loveckém, pestře zdobeném oděvu. Vynořil se z lesa znenadání, jako duch.

Upíral na inspektora upřímný, otevřený pohled.

„Buď zdráv, Disangi. Kdo se tu bereš?“ odpověděl inspektor trochu zaraženě na pozdrav. Mrzel se, že nezpozoroval přítomnost člověka na pouhých pět kroků od sebe – pokládal se přec za dosti zkušeného lesáka.

Stařík jen rozpřáhl ruce a vykládal, že tady stál. už dávno tu stál, viděl inspektora, jak se blíží, a zdravil ho. Obratem převedl řeč:

„Co jdeš tak zamyšlený, Semjone Vasiljeviči?“ a tím taktně zvládl situaci. Bylo by nezdvořilé zajímat se, proč člověk, jdoucí v tajze, nezpozoruje druhého, vždyť by mohl padnout i do spárů dravé šelmy.

„Chtěl jsem zajit trochu k tobě,“ odpověděl Semjon, lámaje ruštinu, jako to dělají zdejší domorodci. Připadalo mu, že mu staroch takto snáz porozumí.

„No a zašel jsi. Disangi rád, inspektore. Pojil k táboru. Budem jíst, čaj pít.“

Dáli se modřínovým lesem, směrem k bažinám. Letní modříny neměl Semjon rád, nelíbily se mu. Větévky s tvrdými bradavkami mu připadaly nestvůrné a štětičky jehličí, trčící z pupenců, vypadaly bleďoučké, neduživé. Oč bujnější, zelenější, vyšňořenější zdál se mu řídký porost mezi kmeny.

„Špatný lovec teď Disangi. Ruce a nohy k ničemu a jestli jen hlavou lovec – špatný lov.“ bručel si staroch pro sebe.

„Jak to, že hlavou lovec?“ zeptal se ze zdvořilosti inspektor, který se stále ještě mrzel na svou ledabylost.

„Jen mladé učit. Říkat co a jak, prstem ukazovat. Ale sám lovit – ne! Ruka už ne ta, oko také ne to. Ale hlava. hlava pracuje. Když nepracuje, je konec.“

Do jemné vůně modřínového lesa se prodral čpavý čoud ohně.

Tady bych už určitě zjistil přítomnost člověka – konejšil své rozmrzení Semjon. Ovšem, soutěžit s domorodými lovci z tajgy – kdepak, na ty nestačím. Ale nač si tím lámat hlavu a ztrácet kuráž?

Stařec jako by odpovídal na Sernjonovy myšlenky, prohodil:

„Disangi tě viděl už v rokli. Ty šel trávou, jen vršíčky se kolébaly.“

„A to ještě říkáš, že oko není ono!“ zasmál se Semjon. „Vždyť rokle je nejmíň půl kilometru od tábora a je do ní špatně vidět.“

„Ba ne, inspektore, oči už nejsou ty. I nos tak nečuje. Jak voněl dřív modřín – teď už ne.“

„Třeba je tím vinen sám modřín?“ usmál se měkce Semjon; byl by rád staříka povzbudil. Prohlížel si ho, jak stojí před ním, malý, drobný, v kulaté pestré čepičce, zpod níž mu spadal na suchá ramena šátek s černobílým, jakoby tygřím ornamentem. V létě chrání krk a ramena před dotěrným hmyzem, v zimě před sněhem.

Došli k doutnajícímu ohni. Dým odtud odháněl hustý oblak drobounkých tiplic. Usedli.

„Modřín takový, co býval… Ty dobrý člověk, inspektore… Když havran střihá hlavu, táhne keta… Když táhne keta, havran střihá hlavu, podzim sedá na hory…“

Disangi se odmlčel. A Semjon tiše přemítal: Ano, je tu podzim, havran ztrácí peří, keta pluje svou poslední pouť, smrt kývá. A vůně modřinu je táž, co byla, jen stařec ji už vnímá jinak. Soucit však Disangi nehledal… Jeho oči, zpola skryté pod vrásčitými víčky, se zúžily v pouhé čárky a Semjon nemohl zachytit jejich pohled. Starý lovec hleděl zpod obočí a jeho tvář. až dosud vyzařující dobrosrdečnost, teď jako by zkameněla.

Pak promluvil nečekaně:

„Disangi neviděl cizího muže v tajze. jestli šel – nešel od Gorného, šel druhou cestou. Horem, přes holiny. Jenomže…“

Inspektor znal starého Disangiho ze dvou setkání. Ale kdyby se s ním viděl snad posté, pokaždé by se znova podivoval starcovým pozorovacím schopnostem. Připadal si vedle něho jako zelená č, jako učedník lesního mudrce. Ale teď, když staříkovi došlo, proč se sem inspektor vypravil, mohl si Semjon zpětně vybavit sled jeho myšlenek. Staroch vidí, že inspektor má na zádech tlumok, a podle jeho objemu se dá lehko usoudit, jak dlouho se chystá pobýt v tajze. Jde sám a vzal si karabinu. Bude ji tedy potřebovat, má určitý cíl s pistolí se v tajze moc nepořídí. Jde sám – asi proto, že zatím jen na průzkum, a hajný Zunogorov, kterého by rád měl s sebou, jo někde za služební povinností.

„Špatná věc, Disangi,“ přerušil Semjon mlčení: „Špatná proto, že cizák přišel z druhé strany, od sopek.“

„Pro tebe špatná, pro něho dobrá… Jemu dobře, nám zle. On chodí poshoru a vidí daleko, kolem dokola.“

Semjon Vasiljevič si byl vědom, že jestliže je hostitel u táboráku ochoten rozmlouvat, má host na vybranou, buď vyjevit své úmysly, nebo o nich pomlčet, pokládá-li větší sdílnost za zbytečnou. Po tom,

co mu ušla přítomnost starého lovce při tak nepatrně vzdálenosti, nechtěl. liž se svou záležitostí spoléhat jen sám na sebe. Ale kde vzít druhého? Ze zkušenosti věděl, že přemluvit nebo přinutit lovce, aby se vzdal lovu na panty, je věc beznadějná, dokonce nesmyslná. Zbývala jediná naděje – zasvětit do věci Disangiho a pokusit se získat ho, aby šel s ním a pomohl mu při honu na pytláky.

„Co ses tak zamyslel, Inspektore?“ otázal se staroch.

„Je to zpropadeně těžká věc. Disangi.“

„Pro inspektora těžká věc?“

Vždyť Disangi možná ani nestojí o takový lov, při kterém se může uplatnit jen hlavou, rozvažoval Semjon Vasiljevič. Možná že mu je dokonce na obtíž učit mladé, když ví, že si stejně budou dělat po svém, a na opravdovský lov, jak sám říká, už mu nestačí sil.

„Ano, těžká, Disangi…“

„A kde máš své lidi?“

„Nejprv jsem myslel, že na to stačím sáni. A teď se mi zdá. že i moji lidé by mi byli málo platní.“

„To je tolik té dvounohé škodné?“

„Ani ne. Jenomže je asi náramně mazaná.“

„Mazanější než medvěd?“ Disangi se naklonil k inspektorovi a jeho kalná očka mezi svraskalými víčky se zakulatila. „Kdepak, v tajze není většího chytráka nad medvěda.“

„Chytřejší než medvěd bývá zlo. Sám jsi řekl: ten člověk přišel z druhé strany hřebene a sotva se asi podaří přiblížit se k němu nepozorovaně.“

„Mluvíš ke mně, Senijone. jako k dítěti. Disangi tě přece zná. Ty víš, že se nesluší vyptávat se, co se stalo. – Ale zeptám se. Pověz mi to, jestli můžeš.“

Semjon se poprvé stal svědkem toho, jak se člověk za pouhých pár vteřin může proměnit. Teď před ním seděl na jezevčí kůži jiný člověk, jakýsi druhý Disangi Stářím shrbená záda se napřímila, vrásky se vyhladily a tvář omládla, ba i slzící stařecké oči hleděly jasněji, otevřeněji. Staroch by byl ze srdce rád inspektorovi nějak pomohl. Stýskalo se mu asi po pořádně práci, při které by ukázal, co ještě sám dokáže: pomáhat jen radou. to je málo.

„Pověz mi, Disangi, dalo by se odtud někudy projít až ke Chrebtové hoře? Ale tak nepozorovaně, aby člověk, který se tam skrývá, nic netušil.“

„Ale jo. Vede tam jedna cestička, stará, zakázaná cesta. po které se už dávno nechodí.“

„Cožpak kmen Kjalundzjuga nebo Kimonko už nesídlí v těch místech, kde dřív. už tam v těch končinách neloví?“

„I jo, žijou si pořád, kde žili. A loví, kde vždycky lovili. Však víš, jak to zastara chodilo. Kampak se vrtneš z tajgy? Daleko široko žádné město. Pak ale se lesní člověk začal učit ve školách, uslyšel o velkém světě. A lesní bohové mu nedovedli vysvětlit, co je to velký svět… jsou to jen loutky, dřevění panáci. Slyšel jsem, že je rozestavili na ukázku někde kolem muzea. To, co odešlo, musí mít člověk tak neskonale rád, aby se k touni už nikdy nechtěl vracet.“

„Vedeš divné řeči, Disangi…“ – „Lidi chytračejí, Semjone. Rádi by skočili s dnešní hlavou do včerejška,“ rozesmál se staroch docela po dětsku. „A zrovna tak i do zejtřejška.“

„Pověz mi, Disangi…,“ Semjon mimoděk sklopil oči. „Znáš tu stezku, co vede bažinatou dolinou?“

„Můžeš si být jistý, že ji znám. Šamani lidem zakázali po ní chodit. To bylo ještě za časů mého otce. Je to stezka chunchůzů.“

„Loupežníků – chunchuzů? Těch, co číhali na lidi při cestách z nejhlubších hvozdů, zabíjeli poutníky i lovce a olupovali je?“

„Chtěl ses ještě zeptat… Odkud ví Disangi o té stezce.“ Disangi býval taky šamanem, dávno… Anana – Anana…“

„Co všechno tu bývalo kdysi, to už je dávno pryč, Disangi…“

„Baže. Lesní národ teď vyšel z tajgy. Už nepotřebuje své staré bohy. Zachovaly se jen zkazky: všecko kolem nás je živé – trávy i stromy, jenomže neběhají.“

„Ano, to vím. Limba, jedle, modřín, jilm – každý strom si vybírá své místo na celý život. Neroste kdekoli. A jestliže se zmýlí – zahyne, neboť žije ze země.“

Semjon nenaléhal, rozmlouval se starcem trpělivě, čekal. až mu Disangi sám poví něco bližšího o stezce chunchůzů.

„Ano, víš,“ pokývl hlavou Disangi a pozoroval, jak inspektor pomalu, soustředěně mne v prstech jehličnatou snítku, jak se Snaží zachovat v tváři klid.

„Ovšem, je mi to známo… Rostlinná společenstva přizpůsobená půdě…,“ pronesl spíš pro sebe Semjon, pohlížeje do ohně.

„Jeden moc starý člověk to dobře zná na Chrebtové a kolem ní. To přišel sám, nebo poslal druhého? Je starý jako Disangi. A ten moc dobře ví: jsou tam na Chrebtové stará slaniska a tam chodí zvěř, mnoho zvěře. Ty, Semjone, mi chceš říct: pojď se mnou, Disangi!“

„Jsi doopravdy šaman! Předem uhádneš má slova,“ rozveselil se inspektor.

„Ty máš tvář – já mám oči. Hloupý člověk – němá tvář. Tvář mluví, všecko poví. Dobrý člověk, nač by se schovával?“ Chvíle duševního vznícení, která starce tak proměnila, minula. Disangi se opět nahrbil, oči inu vyhasly. „Dobrý člověk – to je slunce. Jeho teplo hřeje i skrz mraky.“

„Nejsem dobrý, Disangi,“ namítl inspektor. „Jsem zlý. Ani nevíš jak!“

„I vím. Protože jsi dobrý. Slunce je taky zlé. A jak! To nevíš?“

Semjon se od srdce zasmál, opřel si pohodlně záda.

„Boj se lesních bohů, Disangi! S kým mě to srovnáváš?“

Staroch se zvedl z jezevčí kůže a slabým, šeplavým hlasem zamumlal:

„Mluvím o tom, co je dobré. A ne o tobě, hlupáku!“

„Tak vida!“ Semjon dotčen si sedl zpříma: „Slíznul jsem houbovou!“

„Nehuboval jsem – rozvažoval,“ promluvil zas Disangi a chopil se čajníku. „A jestli huboval, tak naschvál, agej!“

„Odpusť mi, agej!“ Semjon také nazval starého lovce bratrem. „Ne vždycky, když dva mluví rusky, jeden druhému rozumí.“

„Ele… Ele…“

„No dobrá, když říkáš dost. tak dusí, Disangi. A pro vodu půjdu já, ano?“

„Jdi si teda, jdi!“ stařec mu podal čajník.

Pak narovnal na zemi zkrabacenou jezevčí kůži a znova se usadil. Hleděl na roztodivnou klikatinu kouře a brumlal si pro sebe: „Ty, Semjone, jsi zlý ke zlému, to znamená – jsi dobrý. Člověk opravdu zlý miluje zlo – pro něho je dobrem. A ty, Semjone?“ Pokýval hlavou, zahleděl se za odcházejícím mužem a pohroužil se zas do svého rozmýšlení: „Cely měsíc jsi promrzával támhle na močálu, tahal kameny, dřel se jako medvěd, když si chystá brloh. Nač? Ze zloby? Na koho? Na lesníka, zlého člověka. Napřed očernil Fjodora a pak ho vlastní chamtivost zahnala do záhuby! O soboly mu šlo… Mě! bych jíl s tebou, Semjone. měl bych a taky půjdu. Musíme se pustit ke Chrebtové moc obezřetně, být ostražitější než tygr. Tam se potlouká člověk ještě horší, než byl lesník.“

Semjon šel k potoku, pohupoval čajníkem a hvízdal si do kroku nějaký svůj oblíbený popěvek. Voda se průzračným proudem řinula z kamene na kámen. Drobné vodopády jiskřily v slunci, hlasitě, zvonivě zurčely, přehlušujíce šelest ořeší, jež se měkce poddávalo poryvům větru.

Semjon nastavit dlaň bystrému pramínku a s chuti se napil ledové křišťálové vody, pak naplnil čajník a pustil se nazpátek k táboru. Les prozářený slunečním svitem ho okouzlil. Poprvé si s údivem uvědomil, že není-li vzduch prostoupen mlhou nebo jemným vlhkým oparem, pak se sluneční světlo neprodírá do hvozdu soustředěnými snopky paprsků, ale prolíná les jakoby ze všech stran, plane ve větvích mlaziny, jako by prýštilo právě tamodtud. Objevoval sáni pro sebe něco nového, neznámého, pokaždé když odcházel z domova, do jednotvárně zelených hlubin, jak se mu tajga jevila z okna jeho domu. Jako drahocenný dar střehl takové okamžiky prozření. a když se vrátil domů, vyprávěl o nich své ženě Sťoše. Podivovala se i radovala s ním, ale nadále nevlídně nazývala tajga po sibiřsku, nerudným slovem „urinan“. Pro ni, vyrostlou ve městě, byla tajga čímsi vzdáleným, kam člověk jen těžko, s námahou a pozvolna proniká, a jí, Sťoše, na to nezbýval čas. Semjon ani sám sobě nechtěl přiznat, že jeho žena, učitelka matematiky, se sice zajímá o přírodu, ale nemiluje ji. Přesněji řečeno, zbožňovala tajgu jako moře – ze břehu.

Mimoděk se ohlédl a opět, jako před nečekaným setkáním s Disangim, spatřil v dálce zlověstný močál, kde si; s Fjodorem. na vlastní riziko po celý dlouhý měsíc plahočili v potu tváře. Plán, který tehdy okrskový inspektor vymyslel, nesetkal se u okresního vedení s pochopením. A jak také! I teď by se leckomus zdálo směšným a nesmyslným podnikem chtít vydolovat mrtvolu a zhraň z močálu, který nepromrzal ani v kruté zimě. Ani on, Semjon, ani Fjodor nevěděli, jak hluboké je toto bažinaté jezero, a přesto se rozhodli, že ten neuvěřitelný úkol zdolají.

Počátkem prosince, když nastaly trvalé tuhé mrazy, rozbili si tábor na pokraji močálu, u skáceného modřínu. Červený sloupek v teploměru dosahoval až k minus 25, a led nad třasinou stále jako by dýchal, místy nabobtnal a vzedmul se, začal pukat a po sněhu se roztěkaly dýmající potoky rezavé vody. Teplá voda zakovaná do ledového krunýře se nevzdávala a lámala okovy.

Upřesnili místo, kde lesník utonul, a označili si na ledové hladině kruh o průměru tři metrů. Uprostřed postavili třínožku z pevných trámů a upevnili zdvihák. Po celé dva dny káceli v lese souše na obrovitý táborák, který rozdělali na břehu močálu. Podle skromného rozpočtu mohli by tou spoustou dříví vytápět vesnický klub aspoň dvě zimy.

Fjodor ztesal z kmenů dlouhé, pevné sáně. V rokli si našli velký, kulatý balvan, vážil nejmíň dva centy. Semjon by byl rád vzal kámen ještě větší, ale Fjodor byl proti.

„Vždyť ho musíme spouštět do vody a zas vytahovat. I tenhle je moc velký. Pochopte, Senijone Vasiljeviči, že nás čeká s tím valounem setsakramentsky fajnová práce.“

„Já zatím, Fjodore Faddějiči, ničemu z toho kloudně nerozumím. Zkusíme to a uvidíme.“

„Uvidíte!“

S námahou přivezli kámen na saních ke břehu zamrzlé bažiny a zapálili táborák. Když se naplno rozhořel. svalili kámen do ohně a celého půl dne čekali, až se nahřeje. Potom páčidly, dlouhými tyčemi, jichž použili jako sochoru, jej převalili na saně, odtáhli k vyznačenému kruhu a navlékli naň smyčku z ocelového lana.

Kámen vydechoval suchý žár. Fjodor ho vláčel po kruhu na ledové ploše. Pod kamenem to syčelo, z ledu stoupala oblaka horké páry. Pára se smísila s mrazivým vzduchem, vnikala jim do hrdel a do plic a drásala sliznici jako ostré struhadlo. Zpočátku bolest přemáhali, ale později je záchvaty dusivého kašle přepadaly stále častěji. Zvláště když roztály první centimetry na povrchu močálového ledu, do něhož vmrzla bahenní tráva. Při doteku s rozžhaveným kamenem začala tráva doutnat a tohle „vykuřování“ bralo oběma mužům dech. Po několika minutách práce v tom pekle byli jako omámeni štiplavým dýmem, přehřátou párou a smrdutým bažinným plynem.

Když kámen zchladl, naložili ho zas na saně a Fjodor vyčerpal vodu, která se nashromáždila v protáhlém ledu.

Za první den roztopili led na obvodu kruhu do hloubky deseti centimetrů.

„Stačí,“ rozhodl Fjodor.

„Proč?“ zeptal se Semjon.

„Led byl pod sněhem. A sněhový po krov ho kryl jako deka. Proto bažina nemohla promrznout do hloubky.“

„No a co z toho plyne?“

„Kdybychom prolomili kamenem led, vychrstne voda navrch a celá naše práce přijde nazmar. A mohli bychom začít znova,“ vykládal, pokašlávaje Fjodor. „Až si odpočineš, přijdeš na to!“

„Tak povídej…“ Semjon si zapálil, chtěl vtáhnout dým, ale ten mu jako železné struhadlo odřel hrtan a sevřel hruď dusivou křečí. Muž padl bokem k ohni a po celou čtvrthodinu jím lomcoval prudký kašel.

Když záchvat pominul, hodil cigarety, celý balíček, do ohně, a utíraje si slzy, polykal široce otevřenými ústy mrazivý vzduch, který mu jitřil hrdlo. S námahou ze sebe vypravil:

„Pěkná zábava!“

„Sám sis o ni řekl.“

„A co ty se štětíš?“

„No co mně po tom všem vlastně je? Já žádný důkaz nepotřebuju. Vím přece, že jsem nikoho nezabil.“

„I neplácej!“

„Víš co, napijem se čaje. Uleví se ti. Protože dál to bude ještě horší.“

„Proč?“

„Zatím jdeme po povrchu. Za den se provrtáme o dvacet centimetrů do hloubky. Přes noc mráz zaková ledem stěny i dno. Zas tam spustíme rozžhavený kámen. A led pod ním zas roztaje. Udělá se jáma jako studna. A bude z ní fičet pára jako z vulkánu.“

„Jak hluboko musíme led roztopit?“

„Dva, možná tři metry. Však jsem ti to říkal. Tak hluboko asi leží lesníkova mrtvola.“

„Vždyť ji spálíme!“

„Ne, nespálíme. Led je průzračný a jak uvidíme tělo, můžeme zavolat znalce a vyšetřovatele.“

„Napřed vyšetřovatele,“ určil Semjon.

„To už je tvoje věc!“

„A nepoškodíme mrtvolu?“

„Ne… Stačí, když necháme led roztát jenom ze stran.“

„Pověz mi, jak jsi tohle všechno vykoumal, Fjodore?“

„Houby jsem vykoumal, to zlatokopové. Oni si tímhle způsobem v zimě dobývají zlatý písek k rýžování. Je to výhodnější než rýžování v létě, Člověk aspoň nepracuje v mokru. Mráz drží stěny spolehlivěji než výdřeva v šachtici. Tak jsem si z nich vzal příklad… Když už jde o důkaz mé neviny – na slova stejně nikdo nedá, řekl jsem si: v zimě dostaneme mrtvolu z močálu snáz než v létě.“

Celý měsíc trvala ta galejnická dřina než jsme lesníka dostali na světlo boží. Ale čestné jméno Fjodora Zimogorova bylo zachráněno…

Vzpomínaje na ten strašný měsíc v tajze, uvědomil si Semjon s trochu trpkým povděkem: konec konců mi byla ta robota na prospěch i jinak – nechal jsem kouření. Dal se teď nazpátek k tábořišti.

Staroch seděl u ohně stále tak nehybně jako před jeho odchodem, zdálo se, že se za celou dobu ani nepohnul.

„Už jsem tu. Hned bude čaj,“ promluvil na něho Semjon a vyrazil netrpělivě: „Tak kdypak se vydáme na Chrebtovou?“

„Střelíme si na cestu divočáka a půjdem. Trochu jsem se tu porozhlíd. V doubravě je černé zvěře pěkná tlupa. Není to daleko. Je tam mezi nimi jeden starý kňour. Už má na čase, dost si na světě užil. Mladým zbude víc místa.“

„Ve dvou nám půjde práce lip od ruky…“ Semjon znal sveřepou náturu této zvěře, sám chodil na lov černé s myslivci – odborníky, ale s lidmi z tajgy ještě černé kance nelovil. Když se teď naskýtá příležitost, proč by nešel na kňoura se starým Disangim?

„Máš pravdu, ve dvou to jde lip,“ souhlasil stařík. „Chodil jsem tři dni a ještě den, vím dobře, kde jsou. Lidi si myslí – je starý náš Disangi, už není k ničemu“

„Já se ti přece nenabízím za pomocníka. Chci se podívat, poučit se.“

„Disangi je už starý…“

Semjon se nechtěl pouštět do sporu a přesvědčovat starce ve věci samozřejmé a pochopitelné. Zavěsil čajník nad oheň, a tu si všiml, že v ohništi leží dvě březové štěpiny s houbovitými výrůstky. Zvolna doutnaly a mocně čadily. Na nic se neptal, ale řekl si, že bude rovněž pálit takové dříví, až bude třeba zahánět čadivým ohněm hmyz.

Už mnoho nemluvili, ale s chutí popíjeli silný tmavý čaj, který trpce stahoval sliznici úst. Po dlouhé chůzi pocítil teď inspektor v těle lehkost při každém pohybu a příjemný pocit svěžesti. Disangi vypadal též odpočatý a nějak veselejší.

„Je čas,“ prohlásil stařík. Vykročili na cestu.

Plášť i tlumok nechal Semjon v táboře, řemen karabiny si přehodil přes rameno. Vedle drobného domorodce zdál se Šuchov vysoký, statný.

Zakrátko vyšli z modřínového lesa a minuli rokli zarostlou bujným houštím bledě fialové lespedézy – výborné pícniny.

Semjon se pokoušel soustředit na utkání s kňoury, ale marně se namáhal. Vždyť ani kloudně neví, jakým způsobem chce Disangi vyčíhat a honit zvěř, a vyptávat se ho teď bylo už pozdě. Šel tedy v patách za starým lovcem, tiše, beze spěchu.

Vešli do dubiny, jasně prozářené světlem, odraženým od listoví. Zdálo se mu, že je tu dokonce světleji než někde v otevřeném terénu… Stálé mihotání světelných odrazů rozptylovalo pozornost a bránilo lovcům v soustředění.

Disangi šel první, pevně svíraje starou berdanku ve spuštěné ruce. Semjon správně usoudil, že je ještě brzo se vzrušovat – vždyť k tomu kňourovi, kterého Disangi vyslídil, je ještě daleko. Vítr jim vanul do tváře. Chvílemi se zklidnil jako v mátožném zapomnění, vzápětí se však náhle rozehnal po vrcholcích stromů prudkými nápory, jež doznívaly až u země.

Mladé listí čpělo trpkou vůní a stará podestýlka dubových lupenů se měkce a pružně poddávala krokům Lovců.

Na mnoha místech, zejména pod rozložitými stromy, byly vyryty hlubší a menší dolíky. Vyhrabali si je tu vepři ‚zcela nedávno, zřejmě pátrali po žaludech.

Disangi zrychlil krok, ale Semjon nepřidal. Stařík mu nedal žádné znamení a zakrátko ušel daleko vpřed, pod svah.

Semjon se zastavil uprostřed rozlehlého palouku před čerstvě vyrytým dolíkem; musel to být mohutný kanec, který tu asi před hodinou přerýval půdu.

Třeskla rána. Semjon vzhlédl a v střídavém mihotání světla a stínu nerozeznal hned starcovu postavu. Disangi stál už na svahu, u kmene doširoka rozrostlého dubu. a mohl odtud uvidět zvěř na protější stráni. Semjon ji však spatřit nemohl. Všiml si jen, jak Disangi náhle zdvihl obě ruce a vykřikl:

„Utíkej!“ Bylo však pozdě.

Asi padesát metrů odtud se na svahu náhle vynořil starý kanec, kapitální kus. Semjonovi se asi jen zazdálo, že vepř, vysoký do půli lidského těla, se na okamžik zastavil bez hnutí. Bylo zapotřebí jakýsi zlomek okamžiku. než muž dostal celé zvíře do zorného pole, než uviděl bělostné, zahnuté, nejméně dva palce dlouhé páráky po obou stranách temného, lesklého rypáku, maličká, vzrušením krvavě blýskající očka, slechy přitisknuté k hlavě a zježenou srst na hřbetě. Vepř se s hlasitým chrochtáním hnal na Semjona, který stál uprostřed palouku jako přikovaný. Živá, téměř dvoumetráková hromada živé kančí váhy nabyla ničivé síly beranidla.

Kulka rozervala kanci černý bok, celý zablácený, z něhož se vyvalila modravá střeva. Táhla se za ním po zemi a zvíře na ně nastupovalo zadními kopýtky a vláčelo je za sebou. Bílé kly blýskaly, naježené černé štětiny na hřbetě se jen jiskřily v oslňujícím svitu denního světla.

Raněné, běsnící zvíře se neodvratně řítilo vpřed. Šel z něho strach. Divočák mířil rovnou na Semjona.

„Stát!“ přikázal si muž. „Stát – a pak uskočit!“

Žádná síla na světě nemohla kance zastavit nebo ho přimět, aby odbočil. To muž věděl. Nikdo nemohl Semjona zachránit, jedině on sám, bude-li dost rychlý, odhadne-li správně vzdálenost.

4

Hajný Zimogorov shodil v síni tlumok ze zad, svlékl plášť a lovecké boty a rychlým krokem vešel do světnice. Uklizená místnost, zalitá západním sluncem, se zdála podivuhodně prostorná. Fjodor zůstal stát u dřevěné postýlky a zahleděl se na svého nejmladšího. Za dva týdny od narození se chlapeček hodně změnil. Už neměl zarudlý obličejík novorozeňat, oči nabyly výrazu. Dítě se právě probudilo, zachvělo miniaturními řasami a zaševelilo rtíky; pak otevřelo oči – a jak se Fjodorovi zdálo – se zájmem soustředilo pohled na jeho zarostlou tvář. Otec, vysoký chlap, nemytý, nečesaný, páchnoucí čoudem táboráku a bahnem močálu, ho zřejmě přitahoval. Dítě vyprostilo z plenek drobounké ručky, zatřepetalo jimi a tu mu náhlý úsměv přelétl tvářičku.

„Koukám, ikonkám, synek tu není sám,“ zaslechl hajný za zády ženin hlas. „Hospodář se nám vrátil.“

Fjodor šťouchl palcem do peřinky a místo pozdravu řekl ženě:

„Zasmál se na mě…“

„Ale co tě nemá…“

„Říkám ti, že se zasmál.“

Marja si zvědavě stoupla muži po bok.

Nemluvně bloudilo nevýrazným pohledem kolem. Potom, jako by zachytilo matčinu tvář, prudce zakmitalo ručkama a zas se rozzářilo kratičkým úsměvem. Marja spráskla ruce, chytila Fjodora za rameno.

„Podívej se, podívej!“ ale hned žárlivě dodala, „jdi od postýlky, ještě si ho užiješ až dost. Kdo to jaktěživ viděl – přihrne se z tajgy jako cikán a rovnou k dítěti. Najíš se v přístěnku.“

„A kde je Serguňka?“ ptal se Fjodor na staršího synka a poslušně odstoupil od postýlky.

„Chytá užovky. Tamhle na plotě visi jeho úlovek. Chce se ti pochlubit.“

„Nelíbí se mi tyhle jeho zábavy,“ zabručel nespokojeně Fjodor.

„Chlapci je skoro devět a podle tebe by si měl hrát s drápky,“ namítla Marja Ivanovna.

Pak usedla proti mužovi ke stolu a sledovala, jak si Fjodor, kterému se už zastesklo po domácí kuchyni, pochutnává na kyselých ščích s divokým česnekem. Okno přístěnku bylo malé, a třebaže slunce ještě nezapadlo, Marja rozsvítila lampu. V zlatavě medovém světle zasvítily v kruhu světla droboulinké típlice.

Ani staršího synka Marja k otci nepustila, všecko vyptávání a vyprávění bylo odloženo na zítřek. Červen je čas lesních klíšťat a žena hajného se hůř než smrti bála nemoci – encefalitidy, kterou klíšťata roznášejí. A aby chlapec nelelkoval bez díla, poslala ho do lázně přiložit na oheň.

„A do vody hoď hrst máty,“ křikla ještě za ním.

„Zaplať pánbůh,“ poděkoval Fjodor a odstrčil prázdný talíř. Zůstalo nejasné, zda děkuje za večeři, či za připravenou lázeň.

„Cos byl v tajze, stavoval se tu Šapovalov, je to tak deset dní. Prý viděl nějaké ohně na Chrebtové. Dělal si starosti, jestli tam není někdo cizí, říkal, že podá hlášeni Semjonu Vasiljeviči. Co bylo dál – nevím.“

„Nikdo cizí tam není,“ odpověděl s určitostí Fjodor. „šapovalov se musel zmýlit. Kdepak ohně! Jestli ňáký oheň viděl, tak to mohl být jedině táborák Anlošky Kornelova. Ten tam poblíž táboří. V případě, že se tam Semjon Vasiljevič vypravil, staví se u mě na zpáteční cestě. Nepůjde přece kolem hájovny, aby nezašel. Musí se už vrátit, jistě se tam pustil. Po horním úbočí se dá urazit v tuhle dobu za světla i čtyřicet kilometrů. Zejména když jde člověk nalehko.“

„Tak poslouchej, Feděnko,“ ujala se slova Marja ivanovna, rovnajíc ubrus na stole. „Ať je to tak, či onak, vím svoje… Nestavěl se tu Semjon Vasiljevič, říkám ti to.“

„I dej pokoj, Mášo, zítra zajdu do Gorného a dozvím se všecko co a jak.“

„Ale já nemyslím tohle…,“ pokračovala naléhavě Marja Ivanovna.

„Šapovalov je tu nováček. Copak nemohl něco poplést? Toť se ví, že mohl. Kde by se vzal na Chrebtové cizí člověk? To spad z nebe?“ odbyl ji Fjodor.

„Stávají se takové pády…“

Hajný zas nedal ženě dopovědět.

„Mášo, podezřívat ještě není vědět. Zejtra budu moudřejší.“

A potom, to bylo už po půlnoci, seděl v kuchyni u samovaru, čisťounký, příjemně znavený, oholený, voněl mýdlem a popíjel čaj jednu sklenici za druhou. Napil se dosyta. Pak zhasl lampu. Zamyslel se: má jít na kutě, nebo vyjít na zápraží a zakouřit si při měsíčku?

Tu se zvenčí ozval rychle se blížící dupot koňských kopyt. A zmlkl. Někdo běžel po dvoře.

Koho sem čert nese v tuhle noční hodinu? pomyslel si Fjodor a utřel si ručníkem pot z čela. Musím se podívat…

Někdo prudce zabušil do drátěné sítě, napnuté přes otevřené okno, aby komáři a tiplice nelétali dovnitř. Aspoň se mu to zdálo, že kdosi udeřil silou do sítě. Otřásl se od nečekaného vyrušení, vyskočil, zakopl o něco, a když odhrnul záclonku, uviděl v šeru pod oknem ženu inspektora Šuchova, učitelku Sťošu.

„Stěpanida Kondraťjevna?“ udiveně se zeptal.

Žena jen přikývla.

„Přihodilo se něco?“ Hajný sebou prudce trhl vpřed, div nevrazil hlavou do pletiva. V zápětí si uvědomil nevhodnost otázky, která mu v rozpacích unikla. „Pojď dál, pojď!“ téměř vykřikl. „Hned udělám světlo…“ Podle zvyku všech kuřáků začal se plácat po kapsách, hledaje sirky.

Marja Ivanovna se také probudila a vstala.

„No vida, my o vlku…,“ prohodila, procházejíc rychle síní, aby uvítala nečekaného hosta. Fjodor zakopl o stoličku, ta se převrhla, a to už vyvedlo hajného docela z míry. Ve tmě stále ještě viděl strhanou tvář inspektorovy ženy, její nepřítomný pohled, šátek, který se jí svezl z hlavy, a jen bezmocné pokývnutí místo odpovědi, když člověk není s to vypravit ze sebe slovo.

Ze síně bylo slyšet přitlumené hlasy, ve tmě něco břinklo a Fjodor stále nemohl najít sirky.

„Tak tohle chce klid!“ přiměl se nakonec k rozvaze. A sirky mu, jakoby samy, naráz vskočily do dlaně.

„Konečně!“ zabručel a rozžehl petrolejovou lampu.

Ženy už zašly do kuchyně, Marja podpírala Sťošu.

„Posaď se, sedni si,“ přisunul ji židli Fjodor.

Žena náhle vzlykla a propukla v pláč, cípy šálku přitisknuté k očím. Byla to malá křehká žínka, vedle statné Marji Ivanovny vypadala jako děvčátko.

Hajný už přemohl vzrušení, usedl na lavici a beze spěchu si zapálil.

„Přestaň, Síošo, na slzy je dost času. Teď nám rozumně vypověz, copak se stalo.“

„Odpusť, Fjodore!“

„Co ti to jen najednou vlezlo do hlavy?“ pokoušel se hajný ji uklidnit.

„Dopřej jí chvilku, ať přijde k sobě,“ ujala se Sťoši Maria.

„Na, děvče, napij se brusinkové šťávy, hned ti bude lip.“

Za oknem se ukázala hlava uhnaného koně s hustou pěnou přiliplou na pyskách. Kůň nahlédl nakoso dovnitř, v průřezu okna zasvítilo vypoulené oční bělmo.

„Neuhnalas kobylku, Stěpanido Kondraťjevho?“ zajímal se Zimogorov. Snažil se vytrhnout ženu z podivného, dosud mu nepochopitelného rozrušení.

„Ještě kobylku ji vyčítej!“ rozzlobila se Marja. „Vždyť vidíš, že chudák neví, čí je.“

„Tak pověz už, Sťošo, o co jde. Nenapínej nás… já se chystal, jen co se rozední, k vám.“

„Semjon se ztratil…,“ Sťoša opět zavzlykla. „Už je to skoro týden, jak se měl vrátit, a pořád nikde nikdo!“

„No to se přece stává,“ vpadla jí do řeči chlácholivým tónem Marja. „To abych přišla i se svou troškou do mlýna. Můj někdy zapadl do tajgy i na celé tři týdny.“

„Semjon ale nikdy, však ho znáte,“ Stěpanida umíněně uhodila pěstí do kolena. „Ani hodinu mě nikdy nenechal čekat. To spíš přišel o něco dřív.“

„Ano, přesně tak,“ potvrdil její slova Fjodor. „Já ho po téhle stránce taky znám. Kromě toho nemá teď v tajze nic zvláštního na práci, aby tam trčel celý týden. V našem okruhu se teď pytlák neukáže. To myslím takový, co by měl spadeno na panty. A kdyby i někoho lapli, to by byl Semjon už zpátky. Co by se tahal s takovým chlapem po lese?“

„Tohle právě mě taky napadlo,“ živě se ozvala Sťoša.

„Kam se vlastně Semjon vypravil?“

„Mám to tady. Přinesla jsem jeho plánek s poznámkami. Nakreslil ho pro mě.“

„No a co jsi zticha? S tím jsi měla vyrukovat hned,“ zachmuřil se Zimogorov.

„Snad se přece jen nic nestalo?“ až podivně vemlouvavým tónem se zeptala Stěpanida. Dnes ji už marné čekání zmohlo. Jakmile se setmělo a samota ji začala ještě víc skličovat, sedla na koně a vydala se k hajnému, Semjonovu dobrému příteli, doufajíc, že všechny její starosti a pochybnosti budou rozptýleny. Neměla už doma stáni. Nebyla s to znova a znova probírat v mysli všecky možné nešťastné i tragické případy, ke kterým mohlo v tajze dojít. Představy možného neštěstí dotíraly na ni stále neodbytněji – den ze dne, hodinu za hodinou její nepokoj vzrůstal. Co přemáhání ji stálo, aby nevzala do ruky telefon a nezavolala na okres, nebila na poplach.

„Možná že se opravdu nic nestalo? Co myslíš?“ opakovala zoufale. „Asi se trápím zbytečně, viď? A Šapovalov se přede mnou schovává. Už má dost mého věčného vyptáváni. Mlčí, nic se od něho nedovím.“

Fjodor neodpověděl, ani nepozdvihl oči na tázavý pohled přítelovy ženy. Jen pokrčil rameny, když si prohlížel plánek.

„Je tam. Fjodore Fadějiči, všechno zaznamenáno: datum odchodu, trasa, kde a kdy má být.“

„Aha, už to mám…“

Rychle se orientoval ve spleti čar načrtaných barevnými tužkami a mohl teď sledovat celou cestu, jak si ji Semjon Vasiljevič na plánku vyznačil. Leč oč tu vlastně šlo? Inspektor přece neměl v povaze, ani to nebylo jeho zvykem, opozdit se pro nic za nic s návratem domů. Již pouhé jeho zdržení mohlo svědčit o tom, že se opravdu stalo něco zhola výjimečného. Neobvyklá byla poslední trasa: vedla hluboko do chráněné obory. To hajný nečekal. Uvědomil si, že v Šapovalovově hlášeni o ohních na Chrebtové hoře je mnoho nepochopitelného, znepokojivého. Vždyť přísně chráněné oblasti se táhly do dálky k předhoří, kam nedosahoval ani revír hajného, tím méně okrsek milice. Ovšem, pozorovat, co se děje na vzdálených hřebenech, bylo nutné, neboť právě tam měla svá stanoviště cenná zvěř, poblíž lidských příbytku už vybitá.

„Co budeme dělat, Fjodore?“ ozvala se Stěpanida Koučiraťjevna.

„Musím za ním!“

„Půjdu s vámi.“

„Nehněvej se, ale přítěž nepotřebuju.“

„To já jsem přítěž? Vždyť všechny jeho trasy znáni jako svých pět prstů.“

„Já vím, na papíře… A nehádej se se mnou,“ drsně ji přerušil Fjodor. „Nedovedu si představit, že by se Semjonu Vasiljeviči stalo něco zlého. Nepleť se mi do toho, tajga není školní třída. A nekomanduj!“

Fjodor vskutku nevěřil, že by zkušený lesák Šuchov jednal neprozřetelně a chytil se na nějakou nástrahu cizích pytláků. Tím méně mohlo k něčemu dojít, kdyby narazil na místního člověka – ten si nevezme hřích na svědomí; klidně se podřídí a půjde s inspektorem, rád, že celá věr skončí pokutou. S cizím, to je jiná – cizí nebudou váhat a sáhnou ke zbrani. Ne snad proto, že mají ruku vždycky k ráně připravenou. Prostě počítají s tím, že se jim podaří upláchnout. Tady nemají své bydlo. Ale pozor! Netuší, jak dlouho skrývá tajga stopy cizího člověka. Všecky stopy nesmyje déšť a nerozežene vítr. A pak – cizí pytlák si počíná v tajze neopatrně, neobezřetně. Myslí si, že se ztratí v nekonečných prostorách hvozdů jako zrníčko písku. Ve skutečnosti je tomu naopak.

Stěpanida vyslechla drsné odmítnutí hajného, ohrnula rty. chvíli seděla beze slova, pak se rozvzlykala.

„A já stejně půjdu. I kdybych měla jít sama.“

„Kampak?“ povzdechl si Fjodor.

„Za tebou.“

Do světnice vešla Marja a rozezleně broukla na muže:

„Přestaň, netrap ji. Když nevěříš, že se Semjonu Vasiljeviči něco přitrefilo, tak řekni proč.“

Vůči ženským slzám byl Fjodor bezradný. Pláč ho dráždil, až ho mravenčilo na hřbetě, mrzel se a vztekal. Otřásl se, jako by na něho zavanul chlad, a nerudně odpověděl:

„Co jí mám vysvětlovat? Co V Vždyť jsem jí to ukazoval na plánku: aby prošel všecka ta místa, co si označil, na to nestačí ani dvě neděle, natož jedna. Co ji mám ještě vykládat? Vypravím se do tajgy, ale půjdu za svými záležitostmi.“

Marja objala Sťošu, sklonila se nad ni.

„Nezlob se na něho… Není na pláč zvyklý, slzy nesnáší. Jakživ je v domě neviděl.“

„Ať se teda podívá! Třeba to s ním line a jeho necitelné srdce se zachvěje,“ brumlala Sťoša mezi pláčem, oči zabořené do šátku. „Kamarád mu zahynul a on tu sedí a plácá nesmysly.“

Fjodorovi při myšlence, že by, nedej bůh, niob) narazit na vraždu a žena Semjona Vasiljeviče by toho byla svědkem, vyrazil na čele studený pot. To bylo nad jeho síly. Stěpanida jistě bude svůj ženský žal pokládat za větší hoře, než zármutek, který postihne jeho. Ale on – v životě už nenajde lak věrného kamaráda, jako je Šuchov. Tím si může být jist.

Obrátil se k mladé ženě a pronesl úsečně:

„Nevezmu tě s sebou. Nežádej to ode mne!“

„Srdce mi říká, že Semjon zahynul!“ rozeštkala se Sťoša. „A ty jsi bezcitný pařez!“

„Tohle si necit pro sebe…,“ zamračil se hajný. „Pomoc od tebe v tajze žádná nebude a svízelů na kopy…“

Žena si utřela slzy, její tvář vyjadřovala teď rozhodnost, po pláči nezbylo stopy. Velké hnědé oči se nenávistně upřely na protivníka.

„Co se s tebou handrkuju? Copak mám do tajgy zakázanou cestu? Ty půjdeš sám, já taky sama.“

Takový obrat Zimogorov nečekal, a jak byl zaskočen, div se nedal na ústup, ale žena mu přišla na pomoc.

„Poslyš, Sťošo, uvaž, že týden zpoždění je pro lesáka krátká doba. Ty si tady děláš hlavu, div si nezoufáš, a zatím se celá věc může z gruntu obrátit. Fjodor ať jde do tajgy sám a ty se pusť nazpátek domů. Semjon Vasiljevič se možná vrátil až na noc. A teď sedí doma a čeká tě.“

Fjodor se nedovedl dlouho kabonit, a když žena přišla se zcela rozumnými důvody, netrval na svém.

„Ať Sťoša kluše domů a já se vydám na cestu, jen co se rozbřeskne.“ Ale když zahlédl za oknem černou tmu, jen mávl rukou: „Docela byste člověku zamotaly hlavu! Kampak by se pouštěla na noc?“

Marja odvedla ztichlou Sťošu do světnice a Fjodor, skloněný nad mapou, zůstal sedět u kuchyňského stolu. Co se jen mohlo Semjonovi stát? Nešťastná náhoda? Ale vždyť zvěř je v tenhle čas pokojná, stará se o potomstvo, na člověka neútočí. A vůbec, vždyť je to směšné, copak by se inspektor nedovedl vyhnout třebas i medvědovi?

I na druhý den stála Sťoša vytrvale na svém. A Marja obrátila jako na čtyráku, byla s ní náhle zajedno. Fjodorovi nezbylo než kapitulovat.

„Kdybys nebyla ženou Semjona Vasiljeviče…,“ hajný potřásl hlavou, jako by z ni střásal podzimní listí, nedomluvil větu a broukl: „Tady máš kalhoty, kazajku a boty. Bude ti to sice trochu volné, ale nevadí.“

Zatímco se inspektorova žena převlékala v druhé světnici, pošeptala Marja Fjodorovi:

„Buď na ni trochu mírnější, slyšíš? Čeká děcko.“

„No ještě tohle! Co jí to napadá…“ Marja mu přikryla dlaní ústa.

„Už jsem to všecko rozvážila… Když zůstane doma, bude to horší. Dávej na ni pozor!“

5

Semjon stál jako zkamenělý, oči upřené na zahnuté špičaté kly kňoura, pokryté rezavě krvavou pěnou.

„Nesmíš se ani pohnout!“ přikázal si. „Stůj, ani nedýchej! Jen včas uskočil!“

Svaly mu trnuly napětím, ale věděl, že ho poslechnou, přikáže-li jim včas. V té chvíli ucítil pod nohama prudké, rychle za sebou následující záchvěvy půdy. Země se otřásala pod vahou mohutného kance, který se nezadržitelně řítil na něho.

Teď viděl jen pravý kel, trčící z růžové rozdrásané dásně. Neviděl krev, jež chlístala z roztrženého břicha, ani vztyčené slechy, ani černé štětiny na vysokém hřbetě – jen zažloutlý kořen klu trčícího z dásně.

A ve chvíli, kdy potřeboval naklonit hlavu, aby uviděl celý ten úděsný bílý párák, trhl sebou prudce stranou, až mu chrustlo v kloubech a ostři klu mu proletělo těsně podél boku. jen letmo se ho vepř dotkl zabláceným bokem, když Semjon sklouzl na kolena.

Obrátil tvář k zvířeti. Viděl úzký zadek kance a mohutné plece, ale teprve teď pocítil, že mu na čele vyvstal studený pot.

Kňour nedovedl rychle zabrzdit, když inu oběť zmizela ze zorného pole. Hnal se ještě dvacet metrů dál, a teprve pak se pokusil otočit. Nešlo to. Tělo, hnáno setrvačnosti pohybu, se svalilo na bok. Zesláblé běhy se třásly v křečovitých záchvěvech.

Semjon se spustil na zem a zakroutil hlavou, jako by odháněl nějakou vidinu. Potom si hřbetem ruky Otřel nos a hlasitě říhl. Docela blízko se ozva! polekaný hlas starého Disangiho.

„Nikdy nechoď na lov se starým myslivcem. Ten si mysli, že druhý musí vědět to, co zná on…“

„Copak ty máš na tom vinu?“ upřímně se podivil inspektor. „Nezbyl rul už čas strhnout karabinu z ramene.“

„A dobře tak. kdybys ji byl strhl, nebyl bys vepře uhlídal.“

„Cožpak jsme se k němu dostali tak tiše? A do takové blízkosti?“

„Kanec se chodil kališti do bláta u vody. Po dva dny jsem ho tam vídal. Řekl jsem, že jsem ho vyslídil.“

„Vidíš, a já ti nerozuměl…“

„Ajajaj! Dědek je už špatný střelec. Mířil na komoru a strefil se o celou dlaň níž. Teď bude s lovem konec.“

Semjon chápal, jak velice se starého lovce dotýká jeho nezdar. Disangi si věřil natolik, že pokládal za nemožné, aby se chybil cíle.

„Netrap se, Disangi. Nakonec všecko dobře dopadlo!“

„O celou dlaň se chybit!“ vyčítal si staroch. „Je konec s lovem.“

„Nesmíš si to tak brát, Disangi. Pojď, radši stáhnem toho mamuta.“

„Jakýhopak mamuta, ten vypadá jinak. Vnuk mi ho ukazoval na obrázku. Kdepak mamut!“

„To se ví, že to není mamut. A já si nevšiml, když jsi mi dával znamení. Koukal jsem zrovna na ten dolík, co si lam vepř vyryl.“

„Starý dědek má počítat i s tím,“ dodal zkormouceně Disangi.

Vytáhli nože a začali vepře vyvrhovat. Ale kůži nestahovali, musí kance napřed po zemi dovléci k tábořišti.

„Já slýchal, že si lidi v takovýchhle případech počínají jako ty. Ale nikdy jsem to neviděl na vlastní oči. Uskočil jsi a zvíře tě minulo.“

„Nic jiného mi nezbývalo…“

„Škoda že jsi neviděl, jak jsem li dával znamení.“

Semjon se nebál, že se ukáže jako sentimentální, když si na památku vylomil z kančí čelisti levý párák, na který tak upřeně zíral, když se na něho vepř řítil.

Cestou jim nebylo do řeči. Vléci těžkou hromadu masa unavilo i Semjona, a starý Disangi byl se svými silami u konce. Alf? nevzdával se a nezůstával pozadu za inspektorem.

V táboře je čekali mladí lovci. Poslední noc byla nepříznivá, vrátili se bez pantů, zklamáni, mrzutí. U táboráku řeč vázla. Disangi mládencům oznámil, že odchází s inspektorem. Na mládež ani toto sděleni neudělalo žádný dojem a to se starce dotklo. Sotva se smrklo, schystal se k spánku, schoulil se na prostřenou jezevčí kůži. Nezdvihl se, aby vyprovodil mládež na lov, nepřál chlapcům zdaru, nedával jim rady na cestu. Rozestřelo se ticho. Za celou noc nezaslechl Semjon ani Disangi jedinou ránu.

„Jsem už starý, už nejsem k ničemu,“ stěžoval si trpce Disangi. když za rozbřesku opouštěli tábořiště.

Semjon stále nedovedl pochopit, proč staroch tak těžce nese svůj nezdar na lovu i smůlu mladých. Celý jako by se zcvrkl, byl ho jen kouštíček. docela poklesl na duchu.

Po celý den šel mlčky, ani druhého dne nepromluvil. Teprve vpodvečer, když uviděli z horského hřebene svaliv hory Chrebtové, upozornil inspektora

„Rozhlédni se, tudy nepozorován neprojdeš! Po lysých temenech, po holinách…“

„Vidím, Disangi.“

Vzdálená sopka, porostlá černým lesem, vyhlížela se svým holým vrcholkem jako trup obrovitého pravěkého zvířete s vylínalou srstí na hřbetě. Semjon vytáhl plánek, který mu dal Jefrem Šapovalov a ověřil si, že Jefrem musel být v těchto místech nebo někde docela nablízku, neboť jeho nákres sopek se kryl se skutečným panoramatem hor. Leč v místech, kde Šapovalov označil sloupky dýmu. nebylo po ohni ani památky. Úbočí hory Chrebtové neprozrazovalo živáčka. Jenom kdesi stranou tence stoupal vzhůru řídký kouř. To byl tábor Antona Komolova.

Ještě den nebo dva a budu mít o všem jasno, řekl si Semjon a obrátil se k starci. Disangi ležel na své jezevčí kůži opodál, u kořání stožárové limby s rozčísnutou korunou. Byl pohublý, zavřené oči mu zapadly hluboko do důlků a pod seschlou kůží výrazně vystupoval tvar lebky

„Uhnal jsem tě, Disangi,“ zabrumlal inspektor a přisedl si k starci.

„Je už starý Disangi a lovec k ničemu.“

„Nu ovšem – nejsi žádný mladík.“

„Člověk, to znamená lovec. Když není lovec – není člověk.“

„Nač to říkáš, Disangi? Dostaneš přece z kolchozu penzi. Poctivě sis ji odpracoval.“

„Nevím, proč bych měl vláčet svůj život jako tady ten kanec své vnitřnosti,“ velmi tiše. odevzdaně pronesl stařík. aniž otevřel oči.

„Rozděláme si oheň, uvaříme si čaj a hned bude všechno veselejší.“

„Ne, nesmíme zapalovat oheň. Uvidí nás, to bude pro něho výstraha.“

„Kdo nás uvidí?“ nechápavě se zeptal Semjon, pohroužený do svých myšlenek o osudu starého domorodce.

„Ten, co zapaloval ohně.“

„Dobrá, půjdu na severní svah. Tamodtud nebude náš oheň vidět.“

„Musíš být chytřejší nad tygra. Ani lady, ani tam se nesmí rozdělával oheň,“ pokračoval Disangi, víčka stále semknutá

„Jak to, Disangi, že jsi neodhadl své síly?“

„Jsou u konce – tak je to. Není lovec – není člověk,“ tiše pronesl staroch

„Nesmíš takhle mluvit. Disangi,“ Semjon se také přistihl. že šeptá. „Odpočiň si Něco už vykoumáme.“

„Odpočinu si, odpočinu… Ale oheň nerozdělávej. I kdyby dával jen slabounký dým, on ho uvidí. Bude se mít na pozoru. A uklouzne ti před nosem.“

„Odpočívej! Sbírej sily! Uhnal jsem tě. Vyspíš se a bude zas dobře tak dohodnuto. Ano, Disangi?“

„Bude varován a upláchne. Kdo mu přehradí cestu na sedlo?“ Stařec s námahou zvedl víčka. „Na druhou stranu Chrebtové má cestu otevřenou. Kdo mu ji přehradí? Disangi už nemůže“

Stařík rozvažuje tak jako já, pomyslil si Semjon. A ani jsme o tom spolu nemluvili. To znamená: já mám pravdu i on má pravdu jestli se zítra dostaneme přes močál v údolí, zajdu k Antonovi. Ano, a pošlu ho na sedlo. Bude hlídat stezku a já budu pátrat po pytlákovi. Teď už není pochyby, že tam je. Neodešel. A také neodejde. Už za deset dní bude po pantech. Pak si z nich může udělat věšák. Neodejde, zůstane v tajze, dokud jeleni pantu jí. Ale co bude s Disangim?

Dávaje si tuto otázku. Suchov mimoděk zalitoval, že se všecko takhle nepříznivě zamotává.

„Děláš si o mne starosti…“ zabrumlal Disangi. „Nemyslí na mě A nepospíchej, dej si na čas. Důkladně všecko prozkoumej. Musíš zjistit, kam si skládá panty.“ Stařec se odmlčel Potom natáhl ruku a dotkl se Semjonovy dlaně. „Jen hezky vyčkej… já jenom slýchal…, že se před rozzuřeným kancem musí uhnout, ale v životě jsem to neviděl Až dnes. Ani ti mladí už o mě nestojí. Byl jsem jim snad na závadu? Rada – ta nemá tu cenu, jako udělal první krok v díle.“

„Lehni si. odpočívej, Disangi.“

„Nerozdělávej oheň, inspektore. Není třeba. Kvůli mě ještě všecko pokazíš. Umřít, když už nemůžu na lov, je náramně lehké. Zavru oči, usnu a už se neprobudím. Nedělej si se mnou starostí, inspektore.“

„Nejde to, Disangi, opravdu. Rozumíš mi? Nejde!“

„Vezmeš si potom mou jezevčí kůži. Budeš musit spávat na zemi. Dávej si ji pod záda, nenastudíš se. Dej si říct, nerozdělávej oheň. Bude mi z toho moc: zle. Protože budu vědět, že jsem ti nepomohl a všecko jenom pokazil.“

„Mlč, odpočívej, Disangi!“

„Tak žádný oheň, Semjone!“

„Na protějším svahu jsem viděl lípu s širokým kmenem a s vel líbu dutinou nad kořeny. Tam rozdělám malý ohýnek a ohřeju čaj. Dým se rozptýlí v koruně.“

„Znám tu starou lípu. Při západu slunce vítr dým nerozežene. Bude ho vidět.“

„Udělám to ráz dva. A je to pravda, Disangi, žes býval šamanem a čaroval?“ z ničehož nic se zeptal Semjon, jako by mu teď na tomhle nejvíc záleželo.

„Teď – taky čaruju. Chtěl bych ti pomoct. Tam v horách může být moc zlý člověk, loupežník – chunchuz. Chunchuz je ukrutnější než tygr.“

„Prosím tě, copak dneska jsou ještě nějací chunchuzi?“

„Každá doba má své chunchuzy,“ odpověděl staroch.

„No dobrá, zůstaneš tady, odpočineš si a budeš na mě čekat.“

„Když člověk nemůže dělat své dílo. které má rád…, nač je mu život?“

„Život zůstává člověku vždycky tím nejdražším statkem. Disangi,“ důrazně pronesl Semjon.

„Jakou cenu má život, když už nemůžeš lovit?“

„Mám na mysli něco jiného, Disangi.“

„Nač se přít, Semjone?“

Opravdu, tím se nic nespraví… – pomyslil si Šuchov, zvedl se a tiše odešel.

Když se vrátil, stařec stále ještě dřímal.

Jaksi podvědomě poznal, že je Semjon zpátky, posadil se a trpce mu vytkl:

„Nač jsi vařil čaj? Já stejně neumřu, dokud tě nepřevedu stezkou chunchuzů přes močál. A na druhé straně na konci stezky se rozloučíme.“

„Ale jen když si budu jistý, že ti nehrozí nebezpečí.“

„Před nebezpečím nikdy nemůžeš být jistý. Na konci stezky stoji bouda. Co jíst mám a voda tam je.“

„Hled, aby se ti nic nestalo, než se vrátím,“ poprosil ho Semjon tak upřímně a s takovou prostoduchostí, že se Disangi musel usmát. Ve smutných očích mu teple zasvítilo – uznáním k druhu, který je jako on přesvědčen, že bez svého díla není člověk člověkem.

„Vynasnažím se ze všech sil, Semjone.“

„Nerad tě tu zanechávám.“

„Jen si jdi s lehkým srdcem.“

Po večeři inspektor uložil čajník do vatované bundy, kterou si nesl v tlumoku, aby nemusel ráno rozdělávat oheň. Nebude riskovat, aby byl znovu zpozorován.

Trpký silný čaj mu nedal hned usnout. Starý lovec mu nešel z mysli, snažil se pochopit veškerou beznaděj jeho stařeckého smutku. Chudák, dnes se mu poprvé v životě stalo, že dal chybnou ránu, ale co horšího – vystavil přítele nebezpečí. A k dovršení všeho si vyčítal, že sám je vinen, že se mladým nevydařil lov. Znamená to, že Disangi už není s to dát aspoň dobrou radu? Ano, tak se teď bude o něm mluvit. Vždyť nešlo o to, zabíjet jenom zvěř, šlo o celé to složité a nesnadné dílo, jemuž se říká lov. Lov mu byl první a poslední věcí. To Semjon znal u Fjodpra, ten byl rovněž lovec tělem i duší a dovedl pochopit, co se teď děje v srdci starého Disangiho.

Disangi ani Fjodor nebyli valní učitelé. O Fjodorovi to Semjon věděl z vlastni zkušenosti. Hajný nedovedl věc dobře vysvětlit a rozčiloval se. když se ho Semjon vyptával na záměr a taktiku lovu. Možná že pro tutéž příčinu si ani starý Disangi neporozuměl s loveckou mládeží; stařec neměl už sil. aby řídil výuku podle zásady: Dělej jako já. je to snad ten nejsložitější způsob předávání –poznatků, neboť předpokládá u učedníka nejen snahu naučit se, ale i pozorovací talent a značnou samostatnost v osvojování zkušeností, krátce – učedník musí mít filipa.

Třebaže Semjon nedospěl ve svých úvahách k jasnému uklidňujícímu závěru, smířil se aspoň s nečekanou ztrátou průvodce a pomocníka. Stařec si musí především jak náleží odpočinout, zítra je čeká přechod přes močál, po staré chunchuzské stezce. Touto zkratkou ušetří inspektor dva, ne-li dokonce tři dny cesty oproti delší trase kolem temene sopek.

Sotva se začalo dnít, sestoupili do široké doliny, která je oddělovala od Chrebtové hory.

Šli hustým nízkým porostem, propleteným liánami citroníku a Oponky divokého vina. Houštiny je obklopily jako pevná hradba. Místy musel Semjon sekyrkou prosekávat každý metr cesty.

Slunce už vystoupilo vysoko na obloze a pod hustou klenbou listí, mezi travnatými křovisky a keři podobnými trávě, bylo dusno a horko. Komáři a drobounké tiplice jim nedávali pokoj. Pot jim stydl na kůži a štípat do očí, chladné krůpěje protivně studily na zádech. Jak si Semjon utíral obličej, utkvěly mu na prstech stopy rozmazané krve. Byl by si rád odpočinul, ale zmocnila se ho jakási vzteklá umíněnost. Jako pominutý sekal a sekal do houští, nedopřávaje si oddechu, až nakonec ochablé prsty povolily a upustily topůrko. Nadechl se otevřenými ústy a dlouho vyplivoval a vykašlával husté chuchvalce slin, plné drobného hmyzu, který mu vnikl do úst.

Pak se znova chopil sekery a s touž urputností porubával cestu dál; Disangi ho nečekaně zarazil.

„Jsme u močálu. Odsekávej klacky.“

„Jak dlouhé?“

„Na pět kroků.“

Semjon žádný kraj močálu neviděl. Sotva však ušli pár metrů, zůstal vysoký les za nimi a vpředu se otvírala širá, slatinná pláň samý hrbol, porostlá řídkými křovisky. Pod nohama jim začvachtalo bahno. Rezavá voda zpočátku jen plnila jejich šlépěje, teď už jim zpod nohou stříkaly celé Fontány.

„Nešlap do mých stop,“ upozornil Semjona Disangi.

„Dobrá,“ procedil inspektor skrze zuby. Tmavý roj hmyzu se na něho obořil ze všech stran. Obličej, krk, ruce měl naráz jako opařené. Zkusil setřít si rukávem přlíplou hmyzí masku z obličeje, ale jenom si rozmazal krev po tváři a drobné mušky se mu lepily na kůži v ještě hustší vrstvě. Byl by snad ze zoufalství skučel jako vlk – při lakové záplavě krvežíznivé havěti selhávají všecky osvědčené prostředky a dehet z březové kúry si bohužel nenachystali. To bylo další opomenutí starého Disangiho.

Semjon skoro neviděl skrz slzy, které se mu draly do podrážděných oči. Musel soustředit veškerou vůli, aby neztratil ve vysoké trávě Disangiho stopy, nešlapal do nich a neuchýlil se ze směru. Útoky dotěrného hmyzu doslova ochromovaly svalstvo, které svírala mučivá křeč. Každý krok na močálu ho stál neuvěřitelné úsilí.

„Konec…,“ donesl se k němu odkudsi zdaleka hlas starého lovce.

Stařec se však nezastavil a inspektor šel za nim, našlapuje mezí jeho stopy.

„Hoď klacek, Senijone!“

Muž nebyl s to povolit prsty stažené křečí.

„Jdi k pramenu!“

„Kde je voda?“ tázal se Semjon nechápavě.

Disangi se obrátil a dlaní mu setřel z víček nalepenou masu hmyzu. Teď teprv uviděl Semjon živou vodu pramene a poklekl nad ní.

„Disangi, sundej mi čepici!“ poprosil. Pak ponořil ruce i obličej do vody a bez hnutí se oddal slastné úlevě. Cítil, jak v štiplavém chladu polevuje svědivá bolest, uvolňují se stažené svaly. Jen bezděčný pocit, že se dusí, ho přiměl, aby zvedl obličej z vody a nadechl se.

Potom se umyl a mimoděk pohlédl stranou k Chrebtové. Temeno hory s bílou čapkou, vévodící celému okolí bylo odtud dobře vidět. Slunce osvětlovalo celý jihozápadní svah. Tu náhle zachytil podivný ostrý záblesk, kdesi na rozhraní mezi lesem a holým temenem.

„Snad se mi to jen zdálo?“ zapochyboval a zarazil se. Možná – zdálo… Jestliže ne, pak se tento kratičký třpyt velmi podobá zablýsknutí čoček triedru. Kdo je tam? Slídič? Není vyloučeno…

Teď už měl docela po náladě, stejně nevalné po všem, co prožil za poslední den a noc. Pozorně si prohlédl triedrem svah Chrebtové. Čekal dlouho, ale další záblesk skel, jež odrazily sluneční paprsek, se neukázal. Sopka, jen nepatrně zamlžená modravou desetikilometrovou dálavou, byla jednotvárně zelená a pustá. A tak, stále na vahách, zda onen záblesk čoček byl skutečný, nebo jen domnělý, neodhodlal se povědět o tom svému průvodci. Ten ležel na pryčně ve staré lovecké boudě, nizoučké chatrči, slepené z kůry a porostlé mechem, s plochou střechou, krytou drnem.

Především, řekl si Semjon, se musím dozvědět, nebyl-li někdo z cizích nebo prostě náhodných lovců u Antona. A dál pak jednat podle situace. Vždyť ani nevím, dobyl-li Komolov nějaké panty, čil ne. Nechtěl bych run pokazit lov…, ale přece jen, musím k němu zajít.

Sehnul se až po pás a vklouzl do boudy k starci. Nebyla o čem hovořit – vše bylo domluveno a inspektor pronesl rozhodným tónem:

„Tak já teda jdu, Disangi.“

„Nu, jdi! Mám tu všecko, co potřebuju. Budu spát, budu jíst a čekat na tebe. Jdi s lehkým srdcem, Semjone Vasiljeviči.“

„S lehkým, či nelehkým… jiného mi nezbývá. Disangi.“

„Ano, musíš, náčelníku,“ přikývl staroch, ale oči neotevřel.

Docela sešel stařeček, povzdechl si Semjon a vykročil směrem k tábořišti Komolova. A co ty, jak ty bys žil bez svého díla? Všecky neduhy by se na tebe sesypaly jako vrány… vrány, vrány… Jaké vrány?

Je jasné, že se pytlák nebude tahat se zvěřinou. Nechá maso ležet. Odsekne jen panty a alou za dalšími. Nanejvýš si kousek masa sebere a vyudi. Ale tahat se pokaždé se dvěma metráky, na to nemá kdy, je to zbytečná přítěž. Nechá maso ležet! Postará se o ně jiná zvěř. Na laciný hodokvas se sběhnou nejen vlci, medvědi a lišky, slétnou se i vrány. Budou se držet vysoko, čekat, až na ně dojde, počkají ne jeden den, ani dva. Vyčkají, dokud kořist nebude ohlodaná od šelem. Vrány ho přivedou na stopu.

Spokojený s tímto závěrem, který ho nečekaně napadl, nadlehčil si na rameni karabinu a vykročil do hvozdu.

Odhadl vzdálenost k Antonově chatě a viděl, že dojde na místo, než se setmí, a když si pospíší, i dřív. Nedoufal, že se od Komolova dozví něco podstatnějšího – mládenec je letos první rok na samostatném lovu v tajze.

Bylo ještě docela světlo, když inspektor došel k letnímu srubu. Slunce viselo mezi dvěma svahy, jako by chtělo Semjonovi prodloužit den. Chata byla už zvetšelá a zanedbaná, i uvnitř vládl takový odpudivý nepořádek, který vzbuzoval v ukázněném námořníku Šuchovovi ne přízeň k hostujícímu zde lovci. Inspektor stále ještě za chovával mravy a zvyky námořnického života, zůstával věrný jeho náročným tradicím.

Anton v chatě nebyl, ale na stole stál ještě horký čajník a Semjon Vasiljevič, třebaže byl unavený, si řekl, že zkusí štěstí a podívá se na nejbližší lovecký posed u slaniska. Přijít o hodinu později, byl by se Semjon, zachovávaje lovecký mrav, nevtíral Antonovi za společníka při lovu. Posed však byl, soudě podle mapy. tak blízko a čas ještě tolik nepokročil, aby se musel obávat, že lovci pokazí noční lov, přijde-li za ním na čekanou.

Odložil tlumok a plášť v chatě a pustil se nalehko po oblázcích vyschlého potočního koryta k úzké úžlabině. Soumrak se kupil pouze nad hvozdem, ale výš svítil z oblohy zlatavým třpytem západ. Hmyz už chodce neobtěžoval. dýchalo se mu volně, lehce.

V nastalém bezvětří silněji zavoněly rozkvetlé lesní trávy a byliny. V tichu bylo slyšet melodické zurčení pra minku, řinoucího se po stráni.

Zleva se skalní stěna rokliny zvedala velmi srázně, dole v ní jarní vody vymlely prostorný výklenek. Zato pravá, povlovnější stěna byla porostlá křovím, jehož se mohl chodec při stoupání zachycovat. Podle mapy byl posed umístěn na levém svahu. Vyústění rokle však mohlo být úzké, zarostlé a inspektor se rozhodl, že je obejde horem.

Zachycuje se za větve keřů, vystoupil Semjon Vasiljevič rychle asi deset metrů. Vůbec se nestaral o to, že větvičky praskají při každém kroku a zpod nohou se co chvíli s třeskem sype dolů drobný štěrk.

Rána do zad byla tak prudká. že mu vzala dech.

Vzápětí se rozlehl výstřel.

Semjon se přitiskl ke skalní stene, aby neztratil rovnováhu a nepadl na znak.

Jsem raněn! Blesklo mu ve vědomí.

Zůstal bez hnutí, jako by čekal na další ránu.

Okruh tupě bolesti v zádech se šířil, cítil, jak mu trnou svaly. Překvapivě horká stružka krve mu stékala k pasu.

Dolů, dolů, musím dolů…, přikazoval si. Kdybych se zřítil, rozbiju se napadrť.

Větve, jichž se zachycoval, se lámaly, trávu vytrhával v trsech i s kořeny, jak se ze všech sil snažil zabrzdil setrvačnost pohybu, když klouzal po srázu na dno rokle. Viděl, jak mu větve i kamení do krve rozdírají prsty, ale bolest necítil. Ani ránu v zádech.

Konec – to je konec, napadlo ho v mžiku. Ale to pícce nemůže být! Ne! vzepřel se.

Chtělo se mu vykřiknout tento svůj protest hodně nahlas, ale oněmělé rty ho neposlechly. Hlava mu klesla na stranu a zvrátila se nazad. Z posledních sil ji pozvedl, byla těžká, jakoby napěchovaná broky. Padl tváři do kamení.

Proč? Kdo to střelil? Mihla se v posledním záchvěvu vědomí otázka, pak jako by se všecko zamžilo a zhaslo.

6

Tak jak, milý kamaráde Antoško, přišel čas splatit dluh. Dost dlouho jsme si spolu hráli, stačí! Potřebuju získat ještě as po h týden, jinak se odtud nedostanu, přemítal Grišuňa a svižně se přehoupl přes skalní výstupek. Grišuňa Šalašov, mládenec sice podsaditý, ale hbitý a obratný, opatrně vkročil do změti vysokých trnitých keřů. Jediná suchá větvička mu nezapraskala pod nohama, jež tiše našlapovaly v měkkých oločích1. Aniž se dotkl pichlavých větví, našel si mezi nimi okénko a u toho se usadil. Skulinou mezi dlanitými listy bylo možno dobře přehlédnout nedaleký svah, porostlý pal movitými aráliemi a hustými lískami. Tam byla přilepena chata Antoši Komolova. Antoška ještě asi vyspával po zdařilém nočním lovu. Vrátil se záhy, je načase, aby už vstal a vyvařil drahocenné panty o osmi výsadách. Grišuňa věděl vše a šťastném lovu, věděl, jaké prvotřídní paroží lovec získal. Za ranního svítání pozoroval triedrem stádo maralů ve vzdáleném úvalu. Teď se už o hodný kus přiblížilo. Zjistil, že v druhé tlupě chybí další pantový jelen.

Pro Grišuňu byla maličkost sejít k chatě a vzbudit Antošku. Měl však jiné úmysly. Chtěl si napřed člověka, kterého bude potřebovat, obhlédnout, očichat si ho. Tak ho nabádal otec a Grišuňa si vzal jeho ponaučení k srdci a jen zřídkakdy se v lidech mýlil.

Má-li člověk poznat povahu druhého, musí si ho vyčíhnout v nestřeženém okamžiku a pozorovat ho, když je o samotě. Má ho pak před sebou jako na dlani. Mezi lidmi se člověk projevuje jinak, než je-li jen sám se sebou. Mezi lidmi si počíná jako tygr v cirkuse, proskočil by třebas ohnivou obručí, ačkoliv je to proti jeho přirozenosti… poučoval ho otec, který si cenil svých rad nad zlato. Sám si dovedl šťastným lovem v „boží“ tajze a vlastní mazaností nadělat pěkné peníze – koupil si pak domek na předměstí okresního města a vedl blahobytný život s fešnou třicetiletou vdovičkou, třebaže měl už na hřbetě sedmý křížek.

Měl čtyři syny, tři starší šli do světa, ale nejmladší, Grišuňa, zůstal doma. Zamlada, to bylo ve dvacátých létech, krátce po revoluci, táta chytře poznal, že tajga zůstala jediným místem, kde se ještě dá trhnout groš. A dařilo se mu. S Grišuňou se však o to, co nabyl, nedělil; zato nebyl skoupý prozradit mu něco ze svých loveckých fortelů a nešetřil radami. A po čem toužil jeho. syn Grišuňa ve svých čtyřiceti letech? Aby dosáhl blahobytného života bez starostí a nesnázi už teď, hned, a ne až v šedesáti jako otecko. Ani v této věci mu starý neodepřel dobrou radu.

„Nu což,“ vykládal synovi starý Prochor, mhouřil při tom oči a hladil si hustou kadeřavou bradu, sotva poznamenanou šedinami. „Risk je zisk. Co bys jako městský pes i hodil v obojku, a ještě s košíkem na hubě? My, Šalašové, jsme lidé volní! Naši dědové a pradědové byli pány v tajze. Tajga patřila nám!“

„Tehdá, tatínku, byly jiné zákony.“

„Zákon chodí po tajze v khaki kabátě! Jen si to hezky rozlož! Tfú, zákony! Ty jsou všecky na jedno brdo: nesmíš to a nesmíš ono. Ale teď mi řekni, proč nesmíš?“

„No, když…“

„Tak vidíš! Když, když… Tak budeš celý život chodit jako pes se staženým ohonem.“

„Co teda mám dělat?“

„Hrabat, hrabat a hrabat, dokud je co! Já se zákonů, jak stoji černé na bílém v knížkách, nikdy nebál a ty, co mají nohy, jsem si ochočil – po dobrém nebo po zlém. No vidíš, a všecko mi prošlo – jsem živ a zdráv. Tak si ber příklad! No a za dobrou radu…“

„Nebudu skoupý!“

„Výborně… Na sliby skoupý nejsi – to ses už naučil. Sliby jsou chyby – děckám pro smích. Přílišná štědrost znehodnocuje dar. Podej druhému prst a on ti vezme celou ruku. Jen měj oči pořád na Stopkách! Hledíš si díla – za to tě chválím. Díváš se na svět mýma očima. Ale já tě neposílám na lup. Chodívals se mnou do tajgy – znáš ji. A pomocník tě dovede ke stádu. Stačí jen zmáčknout včas kohoutek.“

„Ovšem vybrané místo a pomocník – to je první podmínka. a zboží vy odbudete.“

„Samosebou!“

„A kolipak z toho připadne mně?“

„Ne kolik, ale za kolik! Za měsíc si vyděláš na pět lot bezstarostného života,“ vykládal pomalu, rozvážně starý Prochor. Jedno oko přikryl víčkem, druhé vypoulil. „A hrabat musíš plnýma rukama a hezky rychle, na nic nečekat!“

Poctivě, po křesťansku, spočítal si v duchu Grišuňa, ale neovládl se: „Ačkoli za takové riziko…“

„Chraň tě pánbůh riskovat něco bez mého vědomí. Jestli se něčeho domáknu – sám to ohlásím! A dozvím se teda všecko! S tím počítej!“

„I co vás napadá, tatínku!“

„Buď hezky zticha a dělej svou věc!“

Grišuňa jednal podle otcovy rady. Ovšem teprve po dlouhém a pracném průzkumu, který provedl otec, aniž vyšel z bran města. Grišuňa začal loňského roku. Než se pustil do tajgy, věděl, že se nemusí obávat, že by v okruhu Chrebtové narazil na lovce. Lidé z loveckého sovchozu zde nelovili, byla tli nablízku jen jediná lovecká brigáda, a to na jihovýchod od Chrebtové, odkud žádnou střelbu nebylo slyšet.

Hned první rok se náhodou setkal v tajze s Kornolovem. Antošovi určili místo mimo brigádu, aby se naučil lovit samostatně. A svedla je dohromady vlastně Grišuňova chamtivost. Grišuňa dostal nápad, jak by se dalo získat několik pantových jelenů bez střelby. Na stezce vedoucí k napajedlu vykopal jámu. Neměl v té věci žádné zkušenosti a znal tento způsob jen z doslechu. Asi týden chodil vytrvale k jámě a stále nic. Když si naposled ověřoval, zda mu přálo štěstí, viděl, že na větvích zakrývajících jámu leží puška. Chtěl utéci, ale tu zaslechl vzlykot. Nahlédl dolu a vytáhl z pasti Komolova.

Jak se pak Grišuňa dověděl, měl Antoška největší strach z toho, aby se brigádníci nedozvěděli, že neodhalil nástrahu. Vyženou ho z brigády, ztropí si z něho posměch Grišuňa se ovšem nepřiznal, že jámu vykopal on; je přece mnohem příjemnější být zachráncem než neúspěšným pytlákem. Potom rád pomáhal Antošovi, vždyť měl volného času habaděj. A tak pracovali spolu ruku v ruce, dobyli a vyvařili panty z povoleného odstřelu, udili maso. Komolov byl kamarádovi vděčný a pokládal ho za staršího bratra. Víc Grišuňa nepotřeboval. Nemusel se ani moc vyptávat a vyzvěděl od Antošky vše, co potřeboval: co mají v plánu brigádníci, v kterém směru budou lovit. Komolov byl dost chytrý, aby neprozradil své schůzky s Grišuňou, tím spíš. že Grišuňa prohlásil, že nestojí o to, navazovat s kýmkoli známosti.

„Ale pročpak?“ divil se Anton.

„Mám tady zvláštní úkol,“ lhal důležitě Grišuňa. „Zatím ještě nemá nikdo vědět, že v povodí potoků a bystřin kolem Chrebtové byly vysazeny vydry. Do horských toků bylo puštěno téhle zvěře za mnoho tisíc rublů.“

„Ale tady u nás v brigádě jsou přece lidé uvědomělí, už léta pracují v loveckém sovchozu,“ urazil se Anton.

„Vždyť je znám. Vaši – ano. A co když se o tom dozvědí cizí?“

„Cizí? Zorganizujeme hlídky, kordony.“

„I nechme řečí. Antošo.“ rozplynul se v širokém úsměvu Grišuňa. „Nač všecko tohle povídání, když se příští rok stejně chystám vstoupit do sovchozu. Budem lovit spolu. Přihlásíme se podle všech pravidel. A za rok za dva začnou prodávat i povolení k odstřelu.“

„Jó takhle.“ vydechl nadšeně Anton.

Grišuňa jako by ztratil náladu.

„Zapovídal jsem se… jsi ještě mládě. Však to znám, jak to v životě bývá: V nouzi se toho naslibuje, ale potom – skutek utek. Ještě všechno vyzvoníš…“

„Grigoriji Prochoroviči!“ Komolov tentokrát poprvé oslovil Grišuňu jménem po otci. „Vy mi snad nevěříte? Já bych za vás život dal…“

Tak se vyvíjel jejich vzájemný vztah loňského roku. A nyní se tu v okolí Chrebtové objevil zákon v plášti khaki barvy.

Ne snad že by si Grišuňa, jak tu ležel na řídké trávě, která s námahou prorůstala tlustou vrstvou loňského listí, tohle vše přesně uvědomoval, ale musil až do konce promyslet své záměry, v nichž určitým způsobem počítal s Antošem, a proto si znovu vybavoval v paměti všecka jejich setkání a rozhovory. Musí dospět k pevnému, tvrdému rozhodnutí.

Už včera uviděl triedrem muže ve stejnokroji milicionáře, který měl zřejmě namířeno ke Chrebtové. Jednu chvíli měl Grišuňa dojem, že se jejich pohledy zkřížily. Ucítil na zádech studený pot. Jako loňského roku i letos bedlivě prozkoumával nejméně třikrát za den okolí Chrebtové. Ani jedenkrát se na blízkých sopkách neukázal dým cizího ohně, a když si sám připravoval jídlo, činil tak s největší obezřetností; ohníček rozdělával jen nepatrný a ještě pod listnatým dubem, který košatou korunou rozháněl dým. Zdálo by se, že starý Šalašov všecko prozíravě promyslel a na nit nezapomněl, a Grišuňa svědomitě plnil všecky jeho příkazy a pokyny – a teď najednou tohle! Milice jde do hor!

To znamená, že mě tu někdo vyčenichal. Pro nic za nic se In najednou nebude procházet nějaký milicionář. A sám! Kdyby si byli jisti, nepřišel by sám a bez techniky. Ne, ne! Mě nikdo neobalamutí. Je vidět, že přišla hláška, ale nic víc. No a místní milicionář se jde přesvědčit. Tak to asi bude.

Z toho, že jde jenom na průzkum, se mi neulehčí. Kam s nim? já tady potřebuji! nejmíň dvě neděle, abych se i s nákladem dostal do bezpečí. Sejdu z Chrebtové na druhou stranu a hop na vrtulník. Ale co si já blázen lámu hlavu – ať si ji láme milice.

Počkej, neukvapuj se, Grišuňo! Ano, právě za milicí musíš myslet, jestli uhodneš jejich plány, vyjdeš z vody suchou nohou. Pakliže ne, tak to vyfásneš.

Grišuňa rozvažoval. Milice jde na průzkum. Předpokládejme, že milicionář nemá pochybnosti: v oboře loví někdo cizí. Jak se to ale dověděl? Kde? V tajze? Ne. To inu v Gorném někdo něco nakukal… Kdo? To zatím není důležité. Ale jde sáni: to znamená, že té zprávě moc nevěří. Kam má namířeno? V celém okolí je pouze jediný lovec – Komolov. Dnes ještě zajde k Antonovi. Ano, dnes večer, a bude se samozřejmě zajímat, jak se Anioškovi daří lov. Zajde na posed. Zajde si tam ještě večer, aby nic nezmeškal.

Přemýšlej, mysli, Grišuňo! Pobízel se teď už zvesela. A co když najednou třesk nu výstřel? A s milicionářem bude konec. Co Anton? Vida, komu by se dalo svalit všecko na hlavu! A na inspektora se vystřeli z Antonovy karabiny. Antoška se nedovtipí, že je všecko narafičeno, takové boží hovádko.

Z radosti, že našel východisko, vyskočil Grišuňa, aniž si to uvědomil, zprudka na nohy. Trní mu poškrábalo tvář – rychle se vzpamatoval. Otřel si kapičky krve, jež mu vytryskly ze zarostlé líce.

Hotovo, Salašove! Rozhodl ses a už neváhej, jdi rovnou vpřed, nezamotáš se! Jiná cesta není. To, že ti Antoša stále přísahá věrné přátelství, také není marné Co kdyby vzal vinu na sebe on? Samozřejmě že to udělá. Na to se mohu spolehnout. Stačí ho jen jaksepatří dojmout…

Vešel do chaty se sebevědomým úsměvem a v jeho velkých, trochu vyvalených očích hrála jiskra troufalosti. Byl sám se sebou spokojen.

„Vstávej, jezevče!“ za řehnil se, když šťouchal do šijícího Antošky. „Spáč zalez do díry! Jen neprospi svoje štěstí. Takové panty dobyl! Máš ty ale kliku! Ne kliku, tomu se říká jít na věc s fortelem. Osm výsad, to si nechám líbit. To ti hodí hezkou hromádku rublíků, viď?“

„Myslím tak dvě stovky,“ odpověděl hrdě Antoška, usedaje na podestýlce z chvojí. Usmíval se na Grišuňu, na jasné jitro, na to, že mu štěstí přeje.

„Jen aby!“ pokusil se zviklat jeho jistotu Grišuňa.

„Buď bez starosti. A co se týče toho fortelu… mám dobrou karabinu.“

„To nevězí v technice. Antone,“ důrazně poznamenal Šalašov, vzal Antonovu karabinu a prohlížel si ji. Potěžkal ji, zkoušel na svou ruku. Odjistil ji, otevřel závěr a hvízdl. „To je mi novinka! Co je to za náboje?“

Antoša zrudl a začal překotně vykládat, že páskový nábojník těchto zvlášť účinných patron mu daroval – ano daroval – hajný Fjodor Zimogorov. Ani Grišuňovi se nedovedl přiznat, že sebral celý nábojník hajnému ze zásuvky stolu.

A Grišuňa si cynicky pomyslel:

Tvůj osud tě nemine, soudruhu milicionáři, který tak pospícháš k nám… Jaká náhodička! Do království nebeského ti pomůže kulka hajného, vystřelená z karabiny Antošky Kornelova… A jak se to všechno přitrefilo, to už zpod hromady kamení nikomu nepovíš… Nepohřbívám ho moc brzo? Zato tím hlouběji!

„Znamenité patrony! Jak vypálím, tak se trefím jednou jsem zamířil trochu nízko a představ si, jelen stejně pad. Prosil jsem hajného ještě o jeden pásek pro tebe. Vidíš, nedal.“

Antoša se už vzpamatoval z rozpaků, že kamaráda obelhal; rychle se oblékl, chrstnul si do obličeje z vědra studené vody a utřel se spodkem košile.

„Kdypak půjdeme spolu na lov? Už mi to dávno slibuješ,“ naléhal na Grišuňu.

„Dnes, Antošo! ještě dnes! Mám náramnou náladu. Půjdem jen tady – blízko na posed. Uvidíš, dobudeme panty i maso. Mám chuť na čerstvou pečínku. To budeš koukat, jaká to bude čekaná!“

Anton hleděl na kamaráda šťastnýma očima. Kvečeru si dokonce s Grišuňon vyměnil karabinu – kamarád si to tuze přál.

Povečeřeli a vydali se k posedu u slaniska. Šli tiše, obezřetně, jak se sluší lovcům.

Posed říkají v tomto kraji obvykle maličké zemljance, kterou budují z kůry. Antošův posed byl postaven v dutině mohutné lípy nad kořeny. Místo bylo vybráno skutečnými znalci. Lípa byla stará, zvěř na ni byla zvyklá, nic tu nevyzývalo podezření ostražitých maralů.

Průlez do posedu byl úzký, ale byly odtud dobře vidět všechny přístupy. To bylo pro Grišuňu nejdůležitější. A střílna nemohla být ani lepší.

Leželi tiše vedle sebe bez nejmenšího hnutí. Anton si podle dávné Grišuňovy rady šetřil oči; uvelebil se co nejpohodlněji a přimhouřil víčka.

Grišuňa neodtrhl pohled od mírného sklonu rokle, asi dvě stě metrů od posedu. Už se setmělo, ale průlinami mezi kmeny bylo možno na kamenitém svahu rozlišit větvoví krov i na řídké trsy trávy. A když se tam objevil muž v čepici s barevným okolkem, Grišuňa se ani moc nepodivil přesnosti své představivosti, jen letmo vzhlédl stranou, aby se přesvědčil, že má opravdu v ruce karabinu Komolova, a ne svoji. Pak vystřelil.

V ohlušujícím výstřelu utonul Antošův výkřik.

Grišuňa se vrhl k průlezu, ale ohromený Anton ho předhonil a vyklouzl první. Rozběhli se k rokli, obešli její konec a po zadku sklouzli do koryta vyschlého potoka. Anton zůstal stát jako přimražený, když spatřil inspektora, ležícího bez hnutí na zemi.

„Zabil jsi Šuchova…“

„Mířil jsem na medvěda!“ vykřikl Grišuňa. „Na medvěda! Viděl jsem ho deset kroků od posedu!“

„Jakého medvěda?“

„U posedu…,“ a jako by teprve teď pochopil, co se stalo, vykřikl z plného hrdla: „Je se mnou konec!“ a chytil Antona za ruku. „Neviděl jsem inspektora, vždyť to víš. Cožpak já… Antošo, kamaráde, je se mnou konec!“

„Snad je živ…, počkej, Grišuňo! Možná že ještě dýchá.“ Anton pohlédl zblízka na nehybného muže.

„Trefils ho pod lopatku, podívej se, tady je stopa po kulce.“

„Ukaž, podívám se.“

Anton sebou prudce trhl nazad a srazil se s Grišuňou.

„Je mrtvý!“

Grišuňa odstrčil Komolova a naklonil se k nehybnému tělu.

„Je mrtvý…,“ opakoval jako ozvěna Anton.

„Teď mě zabijou… Zastřelí mě. Je se mnou konec. Zastřelí mě!“

Komolov se obrátil a pohlédl příteli do očí:

Copak je možné, že by Grišuňu zastřelili? Jeho kamaráda, bratra? Vždyť nechtěl nikoho zabít! Cožpak Grišuňa, jeho nejlepší druh, je vrah? honilo se mu hlavou. Grišuňa usedl na okraj rokle a jako zmátožený kolébal tělem ze strany na stranu, naříkal a chytal se za hlavu. Nebál se, že svou hru přežene. Podobné případy se na lovu stávaly – proč by mu Antoša nevěřil?

„Nikdo tě nezastřelí. A taky tě nikdo nebude soudit. Nikdo se nedozví, že jsi to střílel ty,“ sypal ze sebe překotně Anton, opojený vábnou představou, že zachrání druha. Určitě ho zachrání. Vezme vínu na sebe. Je nezletilý, není mu ještě osmnáct. Budou ho soudit, ale neodsoudí ho, jako by odsoudili Grišuňu.

„Nech toho,“ mumlal kamarád v hlubokém zoufalství. „Nemluv o tom, Antone!“

„Zachráním tě, Grišuuo! Slyšíš? Všecko vezmu na sebe!“

7

Skrz drnčení motoru slyšel Fjodor jen pleskání vln o boky člunu. Břehy se zdály němé. Osiky se třepetaly ve větru, haluze bříz uhýbaly jeho náporům, vrbové listí odhalovalo svůj stříbřitý rub.

Během dlouhé cesty se už Fjodorovi omrzelo hledět na vodu a sledovat ubíhající břehy; byt příliš znepokojen inspektorovým osudem, než aby dovedl věnovat pozornost krásám tajgy.

Snad to všecko nebude tak zlé – jen to divné zdrženi Semjona Vasiljeviče mi nejde do hlavy; co se mu asi stalo? přemítal Fjodor.

Přestože byli oba stejně staří, oslovoval Fjodor inspektora obřadně jménem po otci; přitom si však po kamarádsku tykali. Kam mohl jen zmizet? Jaké to má záhadné značky na té své mapě? A proč se tolik vyptával na Komolova?

Třebaže hajný neschvaloval rozhodnutí Semjonovy ženy, že půjde hledat muže do tajgy, a bylo mu jasné, že něco takového si mohla usmyslet jen městská panička, v hloubi duše ho těšilo, že má Semjon ženu, která ho má tak upřímně ráda.

Sťoša seděla na střední lavičce v dlouhém člunu, na který se dal podle potřeby složit i dost těžký náklad, nebo i objemná kupa sena. Přišlo jí na mysl, jak Semjon říká lavičkám na loďkách po námořnicku „banky“, a stěží potlačovala slzy.

Po rozmluvě v hájovně Sfoša už s Fjodorem až na pár nezbytných slov žádné řeči nevedla a on se také do hovoru nenutil. Za dva dni urazili jen s krátkými přestávkami na nocleh asi dvě stě kilometrů proti proudu. Pro vodní cestu se Fjodor rozhodl v poslední chvíli, když si rozvážil, že nemá smysl opakovat trasu Semjona Vasiljeviče po souši, a k tomu ještě pěšky. Teď jde o to, aby co nejrychleji dosáhli Chrebtové a dostali se ke Komolovovi, u něhož se inspektor určitě zastavil, když se na něho tolik vyptával. K Antonovi se dostanou i po vodě. přitom se vyhnou revírům udehejských lovců.

Proti zvednuté přídi motorky se jiskřila na hladině oslňující brázda slunečních odlesků a Fjodorovy unavené oči začaly slzet. Stáhl si čepici do čela, ale ani to nepomohlo.

Zanedlouho vplula loďka do chladivého stínu strmých skalních stěn a hajný si trochu odpočinul od bodavého oslepujícího světla.

Netrpělivě čekal na poslední zákrut řeky, mocně naléhal na motor a směle vytočil člun na volnou širokou hladinu. V dálce, uprostřed příbřežního luhu, zahlédl rezavý skalní ostroh a na něm roubenou chatu, chaloupku jako dlaň; rýsovala se zřetelně na pozadí obrovitého modravě fialového mračna, které se hrozivě kupilo nad vzdálenými horami, podobné na vztyčenému medvědu.

Slabounká naděje, že se Semjon Vasiljevič možná zastavil zde ve srubu, se zakrátko rozplynula. Nikdo nevyšel z chaty na ostroh, ačkoliv se Fjodorovi zdálo, že je tamodtud někdo pozoroval a pak zmizel. Věděl však, že tu nemůže nikoho očekávat.

Sotva se člun přiblížil k ostrohu a uvízl se přídí do pisku, Sťoša vyskočila na břeh a rozběhla se po sotva znatelné stezce k chatě.

Kdepak, holka, máš ještě daleko do zdejších děvuch, co vyrostly v tajze, máš to marný, i když jsi žena Semjona Vasiljeviče, ušklíbl se Fjodor, pohlížeje za ní.

Dlouho se ještě otáčel okolo loďky. Všiml si, že na úzkém proužku písku pod skálou zůstaly stopy loveckých oločí. Jako by tudy někdo shora sešel k řece pro vodu.

Podle vyrovnané chůze, jak hajný vyčetl ze stop, se dalo soudit, že návštěvník chaty si počínal klidně, beze spěchu, bez nejmenšího zmatku. Hlubší otisk pod špičkami nohou svědčil o tom, že to byl člověk mladý, zvyklý kráčet ze široka a našlapovat trochu špičkami k sobě. Tak obvykle chodí lidé, kteří si dosud nezvykli na oloče, obuv zdejších domorodců.

Nu, vypadá to, že tu bloumal Antoška Komolov, usoudil Fjodor. Kdo jiný? Ale proč? Co tu měl co dělat? Teď není čas na to, aby se toulal daleko od maralích ochozu… Jistě ztratil aspoň tři dni na tenhle výlet do srubu nad ostrohem, o nic míň… Kdypak odešel? Anebo tu snad ještě někde vězí? Ne, kdepak, Antoška by seběhl dolů k vodě a pomohl by mi s motorem.

Fjodor, celý zamyšlený, rozvažuje co a jak, vyložil z člunu zásoby potravin, odepjal závěsný motor, povytáhl loďku dál na břeh a pevně ji přivázal; však dál už půjdou pěšky. Pak si posadil motor na ramena a pustil se po pěšince vzhůru k srubu.

Sťoše o Antošovi ani muk, řekl si. Byly by z toho jen zbytečné otázky a dohady… Ale pocit znepokojení ho neopouštěl.

Učitelka seděla na lavičce před chatou a bez zájmu, lhostejně hleděla na plynoucí řeku. Teď, když neslyšela pravidelný tlukot motoru, pocítila náhle nepřátelskou cizotu nezvyklého, zlého, tajuplného světa tajgy.

Užiju si s ní ještě svízelů, mrzutě si uvědomil Fjodor; to není nic pro ženskou, toulat se po tajze, lézt po kopcích. A ještě pro takovou křehotinku, jako je Sťoša! To moje Máša, ta je z jiného těsta.

Vešel do malé předsíňky a motor postavil do kouta.

„Někdo tu byl,“ zaslechl Sťošin hlas. „A docela nedávno. Buď utekl, nebo odešel, když nás uviděl. Kamínka jsou ještě horká…“

Fjodor hned neodpověděl.

„To byl Antoška Komolov. Slídí po pantech. Řikal jsem ti, že se stavoval u mě v hájovně. Hlásil, že má povolení k odstřelu. A dokonce na tři kusy. Troufá si, mládenec…“

„Slyšela jsem o tom…,“ přikývla Sťoša.

„Co se týče lovu, je s Komolovem, zdá se, všecko v pořádku,“ poznamenal hajný, třebaže si nikterak nedovedl vysvětlit, co by hledal Antoška tady, v chatě. „Nač lajdačí, když za týden, nejvýš za deset dní je s panty konec.“

„No právě že… kluk tropí jen neplechu, kdoví co může způsobit,“ skočila mu učitelka do řeči.

„Vy jste pedagog, vy do toho snad lip vidíte. Stěpanido Kondraťjevno,“ usmál se Fjodor. „Jedno vám řeknu: kdyby Semjon Vasiljevič v něčem Komolova podezříval. určitě by byl na mě počkal, až se vrátím. Nešel by sám. Tady něco nehraje…“

„Hraje – nehraje! Se Semjonem něco nehraje!“ utrhla se Sťoša na hajného. „Kde je, kam se propad?“

Fjodor moc dobře věděl, že Sťoša už ztrácí trpělivost, že napětí, v němž žila poslední dni, z ní vyčerpalo všecky síly. Přesto jí odpověděl hezky zhurta:

„Co ses do mě pustila? Copak jsem tvůj žák, že si na mě takhle vyjedeš? To je má dobrá vůle, že jsem tě vzal s sebou do tajgy, a řeknu ti rovnou – lituju toho. Protože nevím, co se tu s tebou může všecko přihodit. Ručit za nic nemohu.“

„Tak dost, Fjodore!“

„Tobě se to řekne! Ale já budu za tebe odpovídat před Semjonem Vasíljevičem. Najdeme ho asi u udehejských lovců. Jestli ne u těch, tak u druhých. A třeba – jestli ho něco postihlo – si musí chvíli poležet, to ještě není žádné neštěstí. A ty Zůstaň radši tady v chatě, Stepanído Kondrafjfívno. Budeš tu jako za větrem a já taky budu klidnější…“

„Ne“

Fjodor si povzdechl a opět sešel dolů k člunu. Teď, když už ztrácel naději, že inspektora najdou při dobrém zdraví, dělalo mu hlavu, jak Sťoša snese setkání s lidmi, kteří ať už chtěli, či nechtěli, mají podíl na osudu jejího muže, a třeba i zavinili nějaké neštěstí. V tajze se stávají takové případy a náhody, jaké by člověka nenapadly, i kdyby si hlavu rozlámal, a nemůže jim tedy předejít.

Sťoša nemohla pochopit, proč Fjodor ztrácí čas tady v tom srubu. To schválně nepospíchá? Vždyť jde o to, pustit se teď co nejrychleji po Semjonově stopě. Liknavost hajného vyváděla ženu z míry. Nemohla se však s ním nadobro povadit.

„Fjodore, tak co, už vyrazíme?“ neovládla se a zeptala se přímo.

„Proč ne, co bychom tu seděli? Hned ráno se pustíme na cestu.“

„Co? Až ráno?“ vykřikla žena. „Tam někde umírá člověk a ty – zítra! Že ti není hanba! A Semjon tě pokládal za přítele…“

Hajný jen utrousil:

„Máš nějak naspěch s výčitkami a žalobami…“

„Musíme jednat! Něco podniknout!“

„Jednat! Koukej, stahuje se bouřka. To je jedna věc a druhá – kde máme nocovat? V tajze? Pod širým nebem?“

„O trochu deště, to je rána!“ vzkřikla vyzývavě Sťoša. „U ohně zas oschnem. Je léto!“

„Už jsi to zkusila, sušit se u ohně?“ přešel do útoku Fjodor, měl už po krk jejího naléhání. „Jó, zkusilas to? Na jednom boku se připékáš, druhý ti mrzne. To vím, řekneš, že to znáš z knížek nebo žes to viděla v biografu. Či ti to snad vyprávěl Semjon? To se ví, když si sedíš za kamny v teploučku, ledacos se dá vydržet.“

„Nech toho, Fjodore!“ odbyla ho.

Hajný chtěl ještě něco dodat, ale mocný úder hromu ho zarazil. Chata se otřásla až v základech, jako při zemětřesení.

Žena si zakryla tvář rukama

„Co, bojíš Se?“ zeptal se hajný, sotva hřmění utichlo.

„Ne. Jenom se mi nechce zůstávat uvnitř…“

„Nalevo ode dveří je přístřešek, pojďme!“

Vyšli ven a postavili se pod stříšku z kůry hned. u dveří.

Udeřilo podruhé, rachot hromu dozníval v oblacích. Náhle jim zaburácelo přímo nad hlavami z vysokého, jasně bílého oblaku.

Bouře se zřejmě dlouho stahovala za horami. Sbírala tam síly, než se vítr mocným náporem opřel o mračno a překulil je přes hřeben. Od srubu viděli, jak na výběžcích hor zuří uragán. V okamžiku se octli v kotoulející se vlně prachu, která se nezadržitelně valila do údolí. Téměř nepřetržitě tryskaly z oblačného lůna zášlehy blesku zlověstně brunátné, hrozivé.

Chmurnou prašnou vánici vystřídala světlejší stěna deště.

„To je křidlo tajfunu…,“ zašeptal Fjodor.

Kolem chaty však stále ještě vládlo hluboké nepohnuté ticho. Nebyla to dřímota přírody, ale klid podobný smrti.

„Křidlo…,“ ozvala se šeptem žena. „A co se děje tam, v tajze?“

Fjodor mlčel, žena stejně nedoufala v odpověď.

Na široké, šedavé hladině řeky se už proháněl vítr, obracel vodu hlubokými těžkými brázdami. Vzdouvaly se. křečovitě se chvěly pod jeho nápory, čeřily se pěnivými hřebeny.

Dolinou pod ostrohem se už řítil prašný val. Vypadal, jako by byl protkán sluncem, velmi světlý, rezavě žlutý. Hnal před sebou chuchvalce suché trávy, ulámané větve a haluze. Vysoko nad ním se přemetali ve vzduchu vyděšení ptáci. Míhali se jako jiskry na ponurém pozadí kompaktní vodní clony…

„Nelíbí se mi ten frmol ve vzduchu,“ zabručel Fjodor a přešlápl z nohy na nohu. „Ne, ani za mák se mi to nelíbí!“

„To se přežene,“ opřena ramenem o vysokou hranici polen, odpověděla Sťoša, hledíc zvědavě a beze strachu na hrnoucí se příval.

„Musíme pryč!“ chytil ji Fjodor za ruku.

„Proč?“

„Smršť všecko roznese. Smete chatu jako domek z karet. Honem pod stráň k řece…“ A nečekaje, až se žena pohne, táhl ji ze všech sil za sebou dolit.

„A co naše věci, motor?“

„Už je pozdě! Rychle, honem, honem!“

Po svahu chtěl hajný pustit ženu napřed, ale Sťoša otálela. Tu ji bez dlouhých okolků uchopil za ruku a mocí ji táhl dolů po klikaté pěšince. Neušli ani deset kroků, když se slabý závan větru dotkl mužovy líce. Trhl ženinou rukou s takovou silou, že se Sťoša jako v tanci otočila kolem své osy a řítila se kolem něho dolů, až se konečně zarazila o travnatý schod na dalším ohybu cesty.

„Dál se už nedostanem! Drž se!“ křikl na ni Fjodor.

V témže okamžiku se octli v závalu trávy a větvi a tuhá, téměř hmotná vlna vichřice je tiskla shůry. Žena se schoulila do sebe, opřela se Fjodorovi o hruď a chytila se ho rukama za ramena, jako by muž byl skála, kterou nic nepohne z místa.

Další surový nápor větru se přehnal nad nimi. Byl tak prudký, že veškerý prach, suché dříví i polena z rozmetané hranice, kůra, kterou byla kryta střecha, jim přeletěly nad hlavami rovnou do řeky.

Zcela blízko dopadl na zem řítící se trám z roubené stěny. Fjodor zvedl karabinu, aby se aspoň trochu chránil před padajícími troskami srubu, ale vzápětí si uvědomil, že takhle sotva tu dřevěnou spoušť zadrží. Vrazil karabinu do stěny srázu přímo nad hlavou. V té chvíli mu utržený trám z vyvrácené chaty narazil na okraj pažby a udeřil ho do zad. Hajný držel jednou rukou karabinu, volnou pra vačkou se mu podařilo trám zachytit a zadržet. Pak jej kousek poodtáhl a konec zaklínil do okraje stezky.

„Tak, teď máme spolehlivější úkryt…,“ zašeptal.

Shora se sypalo dříví a polena z roznesené hranice. Tloukly Fjodora po zádech, ale on myslel jen na to, jak ochránit Sťošu. Úzkostně se k němu tiskla a chvílemi, když dopadla citelnější rána, se prudce otřásla.

Konečně skučení vichru utichlo.

Fjodor se vzepřel, narovnal záda a odvalil stranou nakupené štěpiny.

„Musíme k loďce!“

Držel Sťošu pevně za ruku a táhl jí zas dolů. k řece. Žena, vyděšená, ho bez odmluvy následovala.

Teď vládlo kolem dokola podivné ticho. Ale nad řekou, několik stovek metrů odtud, kroužila prašná smršť. Kolotající sloup byl vysoký a hutný a voda pod ním doslova vřela. Podél břehu plavaly v záplavě špinavé pěny trámy a štěpiny, ulámané větve a suchá tráva, stočená vírem v tuhá klubka. To vše Sťoša sotva stačila postřehnout, neboť v tu chvíli naráz, jako na povel, začal v sinávém světle soumračného dne chrstat z otevřených nebes mocný vodopád. Jako by někdo nahoře vytáhl stavidla přehrady.

Proudy vody, které se vzápětí hrnuly dolů po srázu, div Sťoše nepodrazily nohy. Byla by asi upadla, ale Fjodor ji silnou rukou zadržel. Když sešli ke člunu, sahalo jim lepkavé bláto po kolena. Fjodor pochopil, jak nesmyslné by bylo chtít se schovat před touhle potopou pod překlopenou loďkou, ale stejně nesmyslné bylo stát bez ochrany pod průtrží. Vlezli tedy pod převrácený člun, Fjodor jej pozvedl rameny a přídí opřel o výčnělek břehu.

„Dýchat se tu dá!“

Žena přikývla, upírajíc na něho vytřeštěné oči.

„Co je to, Fjodore?“

„Křídlo tajfunu.“

„Chtěla bych si sednout, nohy se pode mnou podlamují.“

„Vždyť není kam!“

Pokývla hlavou a obemkla si rukama ramena. Záblo ji, promokla na nit.

„Drž sel“ prohodil k ní úsečné Fjodor.

„Co?“

„Říkám ti – drž se!“

Příval vod chvílemi jako by slábl, ale pak se zas spustil s novou silou. Nekonečný proud bahna se jim řinul pod nohama, jako by liják chtěl celý ostroh spláchnout z povrchu země.

„Jak dlouho to ještě může trvat?“ zeptala se Sťoša.

Muž pokrčil rameny.

„Dokud to nepřestane!“

Veliký žulový balvan vedle loďky, podemletý vodou, se hnul a začal zvolna klouzat do řeky.

„Propadáme se!“ vylekala se Sťoša, nechápajíc, co se děje.

„Stůj, stůj!“ křikl na ni Fjodor. „Kámen se šine stranou od nás.“

Žena strnula, přitiskla ruce k prsům a roztřesenými rty mumlala nesrozumitelná slova. Viděla, jak kámen tmavý deštěm pomalu klouzal dolů, až ho pohltil zkalený kolotající vír. Liják, snad uspokojený, že provedl svou, začal řídnout a zakrátko utichl.

Sťoša vylezla zpod loďky; nic nepoznávala, vše bylo docela změněně, i řeka. Rozbouřená kalná voda. pokrytá chomáči pěny, stoupala každým okamžikem a kvapící proud unášel zpřelámané kmeny a větve, namoklé kupy roští, jako by bouře pohřbila v řece celou flotilu plachetnic.

Mezi stromy unášenými proudem plul žlutočerně pruhovaný hroznýšek. Hlava se mu kymácela ze strany na stranu, očka měl vykulená děsem.

Sťoša se otřásla.

„Nahoru! Honem!“ naléhal na ni Fjodor. „Pospěš si!“

„Nemůžu.“

„Tak polez za mnou!“

Vítr proháněl po nebi světlé, už vycezené mráčky. Při zemi se vzduch téměř nehnul. Byl chladný, sychravý jako ve sněhové jámě. Sťoša klopýtala, nohy jí uklouzávaly, ale snažila se ze všech sil, aby nezůstala pozadu.

„Marná sláva, Stěpanido Kondraťjevno – pěkně tě tajga počastovala! Na to budeš pamatovat!“

„Jen kdybych se mohla aspoň trošku osušit…,“ povzdechla si žena stisknutými zuby.

Fjodor už stál u rozvalené roubenky a vytahoval z ní uvolněné trámy.

„Ukaž, pomohu ti. aspoň se zahřeju!“

„Ať tě ani nenapadne. Chytíš ještě zápal plic, a co si s tebou pak počnu!“ bránil se Fjodor a snažil se vyprostit několik trámů zaklíněných do sebe.

Podařilo se mu to, rozdělal mohutný táborák, kolem ohně zapíchal do země klacky a rozvěsil na ně mokrý oděv.

„Kazajku ze sebe shoď, musí proschnout. U ohně tě neprofoukne. Jenom se pořád otáčej, aby ses osušila ze všech stran.“

Když se mladá žena zahřála, upadla zas do svých neveselých myšlenek. Nad temně zelenými dolinami uvízlo několik světlých oblaků. V růžové záři západu se podobaly loďkám s nachovými plachtami. Leč ani tento barvitý obraz nebyl s to vytrhnout Sťošu z chmurného zamyšleni. Viděla v duchu Semjona kdesi v tajze, ve vodním přívalu. Je tam sám a sám. Možná že mu je tak zle, že ani nestojí o to, aby zůstal naživu.

Zimomřivě se schoulila u ohně. Svět jako by se smrskl jen na ten nepravidelný kruh kolem ohně, osvětlený třepotavým plamenem. A dál už nebylo nic, jen hluboký, neproniknutelný stín. Odtud se sem nesl hukot rozbouřeného proudu, mlaskavé pleskání vln, jímž se hlásila neviditelná, bahnitým nánosem nabobtnalá řeka.

Sťoša, stísněná tímto skličujícím pocitem, domlouvala sama sobě: rozhodla ses, že půjdeš do tajgy hledat muže. Drž se teda, neztrácej odvahu! Je ti úzko? Vědělas, že nemůžeš čekat žádné radovánky, podívej se na sebe, jak vypadáš! Celá zablácená, rozcuchaná! Jdi, umyj se, učeš si vlasy. To je to nejmenší, co můžeš udělat. A nemysli na to, že je ti těžko, jak si vůbec můžeš stěžovat, vždyť je s tebou Fjodor…

Vstala, umyla se a upravila si oděv. Tato náhlá proměna Fjodora uklidnila: začal Sťošu znova přemlouvat, aby nechodila do tajgy a zůstala zde. Když ji teď viděl u ohně, umytou a učesanou, zahleděl se na ni s netajeným údivem. Překvapila ho.

V této ženě nezbylo nic z bývalé Sťoši, klesající pod předtuchou neštěstí, když pluli po řece, nebo z té vylekané bezradné ženušky, která vtrhla k nim do myslivny, otřásajíc se pláčem.

Tady u ohně seděla teď zcela jiná žena. Usedla na široký trám vzpřímená, s hrdě vztyčenou hlavou, jako vítaný host u stolu. Tmavé vlasy, rozdělené uprostřed rovnou pěšinkou, jí splývaly podél lící vláčným ohybem na šíji, kde byly spletené do uzlu. Z tohoto rámce mírně vystupovalo klenuté čisté čelo se smělými oblouky obočí. Husté řasy tlumily lesk očí. Rovný nos rozděloval tvář a koutky kyprých rtů měly protějšek v poněkud rozmarných důlcích na klidném oválu tváře.

„I hele, karta se obrátila,“ povzbudil ji potěšený Fjodor. „Vždyť jsi nebyla k poznání!“

„Nechci si připadat jako vdova.“

„Správně. Jen s kuráží se můžeš odvážit do tajgy.“

Seděli u ohně, večeřeli spolu jako dva staří zálesáci a hajný si s radostí uvědomoval, že kamarád má opravdu statečnou ženu. I když zpočátku ztratila hlavu, teď se drží znamenitě. Škoda že nejsou se Semjonem Vasiljevičem sousedi. Bude to asi pravda, že zřídkakdy se v životě spřátelí dvě hezké, a navíc ještě šťastné ženy.

Jitro bylo jasné, světlé.

Vyrazili na cestu, pustili se podél břehu potoka. Když Fjodor slyšel za sebou ohlas pevných, rovnoměrných kroků, nabýval postupně důvěry, že člověk, jdoucí za nim, mu nebude na přítěž.

„Tady odbočíme,“ ozval se a zastavil u šedého, lišejníkem obrostlého balvanu. „Uvaž si šátek na hlavu. Čas klíšťat sice už minul, ale pro jistotu se musíš před nimi chránit.“

Sťoša si uvázala šátek, jak nosí venkovské ženy o senoseči, a naivně se otázala:

„A kdepak je tu cestička, příteli?“

Hajný stěží potlačil úsměv.

„Půjdem rovnou za nosem. To víš, tajga není městský park.“

„A kdy budem na místě?“

„K večeru.“

„A kam vlastně jdem?“

„K chatě Antona Komolova.“

„Vždyť před námi utekl!“ podivila se Sťoša.

„Však tomu přijdem na kloub!“

„A což když ho nenajdeme na místě? Byl přece na ostrohu a pláchl před námi, jak nás uviděl.“

„Stopy nám řeknou pravdu. Jenom se nepoddávej všelijakým myšlenkám. To k ničemu nevede.“

„Vynasnažím se…“

„Víš co? Jsi v tajze poprvé, ptej se mě na všecko, co ti napadne. Buď hodně zvědavá a já ti budu odpovídat. Ano?“

„Kde je stezka?“

Odpověděl jí, jak postupovali hloub a hloub do tajgy a jen zvolna se prodírali hustým ořeším i vysokou trávou, že lovecká stezka znamená spíš určitý směr k nějakému orientačnímu bodu po příhodném vybraném terénu. V tajze nejsou cesty nebo pěšiny, jak si to představují lidé z města. Ani tam být nemohou. Nepočítáme-li ovšem zvířecí ochozy, vyšlapané jeleny –maraiv, losy nebo tlupou divočáku. Ty však jsou pro člověka málokdy schůdné.

Sťoša se zajímala o rostliny a stromy, které míjeli na své trudné pouti. A Fjodor cestou vykládal a vykládal, až se zastavili k odpočinku. Za stálého hovoru pak pokračovali v cestě do dalšího tábořiště, a už se smrákalo, když dorazili ke Komolovově chatě.

Anton spal u zadní stěny na lůžku vystlaném mladou chvojí. A vedle něho ležel na pryčně plášť a tlumok Semjona Vasiljeviče.

Sťoša odstrčila Fjodora a proklouzla do chaty.

„Je tu! A živý!“ začala třást Antošou, který se s námahou probíral z hlubokého spánku. „Kde je? Kde je Semjon? Tak probuď se už!“

Antoša vyvalil oči a zíral na svou učitelku jako na přízrak.

„Co ode mne chcete?“ vyrazil ze sebe, chytil karabinu a hnal se k východu.

Fjodor ho chytil za límec.

„Vzpamatuj se, Antone! Nevidíš žádné strašidlo! Kde je inspektor?“

Komolov pohlédl sklesle na Fjodora, a když sklouzl očima na svou učitelku, zkřivily se mu rty jako v křeči.

„Co, co po mně chcete?“

„Kde je Semjon? Tady leží jeho plášť a tlumok. Co je s ním? Mluv!“ prudce na něho naléhala Sťoša.

„Okamžik. Stěpanido Kondraťjevno!“ zarazil ji Fjodor.

Posvítil si baterkou dovnitř a v rohu uviděl stát prázdnou láhev od vodky.

„Anton si pořádně přihnul.“ zjistil.

„Nech ho,“ přerušila ho štítivě žena.

„Ani nápad!“ rozhodl hajný. „Zrovna teď hned si s nim promluvím. Dovedu ho k potoku, ať si ochladí hlavu.“

Podíval se ještě, jak se Sťoša neuměle snaží rozdělat oheň, ale nevnucoval se radou.

Ať se učí, řekl si pro sebe. To jí bude zdrávo. Musí se snažit, osvědčit, že má charakter. Ale proč se jenom Anton tak vylekal, jak ji uviděl? Jako by to byl přízrak. Vymáchám mu trochu hlavu ve studené vodičce a pak mi řekne, kde se u něho v chatě vzal Semjonův plášť a tlumok. Lepší, když Sťoša při tom nebudě, kluk z ní má nějak moc velký strach.

„Tak, kamaráde, vstávat, hybaj!“ obrátil se k Antonovi, který dřepěl na zemi před vchodem do chaty.

Hoch pomalu zvedl těžkou hlavu, jako by si chtěl důkladně prohlédnout toho, kdo s ním mluví.

„Přiz…, přiznávám…,“ pokoušel se vypravit z hrdla, „chtěl bych…“

„Tak, tak,“ zabručel Fjodor, chytil Antona za límec kazajky a postavil ho na nohy.

„Chci…,“ vyrazil prudce Komolov, „chci se přiznat, chci…“

„To chci já taky,“ přikývl Fjodor vzal mládence pod paži a vedl ho, či spíš vlekl k potoku, který ještě hlasitě hučel rozbouřeným vzedmutým proudem.

„Ne!“ vzepřel se znenadání Komolov. „Tam nepůjdu!“

Hajný cítil, jak se Antonovo ochablé tělo napjalo. V mládencově pohledu na okamžik blesklo vystřízlivění.

Fjodor ho ale nepouštěl a honem ho táhl dál od srubu. pryč od Sťoši. Ta se stále ještě potýkala s ohněm, ne a nechtěl se rozhořet. Pohlédla za nimi a nechápavě zavrtěla hlavou… Co je to s tím Antošou? Byl to přece hodný hoch, dobrý žák a – tu máš! Sotva je pár dní bez dozoru, už se chytí vodky…

Konečně oheň zapraskal, učitelka se zaradovala. Tak přece jen se jí podařilo vyčarovat oheň z mokrého chrastí. Šlo to vlastně dost rychle, spočítala si. Plamen horce vyšlehl, Sťoša ucouvla a rozhlédla se kolem. Mezi kmeny se šikmo prodíraly paprsky zapadajícího slunce, ale pod korunami bylo šero a vlhko. Kotouče dýmu se zvedly, stoupaly až k paprskům, neviditelným v průzračném vzduchu, a tu se naráz v oblacích kouře rozžehla oslňujícím měňavým svitem oranžová lampa. Na plošince před chatou, opřenou o svah. bylo najednou jasno a v lid no.

Už utichl vzdálený praskot větviček pod Fjodorovýma nohama, zvuk, který se Sťoša snažila nevnímat.

Hajný zatím přivlekl vzpírajícího se Antošů k hučícímu, ještě rozpěněnému potoku a srazil ho na kolena. Nabíral do dlaní ledovou vodu a lil mu ji na hlavu. Hoch zpočátku ječel a chtěl se mu vykroutit, ale pak se uklidnil a jen odfrkával.

„To ti snad stačí,“ zasmál se Fjodor.

„Stačí!“ Anton zatřepal hlavou jako pes.

Hajný přitáhl řemen karabiny, který se mu svezl z ramene, postavil se před Antošů a ušklíbl se:

„Náš mysliveček…“

„Chci se přiznat…,“ podařilo se nakonec Antošovi vypravit ze sebe.

„I tak se už přiznej, jakýpak cavyky,“ Fjodor tnu smířlivě pomohl na nohy. Zplihlé vlasy visely chlapci do očí, kapky vody mu stékaly po tváři. Otřel je dlaněmi. Byl střízlivý, už ani nevrávoral.

„Jenom neříkejte nic Stěpanidě Kondrafjevně…“

„Ty jsi mi pěkný hrdina!“

Anton napřáhl ruku vpřed, divže do Fjodora nevrazil.

„Tamhle jsem ho nechal ležet.“

„Tolik masa necháš přijít nazmar? Jó, jen hrabat a hrabat, brát panty! Věděl jsi přece, že takovou váhu neuneseš, ale kdepak – na tři jeleny si troufá, nenažranec jeden!“

„Ale já nemluvím přeci o mase,“ zarazil se Anton a stále ukazoval rukou vpřed.

„Dobrá, ještě si to…,“ začal Fjodor, ale vtom zabrzdil. „Koho jsi tam nechal?“

„Inspektora…“

Hajný pohlédl v tu stranu, kam hoch ukazoval.

Rozvodněný proud zaplnil až po okraj kamenné koryto žlebu. Voda plynula už klidněji, hladina však byla stále ještě vysoko. V tichu bylo slyšet, jak se někde ve větvích pohnul pták a pak vzlétl, střihaje křídlem o křidlo, a plavným letem odplul. Pronikavě začpělo pachem vlhké trouchně, hniloby.

„Co to blekotáš? O kom to mluvíš?“

„O Semjonu Vasiljeviči… já jsem ho… zasáhl jsem ho nešťastnou náhodou. Přiznávám se!“

Hajný zasténal, přisedl na zem, zhluboka vzdechl, rozehnal se pěstí a udeřil Komolova hlava nehlava, jako by ztratil veškerou soudnost, strhl z ramene karabinu. Nevystřelil snad jedině proto, že Anton před ním nestál, ale válel se na zemi. Vzápětí si uvědomil: nesmím! Sťoša by to uslyšela…

„Přiznávám se… přiznávám…,“ překotně mumlal Soch krvácejícími rty.

Když hajný uviděl krev, vzpamatoval se a s námahou vytáhl ukazováček zkřivený křečí z lučíku spouště.

„Opakuj to!“

„Byla to náhoda… přiznávám se. Vystřelil jsem.“

Hajný odhodil karabinu, zaťal pěsti a pomalu postupoval proti Antonovi. Chtělo se mu bit a kopat toho plazícího se tvora, rozsápat ho a řvát do němoty. A opět jen pohled na zkrvavenou chlapcovu tvář ho zarazil. Ztěžka dosedl na zem a ruce, jež mu náhle poklesly, položil na kolena.

Antoša se k němu připlazil po čtyřech a začal mu vykládat, že se vydal do srubu na ostroh jen proto, aby se prvnímu, koho potká, přiznal, že zabil okrskového inspektora Šuchova. Když ale uviděl v loďce inspektorovu ženu s hajným, vylekal se tak, že utekl zpátky do své chaty.

„Hele, vylekal se,“ vypravil ze sebe ztěžka Fjodor a zavrtěl hlavou.

„Ano, vylekal jsem se,“ dosvědčoval Anton, „hrozně jsem se vylekal.“

Když uslyšel jeho hlas tak zblízka, pocítil Fjodor, jak v něm znova vzkypěl vztek, a mysl se mu zatemnila.

„Semjon Vasiljevič…,“ začal Komolov.

„Drž hubu!“ zařval na něho Fjodor a uhodil pěstí o koleno. „Ani slovo!“

Jen s napětím veškeré vůle se přinutil vstát. Přitiskl zaťaté pěsti k očím, setřel si slzy. Teprve teď si připomněl, co mu při loučení prozradila jeho žena Marja.

„Tak,“ řekl zvolna, „zůstala tu vdova se sirotečkem… Ne nadarmo se říká, že ženské srdce vytuší pravdu. Jak za ním pospíchala, chuděra…“

„Vždyť jsem se přiznal,“ opakoval znovu Anton.

„A, to jsi ty?“ jako by na něho docela zapomněl, ozval se Fjodor. „Postav se, co lezeš po zemi? Ukaž, svážu ti pracky řemenem. Bude to tak jistější.“

„Jsem připraven i na horší, Fjodore Fadějeviči,“ prohlásil Anton, vstal a natáhl k němu ruce.

„Na horší? Lidé trpí za pravdu a někdy se trápějí pro hloupost. Je potřeba na všecko se podívat a uvážit, jak se to doopravdy stalo. To se lehko řekne: nešťastnou náhodou. Ale vždyť jsi zabil člověka – a náhodou! Tak Jen hezky s pravdou ven!“

„Seděl jsem na čekané…“

„Kde? U starého slaniska?“

„Ano, tam. Už se smrákalo. Byla už větší tma než teď. Před sebou mám slanisko, číhám střílnou. Vidím, jak se po svahu rokle něco velkého hrabe nahoru. ¨Jelen či snad medvěd? Popad mě strach. A tak jsem tam mrsknul kulku.“

„Mrsknul, říkáš?“

„Nu ano, mrsknul.“

„Dobře sis namířil!“

„Strefil jsem se…“

„A hned na cíl?“

„Hned!“

„To potom, jak tě popad ten strach?“

„No, koukám – jako by to ani nebyla zvěř. A to mě ještě víc vylekalo.“

„Kolik pantů jsi už dobyl?“

„Čekal jsem na třetího marala.“

„A dočkal ses?“

„Ne, přešla mě už všecka chuť…“

„Seděl jsi na čekané sám?“

„Sám,“ pospíšil si s odpovědí Antoša. „Sáni. A hrozně mě to vystrašilo. Chytla mě hrůza. Byla taková mrtvá, strašidelná noc.“

„A nač jsi tam pak ještě seděl? Proč jsi neodešel do chaty?“

„Já… já jsem si to teprve pak všecko rozložil.“

Hajný už neposlouchal jeho zdlouhavé výklady. Mimoděk ho napadlo: jak by se asi v takové situaci vyptával viníka Semjon Vasiljevič, co by se chtěl dovědět? Však spolu už nejednou měli pytláka v rukou…

Ale ne vraha! připomněl si Fjodor, přemohl však sžíravou zlobu, která jím zacloumala. Jsi vedle, Fjodore. Tady, jak říkával Semjon Vasiljevič, je zapotřebí taktika. Taktika! Přemýšlej, Fjodore, rozvažuj!

„Kudy šel inspektor?“ obrátil se na mládence. „Kde jsi ho…“

„Támhle,“ zvedl Antoša spoutané ruce.

„Půjdem tam.“

Šli dosti dlouho, až se zastavili nad roklí u okraje příkrého srázu. Z kamenného svahu čněla ojedinělá křoviska, dole hučel potok.

„Tady!“

„Kde? Ukaž mi přesně, kde!“

„Rozvažte mi ruce! Se svázanýma dolů nesejdu.“

„I vem tě čert,“ ulevil si hajný a s povzdechem rozvázal uzel na poutech.

„Počkej,“ jedním rozmachem sekery, skoro to ani nezasvištělo, sesekl našikmo lískový kmen, silný jako ruka. Pak se pustili svahem dolů.

„Myslím, že tady to bylo.“

„Opravdu tady, nebo ti to jen tak připadá?“

„Déšť tady všecko rozplavil. Ale myslím si, že to bylo tady. A ostatně, co na tom záleží? Vždyť jsem se přiznal.“

Fjodor nato nic neřekl a od místa, kde sesekl lískový kmen, se rozhlédl dolů na zatopený břeh potoka. Anton si zřejmě všiml, kam směřuje pohledem.

„Voda je ještě vysoká. To místo je pod vodou.“

Mocné proudy bystré vody se o překot valily vpřed, a ačkoli se Fjodor snažil představit si, že tam, pod tou kalnou zpěněnou vodou, teď leží zasypáno oblázky tělo věrného přítele, představivost mu selhávala. Hleděl na ženoucí se vodu a věděl, že pod ní je kamenné dno a ještě hlouběji je zas jen kámen a kámen – nic než kámen snad až do samého nitra země.

Nezbývá než počkat, až voda opadne, jinak ho nenajdeme. Ani v představě nedovedl hajný připustit, že by inspektor byl mrtvý. Náhle si. vzpomněl, že posed na čekanou je vlastně postaven pro dva střelce a zeptal se:

„Na čekané jsi seděl zprava od vchodu?“

„Zprava.“

„A nemýlíš se, možná že zleva?“

„Zprava! Ještě teď tam leží můj ruksak. A co má být?“

„Když říkáš zprava, tak zprava.“

„Vy jste ale divnej kos, Zimogorove. Mám vám snad předvést celou cestu, kudy jsem na posed šel?“

„Proč ne, pověz!“

„Tak teda. Jdu a jdu…“

„Jasný…“

„Došel jsem k posedu… karabinu držím v pravé ruce“

„A dál?“

„Sundávám ruksak. Shodil jsem popruh z levého ramene…“

„No?“

„Přendal jsem karabinu do levé. Stáhl jsem popruh z pravého ramene a ranec položil na zem, pravou rukou zprava od vchodu. Stačí vám to?“

„Stačí,“ přikývl Fjodor. Na chvíli zavřel oči a představil si posed, na který se nedostal už nejmíň pět let. Je postaven u slaniska, asi jeden kilometr odtud. Dá se k němu jít horem. To je však dlouhá cesta. Kratší vede přes pravý příkrý sráz rokle. Tudy asi se dal Semjon Vasiljevič. Když vystoupil nahoru, musel ujít ještě asi sto padesát metrů, aby se dostal přímo k průlezu na posed, který je posazený mezi rozložitými kořeny obrovité lípy. Druhou takovou bys nenašel široko daleko. Umístí se tam snadno dva střelci. Usadí-li se lovec zleva od průlezu, obzírá střílnou celé slanisko i lesy vpravo, odkud obvykle jeleni přicházejí. Zalehnout zleva je výhodnější. Proč Komolov zalehl zprava? Vždyť odtud není vidět na vzdálené přístupy k posedu, neboť tlustý kořen lípy zahrazuje výhled. Má ovšem tu výhodu. že vítr zde obvykle vane zdola a neponese pach člověka na zvěř blížící se ke slanisku.

Ale, zarazil se Fjodor, člověk ležící zprava od průlezu neuvidí ve střílně svah rokle, po kterém šel Semjon Vasiljevič. Opravdu jej neuvidí?

Fjodor přimhouřil oči a snažil se představit si přesně, zda opravdu nelze uvidět střílnou posedu svah úžlabiny, po kterém vystupoval inspektor, je-li střelec usazen zprava od průlezu. Zmocnilo se ho rozčilení, paměť mu selhávala. Z pozice, kterou Komolov zaujímal, nemohl přece vidět svah úžlabiny. V žádném případě ne!

Opravdu ne? Je to zcela vyloučeno? ptal se sám sebe. Všecko do nejmenší podrobnosti se musí ověřit… Že to není jeho věc? Že je to úkol vyšetřovatele? Ano. Ale kdy se sem vyšetřovatel dostane? Za půldruhého, možná za dva týdny. Fjodor se zvedl.

„Jdem, Komolove.“

„Jdem,“ připojil se ochotně Anton, „jenomže nadarmo. Nic zajímavého tam není.“

„A já ani nic zajímavého nehledám. No nevadí – uvidíme.“

Slunce zašlo, ale ve vzduchu bylo rozptýleno ještě dost světla. Bohatá rosa jim skrápěla líce. Vzduch, nasycený vlhkostí, byl jako vata a neosvěžoval. Anton se rychle unavil.

„Počkejte chvilku,“ poprosil Fjodora.

U lípy, mezi jejímiž kořeny byl posed postaven, ho Fjodor pobídl:

„Tak lez!“

Anton se sehnul, přikrčený prolezl mezi kořeny dovnitř. Fjodor za ním.

„Tady jsi seděl?“

„JÓ –“

„Bylo světlo jako tečí, anebo se už stmívalo?“

„Tak jako teď. Zrovinka lak,“ bez rozmýšlení přikývl Anton. „Slyšel jsem, že jste taky lovíval v těchhle místech.“

„Od kohopak?“

„I hele… A není to snad jedno?“ ušklíbl se Komolov.

Uvelebil se pohodlně zprava od vchodu, tlumok si položit pod hlavu, jako by se chystal zůstat tu nejmíň do půlnoci, kdy sem zvěř přichází na liz.

„A střílel jsi odtud, kde teď ležíš?“

„Odtud, Zimogorove, odtud!“

„Tak jsme se teda podívali, jak se to tu všecko zběhlo, Antone,“ pronesl zamyšleně Fjodor. Ano, vše bylo tak. jak to Komolov líčil. Nebylo proč pochybovat o jeho slovech. Střílel ze svého místa a strefil se.

Co jenom zítra řeknu Sťoše, tesklivě přemítal hajný. Jak jí to mám říci? Pravda ji zraní hůř než rána nožem…

„Není ti jí líto?“

„Učitelky? Co už se dá dělat…,“ klidně protáhl Anton. „Už se stalo, konec. Jenomže na popravu mě nepovedete. To si pište!“

Jak to, že má Komolov všecko předem promyšleno, tázal se Fjodor sám sebe. Měl na to vůbec čas? Je tvrdý a necitelný, tupý jako poleno – tomu je také jedno, kam padne, koho zabije. Mě na popravu nepovedete – to si pište! Kde to vzal? Takhle mluví jen protřelý, zkušený chlap! A jak to, že si je tak jistý před trestem?

„Tak tebe že na popravu nepovedeme? To máš proti tomu nějaké zaklínadlo?“ otázal se hajný.

„I znám nějaké ty čáry – říká se jim zákon.“

„Jo takhle ty na to,“ zachraptěl Fjodor.

„Jo jo, takhle!“

„S kýmpak ses to v tajze radil? S medvědem?“

„I bez medvěda vím svoje…,“ zajíkl se Komolov. „Času bylo dost. Snad si vzpomenete, Zimogorove, jaké to je, když někomu lezou tlustý do tenkejch…“

„Jak vidím, máš za ušima,“ pronesl hluše hajný.

Komolov dodal rozhodným tónem:

„Mluvím pravdu, Zimogorove, říkám všecko, jak se to tu doopravdy zběhlo. Výstřel padl z mé karabiny, stopy drážek na kulkách si můžete ověřit. Ani nemusíte dělat zkoušky. Sám jsem se ke všemu přiznal – tak co ještě ode mne chcete?“

„Jó, uvěřit druhému – to není jen tak…,“ přikývl Fjodor a zamyšleně dodal: „Dobrá… Mužem jít.“

Když Anton vylézal z boudy, uvědomil si, že přiznat se k vraždě, kterou nespáchal, bylo lehčí a prostší než vysvětlit, jak se do inspektorova těla dostala kulka patřící Zimogorovovi. Takové náboje nemá nikdo jiný než on. To je jednou jisté. I Gríša to potvrdil, když se dozvěděl, že Anton sebral hajnému ze stolu celý pásek patron. Smrtící náboje! Vždyť už se mu jednou stalo, že zvěř padla, přestože zacílil příliš nízko. Uviděl tenkrát ty patrony u hajného v nedovřené zásuvce stolu. A hajný, který se na okamžik vzdálil z místnosti, si ani nepovšiml, že mu nějaké patrony zmizely. A jak by to vůbec mohl postřehnout, vždyť v zásuvce jich byla dobrá stovka. Zimogorov si je určitě nespočítal, když Anton z hájovny odešel.

Fjodor vylezl z boudy v patách za Antonem. Ten se chtěl pustit oklikou, ale hajný ho zadržel.

„Antoško, jdem tudy, rovnou k úžlabině…“

„Jdem!“

Dali se hustým lesem a už z dálky spatřili mezi tlustými kmeny oheň a nad nim bílý dým. Táborák jasně zářil v houstnoucím soumraku.

Šlo se jim ztěžka, nejenom proto, že se musili prodírat hustým porostem.

8

„Kdepak vězíte takovou dobu?“ uvítala je Sťoša, když se vrátili ke srubu.

„Ale tady Anton se zpovídal. Rošťák! Nadělal tu paseku!“

Když učitelka s údivem spatřila Antonovy svázané ruce, pobouřilo ji to tak, že ani neposlouchala, co hajný povídá.

„A co tohle?“

„Tak se to patří,“ odpověděl hajný, ale vyhnul se jejímu pohledu. „Je to tak jistější.“

Sťoša se napřímila a důrazně pronesla:

„To by Semjon nepřipustil.“

„Věř mi, je to takhle opravdu jistější…“

„A kdy se Semjon vrátí?“

„Anton nic neví. Nic kloudného mi nepověděl. Ale vy, Stošo, se nerozčilujte, to víte tajga…“

Ano, tajga… pomyslila si žena. Ale Semjon se sem vrátí, když si tu nechal věci. Počkáme na něho, však si mezitím posvítí na Antonovy lumpárny a přijde.

Anton vypadal jako špatný žák, který se honosí svými neznalostmi, a učitelka se jen proto rozhodla, že se nebude s hajným přít, ačkoli měla za to, že se unáhlil, když hocha spoutal.

„Pojďte na čaj,“ pozvala je, jako by odjakživa nedělala nic jiného, než popíjela čaj s pytláky a lesníky.

Vesele plápolající táborák, mihotavé záblesky světla a stínů a černá tma kolem, to vše ji zkonejšilo do smířlivé nálady. Doufala, že Fjodor nenechá Antošů sedět u večeře se svázanýma rukama.

Chlapec, jako by chápal, co se v ní děje, prohodil:

„Vždyť vám neuteču, Fjodore Faddějeviči, čestné slovo. nepláchnu!“

Něco v tónu Antonova hlasu se hajnému nelíbilo. Co je to – lehkovážnost nebo cynická povrchnost, jež. se mu v chlapcově chování tak příčily? Nerad, velmi nerad, snad poprvé za mnoho let, kapituloval před ženskou prosbou a sňal chlapci pouta.

Učitelka mu letmo pohlédla do tváře a teď teprv zpozorovala, jaký je přepadlý, všimla si hlubokých vrásek mezi obočím a kolem úst. Přece, jak těžce se ho dotýká celá ta zamotaná historie v tajze!

„Vždyť i já jsem vinna tím, co se stalo,“ pronesla zvolna, jako na útěchu, naslouchajíc každému slovu.

Fjodor polkl horký doušek a postavil plecháček na zem.

„Fíí, pálí jako oheň…“

„Ba ano. Mám na tom taky vinu. Chápeš mě?“

„Něčemu takovému se dá těžko rozumět,“ odpověděl Fjodor a myslil si: I ať mluví, ať to v sobě nedusí, jen ať nepočítá, kolik dní se už Semjon toulá po tajze, ať jí nepřijde na mysl to nejhorší. V jejím mlčení mohlo být utajeno cokoli, možná se dohaduje, co se stalo, vždyť ženské to mají v nátuře, že se jakýmsi šestým smyslem domáknou pravdy.

„Pročpak těžko? Cožpak je těžké představit si. že část chlapcovy viny leží i na mně, jsem přece jeho učitelka“

„Jo takhle!“ pokývl hlavou Fjodor. „To by se ale musel přitáhnout k zodpovědnosti celý učitelský cech. Když neumíš vychovávat, jdi od toho!“

Hajný schválně vyslovil tento všeobecný soud, aby se učitelka mohla ohradit proti paušálnímu obvinění svého řemesla.

„Ale takové případy se stávají jen ojediněle!“

„Pak teda na nich učitelé nemají vinu.“

„Tak nelze usuzovat, Fjodore Faddějeviči!“

Toť se ví, že ne, pomyslel si Fjodor, ale co dělat. Nic jiného člověku nezbývá. A umíněně pokračoval:

„To znamená, že si je vším vinen sám… Vy, vzdělaní lidé, naděláte se vším okolků.“

„Jó,“ protáhl Komolov. „Prostě člověk je živočich. Savec z řádu úzkonosých opic.“

„Tedy ne z řádu, ale z Čeledi,“ upřesnila jeho výrok učitelka.

Možná že to vůbec není tak špatné, že. se učitélka tak upíchla na svého koníčka, napadlo Fjodora. Vidí v klukovi stále svého žáka… No dobrá, počkáme a uvidíme, co z toho vyjde. Pro mě je hlavní věc dopravit viníka na okres. Tam už bude ta úzkonosá opice z dosahu jak Sťošiných, tak i mých rukou.

„Ještě kapku čaje,“ poprosil Komolov.

„Už je ti lip?“ zeptal se hajný.

„Jo, už je to lepší.“

„Řekni mi, mládenče, už dávno se kurýruješ alkoholem?“

„Ani ne tak dávno, teprve teďka jsem to zkusil…“

Sťošina tvář zpřísněla:

„Kde jsi vzal tohle svinstvo, Antone?“

„Tu flašku? Je z obchodu, koupená. Máma mi ji strčila do ruksaku. Prý pro všechny případy, kdybych se nastyd. Nejsem přece už školák, tak co? Co se o mě staráte? Odpovídám sám za sebe…“

Fjodor zavrčel:

„Kdybys radši mlčel…“

„No tak, jen se zas do mě pusťte! Co se bojíte? No uhoďte!“

„Co to má znamenat?“ vyskočila Sťoša. Když si dohře prohlédla Antona, sedícího ve stínu, uviděla, že má v koutku úst zakrvácenou ranku. „To je přece neslýchané!“

Vstala, a hledíc stranou, dodala:

„Semjon by nebyl spokojený s vaším chováním. Fjodore Nemáme právo takhle s chlapcem zacházet.“

Rty se jí třásly.

„Jo, co se týče práva a zákonů, v tom je kluk znalec!“ odsekl Fjodor.

„Je v právu!“ přikývla Sťoša. „Jsme povinni zachovat si svou důstojnost. Nesnížit se k svévolnému jednání, jinak by trest, který zasluhuje, by! prostě mstou. Nepamatuju se už přesně, ale asi tak se Semjon jednou v podobné situaci vyjádřil.“

„Kašlu na to, jak se ke mně chováte,“ vykřikl Komolov, sedl si na zem a nohy složil pod sebe. „Ale jestli na mě sáhnete, budete se za to odpovídat. I za tohle!“ a zdvihl ruce se stopami po poutech.

Tento chlapcův výbuch učitelku ohromil. Ani ve snu by mě nenapadlo, že by se Anton dal na pytlačinu, rozvažovala. Ale pak se tu v tajze mohlo stát něco takového, o čem ještě nevíme.

„Co se to opovažuješ? Tak už dost!“ křikl Fjodor, obávaje se, že se Anton prořekne o zavraždění inspektora.

Sťoša uchopila Zimogorova za ruku:

„Ne, ne! Prosím vás, nechte ho. Něco není v pořádku. Neví, co mluví. Je celý z míry!“

„Hele, zachovat si důstojnost, jakoupak důstojnost!“ vykřikoval vztekle Anton. „Kdopak mi teď zahojí rozbitou hubu? Kdo?“

„No právě o to jde! Právě proto tě hajný udeřil, že zapomněl dbát na svou důstojnost. Copak to nechápeš?“ mluvila k němu Sťoša.

„Když teda celá ta slavná důstojnost není k ničemu…,“ ušklíbl se Anton, „tak nač ty řeči okolo toho? Strčte si tu důstojnost za klobouk!“

„Vidím, žes docela nic nepochopil,“ podivila se učitelka. „jak to, že není k ničemu? Dbáš-li své důstojnosti, nedopustíš se činu, který by nebyl hoden člověka. Nesnížíš se k podlosti, ke zločinu. A to je snad málo? Fjodor se choval nedůstojně. Ano, a co ty, Koniolove? Ty taky! Vypadá to tak, že sebe měříš jiným loktem. Počínal sis rovněž nedůstojně, neboť když ti bylo svěřeno vše živé v tajze, bez rozvahy jsi zbytečně zabíjel. Když tě Fjodor, pobouřený tvou svévolí, udeřil, dopustil se ze svého hlediska oprávněného násilí. Kdo se provinil a kdo je v právu? Ty, který jsi zabíjel, nebo ty, Fjodore, který jsi udeřil vraha?“

„Nechte toho už,“ požádal je ponuře Anton. „Chce se mi spát… Vždyť už je skoro ráno.“

„Ráno?“ podivil se Fjodor. Teprve teď si všiml, že Antonova karabina stojí, jak stála u vchodu do srubu.

„Musím si ještě prohlídnout zbraň,“ poznamenal a vstal „Docela jsem na ni zapomněl.“

„Nač ještě to?“ rozčilil se Anton. „Vždyť jsem se ke všemu přiznal. Potom jsem už ani jednou nevystřelil. Ani jednou! Nač teda musíte ještě prohlížet zbraň?“

Hajný pohlédl na chlapce s údivem a tomu se náhle udělalo nanic z představy, že Fjodor teď uvidí v zásobníku karabiny náboj, který mu on ukradl ze zásuvky. Ukáže se v očích všech ne jako hrdina, který zachraňuje svého druha Gríšu před záhubou, ale jako obyčejný zlodějíček. Vždyť vůbec neměl v úmyslu ty zatracené náboje hajnému štípnout. Zásuvka byla pootevřená a válely se v ní ty čertovské patrony nevídaného vzhledu s modrou hlavičkou. Chtěl se na ně jen podívat, a vtom přišel hajný. Tak strčil pásek do kapsy: nesluší se hrabat se v cizím stole a teď – tumáš, je z něho zloděj! Co je mu už platné něco vysvětlovat.

Fjodor došel k chatě a otevřenými dveřmi uviděl oloče rozlezlé ve švech; byly menši než Antonovy, zřejmě patřily někomu cizímu.

Dobrá, potom se ho zeptám, kde se tu vzaly, rozhodl se Zimogorov. Ale napřed si prohlédnu karabinu, jak jen jsem mohl na ni zapomenout? To byla chyba!

Navyklým pohybem vzal do ruky pažbu, druhou rukou otevřel závěr a v zásobníku uviděl náboj s modrou hlavičkou, připravený vklouznout do hlavně. Hajný zůstal, jako by do něho uhodilo…

9

Semjon se vzpamatoval. Hlava ho bolela k prasknuti. Drobné kamínky se mu přiliply na obličej a na ‚zádech ho tížila navalená zem.

Neuvědomil si hned, že leží tváří k zemi. Před očima se mu míhaly rudé kruhy. Byly každým okamžikem světlejší, jako žhavící se železo. Hučení v uších přestalo, vystřídalo je tiché ostré zvonění, jež drásalo nervy. Usedl, shodil tíži, která se mu navršila na zádech.

Dýchal hodně zhluboka, až se zalykal – necítil ani noční chlad, ani vůni svěžího vzduchu. Teprve za několik vteřin, téměř současně jak mu začal fungovat zrak, si začal uvědomovat své pocity. Upřel pohled do černé neproniknutelné tmy a ohnivé kruhy se rozplynuly.. Zvonění v hlavě utichlo a Semjon teď zaslechl melodické šumění potoka.

Kde to jsem? A proč? Neptal se, spíš si potvrzoval skutečnost svého bytí.

Potřásl hlavou, zhluboka vydechl.

Jsem živ.. Živý! Kdopak mě to zakopal?

Šmátral dlaněmi ve tmě. nahmatal tvrdou, svažující se zem. Zvedl se, kupodivu to šlo lehce. Usedl na hrbolatý, kamenitý svah. Sáhl k opasku, pistole byla na místě. To. že pistole byla v pouzdře, ho s konečnou platností přesvědčilo, že vskutku žije, vidí noční tmu, slyší šumění potoka.

Karabina! Je asi tady někde, pomyslel si, ale neměl valnou chuť ji hledat. Počkám. Oddechnu si. Až potom.

Vzpomněl si na tupý úder do zad, třesk vypálené rány, i na to, jak se jeho tělo nezadržitelně sesouvalo po příkrém srázu úžlabiny.

Pociťoval zvláštní oblouzení a podivil se, jak lenivě mu pracuje mozek. Každá myšlenka jako by existovala odděleně, sama pro sebe. Vynořila se na povrch vědomí a naráz zas zmizela a on nebyl s to zachytit ji, soustředit se na její smysl.

Zpočátku si vysvětloval tento podivný stav neobvyklostí situace, v níž se octl. Pak si vzpomněl na ránu do zad a na zvuk výstřelu; když pohnul zádovými svaly, nepocítil už nijak silnou bolest. Rána otrnula jako dáseň po injekci, která se dává před vytržením zubu.

Anestézie? napadlo ho. Kde by se vzala? Nač a proč? Výstřel padl ze značné vzdálenosti. Snad rána nazdařbůh? Kulka možná zavadila o větev, ztratila údernou sílu a zasáhla mě už odražená.

Uspokojovalo ho. že se mu podařilo dát dohromady dosti dlouhý řetěz logických úvah.

Ale co ta anestézie? Zde se ocital ve slepé uličce. Zlobilo ho, že není s to nalézt jakékoli přijatelné vysvětlení.

Ale copak na tom záleží? řekl si nakonec. Ovšem že na tom nezáleží. Hlavní věc, že je živ! Když se poštěstilo. žes nezemřel, domlouval si, můžeš vstát a jít dál svou cestou. Buď rád, že to tak dopadlo. Disangi má pravdu – člověk žije pro to, aby dělal své dílo. A ty, Semjone, musíš jeho slova dokázat činem. Ránu nechme stranou, o té až později…

Jsi živ, pistoli máš u sebe…

To znamená, že tě neodzbrojili. A co karabina?

Sestoupil do mělké, zřejmě proudem vody vymleté jámy, chvíli se hrabal v písku a v oblázcích a tu nahmátl karabinu. Potom našel i svou čapku.

Šlo jim tedy o to mě zabit, a ne zmocnit se zbraně, pomyslil si. A co triedr?

Našel jej rovněž v jámě.

Tlumok a plášť mám ve srubu ti Komolova. Komolov. Komolov… to znamená, že po mně vystřelil on? Kdepak teď asi je? Co dělá?

Mysl se mu vyjasňovala každým okamžikem, uvědomoval si s nevýslovnou radostí. Znova se přesvědčil, že se pohybuje bez jakékoli zábrany.

Nato se rozhodl: hlavní, co musí udělal, a to především – vrátit se k Antonovu srubu.

Ták zčistajasna se tam objevím? zarazil se. Musím se přece dozvědět, co se vlastně stalo. Ano. Muším znát důvod, proč po mně stříleli. Ale nejenom to, musím si ujasnit, jak a co dál. Stačím na to? Zatím ještě se ten, nebo ti, kdo mě chtěli zabit, cítí naprosto bezpečni. Jsou-li klidní, nebo ne, to je druhá věc. Ale o tom, že jsou v poměrném bezpečí, nepochybují ani za mák. To znamená, že si mě vyčíhali.

Starý Disangi měl pravdu. V čem jsem udělal chybu? V tom, že jsem se pustil do tajgy sám? Ale já jsem přec nešel sám. Nemohl jsem tušit, že se Disangi tak náhle zhroutí. A vracet se teď pro někoho jiného je pozdě. Viník by mezitím upláchl.

Už dost toho rozmýšlení! Musím jít… A pokusit se rozluštit, co se vlastně stalo. Mé vzkříšení nikdo nečeká. V tom je můj trumf.

Už když stoupal z úžlabiny, uviděl nedaleko zář ohně a snažil se vybavit si v mysli okolní terén, aby se mohl nepozorován co nejvíc k ohni přiblížit. Obešel roklinku, kde stála Antonova chata, a zašel k ní z té strany, kde rostlo husté, téměř neproniknutelné křoví. Tato odbočka byla dost namáhavá. Musel se proplétat houštím rostlin, vybujelých do nevídaných bizarních tvarů. A dávat pozor, aby nezabloudil v tom zeleném labyrintu.

Netušil, že si vede stejně jako Grišuňa, o jehož existenci neměl dosud potuchy.

Usadil se na místě, kde v listnatém houští vzniklo okénko, asi patnáct metrů od ohně. U táboráku seděli dva.

Anton Komolov, všecek vzrušený, v čepici pošinuté až na krk, mluvil přerývaně, ruce tiskl k hrudi:

„Nedovedeš si představit ne, vůbec si to nemůžeš představit, jak ti rozumím! Grigoriji Prokopyči, vy přece nejste vrah. Nechtěl jste zabít inspektora. Já to všecko dokonale chápu. Ne, vy nemáte představu, jak vás chápu.“

„I co je mi to platné…,“ odmítavě mávl rukou Grišuňa a svěsil hlavu. „Ať to chápeš nebo nechápeš, střílel jsem já. Děkuji ti za přátelská slova.“

„Ne, to teda ne. To by nebylo spravedlivé!“

Komolov kýval tělem ze strany na stranu jakoby zmítán mocným vzrušením a zároveň vznícen jakýmsi nadšeným rozhodnutím, které inspektor zatím nebyl s to pochopit.

„I jakápak spravedlnost? Koho to bude zajímal? Najdou zabitého člověka, ukáže se, že je to nadporučík milice. Jen si to uvědom, Antošo! A vůbec, kdo ti uvěří?“

„Ano, právě že mně uvěří! Mladý kluk, sám ve tmě, popad ho strach, když zaslechl silný šramot. Uvěří mi, to se ví. že mi uvěřil O tom nemusíš mít nejmenší pochybnosti. Zaslechl jsem z křoví šramot a hodil tam kulku.“

„Ty jsi slyšel šramot?“

„Proč ne?“

„V tom to právě je, že jsi nic neslyšel, jakýpak šramot? Žádný šramot nebylo slyšet. Jen větvičky zapraskaly, jako když se hrne medvěd.“

„Dobrá, řeknu to teda tak. Mně uvěří.“

„Muselo se mi tohle stát,“ nedbaje na Antonovy řeči, vedl svou Grišuňa. „Takový osud… a celý život je fuč, – všecko je pryč, všecko, co člověk chtěl, po čem toužil. Co všecko jsem si přál ještě udělat!“

Kdopak je to tenhle Grišuňa, ten Grigorij Prokopjevič? přemítal inspektor. Neznám ho. Jakživ jsem ho neviděl ani nepotkal. Odkud je ten mládenec? A co tak důležitého dělá?

„A teď je všemu konec!“ pokračoval zas Grišuňa. „Kdopak uvěří, že se zkušený lovec takhle zmýlí?“

„Ty se mnou nesouhlasíš? Opravdu ne?“ vyskočil Anton.

„S tebou? To je nesmysl…“

„Tak ty nechceš?“ vykřikl Komolov všecek rozpálený a zaťal pěsti, jen se na kamaráda vrhnout. „Tak víš co? Půjdu a udám se, že jsem střílel já. A ty žes to vzal schválně na sebe, abys zachránil můj mladý život.“

„Však ani já nejsem žádnej dědek!“

„Tím spíš mi uvěří. Jak jsi říkal, mě odsoudí ne do věznice, ale do nápravné kolonie, když jsem nezletilý. Ale tebe…“

„A kde máš důkazy? Kde je máš, Antošo?“

„Důkazy? Podívej, střílel jsi z mé karabiny. Ve strachu jsi po ní hmátl. Omylem. A já řeknu – ne – střílel jsem ze své karabiny, kterou mi vlastně ani neměli vydat. Mají o tom záznam na místním sovětu. Když mám takové důkazy, žádné tvé svolení nepotřebuju. Půjdu a udám se. Hotovo. Jakživ jsem tě neviděl a neznám tě. Vůbec tě neznám.“

„A zrovna na tohle tě nachytají, Antošo,“ namítl las kávě, domlouvavým tónem Grišuňa, ale pohled, který upíral na Komolova. byl pátravý a chladný.

Hraje výborně, mizera, konstatoval Semjon Vasiljevič: netlačí na něho, ale nepozorovaně naléhá. Žene ho do želez, ne knutou, jenom proutkem. Prohnaný chlapík!

„A co jestli byl živý?“ zeptal se nečekaně Anton a strnule hleděl do plamenů.

„Živý? Co tě vede, vždyť ho kulka trefila do lopatky, či snad ne?“

Psycholog… Ničema, rafinovaně vede svůj tah… pomyslel si Semjon i o by člověka takhle naráz nenapadlo. Ten se důkladně připravoval. Prozkoumal si kamaráda skrz naskrz. Škoda Antošky, škoda takových cucáků. co sami lezou do oprátky. A jak se ještě snaží! Mysli si o sobě, že jsou hrdinové, spasitelé! A zatím – spasit potřebuješ ty. Antošo!

Semjon se zamračil. Bolest v ráně se začala zas ozývat.

„Na tohle nestačíš, Antošo, takové břemeno nesmíš na sebe navalit, na to jsi slabý,“ uslyšel zas Grištiňův hlas.

„Ne, mýlíš se. To není slabost, Grišuňo. Možná, snad jenom chvilková…“

„Jen počkej! Najednou se ta chvilková slabost přihlásí zrovna v rozhodující chvíli. Budeš mě proklínat…“

„Ne,“ odpověděl klidně Anton.

Semjon Vasiljevič pochopil, že toto „ne“ je pevné a rozhodné a že mládenec z obavy, aby ho ne usvědčil i z chvilkové slabosti, je připraven přinést krajní oběť.

„Radši strčím hlavu do oprátky,“ tvrdil Anton, „než bych tě zradil, Grišuňo. Jsi můj kamarád a hotovo. Ale nakonec o to ani nejde. Nezradím přece sám sebe, Grigoriji Prokopjeviči. Rozumíš mi?“

„I co je to všechno platné…“

„Podívej se, člověk žije… chystal jsem se udělat něco takového, co by mě v mých očích povzneslo na roven opravdového člověka. Nám, dětem, se stále říká: tohle se nesmí a to se také nesmí, musíte ještě počkat… Tedy ne proto, že by se to vůbec nesmělo, ale proto, že do nějaké určené lhůty chybí nějakých pár dní. Taková hloupost, úplný nesmysl! Už toho mám právě dost!“

„Darmo povídat… A tebe nechápu… Myslím si. co potom, až přijde do tuhého…“ Grišuňa už neskrýval svůj úmysl, krok za krokem postrkoval Komolova k rozhodnému činu.

„A inspektorovi už žádná pomoc není,“ rozvažoval nahlas Anton. „To mám po něm plakat, s učitelkou Štichovovou ronit slzy? Ale ta je schopná dát mi něčím po hlavě! Ani by mě to u ní nepřekvapilo.“

Má pravdu, přikývl Antonovi v duchu Semjon. Sťoša by se dlouho nerozmýšlela.

Rýna na zádech u dolního okraje lopatky začala trnout a svědit. Zrovna tak. jako když přestává působit narkóza.

Věty, které právě pronesl Anton, inspektorovi ušly. Komolov – zdálo se – byl sám se sebou náramně spokojen. V jeho hlase zněl teď jakýsi protektorský tón.

„Nedělej si starosti, Grišuňo. Obhlédni ještě svoje vydřičky a jdi si po svých. Jestli říkáš, že mě čeká trest tři až čtyři roky, asi se nemejlíš.“

„A co tvoje plány? A průpověď té tvé Stěpanidy Kondraťjevny, že z tebe bude matematik? Nemáš z ní strach?“

„Ne… Nic zlého jsem jí neudělal. Ani jsem jí nic špatného nepřál…,“ Anton pokrčil rameny. „Jestli si se mnou opravdu nedělala bezdůvodné naděje… Jak bych to řekl? Zkrátka jestli se nespletla v prognóze. Tak teda. matematik ze mě zkrátka nebude. Ale hlavní věc teď je pomoct tobě a zachránit tě. A tím se musí začít, že?“

„Jsi dobrý člověk, Antone!“

„Věříš mi?“

„Věřím,“ přikývl Grišuňa. Vstal a položil Antošovi ruce na ramena. „Jestli si to rozmyslíš… Neunáhli se! Víš co? Za deset dní tě budu čekat na sedle u Rezavých sloupů.“

„Kvůli čemu?“

„Tam mi řekneš rozhodnou odpověď.“

„Ne, žádné obavy, Grišuňo. Deset dní je příliš dlouhá doba. Ty ještě neznáš naši učitelku!“

„Co je mi po ní?“

„Nezapomeň, že je to jeho žena.“

Do Semjonovy zatemnělé mysli zazněla Grišuňova slova: „Můžeš mi splnit mé poslední přání?“

„Ano, jistě. Ale proč?“

Grišuňa se zatvářil dotčeně, jako by zklamal Anton. Ten honem souhlasil.

„Dobrá, dobrá! To víš, že ano! Přesvědčíš se, že se nic nezměnilo. Chceš, daruju ti smrtící patronu? Zůstaly mi dvě, bratrsky se rozdělíme. Koukej!“ Anton, jistý, že Grišuňa nebude protestovat, vložil do hlavně karabiny s optickým zaměřovačem patronu, kterou vyňal ze svého zásobníku. „Tu ukážu prvnímu, koho potkám, a přiznám se, že jsem inspektora zabil.“

„Tak sbohem,“ s upřímným, zdánlivě velmi upřímným rozechvěním v hlase se loučil Grišuňa. „Na shledanou a nezapomeň karabinu důkladně očistit!“

„Buď bez starosti! Ty, Grišuňo, se jí nedotýkej, nezapomeň! Tak na shledanou!“ Anton druha obejmul. „Ne, nepřijdu k Rezavým sloupům. Vím, co dělám. Nezlob se, Grišuňo, jsem přesvědčen, že to tak musí být. Bude to tak lepší.“

Nač chce ten Grišuňa deset dní? Anton asi nemá tušeni, kde se jeho kamarádíček potlouká, pomyslel si Semjon Vasiljevič, zvedl se a jen stěží potlačil zasténání. Jako by mu na záda přitiskl rozžhavené železo – bolest stáhla ránu palčivou křeči.

Z celého rozhovoru mezi Gríšou a Antonem zůstávalo mu nejasné a nepochopitelné, jak to, že on, Semjon, nebyl výstřelem usmrcen.

Co si s tím lámu hlavu? Rázně skoncoval s takovými úvahami. Nezbývá než začatou věc dovést do konce. Musím se pustit za tímhle výlupkem! Komolov asi nikam neuteče. Ale je tu ten druhý a za ním půjdu.

10

Semjon obemkl rukou hlaveň a pažbou karabiny se opíral o zem. Okamžik postál, přemáhaje nový záchvat bolesti Za nějakou chvíli bolest polevila a muž se prodíral houštím téměř půl hodiny, než přešel do ztemnělé smrčiny. Z větví splýval v dlouhých vrkočich šedomodrý mech-vousáč, po kmenech se plazil lišejník. Semjon se rozhodl, že nebude sledovat Grišuňu z bezprostřední blízkosti, nemá to celkem smysl, a nač se vydávat v nebezpečí. Bude ho pozorovat z odstupu.

Cestou k Chrebtové se po svazích horských žlebů střídaly ostrůvky lesního porostu se světlinami, porostlými hustou, vysokou trávou. To usnadňovalo inspektorovi výhled – ale což bude-li se Grišuňa chtít přesvědčit, zdali ho Anton nesleduje? Proto radši vystoupil výš na svah. Uvědomil si, že Grišuňa se dal směrem k místu. kde on měl na plánku vyznačené ohně, jak je vypozoroval Šapovalov.

Slunce vystoupilo a roztrhalo mlhu, která se zčásti vznesla do výše a shlukla v bílé oblaky, nabývající bizarních tvarů. Čím výš stoupaly, tím se zdály bělostnější, a když dosáhly určité výše, vyrazila na nich temnější místa, která se pak spojila v souvislé pásy, po nichž bílé obláčky klouzaly ve vzdušných vrstvách. Teprve u samého vrcholu hory Chrebtové se mlha srazila v šedou zrnitou masu, která nehybně spočívala ve výši.

Vlhko, dusno jako by zbavovalo Semjona Vasiljeviče všech sil, kterých stejně měl poskrovnu. Aby si zkrátil cestu, namířil si to rovnou na temeno Chrebtové, odkud mohl spolehlivě přehlédnout kraj. Teď už byl pevně přesvědčen, že Grišuňa směr cesty nezmění.

Ten se ovšem cítil dokonale v bezpečí. Semjon ho ztratil na dosti dlouhou dobu z očí, až se mu pak zcela nečekaně objevil ve sklech triedru, už v blízkosti jeskyně, kde si pytlák pravděpodobně zařídil udírnu. Zpod skály se plazil řídký dým a rychle se rozptyloval mezi vrcholy kopců.

Semjon počkal, až se Grišuňa zásobí jídlem a vyrazí na další cestu, pak sešel dolů k jeskyni. Tam dohasínal na prostorném ohništi velký oheň; hořel zřejmě už dlouho a v řídkém dýmu se na prutech a klaccích sušily kusy jelení zvěřiny. Grišuňa už nepřiložil na oheň. maso bylo zřejmě vyuzené. Inspektor si klidně sebral tři pořádné kusy jeleniny. Viselo tu velmi mnoho dlouhých, natenko rozřezaných plátků masa a Semjon předpokládal, že si Grišuňa sotva povšimne úbytku, zajde-li sem dřív než on, Semjon, objeví jeho sklad pantů.

Tak tady to máme, řekl si už s profesionálním klidem. Tohle tedy znamená jeho „podívat se po vydrách…“ Vzorný vědecký pracovník! Jak je vidět, nic jiného než prachobyčejný pytlák.

Obezřetně, aby nezanechal stopy, opustil Semjon jeskyni a žertem si pomyslel, že se v hlášení bude muset zmínit o „vyvlastnění“ pytlákovy kořisti.

Jak se zas octl na volném vzduchu a udělal několik kroků, zatočila se mu náhle hlava a musel se honem opřít o skalní stěnu, aby neupadl. Pod lopatkou cítil drásavou bolest. Zasténal. Slýchával od místních lovců, že na rány se mají přikládat vejčité listy netýkavky, neboli čertova bejlí, jak v těchto krajích tuto rostlinu nazývají. V křovinatém houští našel její vysoké stvoly a natrhal si listí do zásoby. Chvilku rozvažoval, pak si z větviček upletl dost nevzhledný košík a do něho uložil maso zabalené v listí. Hrst lupenů si strčil pod košili na záda a hruď stáhl opaskem, aby se mu obklad nesvezl.

Byl tedy dobře připraven na déle trvající sledování a zamířil si to ke skalnímu výstupku, místy porostlému plazivou kleci. Odtud bylo možno vskrytu pozorovat Grišuňovy spády.

Bylo už po poledni. Uvelebil se mezi omšelými kameny. odkud bylo dobře vidět na svahy Chrebtové i na severovýchodní část údolí, kde byla obora. Tu ho nečekaně přepadla taková slabost, že nebyl schopen nejmenšího pohybu. A zároveň ho mučila žízeň.

Byl tak zesláblý a vyčerpán bolestí, že si ani nevzpomněl, že má vzadu na opasku zavěšenou polní láhev se silným čajem. Když si to uvědomil a spolkl několik doušků, které stahovaly ústa příjemnou trpkostí, umínil si pevně, že bude zachovávat míru, dovolí si vypit jen dva doušky za hodinu. Obsah láhve mu tak vystačí až do večera. V noci bude muset sejít, dolů k prameni na protějším svahu hory Chrebtové; podle plánku odhadl jeho vzdálenost odtud asi na dva kilometry.

Slunce mu svítilo přímo do obličeje, a Semjon se proto neodvažoval prohlédnout si okolí triedrem. I pouhým zrakem uviděl, že na několika místech v údolí a ve žlebech krouží nad tajgou hejna vran. Označil si ta místa na plánku. Bylo jich devět.

Ujde to! Grišuňa šel na věc zostra, nekladl si žádné meze. Vždyť ten mizera „splnil“ bezmála roční plán pantové těžby loveckého sovchozu.

Semjon se marně pokoušel zahlédnout triedrem chatrč starého Disangiho ve vzdáleném kontě údolí; ostroh hory Chrebtové mu zastíral výhled.

Musíš se držet, dědo, domlouval mu v duchu Semjon. Já jsem si taky svoje prodělal. Člověk si musí zvolit cestu, ale pak se už od směru neodchylovat. Jinak by skončil v příkopu. Ani ty, ani já nechodíme rádi po okraji. Vím přeci, že jsem pro tebe udělal, co jsem mohl, a jsem přesvědčen, že bys mi nic nevyčítal. Odpusť mi, jestli jsem něco zanedbal.

I na Sťošu vzpomněl; ne že by na ni nemyslel nebo na ni nevzpomínal; neustoupila v jeho mysli někam do pozadí, prostě byla s ním jako část jeho bytosti. Tak jako jeho srdce. To srdce, jehož přítomnost si člověk neuvědomuje, ale bez kterého je život nemyslitelný.

Ovšem, rozvažoval Semjon, Grišuňu by bylo možné sebrat hned. Je tu sdostatek materiálu, aby vyšetřovatel mohl začít svou práci. A dál? Pak určitě narazí na slepou uličku. Grišuňa není dnešní, ten se nedá jen tak usvědčit. Bude se bránit ze všech sil. Ale – je tu sám? Vypadá to tak. Ale co když ne? Kdo jsou jeho pomocnici?

Bože, ta rána! Nevím ještě, co to udělá. Zatím to jen pekelně bolí. Snad mi to bejlí pomůže. Jen aby to nezhnisalo! Semjon se přistihl, že přemýšlí o ráně jako o něčem, co existuje mimo něho. Potom ho napadlo, že asi každý člověk, když onemocní, rozvažuje o nemoci jako o jevu existujícím samostatně a nezávisle na něm, a 2e to není nic neobvyklého. A právě tímto oddělením nemoci a bolesti se člověk pravděpodobně posiluje v boji s neduhem.

Otálet je v této situaci riskantní. Ale dokud nevím, kde má Grišuňa skrýš, a má-li jen jednu, nepodaří se mi ho usvědčit.

Měj trpělivost, řekl si, zatím je to k sneseni. A jestli se ti přitíží. musíš hledat jiné východisko, vzít to do ruky jinak. Grišuňa ti teď nikam neuteče…

Semjon, uklidněný těmito úvahami, nakonec propadl spánku…

Když se probudil, slunce se odklonilo stranou a oválný oblak, jenž visel jako velikánská čočka nad temenem hory Chrebtové, mezitím zmizel. Teď, když nízké slunce svítilo ze strany, mohl se odvážit prozkoumat okolí triedrem. Znova si ověřil, že Grišuňa se skoro celý den povaloval u ohníčku; dým se rozptýlil a zřídl mezi souvislým větvovím křovinatého houští. Takový ohníček sotvakdo zpozoruje, ten není vidět ani shora, ani z úbočí. Nanejvýš je na vzdálenost tak sto metrů cítit pach čoudu. Ale Šapovalov přece jen ty ohníčky objevil a označil si je na svém plánku. Předtím se Semjon Vasiljevič ani moc nezamýšlel nad tím, jak vůbec Šapovalov dým zpozoroval. Teď teprve pochopil, že ho mohl uvidět jedině večer, kdy dým ve vlhkém vzduchu zhoustne. Šapovalov proto zjistil dým na různých místech a během několika dní. Byly to ohně, na nichž Grišuňa patrně vyvářel paroží.

Bolest sužovala Semjona po celou noc. Rána ho pálila, v hlavě mu hučelo, tělem jako by lomcovala horečka. S námahou se doplazil k prameni, dosyta se napil a naplnil si i láhev.

Další den uplynul v klidu.

Grišuňa tu zřejmě na někoho čekal. Stále ještě se povaloval u ohníčku, který zaháněl dotěrný hmyz, a nehýbal se odtud. Vypadalo to, jako by byl už schystán k odchodu. A tak vyčkával i Semjon, protože nemělo smyslu zatýkat Grišuňu bez vzácné kořisti. A hledat ulovené panty po celé rozloze obory je téměř beznadějná věc.

Třetí a čtvrtý den čekání byly pro Semjona Vasiljeviče nejtěžší. Pátý den si pamatoval proto, že horkost v zádech polevila a otok na lopatce začal ustupovat.

Kvečeru se stáhlo k bouřce, ale prudký liják se rozběsnil až nad údolím. Mraky se ploužily a kroužily jako v divoké honičce. Ale to vše se dálo někde stranou, kdesi nad vzdálenou řekou. Semjon si usilovně přál: kéž by se tni tohle křídlo tajfunu vyhnulo.

Sedmého dne ho probudil ohlas vzdáleného výstřelu.

Bylo časně ráno. V údolí zahaleném mlhou se ozvěna nešířila, zvuk se zdál docela slabý.

Nejsi k ničemu, inspektore, lál si Semjon a přiložil triedr k očím. Uviděl celé stádo laní, které se náhle objevilo na holé stráni. Zdálo se, že zvířata v úprku proletují vzduchem, že se ani nedotýkají kopýtky země. Tak lehký a rychlý byl jejich běh.

Potom z houštiny vyrazil paroháč a pustil se vzhůru po příkrém svahu. Běžel zeširoka, ale náhle jako by mu cosi v běhu bránilo. Klopýtnul na skalním výstupku a zřítil se dolů.

Že si ten Grišuňa ale troufá! Zaláteřil v duchu Semjon. Měl bych ho sebral! Než se dočkám, až mi přijde Fjodor na pomoc, vybije mi ten mizera všecku zvěř… A což jestli není sám? Co už to může změnit? Ne, dost už toho čekání. Nejsi žádný invalida, držíš se na nohou, vstaň a jdi! jdi, inspektore! je to tvoje povinnost!

Zvedl se, a opíraje se místo hole o karabinu, zamířil si to po okraji Hustého porostu k úžlabině, do níž se jelen zřítil. Aby se prodíral přímo houštím, na to mu nestačily síly. A ke všemu si ještě dělal výčitky, že z pouhé nedočkavosti padl pytlákovi do rány; i když moc dobře věděl, že ten sledoval celou jeho cestu horskou dolinou a byl připraven střílet. Můžeš si teď vyčítat. co chceš, ale byl jsi předem odsouzeni Tak či onak by Grišuňa provedl svou, protože jiné východisko neměl. Co ho ale přimělo k tomuto krajnímu rozhodnutí, inspektor nevěděl.

Když si vzpomněl, že Grišuňa vystřelil po maralovi Antonovou kulkou, přidal do kroku, přestože lapal po dechu a srdce mu tlouklo až v hrdle. A k tomu si ještě horečně vypočítával: urazí ty dva kilometry dřív než Grišuňa odřeže paroží a rozruší mrtvé zvíře? Bude-li se s tím zdržovat. Ale i v případě, že nechá zvěř ležet, musí ho Semjon dostat.

Jak to však udělat – to není lehká věc. Pytlák je ozbrojen… Jestliže vskutku místo sebe narafičil Komolova… však ho připravoval velmi důsledně k této roli, pak to znamená – že se ho vražda vůbec netýká a prostě upláchne z tajgy, čistý jako slovo boží. Zřejmě nezná Šuchová podle tváře a bude ho asi pokládat za jiného příslušníka milice – inspektor přece leží mrtvý v potoce. Sotva by si tentokrát troufal vystřelit. Není blázen, aby se vzápětí nato, co se vyvlíkl, a to ještě ne najisto, z jedné vraždy, odhodlal k druhé. A to tím spíš, že ten „druhý“ od milice nemůže nevědět o osudu prvního.

Lámat si hlavu za Grišuňu, nebo jak se mu ještě říká, bych mohl do bílého rána, pomyslel si inspektor rozmezený sám na sebe. Copak bych i po tom všem, co se tu stalo, připustil, že Grišuňa je takový ničema, který střílí jeleny, jen aby střílel?

V obavě, že by mohl na sledovaného narazit, zašel raději do porostu a opatrně postupoval dál chráněn křovím. Šel neslyšně, jako chodí po tajze lovci, karabinu připravenou k ráně.

Už zdálky uviděl jasně rezavou srst s šedým nádechem – tělo střeleného jelena. Maral ležel na samém okraji lesa, jako by odpočíval: vzepnutou hrdou hlavu na pevném svalnatém krku měl zakloněnou nazad. Mladé paroží trojáka bylo netknuté. Pytlák je neodřízl jen proto, že se už nehodilo na panty, neboť šedá sametová kožka na nich už místy popukala a obnažila se světlá kost.

Kousek dál, vpravo od místa, odkud inspektor přišel, vedla z křoví stopa – zelená stezka ve stříbřitě zarosené trávě. Stoupala od ležícího zvířete přímo vzhůru po svahu úžlabiny.

„Je pryč,“ pochopil inspektor. Vystřelil, prohlédl si kořist a odešel. Abych se pustil za ním – na to nestačím. Už jsem se moc utrmácel. Kampak jen odhodil patrony? Jelena nezabil, jenom ho zranil. Za raněnou zvěří nemá smysl chodit, ta uteče. Ale jelen padl, jako když se zralé jablko utrhne z větve. Tady, jak se zdá, ji celý vtip v kulce. To Je tu smrtící kulo, co o ní mluvil Anton. Ale jak to, že mě ušetřila? Musím se po ní podívat, až si odpočinu.

Usedl na skácený kmen. V témž okamžiku ho obklopil hustý roj bzučícího hmyzu. Chabými pohyby jej odháněl. V bzukotu drobounkých mušek rozlišoval sametové basové tóny střečků, kteří se slétali na padlého jelena.

Z houští, kde inspektor odpočíval, bylo vidět temeno Chrebtové, holé, bez porostu. Lysina se bělala obnaženou skálou. Vpravo viděl horské sedlo, porostlé prořídlou smrčinou a jedlovím; v zimě bývalo zaváté vysokými neschůdnými závějemi. Tudy asi se chystal Grišuňa odejít.

Semjon Vasiljevič se už v duchu viděl, jak pytláka zatýká. Dá se předpokládat, že se ten chlapík nebude vzpírat. Vždyť o co jde? O jednoho náhodně zabitého marala! Všecko ostatní viník zapře. I to, co je zcela očividné.

Inspektor sebou trhl. Něco se mu mihlo před očima, či snad stín padl na rozestřené tělo jelena, ale Semjonovi se zdálo, jako by zvíře pohnulo uchem.

Té hmyzí havěti je tu až tma. Mám toho neřádu plné oči.– A pak ovšem se člověku něco zazdá – řekl si Semjon na vysvětlenou.

Ucho zvířete se zas pohnulo. Pak znovu a znovu. A náhle, jako by jelen natáhl jeden, po něm druhý běh.

Zvíře otevřelo temná světla, zastíněná hustými černými brvami. Chřípí se mu slabě zachvělo.

Zvedlo hlavu, ověnčenou parožím se třemi výsadami. Semjon viděl, jak se pod červenavě zlatou srstí napínají svaly. Vzápětí se jelen, bloudě očima kolem, převalil z boku na břicho. Černé vlhké nozdry se zřetelně vzduly, vousy se zaševelily, každý, černý vousek se pohnul k nozdrám, jež se namáhaly větřit.

Vždyť tohle je moje zázračné zmrtvýchvstání, na to se teď dívám! svitlo pojednou Semjonovi. A přec to nevidím poprvé!

Maral vyskočil na nohy jako novorozené telátko, neistě se postavil na široko rozkročené nohy. Pak potřásl hlavou, jako by ze sebe shazoval jakési mámivé oblouzení.

Jen ať tě, hlupáčku, nenapadne vrhnout se na měj domlouval mu v duchu Semjon. Bež si, běž! já to nebyl, kdo tě ranil modrou kuličkou, čtvrtou z Antonova zásobníku. Buď rád, žes vyvázl se zdravou kůži…

Jelen, jako by se učil chodit, přestupoval z nohy na nohu. A zas potřásl hlavou. Vzápětí se napjal jako struna a udeřil kopytem o zem. Ještě okamžik postál na štíhlých bězích, nehnutě jako socha, s širokou hrudí, s hrdě vznesenou hlavou. A nato se jediným skokem přenesl přes prostor oddělující ho od skalní stěny a dalšími obrovskými skoky se přehnal po holém svahu a zmizel.

Tak prosím, teď mi utekl poslední důkaz, usmál se Semjon. jediný doličný předmět.

Už se chystal vyjít z úkrytu, když tu spatřil v dáli jezdce na plavém koníku, jak se spoušti z horského sedla do údolí.

„No, zdá se, že tentokráte máme výhru jistou…,“ pronesl nahlas.

Jezdec sjížděl zvolna krok za krokem do údolí. Triedrem Semjon uviděl, že bradatý chlapík s loveckou puškou na zádech nehledá cestu, jede najisto, nerozhlíží se kolem. Otěže nechal klidně ležet koni na šíji; plavá kobylka si sama vybírala pohodlnější cestu, zřejmě to tu zná. K Semjonovu údivu se jezdec nepustil k místu, kde pobýval v těchto dnech Grišuňa. Koník klusal po okraji nízkého houští limbové kleče.

Semjon býval v těchto končinách už v době, kdy se tu teprve zřizovala obora. Pochopil, že jezdec míří k jeskyni u skal. O, vědět, že je skrýš tam! I kdybych o ni věděl, jak bych dokázal, že patří Grišuňovi? Ale teď se už nevykroutí ani on, ani jeho kumpán.

Nehlučně se prodíral bujným křovím, došel téměř k rovince před jeskyní. Slyšel, jak kobylka, na niž doráželi ovádi, pofrkává a pak ji už spatřil, pěknou, vykrmenou, jak stojí u kmene jasanu, o nějž byla opřena puška. Grišuňa vyšel z jeskyně s pytlem na zádech.

„Co to pořád meleš…,“ rozkřikl se drsně. „Já tu sedím jak na trní a on – myslel, myslel… ve městě už celý týden čekají na panty!“

„Ruce vzhůru!“ přikázal ostře inspektor a vystoupil z křoví.

Grišuňa leknutím upustil pytel. Strnul zády k inspektorovi.

Semjon nevěděl, kde má Grišuňa karabinu. Zůstala-li v jeskyni, mohl by ji použít jeho pomocník. Zaslechl zevnitř jeho hlas a rychle přenesl pohled na vchod do skrýše.

Toho kratičkého okamžiku, kdy ho inspektor pustil z očí, Grišuňa využil, a když Semjon, přesvědčiv se, že vousatý chlapík není ozbrojen, znovu upřel pohled na Grišuňu, uviděl, že třímá v ruce těžký lovecký tesák.

Pytlák se už rozpřáhl k ráně. Inspektor neměl čas zalícit karabinu, vystřelil na pytláka od boku.

Nůž, který Grišuňa držel za konec čepele, odletěl s ostrým zasvištěním do křoví. Semjon byl výborný střelec a nechybil. Kůň, zřejmě zvyklý střelbě, sebou jen lehce trhl, nepřerval však otěže, jimiž byl přivázán ke kmeni.

„Pánbůh s námi a zlý pryč,“ vydechl mužík.

Grišuňa popadl levou rukou raněnou pravici, aby mu neklesla.

„Vyhráls…,“ procedil skrze zuby.

Inspektor udělal krok ke stromu a vzal mužikovi pušku.

„Kde je karabina?“

„Tam,“ ukázal Grišuňa hlavou k jeskyni.

„Přines ji,“ přikázal Semjon mužikovi a postavil se pro jistotu za jasan.

Grišuňa pohotově poznamenal:

„Toho se neboj, inspektore, aportuje ti karabinu třeba v zubech.“

Semjon Vasiljevič neodpověděl, počkal, až chlapík vyjde z jeskyně. Karabinu držel za hlaveň.

„Postav ji u vchodu. Svůj nůž tam taky polož a sám se postav ke Grišuňovi.“

Mužík poslechl na slově.

„Všecky panty, co jste ulovili, jsou zde?“

„Všecky.“

„Všech devět pantů?“ zeptal se Semjon Vasiljevič.

„Jak to víš, že je jich devět?“ podivil se Grišuňa.

„Ukážu vyšetřovateli i místa, kde jsi je ulovil.“

„To si děláš legraci…“

„Tady nejde o žádnou legraci, ale o tisíce rublu!“ odpověděl inspektor. „Tak alou, naložte kobylku a jde se. Ať se za světla dostaneme k chatě Komolova.“

„A nač tam?“ nastražil se Grišuňa a poplácal kobylku po hřívě.

„Ták ty se znáš s Komolovem?“

„Vypůjčil jsem si od něho oloče. Moje se mi prošlapaly.“

„Nic jiného?“

„Na to se zeptejte jeho. Mne se týká jen tohle.“ Grišuňa kývl na pytle s panty. Jako by se v té chvíli uklidnil.

11

Když Fjodor uviděl na dně zásobníku patronu s modrou hlavičkou, pocítil, jak mu hrdlo sevřela křeč. Těkal očima z Antona na náboj a zas na Antona, ale ten přikládal na táborák a dělal jakoby nic.

Jestliže Komolov střílel těmito paralyzujícími, ale ne smrtícími náboji, pak je Semjon živ, přemítal horečně Fjodor. Preparát v náboji působí v závislosti na živé váze zvířete různě dlouhou dobu. Semjon se tedy probudil po třiceti minutách… Jestlipak Anton o tomhle ví?

„Poslouchej, ty…,“ Fjodor se ze všech sil přemáhal, aby nevykřikl, a obrátil se ke Komolovovi: „Poslouchej, ty… pojď sem…“

„Co po mně zas chcete?“ mrzutě odbroukl Anton, ani se neotočil.

„Pojď, pojď sem…,“ Fjodor už překonal vzrušení a mluvil tiše, téměř laskavě.

Sťoša si nevšímala, o čem spolu hajný s Antonem rozmlouvají. Domnívala se, že všecko už je dávno vyjasněno, prohovořeno a rozebráno.

Komolov však rozpoznal falešný tón ve vlídném hlase hajného, usmál se a vstal od táboráku. Zastavil se tři kroky před ním tak, aby Sťoša na oba dobře viděla.

Fjodor otočil otevřenou karabinu k Antonovi:

„Co je to?“

Anton sklopil oči, zaryl je do země a zabručel:

„Vaše patrona… Ne, opravdu jsem nechtěl… Chtěl jsem se jen podíval, ale vtom jste přišel.“

„Dobrá, věřím ti.“

Anton mu rychle pohlédl do očí a zeptal se:

„Věříte?“

„Ano, věřím.“ Obrátil se k ženě: „Stěpanido Kondraťjevno, musíme si zaskočit ještě do rokle. Uvařte nám zatím čaj, prosím vás…“

„Ovšem, ovšem… Jenom si, Fjodore, na něho nedovolujte.“

„Óó vás napadá! Pamatuji! si vaši přednášku o důstojnosti,“ odpověděl hajný a liše přikázal Antonovi: „Vezmi s sebou lopatku.“

„Co?“ zajíkl se Komolov.

„Seber lopatku a jdem,“ velmi klidně pronesl Fjodor. A zatímco hoch sbíral v chatě náčiní, pozorně si prohlížel rozbité, ve švech rozlezlé oloče.

Když Anton vyšel se zákopnickou lopatkou z chaty, Fjodor už bez jediného slova vykročil směrem k rokli, téměř touž cestou, kterou šel Semjon toho osudného večera.

Aniž se ohlédl, cítil, jak se Anton neochotně šourá za ním. Hajnému nešlo o nic jiného, než dovědět se pravdu. Krotil svou vznětlivost a byl si jistý, ať již ho čekalo v roklině cokoli, že nevybuchne, že zůstane hodným svého druha, který mu kdysi pomohl v lak těžké chvíli. Tehdy, před sedmi léty, ho zachránilo to, že Semjon Vasiljevič byl nezvratně přesvědčen o jeho nevině. Ovšem Fjodora by žádná síla nemohla přimět, aby se přiznal k tomu, co nespáchal. Anton, podle Fjodorova přesvědčení, jednal právě naopak. Bylo mu jasné, že Komolov se nemohl dopustit vraždy v tajze z neopatrnosti. Nemohl by se v tom případě chovat navenek tak lhostejně. Nevyhýbal by se Sťoše, ale padl by jí k nohám a vyznal by svou vinu, staň se – co staň!

„Uvidíme…,“ bručel si Fjodor. „Smrti ani pravdě neutečeš. Pravda ve vodě neutone a v ohni neshoří!“

„O čem to mluvíte, Fjodore Faddějéviči?“ zeptal se Anton, když dohnal hajného.

„Je to ještě daleko?“

„Ne…,“ zabručel Komolov, pohroužený do svých myšlenek. Měl pevný úmysl zachránit svého druha Gríšu. A proto se přiznal k vraždě, které se nedopustil; přesto mu nebylo lehko u srdce. Cítil jakousi vnitřní pustotu – i tajga mu byla pojednou cizí. Vše, co v ní miloval, jako by odešlo, a on necítil už v srdci jako dříve ono souznění – ohlas na šumění větru ve vrcholcích stromů, přestal dokonce vnímat, jak si každý strom šelestí po svém. Limby, ty povrzávají, osiky štěbetají a smrky si ve větru pohvizdují; a přitom si každá jednotlivá limba povrzává podle své noty, každá osika si štěbetá, jak se jí libí, a docela jinak šušká své tajnosti ten donašeč modřín.

Ano, teď přijdeme na to místo a se vším se skoncuje, říkal si Anton v duchu, aniž si uvědomoval, s čím vlastně, proč a jak se skoncuje.

Rozvodněný potok v roklí opadl natolik, že se ukázalo dno, hrající mnoha barvami. Jen podél protějšího svahu tekla chabá kalná stružka vody.

„Tady je to,“ ukázal Komolov. „Ano, tady,“ potvrdil, když si pozorně obhlédl srázný břeh a na jeho okraji uviděl smrček s jasně zelenými omladky.

Roklina byla pustá a prázdná.

No ovšem, Semjona Vasiljeviče odnesl při průtrži rozvodněný proud. Kde ho teď budeme hledat? To by byla náhoda, kdyby se ho podařilo najít… Šťastná náhoda?… pomyslel si hajný.

Obhlížel kus po kuse prudký svah, doufaje, že jeho pohled upoutá nějaká stopa, kterou tu mohl zůstavit člověk, zasažený kulí. Nenašel však nic.

Ale stopa tu musí být – ujišťoval sám sebe.

Pustil se vzhůru po svalin omytém deštěm, důkladně si prohlížel zplihlou loňskou stařinu; tu a tam se mezi kamením ukázalo zelené stébélko.

„Jó, nebýt toho lijáku…,“ bručel Fjodor.

Vystoupil výš, kde se jako zázrakem držel chomáčkem svých kořenů keř brslenu a pozorně si prohlížel každou větvičku. Našel dvě zalomené jinak, než by je zlomil proud vody nebo vichr. Otočil se a pátral ještě směrem vzhůru a utkvěl pohledem na staré lípě. Odtud bylo dobře vidět na ústí průlezu u jejích kořenů. Ani jediná větvička jej nezastírala. Tamodtud, nebo kousek výš po něm vypálili.

Ještě výš na svahu už hajný nikde ani na trávě, ani na křoví, nenašel takový charakteristický zálom. Když vyšel z rokliny, odsekl pár klacíků, aby si jimi vyznačil místa, která se mu zdála důležitá. Pak teprve zašel k Antonovi.

Mládence zachvátil děs. Kam zmizela mrtvola, kterou zde, právě na tomto místě s finštinou zanechali? Toto záhadné zmizení bylo hrůznější, než kdyby tu byl Anton našel inspektorovo mrtvé tělo.

Fjodor se znova zeptal:

„Pamatuješ si dobře to místo?“

„Ano.“ odpověděl hoch, ale nepodíval se mu do očí. „Tamhle je ten smrček na protější straně, a na téhle ten keř brslenu. Tady to bylo.“

„Měl karabinu?“ zeptal se Fjodor.

„Ano. Nač bych mu ji bral?“

„A kde teda je?“

„Co pořád na mě dorážíte? Přiznal jsem se a hotovo. Nehrajte si na vyšetřovatele, tady jsem, seberte mě a posaďte do basy!“

„Nák moc si o to říkáš,“ poznamenal Fjodor.

„Co, copak? Já že o to tak moc stojím?“

„Ba právě – až trochu moc!“

„Nerozumím vám…“

„Co že jste ho schovali tak daleko?“

„Zasypa…,“ Anton nedořekl, nastraženě pohlédl zdola na Fjodora.

„Proč schovali? Byl jsem sám. Slyšíte, sám! Jenom já, a nikdo jiný. Já!“

„Co se tak štětíš? Člověk s ním mluví zdvořile, a on vyletí, jako by do něho píchl,“ zaštířil se hajný. Dobře si všiml, že se Anton div neprořekl. V duchu rozvažoval. Jaký závěr by z toho vyvodil Semjon Vasiljevič? Především: jak to, že se v Antonově chatě octly ty oloče prošívané kapronem? To není náhoda, někdo u něho byl, ale on o tom mlčí. Hajný se zeptal:

„Když ti nejde pod nos moje zdvořilá řeč – dobrá. Tak teda ven s tím! Kdo za tebou chodil do chaty?“

„I dejte pokoj! Kdo by u mě byl?“

„I hele – a čípak jsou ty oloče?“

„Jó, oloče…“

„Za takové rouhání by sis zasloužil, aby tě máma řemenem ponaučila – posadit tě do basy je trochu brzo. Tak mluv: Čí jsou ty oloče?“

„No, zatoulal se sem ňákej vědeckej pracovník – asi geolog. Ten nemá o ničem ani páru.“

Fjodor si pomyslel, že Semjon Vasiljevič by mu asi schválil, jak vede výslech a pokračoval: „Jeho jméno?“

„Neptal jsem se ho.“

„Čím je, na to ses zeptal, a na jméno ne?“

Anton mlčel, myslel jen na jedno: aby bezděky nevybrebtl Fjodorovi kamarádovo jméno.

A Fjodor, ačkoliv s určitostí věděl, že by další jeho otázku Semjon neschválil, přece jen ji vyslovil:

„Neschoval náhodou tvůj kamarádíček inspektorovo tělo někam dál?“

„Nač by to dělal?“

„Tak teda tvůj kamarád o všem ví?“

Komolov vztekle vyskočil.

„Nemám žádného kamaráda! Nikoho! A oloče jsou moje. Já to všecko udělal sám. A přiznal jsem se. Zásobník s patronami jsem vám ukradl. Ty náboje!“

Anton se snažil rozezlít hajného, ale ten zůstával klidný, jen pohrdavě stáhl koutky úst.

„Patrony, cos mi vzal, nejsou smrtící. Ty jen paralyzují zvěř, aby ji mohli odbornici změřit, zvážit nebo označit. Pamatuješ se, jak jsme chodili minulou zimu se znalci do tajgy sčítat tygry?“

„To znamená, že jsme… že já ho tu nechal živého? A že jsem živým maralům vysekával paroží i s lebeční kostí? Zaživa?“

„Kdo je ten tvůj kámoš?“

„Neřeknu.“

„Však se to dozvíme,“ odpověděl tvrdě Fjodor. „Máš štěstí… A jaké štěstí, že jste stříleli patronami z kradeného zásobníku. Kdo střílel? Kámoš?“

„Žádného nemám. Ne! A dost! Patrony jsem okradl já a střílel jsem s nimi taky já…“

„Kreješ ho?“

„Ke všemu jsem se přiznal. A za všecko se budu zodpovídat sám.“

„To je tvoje věc, Komolove. Já ale jsem jiného názoru. Půjdem do obory, poohlídnem se po kamarádíčkovi.“

„Žena inspektora s tebou nepůjde. Bude čekat na muže tady. Co? Že ne?“ Anton se rozhodl využít poslední šance: byl přesvědčen, že hajný učitelce nic neřekne.

Fjodor odpověděl:

„Půjde, až se dozví, co se stalo, Semjon Vasiljevič tu není. to znamená, že je živ a pustil se do obory za tvým přítelíčkem. Neradím ti. abys myslel na útěk. Však já si tě uhlídám. A už se tě na nic vyptávat nebudu. Tak, chystej se!“

„Ale vždyť je tady!“ vykřikl Anton. Chtěl co nejvíce protáhnout odchod do obory. Grišuňa mu slíbil, že k němu přijde za deset dní. To znamená, že sedí ještě v oboře. Jestli půjdou do obory a Grišuňu najdou, co si ten o něm pomyslí? Že ho Anton zradil? Anton, který se mu zapřísáhl při svém životě, že mu pomůže, že vezme vinu na sebe. V této chvíli by si byl nejraději rozbil hlavu o první kámen, jen aby nemusel čelit vyčítavému pohledu Grišuňovu. Zůstávala mu ještě nepatrná naděje – Grišuňa ho měl za tři dny čekat u Rezavých skal. Když ho tam nenajde, pochopí, že jeho přítel se zachoval tak, jak bylo domluveno, a odejde, jak ale zdržet Fjodora o ty tři dny!

Hajného nezajímalo, s čím si teď Anton láme hlavu. Myslel na to, že ho čeká pohovor se Sťošou. Třebaže pevně věřil, že Semjon Vasiljevič nezemřel od zranění paralyzující kulky, nemohl nicméně vyloučit, že raněný inspektor mohl zahynout vysílením na pochodu. A kudy se pustil, to Fjodor s určitostí nevěděl. O tom všem musí teď povědět jeho ženě.

Jo, vést řeči, že je třeba zachovat si důstojnost, je jedna věc, ale dokázat to sám, to už je jiná! rozvažoval Fjodor. Na to každý nestačí. Jestlipak Sťoša v takové situaci zachová rozvahu? Co kdyby jí místo všech výkladů jednoduše vzal s sebou do obory? Ale bude jí to divné, bude se vyptávat, proč tam jdou. Ech, zatrachtilá záležitost…

Vysoký táborák, který Sťoša zapálila, čadil tak mohutně, že by ho ze strážního požárního vrtulníku mohli pokládat za počínající požár. Hajný ženu nepokáral.

Učitelka vařila v kotlíku prosnou kaši a Fjodorovi připadalo, že se mu vyhýbá pohlédnout do oči. Čaj už byl hotov, kaše s uzenou jeleninou huhlala v kotlíku a lákavě voněla.

„Musíme si promluvit, Stěpanido Kondraťjevno,“ začal Fjodor a přisedl k praskajícímu ohni. Spíš vycítil, než zpozoroval změnu v ženině chování. Byla tečí jaksi rezervovaná, pohybovala se klidně, vyrovnaně.

„Tak povězte, co tam Komolov natropil? Vidím, že nepřicházíte s dobrými novinkami. Dokonce mě zas uctivě oslovujete jménem po otci…“

„Jak je vidět…,“ povzdechl si Fjodor a úkosem pohledl na Antona, který stál za jeho pravým ramenem, „je to vážná záležitost…“

„Poslouchám…,“ Sťoša si upravila šátek, který se jí sesmekl z hlavy. Velké hnědé oči hleděly jasně, jen rty měla pevně sevřené.

„Vykládala jste nám tady, že člověku se sluší neztrácet svou důstojnost,“ začal zase Fjodor. „Tak teď ukažte. jak se umíte držet, a neskákejte mi do řeči, trpělivě mě vyslechněte. Vím, že vy sama si zasluhujete veškeré úcty a Semjon Vasiljevič, váš muž, je prostě vzácný člověk, tak už kvůli němu mě vyslechněte a buďte trpělivá.“

„Ano, ano,“ vypravila ze sebe Sťoša.

„To mi řeknete až potom, Stěpanido Kondraťjevno!“

„Ano, ano,“ opět přikývla žena.

„Anton střílel po vašem muži… držte se, Stěpanido Kondraťjevno… Když jste mně neprominula, jak jsem jednal s Antonem, teď musíte být na sebe ještě přísnější. Slyšíte? Posaďte se, sedněte si.“

„Ano, ano… ano, ano…,“ kývala Sťoša hlavou a mechanicky lámala větvičky, válející se u ohně.

Fjodor začal vyprávět to, co věděl, i co se jen dohadoval.

Zarazil se, jako by nevěděl dál, když Sťoša natáhla ruku k vařečce a zamíchala kaši v kotlíku. A protože ho nepřerušovala a poslouchala, jako by se tu nemluvilo o jejím životě – o celém jejím přítomném i budoucím životě – mluvil drsněji, než by měl, a protože si to uvědomoval, mrzel se na sebe a bál se, že užuž se ten strašný vynucený Sťošin klid zlomí a žena propukne v pláč. Sťoša však trpně naslouchala jeho slovům, pak opatrně, aby nic nezacinklo, vzala dvě hliníkové misky, sňala kotlík z ohně a naložila do misek štědré porce prosné kaše s kousky jelení zvěřiny.

„Musíme se vydat do obory a hledat Semjona Vasiljevice tam, rozumíte?“ dokončil svou řeč Fjodor.

„Ano, ano!“ přikývla opět Sťoša a přisunula mu misku. „Tam v rokli jste mluvili tak hlasitě, že jsem šla blíž a poslouchala, co se děje. Všecko jsem slyšela. Můj muž, je-li ještě živ, nemohl jednat jinak. A jak mi je, to je moje věc, toho mě nikdo nemůže ušetřit. Ale o to nejde. Musíme jít – půjdeme tedy. Ochutnejte kaši, zdá se mi. že jsem ji zapomněla osolit. A podejte misku tomu… podejte mu ji…,“ vypravila ze sebe s úsilím.

Když žena začala mluvit, Fjodor se stále ještě bál, že jí nestačí vůle, aby se ovládla, že vybuchne, a jak to u ženských bývá, spustí se proudy slz. Slzy nesnášel, pláč ho bodal do srdce.

Vzal misku a lžíci, okusil lákavě vonící prosnou kaši, ale nebyl s to poznat, je-li osolená, nebo neslaná.

„To je dobrota,“ liboval si a podal misku Antonovi. Teprv teď pocítil, že ho kov pálí do ruky. „Ráno se vydáme do obory. Ano, Sťošo?“

„Ovšemže, nepůjdeme přec na noc…,“ přikývla žena.

V šedých kotoučích dýmu nad paloukem vzplanuly šikmé paprsky zapadajícího slunce.

„Někdo jde…,“ Fjodor vyskočil a pátral očima v šalebném pestrém světle mezi vzdálenými kmeny. Chtěl už vykročit, tu však spatřil koně s nákladem a zastavil se; tušil něco neblahého.

„Gvišuňo! To já ne…“ výkřik! Anton a rozběhl se k pytlákovi.

Za ním Fjodor. Uviděl, jak za koněm jde podsaditý mládenec a drobný mužík vede na oprati plavou kobylku naloženou pytli a za nimi kráčí inspektor Semjon Vasiljevič.

Sťoša chtěla vstat, když uviděla muže, náhle však pochopila, že to nedokáže, nohy ji neudrží.