Miloš Krejčí

Poklad pouště

1

Muž, kterého jsem měl zabít, byl skryt v prostoru větším než Francie, Itálie, západní Německo a Španělsko dohromady, který už Hérodot nazýval Libyí, někde mezi Egyptem, Súdánem, Čadem, Nigerem, Alžírem a Tuniskem.

Nevěděl jsem, jak se jmenuje ani jak vypadá. Tohle je všechno, co jsem se o něm dozvěděl: říkají mu Modrý princ, beduíni věří, že vládne džinům, kteří byli ve službách krále Šalomouna, je hlavou tajného bratrstva, jež představuje velmi výbušnou směs starého arabského myšlení a novodobého nacionalismu. Jejich poznávacím znamením je zlatá mince. Na jedné straně je okřídlený kůň s ženskou tváří a pávím ocasem, na kterém Mohamed cestoval do nebe, na druhé skalní orel, pán oblak, z jehož očí šlehají blesky na vrtné věže v poušti, nad nimiž se vznáší.

Do Tripolisu, hlavního města Spojeného království libyjského, po Súdánu největšího arabského státu, jsem přiletěl 1. prosince večer po výstřelu z děla, kterým byl zahájen svatý měsíc ramadán.

Byl jsem vybaven falešným americkým pasem, jehož azurovou obálku z plastického materiálu podobného lexidu vyrábí pro State Department tajným procesem Payne – Jones Company, Lowoille, N. Y., s vodotiskem a každém listu papíru dodávaným America Writing Paer Corporation, Holoyoke, Massachusetts, a se správnými písmeny loňského roku před perforovanými čísly.

V náprsní kapse jsem měl v cigaretové tabatěrce zamontovanou bezhlučnou pistoli střílející miniaturní náboje, které obsahují přípravek GB, také nazývaný sarin, jehož výpar z kapky menší než špendlíková hlavička stačí usmrtit člověka.

Dali mi také brýle proti slunci, pistoli Smith & Wesson ’38 s tlumičem a do úst malou zubní protézu s umělou dutou stoličkou, ve které byl kyanid.

Důrazně jsem protestoval proti nápadu nosit v zubech smrtelný jed.

„Podívejte se,“ řekl mi Dindorf, který připravoval můj spy kit, s úsměvem, jaký mocnáři blahovolně udílejí svým poddaným. „Vašeho předchůdce zakopali do termitího mraveniště. Předtím ho ožehovali nad plaménky ohně z velbloudího trusu, který hoří zvolna a dlouho vydrží. A trhali mu přitom kleštěmi nehty. Jeden po druhém. Taky na nohou. Vsadím se, že by mě ustanovil univerzálním dědicem, alespoň v duchu, kdybych ho byl vybavil tak důmyslným zařízením. Vám schází sedmička vpravo nahoře, uděláme vám krásný vydávací můstek a kyanidovou pilulku tam budete mít uloženou jako v sejfu.“

2

Zaki, moje libyjská spojka, mě odvezl z letiště do elegantního bytu v Zahradním městě, pod mešitou Sidiho Abdulganiho na Ben Ašurově třídě. Usnul jsem rychle a spal jsem tvrdě.

Za ranního šera mě probudil nový výstřel z děla. Psi se rozštěkali a muezzini spustili halekačky.

Okno mé ložnice hledělo přes dva dvorky přímo na mešitu. Zpěv chlapíka z tlampačů na ochozu minaretu byl falešnější než můj pas. Jeho „Alláhu akbar…“ znělo jako stoupání na žebřík, zalykáni, skytání a vyfukování měchu. Vyvolávač slávy Prorokovy chrchlal, chraptěl a pročišťoval krk, a vědom si nepochybně svých nedostatků, jako člověk chtějící zamluvit špatný dojem, opakoval verše, prodlužoval vyjícím falzetem tahavé tóny, a co scházelo notám, přidával na hlase, vydávaje tak svědectví o svých dobrých plicích.

Byl bych dal přednost hodinám s kukačkou.

Zapnul jsem rádio. Ozvala se nejpoužívanější věta arabského jazyka, chvějivý a elektrizující výkřik, který nedlouho po smrti Prorokově hnal lidi z pouště až na kraj tehdy známého světa: „La iláha illa– ‚llah… Muhammadun rasulu – ‚llah.“

Není boha mimo Alláha a Mohamed je poslem Alláhovým.

Přetočil jsem na stanici americké základny Wheelus a slyšel jsem, že ulicemi starého města chodil ráno od dvou do čtyř bubeník a budil věřící, aby se najedli před rozbřeskem, než rána z kanónu oznámí začátek dne, a pak až do večera nebudou smět jíst, pít, kouřit ani milovat.

Na ulici někdo nastartoval auto a pouštěl přerušovaně motor naprázdno na nejvyšší obrátky. Znělo to jako výstřely.

Připomněl mi, že jde o život. O život muže stiženého spasitelským komplexem, snad šílence, v němž hoří doutnák, kterého mám, ač ho neznám a nic mi do něho není, poslat do ráje Mohamedova. A o můj vlastní život. Vražda na mě číhá z každého auta. Nemám rád tuhle hru, nevybral jsem si ji. Bitvu vtipu s mistry zločinu a špionáže, honičky a skrývačky, ve kterých se dává baba kulkou dumdum do hlavy.

Šel jsem do kuchyně a otevřel jsem lednici. Byla dobře zásobena. Propíchl jsem konzervu V8, se šťávou z osmi druhů zelenin, nalil do sklenice a usrkával, zatímco mi na pánvi zlatověla anglická slanina. Postavil jsem na druhý plamen plynového sporáku konvici s vodou a postavil na stůl hrnek a krabici nescafé. Nenašel jsem cukr a osladil jsem kávu sweetexem z ploché krabičky. Šel jsem pro něj do ložnice.

Než jsem se vrátil, spálila se mi slanina. Odtáhl jsem pánev z ohně a horký omastek mi stříkl na ruku. „Moji ďábelští současníci!“ zařval jsem. Četl jsem někde ta tři slova a oblíbil jsem si je do té míry, že je používám místo klení. A svádím na ně všechna svá priori. „Moji ďábelští současníci!“ mě připravili o můj dětský, vysněný, ale bezpečný svět, strčili můj mozek o voliéry, moje myšlenky za mříže, posadili mě na torpédovanou loď.

Vzali mi smysl života, zájem, pocit sounáležitosti, důvěru.

Nemohu nikomu věřit. Na kterýkoli úřad v mém sousedství oprávněný používat šifru, neboť Garden City je sídlo diplomatických misí, už mohla dojít instrukce pro muže, který tam pracuje jako šofér, domovník nebo zahradník, ačkoli jím není, označena TOP SECRET a začínající slovem ZNEŠKODNĚTE…

3

Zaki pro mne přijel v tmavomodrém peugeotu a jeli jsme zvolna přes Medaglione ďoro kolem kasina a hotelu Uaddan k moři, a po palmami vroubeném pobřeží Adriana Pelta. To byl muž, kterého Organizace spojených národů pověřila, aby dohlížel na předání Libye z britské a francouzské správy do rukou dědičné monarchie Senusiovců.

Obloha byla jasná a slunce zářivé.

Před starou pevností jsme odbočili vlevo na Maidam Ásarya, Zámecké náměstí a na Džiaddad Omar Muchtar, kde mi na pasovém úřadě vyřídí Zaki přihlášku k pobytu.

Z moderní části města motorovými vozidly zahlcených ulic jsme se vrátili ke staré citadele, pamětnici barbarských pirátů, scéně bitev mezi Araby, Španěly, jeruzalémskými rytíři a Turky, kde je teď mírumilovné muzeum s fragmenty starých římských soch, s Afroditou a Apollónem. Starobylými úzkými a kroutícími se uličkami suku, které páchly kouřem dřevěného uhlí, zázvorem a páleným olejem, barevnými stíny mřížovaných stěn balkónů a pod okny se staženými žaluziemi jsme se dostali k oblouku Marka Aurelia a usadili se v kavárně u přístavu.

„Z Tripolisu,“ řekl Zaki, „se stal nový Tanger staré slávy, ale většího bohatství. Odmyslete si cizokrajný příběh a jste v zlatokopeckém táboře, v Babylóně s tisíci cizinců všech možných národností, které přitáhl pach nafty. Jsou uzavřeni libyjským zvykům i běhu života, neschopni myslet naším myšlením, přizpůsobit se našim nomádským způsobem, pochopit naši výbušnou povahu. Naše bujná, ale planá obrazotvornost, podobná snům z kouře nargilé, je jim k smíchu.

Přišli sem rychle zbohatnout. Jelikož to je také náš cíl – a my jsme tady doma – nesnášíme se dobře. Ti velcí, to jsou především naftové společnosti, však nejsou malicherní. Korupce je fantastická, ale přijímá se filosoficky a je vlastně legální. Tady se snadno přijde k penězům a to vede k lenosti. Byl jsem dřív v Istanbulu. Život tam byl nesrovnatelně těžší, ale vzrušující. Zde se nic neděje.“

„Co jste dělal v Istanbulu?“

„Prodával.“

„Co?“

„Reality.“

„Jaké?“

„Například Galatský most přes Zlatý roh. Jednomu venkovanu z Anatólie. Věřil, že vydělá jmění, když na každý konec v Peře i ve Stambulu posadí výběrčího. A…“

„… a sultánův harém, Topkapi a universitní observatoř,“ skočil jsem mu do řeči. „A městskou tramvaj a Simplon-Orient expres.“

Zaki se na mne dotčeně podíval. „Kdybyste, pane, věděl, kolik jsem tam vymetl kriminálů, věřil byste mi. Říkali mi Zaki Ptáček. Nebylo zámku ani mříže, které by mě udržely. Odevšad jsem ulítl. V jedné cele istanbulského vězení je ještě čisté místo po satirické básni, kterou jsem složil na tureckou policii, než jsem jim utekl. Když mě znovu chytili, musel jsem ji slízat se zdi. Od té doby nepíšu poezii.“

„Když jsem byl v Istanbulu, slyšel jsem stejnou historku od chlapíka jménem Sulun Osman,“ řekl jsem.

„Na světě jsou samí podvodníci,“ povzdechl si Zaki a pohroužil se do zarytého mlčení.

Nabídl jsem mu viceroyku.

„Kouřím jen libyjské,“ odmítl s výrazem vzpurného dítěte a vytáhl z kapsy balíček luxek.

„Dejte mi taky jednu,“ natáhl jsem ruku. „Kdy mám být u Rosse?“

„Už jste tam měl být,“ řekl. „Ale jste v Libyi, tady se musí všechno švája, švája.“

„Pomalu?“ zeptal jsem se.

„Hodně pomalu. Co nejpomaleji.“

4

Broderik Ross měl husté hnědé vlasy střižené na námořnického ježka, hladce vyholenou snědou tvář, tvrdé a kruté oči, ostražité a vyčkávavé. Seděl v koženém křesle, zády k stojací lampě, která svítila, protože žaluzie byly spuštěné a nepropouštěly ani štěrbinkou denní světlo, s obličejem ve stínu.

.»Vy jste důlní inženýr,“ řekl oznamovacím tónem.

„Neřekli vám o mně?“ zeptal jsem se.

„Prvního března loňského roku jste byl v Kirkúku,“ pokračoval.

„Kde to je?“ přerušil jsem ho.

„V Iráku. Severně od Kirkúku, v New Babě, je centrum naftového průmyslu, největší závod Iraq Petroleum Company, kde se zpracovává produkce z 54 studen této oblasti. Dosáhla předloni 54 829 000 tun a představovala čistý zisk přes 300 miliónů liber. Iraq Petroleum Company je z jedné třetiny britská a její centrála je V Londýně. Britská vláda vlastní 11,6 % jejích akcií.“

„Jste dobrý na čísla,“ poznamenal jsem. „Byl jste tam?“

„Sorry,“ řekl jsem. „Mám špatnou paměť a nepíšu si deník.“

„Víte, co se tam stalo 1. března loňského roku?“

„Povězte mi to,“ pobídl jsem ho.

„V 8.47 večer dopadla na rafinérii v New Babě salva šesti 120 milimetrových hmoždířů. Mezi iráckými pracovníky vznikla panika. Vyrojily se poplašné zprávy, že došlo k invazi z Izraele. Irácká letka byla vyslána do Kirkúku, aby zničila zařízení, které produkuje polovičku národního důchodu Iráku. Ztráta představovala 10 miliónů liber a závod nebyl ještě za měsíc plně v provozu.“

„Teď si vzpomínám,“ řekl jsem. „Četl jsem někde, že to udělali kurdští nacionalisté pod vedením svého legendárního vůdce Mustafy Barzaniho.“

„… svého legendárního vůdce,“ opakoval po mně posměšně. „Znáte Mustafu Barzaniho?“

„Nepamatuju se, že bych měl tu čest,“ odpověděl jsem. „Ale mohl bych se něco zeptat?“

Broderik Ross upil doušek kávy, kterou před nás nehlučně postavila jeho sekretářka. „Dostal jsem pokyn, abych vám dal ve všem volnou ruku a poskytl vám informace, které budete žádat. Ptejte se.“

„Proč jste mi vyprávěl tuhle historku?“

„Abych vám ilustroval, že malé, jinak bezvýznamné skupinky zfanatizovaných lidí, mohou v odlehlých oblastech, a obzvláště v poušti, zničit nebo vyřadit na dlouhou dobu z provozu velký průmysl.“

„Konkrétně?“

„Středovýchodní naftový průmysl,“ řekl Broderik Ross. „Cigaretu?“

„Ne, děkuju, kouřím jen libyjské.“ Nacpal jsem si dýmku.

„Arabská nafta je, jak víte, kontrolována několika mocnými společnostmi,“ pokračoval Ross, „ke kterým patří také naše organizace DESDEV, Development Company. Arabská liga požadovala už v roce 1959 kontrolu a převzetí naftového průmyslu do arabských rukou. Dosud se to nepovedlo. Arabský naftový kongres neuspěl, myšlenka vybudování panarabského potrubí nebyla uskutečněna, neexistuje celoarabská flotila tankových lodí ani dokonalá kontrola světového prodeje nafty, která by stoprocentně zajistila bojkot Izraele.“

„Co vás tedy trápí?“

Broderik Ross vstal, odešel k oknu a povytáhl žaluzii. Do místnosti vnikly prudké sluneční paprsky. Ross rychle znovu zatemnil.

„Nemám rád slunce,“ řekl.

„Vybral jste si špatné místo pobytu.“

Podíval se na mě s tichou nevraživostí. „Nemyslím. Libye má zvláštní postavení mezi výrobci nafty. Její prameny jsou vzdáleny od Suezu, tudíž nejsou bezprostředně ohroženy izraelsko-arabským konfliktem, a je blízko evropským trhům. Její produkce letěla vzhůru fantastickým tempem. Od roku 1962, kdy první tankové lodi odrazily od libyjských břehů, předstihla Alžír v roce 1964, Irák v roce 1966, Kuvajt v roce 1968 a Írán a Saúdskou Arábii v roce 1969. V Libyjském království operuje 37 petrolejářských společností.“

„Jenže bylo založeno Lipetco, Libyan Petroleum Corporation,“ přerušil jsem ho. „Libyjská státní společnost.“

„Fair enough,“ řekl Broderik Ross. „Dělí se s námi lifty, fifty,“

„Ale chce víc!“

„Ne. Alespoň zatím ne. Libyjská vláda je si plně vědoma toho, že se bez nás, mezinárodních společností, neobejde. Arabové nejsou schopni převzít sami výrobu nafty.“

„Někteří se však domnívají, že ano,“ řekl jsem.

„Extrémisté!“ vyštěkl Ross. „Šílenci!“

„Modrý princ?“

„Modrý princ,“ přikývl. „Co o něm víte?“

„O něm dohromady nic. Zato dost o tom, co chce.“

„Co chce?“

„Nejdříve naftu. Pak al umma al arabia, sjednocení arabských národů, zničení Izraele, výboje do všech světových stran, obnovu starého arabského impéria…“

„To přece neberete vážně,“ usmál jsem se.

„Slyšel jste o asasinech?“

„Ne.“

„To byla muslimská sekta, která si kladla za cíl zmocnit se celého světa. Všechny prostředky vedoucí k tomuto cíli byly dovoleny. Rozšířili slovník evropských národů o jedno slovo.“

„Které?“

„Assassination,“ řekl Broderik Ross chladně. „Vražda. Přívrženci Modrého prince k ní připojili prostředek modernější: sabotáž. Jen na naftových polích Desert Development Company vyletěly během posledního roku do povětří tři vrtné věže. Byly učiněny pokusy o poškození potrubí.

Přístavy jsou ohroženy. Tankové lodi se v posledních létech staví v tak velkých rozměrech, že jim ani světové, natož malé libyjské přístavy nestačí. Esso Standard Libya v Marsa el Brega má 2 kilometry od pobřeží zvláštní přistávací zařízení sestávající ze 44 metrů vysoké věže postavené na mořském dnu, na základně podobné obrovské koblize. Na vrcholku věže nad mořskou hladinou je mohutný otáčivý kruh: K němu se přivazují lodi, které s ním mohou rotovat podle toho, jaká je právě povětrnostní situace a mořské podmínky. K tomuto zařízení vede podmořské potrubí o průměru 42 palců, kterým mohou tankové lodi čerpat 50 000 barelů ropy za hodinu, to je polovina celkové kapacity přístavu. U této podmořské věže byl chycen žabí muž s nákladem třaskavin takové trhavé síly, že by stačila vyhodit do povětří celé zařízení i s tankující lodí. Spáchal sebevraždu dříve, než ho mohli vyslechnout.“

„Vaše vyprávění má trhlinu,“ řekl jsem. „Proč by Arabové, i když příslušníci tajné společnosti, ničili vlastní majetek, přesněji řečeno budoucí vlastní majetek.“

„Obviňují z toho cizí společnosti. Mezi kmeny na obou stranách egyptsko-, súdánsko-, čadsko-, alžírsko– a tuisko-libyjské hranice se rozšiřuje legenda o Modrém rinci, novém Mahdím, který vyžene Židy a cizince, jednotí síly Východu a povede je do velké poslední a vítězné války proti Západu. Arabové, kterým je vlastní sklon k mystické víře a k hledání zázračného, tomu věří s prostomyslnou nadějí.“

„Džihad?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ potvrdil. „Svatá válka. Mezi některými muslimskými sektami se dosud udržuje víra v příchod Mahdího. Vyznávají dvanáct imámů, potomků Alího a Fátimy, z nichž poslední byl Muhammad al Mahdí. Zmizel ze světa v roce 880. Vyznavači mahdismu věří, že tento skrytý imám se vrátí jako Mahdí neboli Vedený, dobude svět a dá jej do pořádku. Během století se vynořilo několik Mahdíů v různých arabských zemích. Britové museli ještě v moderní době dva z nich potírat vojensky. Šíleného Mullaha Somálského a súdánského Mahdího. Existuje rozsáhlá apokalyptická literatura, která se zabývá výpočty, kdy se má tento spasitel objevit.“

„Kde ho najdu?“

„Není jisté, jestli je v Libyi,“ odpověděl Broderik Ross. „Pohybuje se po jižní hranici a přechází do sousedních arabských zemí. Žije mezi beduíny. Desert Development, Company provádí nyní zkušební vrty podél hranice. Nemůžete se tam ale volně pohybovat. Každý nově příchozí je přijímán v té oblasti s velkým podezřením. Pošlu vás do některého z našich campů a budete tam nějakou dobu pracovat jako inženýr. Pojede s vámi Zaki. Až si na vás zvyknou a seznámíte se s prostředím, vrátíte se zpátky do Tripolisu pro Libyjce jménem Mir Damad, který vás může dovést k Modrému princi. Setkáte se s ním dnes večer.“

„Kdy mám jet do campu?“

„Počkejte do konce ramadánu,“ řekl Ross. „Arabové teď všichni hladoví, není pravděpodobné, že se něco bude dít.“

„Kde najdu Míra Damada?“

„Spojí se s vámi sám. Čekejte na zprávu.“ Broderik Ross se podíval na zlaté náramkové hodinky. Bylo v tom nevyslovené sbohem.

Vstal jsem, a než jsem mu podál ruku, přistoupil jsem k jeho psacímu stolu a zvedl tepaný nůž v ozdobné kožené pochvě, který asi používal na rozřezávání dopisů.

„To je tuarežská práce?“ otázal jsem se.

Broderik Ross mě sledoval bedlivě očima. „Je čas k obědu,“ řekl suše, jako kdyby měl v ústech ovesné vločky.

Položil jsem nůž nazpět tak, že jsem posunul papíry, které přikrývaly tlustě černé desky. Bylo na nich velkým písmem napsáno jediné slovo: Armageddon.

„Kdo vás naučil těmto způsobům?“ zeptal se Ross podrážděně.

„Moji ďábelští současníci,“ řekl jsem.

5

Posadil jsem se ke stolečku na chodníku před Café Commercio. Několik Arabů v barakánech sedělo v kavárně, ale jejich stoly byly prázdné. Postili se a zírali otráveně před sebe. „Bitter soda,“ objednal jsem si.

Jiný číšník mi přinesl sklenici hořké rubínové tekutiny, ve které plaval skrojek citrónu, a položil přede mne Tarabulus al Gharb.

Odsunul jsem noviny: „Nečtu arabsky.“

„Dejte mi deset piastrů a podívejte se na čtvrtou stranu,“ pošeptal mi číšník.

„Šukran,“ řekl nahlas a vzal si minci.

Rozevřel jsem noviny. Na čtvrté straně nebylo nic, kromě tištěných zpráv v arabském ornamentálním písmu s ocásky a kudrlinkami.

Uvědomil jsem si, že Arabové čtou odzadu. Odpočítal jsem čtyři strany od poslední. Na levém okraji bylo napsáno tužkou tiskací latinkou: Hotel Uaddan. Večer.

6

Město bylo smutné a opuštěné.

Proudění lidí i aut ustalo. Ztichlou ulicí kráčel muž y pruhovaném chalátu a hovořil s hvězdami.

Denní půst byl přerušen po západu slunce a teď se v každé mešitě modlili a recitovali korán. V paláci Kasr el Chuid četlo svatou knihu Jeho Veličenstvo král Muhammad Idris Almahdi Assanusi a slavní předčítači šejk Sidiq al Minasavi z Káhiry a Suiejman Tantavi.

V malé hale hotelu v rohu seděla v křesle mladá žena, která mi věnovala pronikavý pohled. Recepční za pultem s někým dlouze telefonoval. Prošel jsem třemi místnostmi baru do velké haly pro hosty. Před televizorem seděla americká rodina s třemi dětmi a sledovala kovbojku. Vrátil jsem se do recepce. Recepční dosud telefonoval.

Mladá žena vstala: „Hledáte Mira Damada?“

„Proč myslíte, že ho hledám?“

„Četl jste Tarabulus al Gharb?“ odpověděla otázkou. „Kde je Mir Damad?“

„Přijme vás o půlnoci. Chcete jít zatím do restaurace?“

Prošli jsme dlouhou chodbou, třetí halou, která je společná s hernou, prázdným sálem a přes pódium, na kterém hrál džezový orchestr, do restaurace kasina. Vrchní číšník nás dovedl ke stolku pro dva. Byla na něm cedulka réservé.

„Kdo jste?“ zeptal jsem se.

„Sekretářka. Jmenuji se Arlén. A kdo jste vy?“

„Poběhlik po Africe a přilehlých krajinách.“

Usmála se. „Jak jste se sem dostal?“

„V pouzdru na basu.“

„To musí být nepohodlné.“

„Miluju hudbu,“ řekl jsem.

„Odkud vás poslali?“

„Z pouště.“

„Jaká je poušť?“ zeptala se.

„Písečná.“

„Jste vždycky tak lakonický?“

„Vyprahlá, horká, žhoucí,“ přidal jsem,

„Neříkejte!“ zvolala posměšně.

„Bezcestná, neomezená, nekonečná…“

„Jak originální!“

„Tichá, bezhlasá, němá…“

„A…?“

„Melancholická, zasmušilá, tajemná…“

„To je všechno?“ ironizovala. „Zrádná, nemilosrdná, vražedná…“

„To zní zajímavěji.“

„Bez soucitu, bez milosrdenství, bez slitování…“

„Jedním slovem?“

„Písečná,“ řekl jsem otráveně.

„Zase? Fuj!“

Nadechl jsem se: „Strašná, krutá, zlá…“

„Zlá?“ vykřikla. „Jako žena?“

„Jako žena,“ vzdal jsem se. Zvedla nadšeně sklenici: „Na poušť!“

„Na vás!“ zvedl jsem svoji. Obě byly prázdné. „Co budete pít?“ zeptal jsem se.

„Co vy?“

„Pivo.“

„To znamená, že mi nechcete dát večeři.“

„Proč?“

„Jídlo bez vína je jako den bez slunce.“

„Poslyšte,“ naježil jsem se. „Proč mě provokujete, abych řekl opak toho, co chcete vy, abyste mi pak mohla dát lekci?“

„Hádejte,“ řekla.

Vrchní číšník nám podal každému mohutný jídelní lístek.

„Polpa di Granseola, Ca’Foscari,“ objednávala Arlén. „Tagliolini al Pomodoro, Medaglione di Vitello alla Favorita, Spinaci al Burro.“

„Co je to?“

„Studený krab, nudle, telecí medailonky se špenátem.“

„Totéž,“ řekl jsem.

„Va bene,“ řekl vrchní a věnoval mi soucitný pohled. „Co budete pít?“

„Vino. Výběr přenechám vám.“

„Grácie.“

„Luisillo, maestro assoluto španělského tance,“ ohlásila konferenciérka.

Parket se rozdrnčel flamengem.

„Vyprávějte mi ještě o poušti,“ podívala se na mne přimhouřenými řasami s bezelstnou nevinností. „Ale celými větami, pokud možno rozvinutými.“

„Bavme se raději o vás. Jste svobodná?“

„Rozvedená. Můj manžel byl mutasarifem šehatským.“

„Co je to.“

„Co je co?“

„Obojí.“

„Šehat je Město na zlatém trůně, jinak Cyrene. To je v Cyrenaice, u Benghází. Mutasarif je něco jako náčelník okresu.“

„Proč jste se rozvedla?“

„Já ne. On. Musela jsem přestoupit na muslimskou víru. Poslal mě ke kadimu. Učinila jsem pět slibů. Za prvé, že budu věřit v jednoho boha, za druhé, že se budu pětkrát denně modlit, za třetí, že budu dávat almužny, za čtvrté, že vykonám pouť do Mekky. Ale na pátý slib jsem si od té doby nemohla nikdy vzpomenout. Tak mě zavrhl.“

„Kdo? Kadi?“

„Ne. Mutasarif, můj manžel, tady je to jednoduché.“

„Lžete vždycky tak přesvědčivě?“

„Lžu vždycky. Ale jak vidíte, ne přesvědčivě.“ Přeladila hlas do jiné zvukové polohy. „Proč si myslíte, že lžu?“

Začal jsem se bavit. „Věřil bych vám, že si vás mutasarif vzal, ale ne, že se s vámi rozvedl. Naplňujete orientální představu o tom, jaká má být žena.“

Její řeč dostala zpěvný spád. „Řekněte mi, jaká má být žena?“

„Její postava má být jako třtina bambusu, její obličej kulatý jako měsíc, její vlasy temnější než noc, její tváře bílé a růžové s dolíčkem jako kapka ambry na alabastrovém talíři, její oči černé a veliké jako oči divoké srny, její víčka ospalá, ústa malá se zuby jako perlami zasazenými do korálu, její prsy…“

Skočila mi do řeči: „A nemá být zlá, má sloužit manželovi, starat se o děti a domácnost a ve volném čase se zabývat předením a tkaním. Je vidět, že čtete arabské básníky. Ale básně nevyjadřují vždycky skutečnost.“

„Žila jste v Cyrenaice?“

„„V Benghází, pak ve Fezzanu a teď v Tripolisu. Mezi nimi je poušť, součást Sahary. Nemám ráda poušť.“

„Proč?“

„Je písečná,“ řekla poťouchle.

Při voněla k vínu a napila se. „Rudý tarragon! Quel bouquet! Cítíte ten bouquet? Zavřete oči a uvidíte květiny!“

„Otevřete oči, podívejte se na vinětu a uvidíte, že to není tarragon, ale burgundské.“

„Nemáte žádnou fantazii,“ povzdechla si.

Po crépes suzettes flambovaných koňakem jsem se zeptal: „Kávu?“

„Jistě. Silnou jako lev, horkou jako peklo, černou jako ďábel, sladkou jako láska.“

„Tureckou, nebo espreso?“

„Arabskou!“

„Dvě nescafé,“ objednal jsem. „A účet.“

„Máte beduínské manýry,“ řekla.

„Slyšel jsem, že beduíni jsou zdvořilí a neurážejí své hosty.“

„Chtěl jste mne urazit?“ její tvář vzplanula.

„Ne,“ zamumlal jsem.

Zapálila si mentolovou cigaretu.

„Řekněte mi něco o sobě. O své minulosti.“

„Nemám minulost,“ řekl jsem. „Každý člověk má minulost.“

„Pokud si ji pamatuje.“

„Kdy jste zapomněl svoji?“

Usmál jsem se. „Když jsem přistál u tripolských břehů a snědl pokrm z lotosové rostliny a medu. Znáte tu historku? Když byl Odysseus zahnán ze svého směru severním větrem a přistál na zdejším pobřeží v zemi pojídačů lotosů, aby načerpal čerstvou vodu, poslal svoje muže zjistit, jak vypadají zdejší obyvatelé. Poslové byli přátelsky přijati a pohoštěni lotosovým jídlem, které jim dalo zapomenout na spolulodníky i domovy. Všechno, co si přáli, bylo zůstat tu nadobro.“

„Jenže Odysseus je zase chytil a odvezl je odtud v železech.“

„Nebuďte malicherná.“

„Nejsem,“ odrazila mě. „A mohu vám posloužit jiným příběhem, který dokazuje, že se nevyplácí provádět s pamětí triky.“

„Poslouchám,“ řekl jsem.

„Prozradil jste znalost arabské poezie, víte nejspíš také, že mezi Araby bylo zvykem učit se básně nazpaměť. Své vynikající paměti vděčí také za zachování koránu. Ten byl sepsán až po smrti Mohamedově. Věřící byli vyzváni, aby sdělili každé slovo, které vyšlo z Proroka, ať bylo napsáno na datlových listech, kamenných tabulkách nebo v srdcích mužů, tedy v paměti.“

Zvedl jsem pohár se zbytkem burgundského. „Na mutasarif a šehatského! A na kadiho, u kterého jste skládala sliby. Je vidě,t, že vás naučili víc, než kolik jste přiznala.“

„Nechte si to, jestliže chcete slyšet moji historku.“

„To chci.“

„Tak nevyrušujte. Jeden arabský princ měl za otroky chlapce a dívku s takovou pamětí, že chlapec dokázal opakovat jakoukoli báseň, jestliže ji jen jednou slyšel, dívka po druhém přednesu. Princ se tím velmi bavil a dal vyhlásit v zemi, že básník, který přednese báseň, kterou jeho otrok nebo otrokyně nebudou znát, dostane váhu pergamenu, na kterém je napsána, ve zlatě.

Básníci se hlásili a předčítali svoje zbrusu nové básně, ale chlapec pokaždé prohlásil, že je již zná, a doslova je opakoval. Aby princ ještě více popletl básníka, obrátil se po opakování básně chlapcem na dívku a zeptal se jí, jestli báseň také zná. Dívka si ji po druhém přednesu už pamatovala, řekla tudíž, že ano, a na důkaz toho ji zarecitovala. Až jednou jeden mazaný básník přednesl nekonečnou báseň ze samých hlavolamů, slovních hříček a jazykových krkolomností, které navíc nedávaly žádný smysl. Když po dlouhé době skončil, princ se obrátil na chlapce a ten, stejně jako dívka, jen zahanbeně zavrtěl hlavou.

»Báseň je skutečně originální,« kapituloval princ. »Dej mi ten pergamen, na kterém jsi ji napsal, dám ti jeho váhu vyplatit ve zlatě.«

»Vaše Výsosti, «odpověděl básník, »jsem chudý muž a nemohu si dovolit psát své básně na pergamenu. I tuto báseň jsem napsal na kamenný kvádr, který je venku na hrbu mého velblouda. Prosím, dej příkaz svým sluhům, aby jej přinesli k zvážení, já sám jej neunesu.«

Podívala se na mě jako herečka čekající na potlesk. Odpověděl jsem mlčením.

„Nelíbilo se vám to?“ zeptala se a zapálila si novou cigaretu.

„Ne. Připomnělo mi to někoho.“

„Koho?“

„Modrého prince. Slyšela jste o něm?“

„Ne!“ vykřikla.

Zahleděl jsem se do jejích očí a zdálo se mi, že v nich vidím paniku. Podíval jsem se na hodinky. Bylo 11.55. „Za pět minut se mám sejít s Mir Damadem. Kde je?“

„Hodinky vám jdou napřed. Nelíbí se vám v mé společnosti? Dáte přednost Miru Damadovi? Možná že se už neuvidíme. Co vám brání, abychom pro tuto noc spojili svoje životy?“ Říkala to, jako když se mi posmívá, ale v jejích očích bylo něco jako naléhavost nebo strach. Opakovala: „Co vám brání?“

„Maličkost,“ řekl jsem.

„Jaká?“

„Moji ďábelští současníci.“

„Číslo pokoje 105.“ vybuchla.

Prošel jsem sálem, který odděluje restauraci od hotelu, a vyběhl jsem do prvého poschodí.

Dveře označené číslem 105 byly pootevřeny. Vstoupil jsem předsíni do salónu a z něho do ložnice.

V rámu koupelnových dveří, za nimiž bylo rozsvíceno, se houpal ve vzduchu muž. Visel na šňůře od županu jako loutka na zadní kulise po představení, krk naběhlý, oči vyboulené, s výrazem hrůzy a bolesti v znetvořeném obličeji. Ruce měl svázány za zády šátkem, v ústech gumovou houbu na mytí vany převázanou šátkem.

Z tmavého kouta ložnice bylo slyšet tikot hodin a z koupelny zvuk vody kapající do vany.

Přistavil jsem k němu rychle židli, stoupl na ni, nadzvedl ho a vyprostil jeho hlavu ze smyčky. Odvlekl jsem ho do tmavého rohu ložnice, položil na gauč, zbavil roubíku a rozvazoval mu ruce. Ciferník jeho náramkových hodinek svítil ve tmě. Bylo 12.10.

Našmátral jsem vypínač a otočil. Jeho postava byla mírně zaoblená, ale nikoli sádelnatá, taková, jakou si udržují muži středních let, kteří se brání náběhu k tloušťce.

Měl vypouklé čelo, rozcuchané husté obočí sbíhající se ke kořeni tupého nosu, uši bez lalůčků, masité ruce s vypolštářkovanými dlaněmi a krátkými, jako useknutými prsty.

Nadzvedl jsem mu na gauči poněkud zvrácenou hlavu. Jeho spánky byly protkané teď zvýrazněnými umíravými žilkami a černé vlasy byly na temeni mokré.

Uchopil jsem jeho pravou ruku ozdobenou velkým pečetním prstenem. Byla měkká, vlhká a připomínala chobotnici. Nahmátl jsem tep. Ještě nebylo pozdě.

Kulaté odstávající uši zruměněly, zalapal po dechu, do jeho mrtvolné tváře se vracel život. Ústa se přivřela a připomínala teď ošklivou jizvu.

Roztřásl se po všech údech, chvěl se a jektal zuby, jeho křečovitě napjatý obličej povolil, těžce a chrčivě dýchal.

Vytáhl jsem kapesník a otřel jsem mu lesklé zpocené čelo. Otočil ke mně unavené zakalené oči s váčky a s nadzdviženým obočím mi civěl do tváře.

„Vy jste Mir Damad?“

Přikývl.

„Chcete lékaře?“

Zavrtěl hlavou.

„Mám zavolat policii?“

„Ne!“ Dobýval to slovo z hrdla s obtížemi.

„Kdo vám to udělal?

„To není vaše věc,“ malátně vstal, poodešel k toaletnímu stolku a prohlížel se bedlivě v zrcadle. Otočil ke mně svoji bezvýraznou tvář: „Čekal jsem vás ve dvanáct.“

Odrazil jsem jeho nevraživý pohled: „Přišel jsem ještě včas.“

„Šlo o vteřiny,“ vyrazil ze sebe hněvivě.

Klesl do křesla, sesul se a zmenšil. Malá procházka ho znavila. Opřel hlavu o dlaně, s lokty spočívajícími na kolenou.

„Kdy mě dovedete k Modrému princi?“ zeptal jsem se.

Zamžoural na mě a řekl: „Dám vám vědět. Teď není v Libyi.“

„Kde je?“

„V Súdánu.“

„Co mi o něm můžete říci?“

„Žijeme v době, která rodí proroky a revolucionáře,“ řekl s nalomeným sarkasmem v hlase. Ještě lehce chraptěl. „Ale my jsme spokojeni se současným stavem věcí. Petrolejářské společnosti investovaly v Libyi milióny dolarů, aby jej docílily. A mají v úmyslu investovat mnohem více než dosud. Je jasné, že žádný obchodní podnik nebude umísťovat peníze v cizí zemi, aniž by měl jistotu, že jsou zde bezpečně uloženy a přinesou mu zisk. Poskytujeme tyto záruky. Nemáme zájem na revolučních obratech.“

„Kdy vás mám znovu vyhledat? A kde vás najdu?“

„Dám vám vědět. A nepřijďte zase pozdě.“

„Slyšel jsem, že tady čas nehraje velkou roli. A mimoto jsem nevěděl, že vás budou úderem dvanácté věšet. Vaše sekretářka mně to zapomněla říci.“

„Nemám sekretářku!“ vyštěkl.

Šel jsem ke dveřím. „Myslím, že byste se tady měl raději zamknout.“ Když jsem kráčel ke schodům, z výtahu vyběhli dva muži v civilu a jeden uniformovaný policajt a běželi k pokoji číslo 105.

7

Koncem měsíce prosince mě probudil zpěv a recitace z mešity, v sólu i sboru neustále opakované „Alláhu akbar…“. Zněly rány z děla. Skončil ramadán a nastal den velkých svátků Eid-ul-Fitr.

Příštího dne pro mne Zaki přijel landroverem. Jeli jsme do pouště. Před polednem jsme minuli malou mešitu. Věžička jejího minaretu zakončená půlměsícem se podobala kleci na ptáky. Domečky, vesnice při silnici vypadaly jako žluté bedny, světlejší i tmavší. Jediná slušnější budova byla policejní stanice s cimbuřím připomínající krabici nahoře okousanou.

Zastavili jsme za vesnicí mezi nedostavěnými domky, před budovou stlučenou z prken, kde prodávali mirindu a pepsi-colu. Žena s holí v modré burce, která pásla špinavé ovce a hnědé berany, si rychle přikryla tvář. Šedivý oslík utrhl osamělou kopretinu, s níž se svalila chlupatá housenka a stočila se do klubíčka.

V opuštěné pískovně skotačilo hříbátko mezi fialovými květy, jež jsou samy o sobě chudé, ale hezké, když je jich hodně. Muž nesoucí pytel vyplašil kozu, která teď lezla do kopce nad pískovnou, pruhovaném jakoby tužkovými čárami, jaké dělá voda stékající za dešťů stružkami dolů.

Za vyschlým potokem pod spálenou strání se pod palmou u stanu z černých sešitých kůží pásl velbloud na žlutě rozkvetlém bobkovitém keři s dlouhými pichláky.

Zaki zachytil můj pohled a řekl: „Když Alláh stvořil Adama, zbyly mu dva kousky hlíny, z jednoho udělal velblouda a z druhého palmu.“

Vodorovně vrstvené hory, do kterých jsme vjeli, oblévá poušť. Od Džerdže přes pohoří Hamada Al Hamra, po stopách starých karavanních cest, vede silnice do Fézzánu.

Velká panenská písečná moře, Ubari, Murzuk, Al Harudž, Al Asuad, Rebiana, Calanscio, oddělená od Mediteránu nestejně úzkým zeleným pásem, skrývající libyjský zázrak druhé poloviny dvacátého století, se rozlévají k hranicím Tuniska, Alžíru, Nigeru, Čadu, Súdánu a Egypta. Desítky mezinárodních společností operují v pouštích spojených naftovými potrubími s přístavy Marsa Brega, Sidra, Ras Lamif, Herega a Zwaitina.

Rostou nové vrtné věže, kladou se nová potrubí a staví se nové přístavy. Vrtací hlavy hnané silnými dieselovými motory pronikají povrchem pouště a provrtávají se skálou k rezervoárům pod zemí, kde porézní kámen a vrstvy písku v sobě drží jako houba naftu smíchanou se slanou vodou a plynem, stlačenou mezi podzemní skalní podlahy a střechy. Bazuka prostřelí kamennou střechu, plyn vystřelí vzhůru, slaná voda klesá a další statisíce barelů černého zlata spatří světlo světa.

„Vy nevíte, co je to poušť, pane,“ řekl Zaki. „Tady vydrží jenom Arab. Když přijde ghibli, zabalí se do barakánu, hodí cíp přes hlavu a obličej, posadí se zády proti větru, hlavu mezi koleny, a čeká, až to přejde. Den, dva, tři.“

„Písek ve vzduchu je tak jemný, že si to ani nemůžete představit. Najednou vám připadá, že nemáte ani oči, ani uši, mezi zuby vám skřípe, nos máte zacpaný, že můžete sotva dýchat.“

„Jedete pouští přes přeryvy, nahoru dolů, nahoru dolů, doleva, doprava, a najednou se to přižene. Začnete bloudit v kruhu a zjistíte, že chladič je prázdný. Nemáte už žádnou vodu, zastavíte a nalijete tam poslední láhev whisky. Jste v poušti bez vody.

Vytáhnete skla, ale uvnitř vozu se prohání písek. Zatemní se a ani reflektory neproniknou písečnou tmou. Když to netrvá dlouho, můžete to přežít. Jinak – sut u nad go to hele.

My Arabové ale milujeme poušť. Vydejte se někdy za prvého ranního světla v ještě chladném vzduchu po karavanní silnici. Jedete podle vyschlého řečiště s převislými zakrslými keři. Obrovská prázdnota provádí triky s vašima očima a ušima. Nízké chomáčky trávy nabývají výšky stromů a štěkot psa nebo výskot dětí může být z oázy na míle vzdálené.

A v noci, pane, v noci! Není krásnějších hvězd než hvězdy pouště. Visí v čirém křišťálu. Žádné jiné vám nedají ochutnat okamžiky, které zahlazují smutek, chvíle neuvěřitelného klidu a vyrovnání.“

Napadlo mi, že Zaki byl přece jen schopen napsat tu báseň, po které zbylo olízané místo na stěně istanbulské věznice.

8

Gang hledačů min postupoval proti rozplizlému slunci. Sledoval jsem Bištyho v krátké vzdálenosti a snažil se nepřipoutat na sebe pozornost.

Detektor vydal bzučivý zvuk. Bišty se zastavil a stál jako přikován. Zpod šátku ovinutého na hlavě se přes jeho mužnou, snědou, neholenou tvář řinul pot.

Attolini, pyrotechnik, s pomocníkem, vyhrabal opatrně minu, odnesl ji k jámě a položil k ostatním. Muži přístroji pro hledání min pokračovali v nebezpečném pochodu. Kráčeli s dlouhými tyčemi zakončenými kulatým detektorem a připevněnými k pravé ruce pod loktem, na zádech jako ruksak aparát, na který jsou napojena ušní sluchátka.

Attolini, v bílém tričku, šortkách, sandálech a s bílou čepičkou s kšiltem, stál u elektronického přístroje na trojnožce, podobného horskému sluníčku, jaká bývají lékařských ordinacích. Pod ním byl přenosný telefon.

Za námi se pískem mezi chomáčky trávy a kameny šinuly landrovery. Muži se zahalenými spodními částmi obličejů, v turbanech, bílých širokých plandavých kalhotách a těžkých vojenských botách označovali plochu zbavenou min vápnem natíraným na kameny.

Operace vyčistění terénu od min položených během druhé světové války se blížila ke konci. Attolini přistoupil k velké čtvercové díře, do které vkládal nalezené miny a proložil je svazky dynamitových tyčí. Zapojil drát a táhl jej několik set metrů k landroveru, na jehož střeše měl odpalovací zařízení.

Mohutná exploze ukončila den.

Za námi pracovali geofyzikové. Nasedl jsem do Attoliniho landroveru a vracel se do campu. Zastavili jsme se u centrální boarding station, automobilu nahrávací stanice, pro Pintera.

Seizmolog seděl před svými citlivými přístroji a potil se nad grafy.

Desert Development Company pracovala dosud nejpřesnější a nejčastěji používanou seizmografickou metodou, která sice nemůže bezpečně zjistit přítomnost nafty a plynu, ale odhalí spolehlivě struktury půd, které jsou příznivé pro jejich výskyt.

Seizmická metoda spočívá ve vytváření umělého zemětřesení. Do vrtné díry hluboké až 40 stop se spustí na ocelovém lanku dlouhá tyč s třaskavinou, která se odpálí elektricky. Vibrace výbuchu se rozšiřuje ve sférických vlnách a je zachycována malými přístroji, geofony, magnetometry, které vibrace země přivede do oscilace. Elektrické proudy, které se tak v nich vytvoří, jsou pomocí kabelů dovedeny do ústřední nahrávací stanice.

Tady je Pinter převádí do grafů, vypočítává hloubku jednotlivých vrstev a předkládá pak společnosti mapy s jejich přesným uspořádáním pod zemí. Její geologové do nich vyznačují vhodná místa pro vrty experimentálních studní, které mohou vést k objevu nafty.

Pinter si něco mumlal nad svými seizmografy a drbal se ve vlasech. Na pravém předloktí měl v kruhu vytetovanou loď jménem Hildegarde. Byl zarostlý a ušmudlaný. Když nás uslyšel, zvedl hlavu a obrátil k nám svůj pohyblivý obličej. Vyskočil z auta, hodil nedokouřenou cigaretu do písku a posadil se k nám.

V táboře jsme nejdřív vlezli do klimatizované maringotky označené cedulí s ručně malovaným velkým nápisem BAR.

Seděl už tam s otevřenou plechovkou holandského piva camp boss Alvin Garber. Brit. Za války sloužil u protiletadlové jednotky královského dělostřelectva, potom u spojeneckého štábu generála Eisenhowera v severní Africe. Prodělal tažení proti Rommelovi. Jeho souměrná lebka s klenutým čelem, kdysi proražená šrapnelem, byla vyspravena zlatými destičkami.

Měl mohutný hrudník, široký v ramenou, a nosil khaki kalhoty. Přes pásek se mu valilo těžké břicho. Byl velmi rozezlen a kousal se do tenkých rtů.

„Co se děje?“ zeptal se Attolini.

„Zařízení Desdevu na zkapalnění přírodního plynu v Cyrenaice vyletělo do povětří,“ řekl Garber navztekaně. „Marcus je mezi nesmrtelnými.“

Američan Fenimore Marcus, ředitel závodu v Cyrenaice, byl Garberův starý přítel.

„Jak se to stalo?“ zeptal se Pinter.

„Asi tři kilometry od přístavu došlo k explozi, která způsobila obrovský požár. Dva Britové, tři Libyjci, jeden Francouz, jeden Ital a dva Američané byli zabiti, šest lidí je v nemocnici s těžkými popáleninami. Sedmý byl Marcus. Měl spáleno osmdesát procent povrchu těla a několik vážných zranění. Zemřel dvě hodiny po převozu do nemocnice.“ Garber otevřel novou plechovku piva a důkladně si lokl. „Všechna instalovaná zařízení pro výrobu přírodního plynu jsou zničena, tankové farmy jsou ještě v plamenech.“

„A příčina?“ zeptal se Pinter.

„Podle oficiální zprávy úředníci vlády a společnosti ještě neskončili vyšetřování ani odhad celkové škody.“

„Mohlo jít o sabotáž?“ otázal jsem se jako mimochodem.

Alvin Garber, který se dosud díval upřeně do země a vyhýbal se pohledům, zvedl svá těžká víčka. Oči se mu leskly.

„Mohlo jít o cokoli,“ vyštěkl a sáhl po dalším pivu. „Podívejte se na mapu koncesí téhle země. Uvidíte, že je rozdělena jako šachovnice. Po ní se jako šachové figurky pohybují Američané, Britové, Němci, Francouzi, Italové, Holanďané, Libyjci. Každá figurka hraje svou hru. Hru o peníze a hru o moc.

Libye má z nafty příjem přes dolar za jeden barel. Teď je denní produkce přes 3 milióny barelů. Jeden barel jeden dolar. Produkce i příjmy stoupají. Pro tuhle zemi i pro společnosti, které ji exploatuji.

Zeptejte se Pintera, co říkají jeho seizmografy. Pod vašima nohama a kam se podíváte kolem sebe, až za obzor, jsou pohádkové poklady. Z prozkoumaných naftových rezerv světa je polovina v arabských zemích. Objevení nafty bylo pro ně jako překvapivý dar džina z pohádky z Tisíce a jedné noci. Pro ně, pro naftové společnosti a pro politické síly, které za nimi stojí. Jejich vzájemné vztahy jsou prošpikovány rozpory.

Na těch pokladech spí milióny Arabů, lidí písku a hvězd. Chovají ovce a kozy a sejí trošku prosa. Jsou pastevci a poháněči velbloudů, jak za biblických dob. Jen stany už mají z celtoviny místo z kůže, Ale chleba dosud pečou v písku. Tady máte první rozpor.

A za příštích padesát až sto let bude poklad vyčerpán. Arabské země chtějí, aby příjmy z nafty zůstaly tam, kde se vyrábějí. Petrolejářské společnosti chtějí pravý opak. Tady máte druhý rozpor.

Arabské země, které nemají naftu, jako je Sýrie, Libanon nebo Jordán, by chtěly federaci se zeměmi, které ji mají. To nechtějí ty země, ve kterých nafta je. Politické a sociální kontrasty mezi nimi jsou příliš velké. Je rivalita mezi vládnoucími skupinami a dynastiemi.

Tady máte třetí rozpor.

Velmoci nečinně přihlížely k obsazení Sinajské pouště a Ghazi Izraeli. Arabové chtějí svoje území zpět a někteří by chtěli dobývat území cizí. Tady máte čtvrtý rozpor.“

Garber si zapálil cigaretu a načal další plechovku.

„Mezi mocnostmi jsou rozdíly v zájmech a názorech na řešení středovýchodní situace. Tady máte pátý rozpor.

Libye měla v loňském rozpočtu 75 miliónů libyjských liber na vojenskou pomoc arabským zemím proti Izraeli. Ve světě jsou síly, které nemají zájem na tom, aby měla prostředky k poskytování takových částek. Tady máte šestý rozpor.

Velká Británie sem má dodat za 100 miliónů liber raket Thunderbird a Rapier a za 40 miliónů tanků Chieftain. Některé mocné skupiny ve světě by to neviděly rády. Tady máte sedmý rozpor.

Mohl bych vypočítat další, ale na závěru se Um nic nezmění. Střední východ se může stát polem Armageddonu…“

„Armageddonu?“ skočil jsem mu do řeči. „Co je to Armageddon?“

Garber po mně šlehl očima: „Poslední válka.“

Vstal, otevřel dveře maringotky a řekl s očima upjatýma na oblohu: „Zítra začneme vrtat.“

Sledoval jsem jeho mohutnou postavu kráčející k ubikacím, až se slila s temnotou.

„Vzalo ho to,“ řekl Attolini. „Ještě jedno?“

Kývl jsem a vzal jsem si pivo. „Je tu už dlouho?“

„Alvin Garber je saharienne, starý Sahařan,“ řekl Attolini. „Myslím, že na něho jde saharitis, saharské šílenství.“

„Nemyslím,“ řekl Pinter, „to, co říká, dává smysl. Jen v jednom s ním nesouhlasím. Opravdovým pokladem pouště není nafta, ale voda. Pod pouští je obrovské moře vody. Podzemní rezervoár, kterému se říká Savourinovo moře, je velký jako Francie a Rýn by musel téct 190 let, aby jej naplnil. Máme jej skoro pod sebou. Zasahuje až do Tunisu a libyjského Fezzánu.

Na Atlas a ostatní hory Afriky vždycky pršelo a voda z nich stékala po věky do písku. Jediný problém je dostat ji z podzemí na povrch.

Často jsem se v poušti divil prehistorickým jeskynním kresbám. Je na nich dobytek a stromy. V srdci Sahary. Tady byla vždycky voda. Někde jsem četl, že kdyby se jen polovina Sahary zavodnila, bylo by dost jídla pro celý svět, Voda je život, pánové.“

„Ale kdo chce vodu?“ řekl Attolini a otevřel tři vychlazená piva.

9

První naftová studna byla vrtána v Drake Well v Pensylvánii v roce 1860. Od té doby se hodně změnilo.

Dříve se vrtalo těžkým dlátem, které se pouštělo do studny. Bylo přivázáno na ocelovém laně. Vysekané kusy skály se obtížně vyhrabávaly. Vynález bezešvých rour bratří Mannesmanů v roce 1910 umožnil dnešní rotační systém, kterým lze vrtat do hloubky dvaceti tisíc stop.

Vrtná hlava hnaná dieselovými motory se zavrtává do skály rychlostí sto otáček za minutu. Je chlazená řídkým bahnem, které se k ní pumpuje a je vytlačováno nazpět k zemskému povrchu i se všemi vyvrtanými kusy zeminy a skály.

Desert Development Company používá drahé pojízdné vrtací věže nazývané Desert Master, které se pohybují pouští taženy buldozery s tankovými koly rychlostí jednoho kilometru za tři hodiny.

Desert Master, který se sunul do odminovaného prostoru, byl již v dohledu z našeho campu. Poušť na něj hleděla nevzrušeně,

Bišty mu vyjel s Garberem naproti. Jel jsem za nimi s Attolinim a Pinterem, abych zaplašil samotu a smutek.

Dostihli jsme je už zaparkované podél trati pojízdné věže. Bišty si přisedl k řidiči jednoho buldozeru, Garber přecházel sem a tam a kouřil cigaretu. Vrátil se k automobilu a zaklel.

„Bišty!“ zařval. Ale Bišty, ohlušen hřměním motorů, že neslyšel. „Co je?“ zeptal se Attolini.

„Nechal v campu pivo,“ řekl Garber. „Máte nějaké?“

„Ne,“ řekl jsem, „jenom vodu v termoskách.“ Garber se ušklíbl.

„Zajedu vám pro ně,“ nabídl jsem se a nastartoval landrover. „Dík,“ řekl Garber.

Když jsem se vracel, zvedl se vítr a písek se kupil rýhách posuvných skel landroveru. Vrtná věž se tyčovala proti obloze jako Eiffelovka v ranním oparu. Tažné buldozery se začaly otáčet do levého boku k místu vyznačenému pro vrt, které jim ukazoval Garber. Viděl jsem Bištyho vyskočit od řidiče a kráčet k Attolinimu. Pinter stál opřen o Garberův landrover.

Ten obraz mám ještě před sebou. Tak jsem je viděl naposledy živé,

Z levého buldozeru vyšlehl plamen současně s mohutnou detonací, která přeskakovala řetězovou reakcí ohnivou stopu v široké čáře, zasáhla další buldozery a nakonec vrtnou věž, jež se zakymácela a skácela k zemi.

Exploze zmlkly, zbyly jen čadivé plameny na demolovaných vracích. Zastavil jsem v bezpečné vzdálenosti a vyskočil z vozidla. Šátek svinutý v turban zůstal na Bištyho hlavě. Scházelo k ní tělo. Mohutné tělo Alvina rarbera a menší Pinterovo hořelo u landroveru zasaženo olejem z detonované nádrže. Attolini, který byl nejdále od výbuchu, ještě jevil známky života. Když jsem se nad ním sklonil, jeho kamenějícím obličejem se mihl stín rozpoznání.

„Přísahám,“ zašeptal, „že v tomto prostoru nezůstala ani jediná mina.“

Jeho tvář pohasla a oči se obrátily v sloup.

10

Vyprázdnil jsem svůj cestovní pytel, obrátil jej na verandě naruby a marně se snažil vytlouci z něho písek a prach.

Těšil jsem se na horkou lázeň, na večeři za stolem přikrytým bílým ubrusem, maso a zeleninu, které nejsou z konzervy, na noviny s dnešním datem a postel s čistým prostěradlem.

Když jsem vycházel z koupelny, vymydlen, oholen, v nažehlené bílé košili, přistihl jsem se, že mé představy krouží kolem Arlén. Připomněl jsem si zvukové ladění jejího hlasu, zpěvný spád její řeči, její posměšně zaujatou, pihami postříknutou tvář, snědou a ohnivou, zářivé perličkové zuby a korálové rty, třpyt jejích podivně zpytavých, snivých a falešných očí.

Dooblékl jsem se a tmavomodrým peugeotem, který mi tu nechal Zaki, jsem si zajel, ze sentimentálních důvodů, na večeři do kasina Uaddan.

Náš stůl byl obsazen. Posadil jsem se do rohu u dveří a pustil se do studia jídelního lístku.

Konferenciérka ohlásila sólo na drums. Velká světla pohasla a v sále teď panovalo narudlé příšeří barevných žárovek. Štíhlý, dlouhoprstý černošský bubeník improvizoval s podivuhodnou tvořivostí, objevoval, prozkoumával a jako alchymista proměňoval chróm, mosaz a měď svých nástrojů v ryzí zlato divokého rytmu.

Narovnal jsem se v židli, protože na jídelní lístek už nebylo pořádně vidět, a ucítil jsem prudké tupé bodnutí v zádech mezi žebry.

Páteří mi proběhlo zamrazení.

„Nehýbejte se a dělejte přesně, co vám řeknu,“ ozval se přiškrcený, ale poněkud rozkolísaný hlas za mými zády.

Odpověděl jsem mlčením. Začal jsem tušit, o koho jde.

„Jste ovíván křídly anděla smrti. Za chvíli vás přestěhují do márnice.“

„Budete pít burgundské jako posledně, nebo dáte přednost tarragonu, bien chambré?“ zeptal jsem se stroze, snaže se propůjčit svému obličeji co nejlhostejnější výraz.

Arlén obešla stůl, posadila se naproti mně a hodila kulatý zlatý zapalovač do taštičky.

V jejím pohledu byl led. Zkrabatila nos a vyjela si na mě: „Smějete se taky někdy?“

„Každý Štědrý večer,“ řekl jsem. „Čemu vděčím za opětné setkání?“

„Věříte na šťastné náhody?“ zeptala se.

„Ne v souvislosti s vámi. Špinavé skutečnosti života mluví proti tomu.“

Zacukala rtem: „Kdo si myslíte, že jsem?“

„Une femme trés chic. A lhářka. A nejspíš něco ještě horšího.“

„Žijete mezi lidmi zlých srdcí,“ řekla konejšivě.

Zkřížil jsem ruce na prsou a řekl drsně: „Mir Damad mi řekl, že nemá žádnou sekretářku. Zdržovala jste mě tady, aby ho mohli zabít.“

„Ne!“ podívala se na mě zpříma, ale s výrazem člověka, který ví, že se mu neuvěří. „Většina lidí nelže úmyslně, myslí si, že mluví pravdu, a zatím lžou. Ostatně Mir Damad je naživu. Musíte mi věřit.“ Její oči byly jako zaklínadla.

„Co je to Armageddon?“

Zachvěla se a odpověděla se zatoulaným pohledem: „Zkomolené hebrejské slovo har megiddo nebo možná jeho řecký ekvivalent. Megiddo je hornatá oblast v Galileji, kde se konaly biblické bitvy.“

„To je všechno?“

Sklopila oči. „Armageddon je válka všech válek, poslední bitva, konečný světový konflikt.“

„Hrajete part pro to, nebo proti tomu?“

„Hraju part podle dirigenta, který je právě u pultu. Vy ne?“ zeptala se s nádechem posměšku.

Neodpověděl jsem.

„Armageddon je poslední z nesplněných proroctví Písma,“ navázala Arlén na přerušený rozhovor. „Mluví se o něm v Knize Ezechielově a v Knize soudců jako o konečném zničení armád Gogových, sil Antikristových na horách Izraele, v Knize zjevení jako o poslední bitvě mezi dobrem a zlem, ve které budou poraženy síly zla a materialismu. Něco jako bitva bohů.“

Arlén si zapálila cigaretu a s pohledem upřeným na její žhoucí bod pokračovala s pochýlenou hlavou: „Znalci bible a vykládači biblických proroctví tvrdili po mnoho staletí, že ke konečnému střetu dojde s Edomem.“

„Kdo to je?“

„Arabové,“ řekla Arlén. „Nejde však jen o spor mezi Judou a Edomem, jak o tom hovoří prorok Abdiáš, ale také s Efraimem, o kterém se zmiňuje Zachariáš.“

„Kdo je Efraim?“

„Staří bibličtí vykládači ho pokládali za Anglii. V širším současném kontextu představuje Juda a Efraim celý západní svět, stejně tak jako Edom všechny síly Východu.“

„Vyznáte se dobře v bibli,“ řekl jsem.

„Vůbec ne. Bible mě nikdy nezajímala. Ale dala jsem si práci, abych se seznámila se všemi místy, které mají vztah k Armageddonu.“

„Proč?“

„To až někdy jindy.“ Arlén si ovlažila rty douškem vína a vytáhla z taštičky tlustý špalíček: „Znáte tuhle knihu?“

Podíval jsem se na název: Nostradamova proroctví. „Ne,“ odpověděl jsem.

„Tak dávejte pozor.“ Rozevřela knihu, ve které bylo hodně řádků podtrženo barevnými tužkami a jejíž okraje se hemžily poznámkami.

„Velký král teroru sestoupí z nebes.

Za ranního rozbřesku při druhém zakokrhání kohouta

… roku 1607 od Liturgie…“

„Tomu nerozumím,“ řekl jsem.

„To je proroctví o začátku poslední bitvy, Armageddonu. Nostradamus byl Francouz. Zrod francouzské liturgie se klade mezi rok 355 a 374. Tedy k této události by mělo dojít mezi rokem 1962 a 1981. Někteří lidé považují za Armageddon nynější arabsko-izraelskou válku.“

„Chcete říci, že tyhle mlhoviny někdo bere ještě ve dvacátém století vážně?“ zeptal jsem se.

„Budete se divit, ale zatím jenom poslouchejte.“ Arlén četla dál:

„Jeho moc se rozšíří až do Evropy a přinese

oheň do jejích měst a čepel bude stínat…

Nostradamus pak prorokuje obsazení Francie a zničení Paříže:

… pro spory a nedbalost Francouzů

cesta bude otevřena Mohamedovi…

… živý oheň bude zanechán, skrytá smrt

v glóbech, hrozný, strašlivý,

flotily promění město v trosky…

britská vláda uteče před nálety:

… v nejhlubší části anglického západu,

kde bude hlava britského ostrova…

útočník se zmocní Itálie

… africké srdce přijde z Orientu

pokoří Adrii a dědice Romulovy,

provázené libyjskou flotilou.

Malta se bude třást a sousední ostrovy se vyprázdní…

… v Neapoli, Palermu, na Sicílii, v Syrakusách:

noví tyranové, blesky, ohně v oblacích…

… Neapol, Palermo a celá Sicílie

budou uchváceny barbarskou rukou…

Ani neutrální Švýcarsko nezůstane ušetřeno. Nostraddmus vyzývá:

… vystěhujte, vystěhujte se všichni z Ženevy,

zlatý Saturn se změní v železo…

Nájezdník zaplaví Německo a Rakousko a Slované, odvěcí nepřátelé Němců, se k němu přidají:

… z Rýna a Dunaje přijde pít Velký velbloud a nebude toho litovat…

… Arabové se spojí s Poláky…“

Přerušil jsem ji: „Četla jste o libyjské flotile. Byl to přesný citát?“

„Byl,“ řekla Arlén. „Jiný prorok, Jan na Patrnu, nazývá dobyvatele jehnětem s dvěma rohy, a říká o něm, že bude konat velké zázraky a pouštět oheň z nebes před očima lidí. Také Nostradamus prorokuje, že bude z »ligy velkého Hermesa a bude vlastnit kouzelnou hůl a vědět, že věci jsou myšlenky, a tudíž podléhají tomu, kdo zná tuto prostou skutečnost«. Bude mít moc přivolat blesky z nebes, ovládat síly přírody, prohlásí se za Mesiáše, shromáždí kolem sebe milióny, přetvoří zemi a nastolí věčný mír.“

Arlén se odmlčela a pozorovala, jak jí dolévám sklenici. Zapálila si novou cigaretu, napila se a pokračovala:

„… rohatý vůl se objeví ve Svaté zemi.

Pak bude domov Panny naplněn sviněmi…

Pod názvy rohatý vůl a jehně s dvěma rohy rozuměli vykládači apokalypsy po staletí Mohameda, který se sám označil jako dhul qurnain, dvourohý. A také půlměsíc, s dvěma rohy, je emblém islámské moci.

A teď se dostávám k části, která vás bude nejvíc zajímat. Ve všech těch proroctvích má Libye zcela zvláštní místo. Dobyvatel bude bojovat v různých zemích, obsadí je a v Libyi se zmocní jejích pokladů. Nostradamus je zcela přesný, pokud jde o určení dobyvatele. Chcete to slyšet?“

Zpozorněl jsem.

Arlén listovala v knize: „Jak víte, Libye má jen jediný poklad, kterého se dobyvatel může zmocnit: naftu. A tady máte to místo.“

Arlén četla:

„… Libyjský princ mocný na Západě… přijde z Arábie…“

„Ukažte!“ vytrhl jsem jí knihu z ruky. Bylo tam skutečně vytištěno „Libyjský princ“.

Moje oči se střetly s jejím pohledem.

„Co víte o Modrém princi?“ udeřil jsem na ni.

Pokrčila rameny. „Nic. Jen že ho máte zavraždit.“

„A co víte o mně.“

„Že jste vrah. Popravčí a kat.“

„Tak proč se mi k sakru pletete do cesty.“

„Protože…, „ zarazila se a duhovky jejích skořicových očí se zaokrouhlily. Popadla taštičku i knihu a překotně opustila místnost. Otočil jsem se směrem, kterým se předtím dívala. U pódia obsazoval stůl Broderik Ross s Mirem Damadem.

Na pódiu vystupovala tanečnice oblečená jen do dvou vějířů ze pštrosích per, takže jejich oči byly upřeny na ni.

Když jsem platil, našel jsem pod účtem malou obálku. Byl v ní lístek s touto zprávou: Ráno tady! Ghadames. M. D.

Když jsem se vracel domů, byly ulice ještě plné. Kluci pouštěli rachomejtle a nosili městem pochodně, dívky držely ghandily, podobné vánočním stromkům, zněly bubny a píšťaly, a lidé v mešitách poslouchali vyprávění o narození Proroka.

Mohamed měl narozeniny. Napadlo mi, že pokaždé, když mi začíná nějaké dobrodružství, mají tady svátek.

11

Protože jsem ráno taxík nesehnal, jel jsem pro Míra Damada ghurkou, kočárem, který ještě pamatuje slávu staré říše padišahovy, taženým jedním smutným koníkem s rolničkami.

Mir Damad se vystrojil jako americký turista a v letním bílém stetsonu budil dojem jižana, jehož babička se zapomněla s černým otrokem.

„Navštívíme šejka Anise al Desema, mého dobrého přítele, ve Wadi Ulu. Mám zprávu, že se tam zdržuje Modrý princ,“ řekl Mir Damad. „Nabukoval jsem dvě letenky na cizí jména na charterované letadlo společnosti Lávko, kterým pořádají zdravotní sestry z hlavní nemocnice dvoudenní zájezd do Ghadámesu. Odtamtud vás dopravím do Wadi Ulu a nechám vás u šejka al Desema. Vrátím se zítra se zájezdem. Nechci, aby někdo věděl, že jsem opustil Tripolis.“

Hangár společnosti Lávko je po levé straně silnice, kterou se přijíždí od města přes Ben Gašir k hlavní budově tripolského letiště. Obešli jsme malou přízemní budovu, na které byl zašlý nápis Hala pro pasažéry. Skleněnými dveřmi bylo vidět zaprášenou místnost přeplněnou bednami.

U čtyřsedadlové cessny, červenobíle natřené, stáli dva dlouzí Američané v úzkých khaki kalhotách s širokými opasky s velkou kovovou přezkou, v strakatých košilích s krátkými rukávy, v poloholínkách vykrojených nahoře do srdíčka a bohatě prošívaných, se špičkou na způsob shimmy a texaských širokých kloboucích z panamské slámy.

Zastavil jsem se u nich a zeptal se, jestli letí do Ghadámesu.

„Ano.“ řekl jeden z nich. „Ale vy asi patříte k tamtěm,“ ukázal bradou k dvěma DC3 před hangárem na letištní ploše, zalité ranním sluncem a světlejší než obloha.

Bylo nás dvacet pět. Osmnáct mladých žen, zdravotních sester a jejich známých, jeden Pákistánec, dva Angličané, dva Švédové, Mir Damad a já. Nastoupili jsme do jednoho z DC3.

Sedadel bylo o čtyři méně než nás. Mezi vedoucí výpravy a ředitelem společnosti Lávko došlo k ostré slovní půtce. Ředitel se dovolával toho, že letadlo bylo rezervováno pro jedenadvacet lidí, vedoucí výpravy že zaplatila za pětadvacet.

Museli jsme vystoupit a čekat, až k odletu připraví druhé DC3, které mělo víc sedadel. Skryli jsme se ve stínu hangáru a rozsadili se na bednách.

„Tohle je Libye,“ řekl americký pilot. „Na nic se nemůžete spolehnout. V Ghadámesu postavili nové letiště. Lítáme už tam mnoho let a vždycky jsme si stěžovali, že přistávací plocha nevyhovuje, protože je samý kámen. Tak k ní přidělali kus přistávací plochy z betonu. Rovných sto metrů. Když je pilot dobrej, může se i do ní strefit. Znovu jsme si stěžovali, že je to málo. Přidělali dalších sto metrů. Jenže na druhé straně staré přistávací plochy. Teď tam máme sto metrů betonu, potom starý runway, který je samej šutr, a za ním zase sto metrů betonové plochy. Takže jsme na tom tak jako předtím.

V Sebze zase postavili mezinárodní letiště. Dali tam to nejmodernější elektrické přistávací zařízení. Stavěl je Francouz, nějaký Jean Figaro. Stálo hrůzu peněz. Jenže dodnes nefunguje, protože k němu nemají elektrický proud. Tak se tam lítá jenom od slunka východu do slunka západu. A když se nějaké letadlo zpozdí, svítí mu na přistání baterkami.“

Viděl jsem na Mir Damadovi, že to v něm vaří, ale neodvážil se pustit do pilota, aby neprozradil, že není turista, ale Libyjec.

„Byl jsem nedávno v Beidě,“ pokračoval pilot. „To má být hlavní město. Ale nikdo se tam nechce stěhovat. Stojí tam ty nejmodernější činžáky, a protože zely prázdnotou, nastěhovali do nich Beduíny z pouště. Po nějaké době dělal stavitel kontrolu, jestli v bytech všechno funguje. V pátém poschodí našli ovce a krávu. Dosud se nezjistilo, jestli se jim tu krávu podařilo nacpat do výtahu nebo jestli ji museli táhnout po schodech. V pokoji na mramorové podlaze hořel oheň, a protože okna byla zavřená, kdyby přišel ghibli, a kouř neměl odchod, udělali díru skrz strop na střechu. Ve splachovacím záchodě uskladnili mrkev, aby byla čerstvá. To je Libye.“

Mir Damad se už chystal něco říci, když nám oznámili, že letadlo je připraveno k odletu.

„Bloody foreigner,“ ulevil si Mir Damad. „Ale libyjské peníze mu jsou dobré. Když se mu tady nelíbí, může…“

Jeho rozhořčení přeťal výkřik dívky u protilehlého okna. Přeběhl jsem uličku a podíval se dolů. Pilot otočil hlavu a díval se na nás otevřenými dveřmi cockpitu. Jeho tvář byla bílá jako prostěradlo. Mir Damad dostal třesavku.

DC3, ze kterého jsme vystoupili, protože v něm nebylo dost sedadel, bylo dole pod námi v plamenech a valil se z něho hustý černý dým.

12

K místu, kde je nyní obdélníkový bazén Ain Al Faras, dojel před mnoha staletími po únavné cestě dobyvatel Sidi Uqba bin Naf a marně hledal vodu. Kopyto jeho klisny zazvonilo o zem, vytryskla čerstvá voda a zachránila mu život. A studny a prameny, praví libyjský básník, nejenže ukájejí žízeň, ale také odrážejí obraz člověka.

Hutail Ain Al Faras, hotel U pramene klisny v Ghadámesu je obklopen palmami, na kterých právě zrály prsty světla, datle.

V předpolí Ghadámesu je hřbitov s pěti kilometry zapomenutých mrtvých, pochovaných tváří k Mekce. Písek vane přes jejich náhrobní kameny, na kterých nejsou žádné nápisy, neboť nejlepší hroby jsou ty, které nenesou stopy lidské pýchy.

Doletěli jsme za poledního parna. Plameny žhavého větru šlehaly z pouště, od obzoru k obzoru se zvedal písečný prach. Mžoural jsem očima proti světlu, potil jsem se a měl jsem pocit odlehlosti a zbytečnosti. V hotelu na nás nikdo nečekal.

„Máliš,“ řekl Mir Damad, dosud otřesený zážitkem z letiště. „Bukra. Zítra.“

Po obědě jsme se usadili ve stinném patiu.

„Sem jezdily karavany, z nichž mnohé neměly míň než tisíc velbloudů,“ řekl Mir Damad. „Když skončil obchod s otroky, zdálo se, že je město odsouzeno k zániku a že bude pohřbeno pískem. Ještě je drobátko za ostatním světem a ohryzané zubem času, jen turistická atrakce, ale v okolí se už vrtá nafta, a Čechoslováci sem z Nalutu staví novou silnici, která je spojuje s Tripolisem… Mimochodem, jaké jste národnosti?“

Nechal jsem otázku bez odpovědi a zeptal jsem se: „Jsou zdejší obyvatelé Berbeři, nebo Arabové?“

„Říkají si Ghadámesi. Také tu jsou Tuaregové. Ale v tomto kraji je všude hodně Berberů.. Jsou velmi stateční. V Nalutu za druhého obležení Turky vzdorovali nájezdníkům, dokud měli jídlo a vodu. Pak spáchali sebevraždu.“

Uprostřed patia rozprostřeli koberec a začali se sem trousit turisté ze zájezdu. Místní průvodce přivedl starého slepého muže s flétnou, kterého sledovalo deset zahalených žen s bubínky.

Průvodce nás obešel a zvedl něco se země za zády Míra Damada.

„Pif! Paf!“ vykřikl.

Mir Damad zesinavěl a prudce sebou trhl, takže porazil podnos s šálky čaje.

Turistky se rozesmály. Průvodce držel v ruce rozprašovací plechovku s prostředkem Pif! Paf! proti mouchám a komárům. Slepec jej ucítil a sklonil hlavu, aby si jím dal postříkat svůj nízký fez. Pak nadul tváře a rozezvučel flétnu. Deset bubínků z kameniny, potažených jen po jedné straně kůží, se rozvířilo.

Dvě štíhlé postavy zahalené od hlavy k patě, s černými závoji přes spodní část obličeje, se pomalu sunuly po koberci, s rukama rozpaženýma, podobné obrovským můrám. Fotoaparáty se rozcvakaly a filmovací kamery rozbzučely. Tuaregové předváděli své tance.

Požádal jsem Mira Damada, který vypadal jako poživač hašiše, jemuž zabavili veškeré konopí, aby se mnou šel do města.

Několik tuarežských dětí se nám snažilo prodat růže pouště, zvláštní nerosty, které v poušti vyrábí z písku slunce a vítr, a kamenné hroty šípů, které mohly pamatovat Římany.

Ghadámes je velká oáza uprostřed pouště, stará křižovatka otrokářských karavan, s bíle natřenými domy a zdmi z uschlého bláta, jejichž rohy jsou na ochranu před ďáblem zakončeny ostrými jehlany, labyrint střechami pokrytých uliček a chodeb spojených mezi sebou důmyslným systémem schodů, průchodů a teras, jejichž vchody uzavírají těžké dveře z palmových pňů. Na obloucích vrat visí gazelí a antilopí parůžky proti uhrančivému oku, kouzlům a uřknutí. Pod nimi se v podzemním šeru pohybují stínové postavy.

„Co ti lidé tady celý den dělají,“ zeptal jsem se Mira Damada, abych ho přivedl na jiné myšlenky.

„Pěstují zeleninu, datle, pomeranče, pistácie, pletou košíky z palmového listí a tkají plátno na barakány.“

Došli jsme na malé náměstí v blízkosti mešity Sidi Badriho, jedno ze sedmi v městě, na kterých se odehrával obchod s pohanskými mouřeníny z Čadu, Súdánu a Nigérie ještě na počátku našeho století. V jeho středu rostl jediný košatý listnatý strom.

„Pozor!“ vykřikl zoufale Mir Damad a prchl z náměstí do úzké boční uličky. Ohlédl jsem se a viděl jsem zahaleného Tuarega s puškou, který se vynořil ze dveří domu v rohu náměstí.

Rozběhl jsem se za Mírem Damadem, abych ho neztratil z očí. Zahlédl jsem ho ještě, jak mizí ve dveřích jednoho domu, a vyběhl jsem za ním do prvého poschodí, kde byl obchod se starožitnostmi, přeplněný kamennými úlomky z římských vykopávek, starými sedly na velbloudy a dlouhými arabskými puškami. Ujistil jsem se, že do starožitnictví nevede druhý vchod, a strčil jsem Miru Damadovi do ruky stříbrnou nádobku na henu s obrázky Mekky a Medíny: „Kupte mi ji. Smlouvejte, než se vrátím.“

Ulička k náměstí byla prázdná. Plížil jsem se podle zdi s připravenou pistolí. Přes náměstí přeběhl špinavý uvozhřený kluk, jinak se nikde nic nehýbalo, město bylo jako vymeteno. Byl čas odpolední modlitby, jen od mešity sem doléhalo monotónní recitování z koránské školy.

Skryt obloukem, kterým ulička ústila na náměstí, opatrně jsem vyhlédl. Tuareg oblečený ve splývavém bílém burnusu, s velkým bílým turbanem a černým šátkem na obličeji, z něhož byly vidět jen dvě blýskavé temné oči, se rozkročil a zvedl pomalu pušku.

Nasadil jsem tlumič na svůj Smith & Wesson ’38.

Když jsem vyhlédl podruhé, zjistil jsem, že hlaveň se nezastavila ve výši, ze které by po mně mohl střelit. Mířila k obloze a Tuareg se zvrácenou hlavou právě stiskl spoušť. Nevyšla žádná rána. Byla to vzduchovka. Tuareg sestřeloval drobné ptáčky, kteří přilétali na listnatý strom.

Odvedl jsem Mira Damada nazpět do hotelu. Byl pro dnešek vyřízen.

13

Ráno pro nás přijel landrover a odvezl nás do Wadi Ulu. Šejk Anis al Ďasem dal zaříznout ovci. Za četných vzájemných poklon nás uvedl do velké místnosti s dvěma nezasklenými okny.

Sundali jsme boty, umyli ruce a usedali po turecku na rohož. Šejk vypjal bachraté břicho a trhal ovci na kusy, které nám podával rukama. Rukama jsme také nabírali prosnou kaši z umývadla a fazole a pilaf z velkých kameninových mís. Mir Damad dostal jako zvláštní projev, přízně ovčí oči.

Pih jsme studenou vodu z kameninových džbánů, ale mohli jsme také mít pepsi-colu. Korunky lahví otevíral šejk zuby. Jeho pouští vyčiněný obličej s neudržovanou bradkou byl většinu času zakaboněný a jeho černé hluboké oči byly jakoby upřeny v dálku.

„Můj přítel by rád… ,“ řekl Mir Damad, který by se už chtěl co nejrychleji dostat nazpět do Ghadámesu.. „Dejte velbloudům vydechnout,“ řekl zdvořile šejk a pozval nás, abychom si prohlédli jeho stáda, mezky, landrovery a datlový háj. Když nám předváděl svého závodního velblouda mehari, který se pásl v chůzi, začal Mir Damad znovu: „Můj přítel…“

Šejk Anis al Ďasem však pocítil náhlou potřebu pomodlit se, sundal sandály, poklekl a mumlal súry klaně se k východu. Potom se pohroužil v tichou meditaci, snad snil, že je na pouti v Mekce a právě sedmkrát obchází černý kámen.

„Chci být ještě dnes nazpět v Ghadámesu, večer letí letadlo do Tripolisu,“ řekl Mir Damad.

„Budeš-li pospíchat, přijedeš pozdě,“ řekl šejk. Zdálo se mi, že vidím v jeho černých arabských očích záblesky neplechy.

Byl žhavý den. Pichlavý žár nás zahnal nazpět do šejkova domu. Anis al Ďasem se posadil na nízký taburet, vzal z mísy pomeranč a otřel jej o široké šaravary. Seděli jsme mlčky a marně od sebe odháněli žravý hmyz.

„Musím už jít. Kde je Modrý princ?“ udeřil Mir Damad na šejka. Anis al Ďasem přestal loupat pomeranč a změnil se v sochu křečí postiženého muže. Do jeho domu se vplížil přízrak tajného bratrství.

„Bojovat musí Mhamídové, ale slávu získá Ghuma,“ vypravil ze sebe po chvíli.

„Co to povídá?“ zeptal jsem se.

„Mhamídové je libyjský kmen u tuniských hranic,“ řekl Mir Damad. „Jejich náčelník Ghuma vedl povstání proti Turkům a stal se slavným po celé severní Africe. Jeho jméno je synonymem pro udatnost, ale lidé, kteří museli bojovat a nesli následky povstání, to viděli jinak. V té době vzniklo tohle přísloví. Používá se, když někdo nechce strkat za někoho jiného prsty do ohně. Od šejka se nic nedozvíme. Bude nejlépe, když se se mnou vrátíte.“

Otevřel jsem ústa, abych vyjádřil svůj souhlas, ale něco cizího, nějaký nařizovací vnitřní hlas, se ve mně vzpříčilo, a tak poslušný vůle, která se ve mně ozvala, jsem řekl: „Zůstanu.“

Mir Damad se krátce rozloučil, šejkův šofér nastartoval landrover, který za chvíli zmizel v poušti.

„Vy jste inženýr?“ zeptal se šejk.

Přikývl jsem.

„Co říkáte Libyi?“ zeptal se.

„Poušť mění svou tvář. Stává se z vás bohatý národ.“

„Poušť má své zákony. Kdo se jim odváží vzdorovat, toho zabije,“ řekl. „Nejsme všichni tak bohatí, jak se domníváte. Po mnohá staletí jsme byli chudí jak myši v mešitě, žili jsme tvrdým životem, plným odříkání, prodělávali morové rány a hlad, byli závislí na přízni počasí. Sucho znamenalo katastrofu. Byli jsme vydáni na milost a nemilost přírodě. Nafta byla nalezena nedávno. Ještě se nekoupeme v penězích. Potřebujeme školy, nemocnice a silnice, které by spojily vzdálená místa, odříznutá nepřístupnými pouštěmi a horami, s životními tepnami země. Potřebujeme…“

„Hledám Modrého prince,“ přerušil jsem ho.

„Včera tu byl muž, který ho taky hledal,“ řekl šejk.

„Američan, nebo Libyjec?“

Anis al Ďasem pokrčil rameny: „Arab. Byla tu právě skupina hudebníků, které se říká zukkar. Pískají na svatbách na flétny a píšťaly a tlučou na bubínky. Cestovali do Ghadámesu. Vyprávěli, že viděli padat hvězdy a krvavý déšť.“

„Co ještě?“

„Pouštní poutníky, kteří s velbloudy a stany kráčejí podle hranic od slunce východu k půlnoční straně.“

„Je s nimi Modrý princ?“

Šejk se na mě dlouze podíval: „Táboří nedaleko odtud. Včera jsme tam dopravili muže, který ho také hledal.“

„Proč jste to neřekl Miru Damadovi?“

„Do zavřených úst nevletí moucha,“ odpověděl Anis al Ďasem neurčitě. „Je to váš přítel.“

Šejk se usmál: „Prodal se cizincům. Je jako vrabec, který napodoboval krok holuba a zapomněl chodit. Mir Damad je otec vola.“

„Co tady dělá Modrý princ?“

„Neřekl jsem, že je tady,“ řekl šejk. „Ale ať je kdekoli, postí se a přemýšlí. Je to svatý muž, marabut.“

Večer, když se ochladilo, seděli jsme a večeřeli, jak je tady zvykem, na střeše šejkova domu, a hleděli do šeřící se, obnažené pouště. Směrem ke Ghadámesu se na obzoru jako temný duch vyvalilo mračno písku. Šejk se podíval na hodinky: „To ještě nemůže být můj landrover.“

Byl to jeho landrover.

Houf chlapů v barakánech se kolem něho shlukl, křičel a rozčileně gestikuloval. Sešli jsme se střechy a přidali se k nim.

„Někdo nalil přes silnici petrolej a zapálil,“ řekl šofér. „Utvořila se ohnivá stěna, nemohl jsem projet. Musel jsem zastavit. Z pouště přijeli zahalení muži na velbloudech s puškami a biči a odvlekli sebou Mira Damada. Mně nařídili čekat. A pak ho zase přivezli. Je vzadu na sedadle.“

Vynesli jsme ho opatrně a položili na zem. Košile s něho byla stržena a jeho tělo bylo tetováno bičem. Přes čelo měl převázán bílý šátek. Rozvázali jsme jej. Byla pod ním zlatá mince přiškvařená k jeho čelu. Opatrně jsme ji sundali. Objevila se ošklivá kulatá spálenina. Rozžhavili peníz v ohni a přiložili mu jej na čelo. Na její jedné straně byl kůň s ženskou tváří na druhé orel vznášející se nad vrtnými věžemi v poušti.

Mir Damad byl mrtev.

„Chtěl jste odcestovat,“ obrátil se na mě šejk Anis al Ďasem.

„Chci odcestovat,“ řekl jsem. „Tam, kam jste mě slíbil dopravit.

Šejk zavrtěl hlavou, ale dal mi druhý landrover s plnou nádrží a jiného šoféra. „Mír s vámi,“ řekl jsem. „So long,“ řekl šejk a zdvořile krknul.

14

Na nebeském firmamentu zářil měsíc. Písek pod námi byl místy jako voda, kola se v něm potápěla, jinde byla půda pevná a chomáče vzpurné trávy byly roztroušeny v poušti jako ostrovy.

Věděl jsem, jaké riziko podstupuji. Mir Damad řekl zcela určitě Beduínům Modrého prince všechno, co věděl. Mé poslání znal Broderik Ross i záhadné stvoření vyskytující se v hotelu Uaddan jménem Arlén. Jestliže šejk Anis al Ďasem nic neprozradil Miru Damadovi, bylo to jistě z příkazu Modrého prince. A na jeho pokyn mě k němu dává dopravit. Viděl jsem, jak skončil Mir Damad. Nemohu očekávat lepší konec.

Ale vzdor všem těmto logickým úvahám ovládalo mě nepřekonatelné nutkání najít Modrého prince a splnit úkol. Nacházel jsem se v podivně klidném a nevzrušeném rozpoložení mysli, ovládán jen jednou utkvělou přikazující myšlenkou, aniž bych pociťoval strach.

Tábor Modrého prince byl na vyvýšeném skalnatém návrší. Byl to divoký a rozeklaný terén, jako kdyby zkameněl při záchvatu padoucnice.

Beduíni, kteří spali v houních pod širým nebem před jeho velkým stanem, ve kterém bylo světlo, vyskočili, ale nechali nás dojet až k jeho vchodu.

Byla chladná měsíčná noc. Měl jsem na sobě sako a v pouzdru pod levou paží svůj Smith & Wesson ’38. Tabatěrku se smrtonosným sarinem jsem měl v pravé kapse kabátu, ale nespoléhal jsem na ni v těchto podmínkách.

Vystoupil jsem z vozu. Beduíni se rozestoupili, jako kdyby dělali špalír.

„Chci…,“ začal jsem, ale jeden z nich mě přerušil. „Modrý princ vás očekává.“

Vstoupil jsem do stanu. Kromě měkkých koberců na zemi v něm nebylo žádné zařízení. Jen jedna jeho polovina byla osvětlena jedinou hurikánovou lampou. Pod ní seděl muž v jednoduchém beduínském oblečení. Měl tvář starého muže se zapadlýma temnýma očima, výrazným ostrým nosem, s úzkými neúsměvnými zatrpklými rty. Pozoroval jsem jeho obličej v tlumené záři lampy. Měl tmavý, namodralý odstín. Byla to modrota jeho tváře, která mu dala jméno? Byla bez výrazu, téměř bez života, a měl jsem pocit, že za ní je ještě někdo, někdo jiný, kdo mě zpoza té nehybné masky pozoruje.

Můj plán byl prostý a zoufalý. Zastřelit ho hned, jak ho uvidím, prostřílet se nazpět k landroveru, a pokud se mi to nepovede, vzdát se osudu.

Ale teď, když jsem mu stál tváří v tvář a chtěl jsem sáhnout po pistoli, moje ruka mně vypověděla poslušnost. K hlasu, který mi v nitru nařizoval: zabij!, se v posledním zlomku vteřiny přidal jiný, silnější, který jej přehlušil a přikázal: nezabíjej! Zmocnila se mě slabost. Na čele mi vyrazil studený pot, chtěl jsem jej setřít dlaní.

„Nedělejte zbytečné pohyby,“ řekl Modrý princ klidně. „Z druhého konce stanu, je na vás namířena hlaveň staré arabské bambitky. Koule z ní by zabila mladého slona. Je to nemoderní, ale stylové. Sedněte si a popřejte rukám klid.“

Posadil jsem se na koberec se zkříženýma nohama. Bylo mi, jako kdybych čekal na kus mýdla před plynovou komorou.

„Přišel jste mě zabít,“ řekl Modrý princ. „Proč?“

„Musel jsem,“ odpověděl jsem. „Nevím proč.“

„Musel jste a nevíte proč,“ opakoval posměšně. „Kdyby mi bylo souzeno zemřít, už bych byl mrtev. Pod vaším kabátem je revolver. Mohl jste na mě střelit hned, jak jste vstoupil do stanu. Ale vy jste zaváhal. Viděl jsem to na vás. Proč?“

„Nevím, něco mi v tom zabránilo. Něco ve mně.“

„Škoda,“ řekl. „Kdybyste se o to byl pokusil, byl bych vám daroval život. Potřebuju lidi, kteří chtějí a nebojí se zabíjet. Ve všech končinách této oběžnice umírají lidé. To je dobré. Víte proč?“

„Lidé jsou smrtelní,“ řekl jsem.

„Protože takový je zákon,“ pokračoval, nevšímaje si mé odpovědi. „Ale neumírá jich dost. V roce 1830 byla na světě miliarda lidí. V roce 1930 dvě miliardy. To bylo za sto let. Ale v roce 1960 už tři miliardy. Jen za třicet let. A každý týden na svět přibude jeden a čtvrt miliónů nových úst. Téměř sedmdesát miliónů za rok. Lidí přibývá, jídla ubývá. Víte, proč tomu tak je?“

„Proč myslíte?“

„Protože lidé začali porušovat odvěký zákon. Přijel jste sem pouští. Pod jejím klidným povrchem se odehrávají tisíce dramat. Mezi živočichy pouště od nejdrobnějšího hmyzu, škorpiónů a bílých krys až po největší hady a ještěrky, probíhá krutý a nekonečný boj. Zabíjejí se, požírají navzájem, silnější slabšího, obratnější pomalejšího, chytřejší hloupějšího, podle věčného zákona. Tak je tomu v oceánech, v džunglích i v civilizovaném světě. Ale lidé chtějí tento zákon zrušit. Chtějí zabránit válkám.“

„Vyhrabal jste z písku starého Malthuse.“

„To je historie. Tenkrát nebylo řešení. Dnes má lidstvo v rukou zbraně, které dokáží přes noc zabít tolik miliónů lidí, kolik bude třeba. Vezmu jim ty zbraně a udělám to.“

„Arabskou bambitkou?“

„Penězi a pakty,“ řekl Modrý princ.

„Jak?“

„Zmocním se nafty. Najdu a koupím si spojence. Až s nimi zvítězím, podrobím si je.

Jen ušlechtilé národy mají právo žít. V druhé světové válce byly poraženy a anarchie a chaos zvítězily nad zákonem a řádem.

Obyvatelé pouště jsou nejušlechtilejší ze všech národů. Čistotou krve, náboženstvím, tradicemi i vznešenými předky. Dali náboženství židům i křesťanům. Mojžíš si vzal za ženu Arabku, dceru midiamitského kněze, která uctívala boha jménem Jahu. Tak vznikl Jehova. Takzvané Písmo svaté není nic jiného než záznam staroarabských náboženských a kmenových tradic.

Job, tvůrce nejskvělejší básně starého semitského světa, byl Arab, ne Žid. Mudrci z východu, kteří sledovali hvězdu do Betléma, byli Beduíni ze severoarabské pouště, nikoli perští mágové. Šunamitská žena, jejíž krásu učinil v písni nesmrtelnou Šalomoun, byla Arabka z kmene Kedar.

Arabové ovládli celý svět a všude, kam vkročila jejich noha, kvetly vědy a bujelo umění. Španělsko bylo provincií kalifátu, jeho arabské jméno bylo al-Andalus.

Vrátím starou slávu dětem pouště a zbavím svět hrozby hladomoru. Vymýtím slabé a méněcenné a dám žít jen silným a ušlechtilým.“

„To mi něco připomíná,“ řekl jsem a odhadoval jsem vzdálenost k východu ze stanu.

„V mých žilách,“ hovořil dále Modrý princ, nevšímaje si mé poznámky, „koluje krev Prorokova, jsem spřízněn s královskými rody a duchovní dědic Mahdího. Můj rodokmen sahá až k Adamovi a…“

Vymrštil jsem se se země a vyrazil k celtovým dveřím. Nedoběhl jsem. Uslyšel jsem za zády cvaknutí natahovaného kohoutku a padl jsem na zem o zlomek vteřiny dříve, než se ozvala ohlušující rána.

Moje tělo se dostalo do přímé čáry mezi střelcem a Modrým princem a kulka určená mně, jíž jsem se vyhnul pádem, ho zasáhla rovnou do prsou. Rozhodil ruce a bezhlesně se svalil na koberec. Jeho bílý burnus se barvil krví.

Otočil jsem se.

Za mnou stál jako solný sloup Zaki, s vytřeštěnýma očima a šedivějící tváří, v ruce bambitku, ze které se ještě kouřilo.

„Raději používám nůž,“ zablekotal.

Do stanu vrazili Beduíni.

„Zastřelil Modrého prince!“ ukázal jsem na Zakiho. Nemusel jsem je přesvědčovat. Bylo to očividné. Zaki, zdrcený krutým zvratem osudu, se nezmohl na odpor.

Vyběhl jsem ze stanu. Šofér spal na předním sedadle landroveru. Zalomcoval jsem jím a zamával mu před očima svazkem bankovek.

„Jeď! Jeď, jak nejrychleji můžeš, a nezastavuj až v Ghadámesu!“

Na letiště jsme dojeli před polednem. Před malou cessnou stáli dva Američané, které jsem viděl na tripolském letišti před hangárem Lávko. Připravovali se k odletu.

„Letíte do Tripolisu?“

„Ano.“

„Potřebuju lift.“

„O. K. Nastupte si.“

Když jsme přistávali v Tripolisu, rozrazila mě zima, ačkoli venku bylo parno a z pouště dul horký vítr. Písek se zvedal v mračnech. Začínal ghibli.

„Co je s vámi,“ zeptal se Američan, který dělal pilota.

„Nevím,“ řekl jsem. „Měl jsem malárii. Snad dostávám záchvat.“

„Chcete do nemocnice nebo k doktorovi?“

„Ne. Děkuju.“

Prudký žár a žhavý prach letěl vzduchem z libyjských písečných moří k Mediteránu.

V tripolské obloze trčelo zběsilé, ničivé, vražedně sálající slunce, které již sžehlo kdekterý kousek zeleně. Oslněné domy a zdi čněly mrtvě k nebesům, chodníky propalovaly podrážky, závěje písku se vršily před domovními vchody.

Roznícené ulice, odrané šlehajícím písečným příbojem, zpustly v žhavém, zalykavém povětří, země jen se rozpuknout. Město ovládnuté žhoucí prázdnotou hořelo nezapáleným ohněm linoucím se shůry.

Dovezli mě domů. Vyškrábal jsem se po schodech do svého bytu a svalil se na gauč.

Byl bych vyměnil rozkoše Mohamedovy za sklenici ledové vody. Lednice nefungovala, během mé nepřítomnosti mi vypnuli elektřinu, protože jsem nezaplatil účet.

Pouštní vítr divoce bubnoval, vyl a bil město po celou noc s divokou násilností.

V pokoji byl dusný a nedýchatelný vzduch. Škvírami v stažené žaluzii sem šlehaly jako z majáku za bouřky plameny ostrého, do běla rozpáleného světla. Ghibli, vzteklá, drtící obluda ze zahrady Alláhovy bušila, šíleně bila do mého okna.

Svlažil jsem napuchlý jazyk k zvracení nutkající, odporně teplou vodou. Rezavé slunce, které jsem cítil za stěnou jako žhavý kov roztavený ve vysoké peci, ze mne vysával každou kapku vláhy, již se mi podařilo spolknout. Zdálo se mi, že mně mezi zuby ještě skřípe písek.

Připadal jsem si jako smolné poleno v dusné znoji polévané hranice, krev ve mně vařila, pokožku zaplavovaly stále nové proudy potu, který mě opřádal jako bourec, svědil a pálil. Mokré vlasy byly přilepeny na čelo.

Malárie ve mně zatopila horečkou jako v peci, zatímco roznícený element mě griloval zvenčí.

V hlavě mám fantaz. Vzdávám se únavě a ospalosti a klesám do náruče blouznivého snění. Dusno, horečka a nervy zdrásané traumatickým zážitkem u Modrého prince si se mnou začínají hrát.

V hukotu, který nemohu vypudit z uší, slyším lomoz tamburín a cval arabských hřebců. Vidím nového Proroka, Mahdího dvacátého věku, který rozluštil hieroglyfy v písku zavátých tajemství, vyrval poušti její poklady a odhalil všechny záhady světa.

Žene se z písečných moří s koránem a mečem, na bílém plnokrevníku s vlající hřívou prosáklou těžkou vůní jasmínu, sledován všemi poutníky, kteří dnes byli na cestě do Mekky. Má tvrdé, chladné a vyčkávavé oči, vlasy střižené na ježka a chrlí slova texaskou američtinou:

„Spálená tráva čeká na jiskru. Vyhlašuju svatou válku. Sjednotím všechny arabské země, které Ptolemaios rozdělil na Arábii Petraea neboli Skalnatou, na Arábii Felix neboli Pobřežní a Arábii Deserta neboli Pouštní, na Arábii Unita neboli Sjednocenou neboli na.. Desert Development Company.“

Šly za ním barevné požáry, a nebe se rozklenulo v žáru slunce roztaveného do ruda. Vichr rval palmy, mřížoví zahrad, střechy domů vířily v povětří a lidé, kteří tak přišli o přístřeší, byli vmetáváni v klín moře.

Zmocnil se mě strach a v pekelném horku mnou zalomcovala zima. Moje vnitřní scenérie se změnila. Z nějaké neznámé příčiny jsem náhle viděl živě před sebou, jako v technicoloru, zasuté obrazy, až dosud propadlé pod práh vědomí, které se vynořily jako z pradávné, předešlé existence.

Sled uplynulých, zapomenutých událostí běžel po plátně odemčené paměti. Bylo mi, jako kdybych se probral z narkózy. Jako schizofrenikovi, který se převtělil do svého druhého, neznámého já.

Místo ghibli teď venku zuřil mráz. Jel jsem vesničkou jak z hračkářského krámu, bíle zbarvenou zimou a pohříženou v noc. Měsíc byl zahalen v mléčnou krajku a ojíněnými okny auta jsem sledoval kmitavý pád sněhových vloček.

Projeli jsme parkem a před námi se objevil zámek se středověkými věžičkami a ozdobným cimbuřím. Na průčelí byly sluneční hodiny. Zastavili jsme pod portálovým obloukem. Byla křupavá zima a sníh nám vrzal pod nohama.

Dovedli mě do velké místnosti s mahagonovým táflováním stěn, s vysokými stropy s křišťálovými lustry, s křehkým pozlaceným nábytkem, kožešinovými koberci, s okny z kulatých do olova zasazených skel.

V čele byl velký cihlový krb, záře jeho ohně padala na muže sotva čtyřicetiletého, ale už šedivého, pichlavých posměšných očí, které zmenšovala tlustá skla jeho velkých černých zarámovaných brýlí.

„Proč jste utekl?“ zeptal se.

„Z politických důvodů.“

„Chvályhodné,“ řekl. „Ale také jste zabil člověka.“

„To byla nešťastná náhoda.“

„Ale nemůžete to dokázat.“

„Mohu.“

„Nemůžete. Byl na vás vydán zatykač. Měli bychom vás vrátit.“

„Ne!“

„Uklidněte se. Jste příliš vzrušen. Dáme vám malou injekci. Nebojte se. Zbaví vás strachu. A nebraňte se. Chceme vám jenom pomoci. Napadlo vás někdy, že pro člověka existuje vlastně jenom to, na co si pamatuje?; Co zapomene, není. Nevzpouzejte se. Chceme vám pomoci. Pomůžeme vám zapomenout.“

Dvě vůle se střetly a slabší ustoupila. To byl konec mé křížové cesty, konec napjatého, nekonečného čekání. Dostalo se mi děsivého daru. Zapomnění. Stal jsem se neosobou. Při plném vědomí vlastní nicotnosti jsem se pohyboval jako maňásek, jako když někdo jiný žije můj život, říká mi, co dělat a nedělat, kam jít a nejít.

Byli tu se mnou Němci, Poláci, Levantinci, Belgičané z Konga. Dindorf nás školil s důkladností a přesností profesora matematiky. Začínal jednoduchými triky řemesla, neviditelným písmem octem na vajíčko natvrdo, kryptologií, kódy, šiframi a končil v tranzistorovém mikrosvětě moderního špióna. Největší péče byla věnována zbraním a nejbezpečnějším a nejrychlejším způsobům zabíjení.

Stávali se z nás vysoce specializovaní lidé. Herci a zabijáci se špičkovým výcvikem, s totožností mrtvých lidí, jejichž životopisy jsme se učili nazpaměť. Byli jsme umisťováni v cizích zemích, tak jako parašutisté za války za frontou.

„Vy jste inženýr. Pracoval jste na Středním východě a v Africe. Znáte řeči a umíte arabsky. Pošleme vás do Libye. Váš úkol je najít a zabít muže, který si říká Modrý princ.“

Zíral jsem fascinován na diamantovou jehlici v kravatě muže, který mi dal příkaz a jehož tlustými brýlemi zmenšené oči se na mě pronikavě dívaly. Ozval se ve mně slabý hlas protestu.

Ale mlčel jsem. Žil jsem rok v tomto zšeřelém zámku, kde straší chvějivé stíny, obklopen obrazy šlechticů v parukách, uzavřených do své minulosti. Můj myslící stroj měl poruchu. Nevěděl jsem už ani, jak se doopravdy jmenuji. Byl jsem občanem tajného světa, spiklenecké špionážní sítě, která prováděla podvratnou činnost a tajné zásahy do záležitostí cizích zemí. Byl tu se mnou muž, který uměl zlomit všechny kosti v těle, aniž by zabil. Vycvičili ho, právě tak jako mne k to mu, abych uměl zabíjet, aniž bych přitom lámal kosti.

Odcházel jsem, aniž jsem znal smysl svého poslání. Noc venku zbledla, vzduch byl křišťálově mrazivý, potemnělé mraky se táhly oblohou, v platanech aleje hvízdal vítr. Mrholivý déšť potáhl silnici matným filmem, klouzavým a nebezpečným jako námraza.

Odcházel jsem ne jako člověk, ale jako nástroj organizace, která mě stvořila podle svého obrazu, kapitán vlastního vraku.

15

Ucítil jsem na čele ruku.

Otevřel jsem pomalu oči. „Co tu děláte? Jak jste se sem dostala?“

„Dveřmi,“ řekla Arlén. „Zapomněl jste je za sebou zavřít. Zaplatila jsem váš účet za elektriku, lednice a klimatizační zařízení už zase běží. Už je vám lip?“

„Kdo vám řekl, kde bydlím?“

„Já vím všechno.“

„To už dlouhou dobu pozoruju. Ale jak…“

„Tak už dost. Neunavujte se mluvením. Už dva dny jste v transu a kromě trochu ovocné šťávy se mi nepodařilo nic do vás vpravit. Teď se…“

„Mluvil jsem?“ přerušil jsem ji.

„Mluvil,“ přikývla.

„O čem?“

„O svých ďábelských současnících,“ usmála se Arlén. „Co jsem řekl?

„Všechno. Ale teď už přestaňte. Přinesla jsem vám kuře, najezte se nejdřív.“ Zvedla mi hlavu, upravila polštáře a dala mi důkladně napít pomerančové šťávy.

„Jak to, že se vyskytnete vždycky, když se něco stane nebo má stát?“ naléhal jsem na ni. „Kdo vlastně jste. Jak to, že toho tolik víte?“

„To je jednoduché. Jsem sekretářka Broderika Rosse.“

„A Ross vás do všeho zasvěcuje?“ ptal jsem se s nedůvěrou.

„Přirozeně že nikoli. Ale jako každá sekretářka hodná svého chleba a soli toho vím víc, než si můj šéf myslí.“

„O kolik víc?“

„O hodně. O některých věcech víc, než ví sám Ross.“

„O kterých?“

„Například o těch, které jsem se teď dozvěděla od vás, když jste mluvil z bezvědomí.“

„O čem jsem mluvil z bezvědomí?“

Podívala se na mě soucitně: „Co to s vámi, proboha, vyváděli? Vydírali vás, dávali vám drogy, hypnotizovali vás, umyli vám mozek. Kdo vy vlastně doopravdy jste?“

„Prozraďte mi to!“ To je jediné, co jsem se ještě nedozvěděla.“

„Škoda,“ řekl jsem.

„Nevadí,“ zasmála se. „Budeme se po tom teď pídit.“

„Mohla byste mi zatím říci, v jaké hře vlastně hraju, a prozradit mi moji roli?“

„Pamatujete se, o čem jsem vám vyprávěla naposled v kasinu Uaddan?“

„O Armageddonu. Ale utekla jste.“

„Musela jsem. Nechtěla jsem, aby nás spolu viděl Ross. Abyste rozuměl celé té zamotané historii, musím nejdříve dokončit své vyprávění.“ Otevřela taštičku a vyňala z ní Nostradamova proroctví a bibli.

„Jak vidím, nosíte své modlitbičky neustále s sebou.“

„Jenom když jsem s vámi. Jinak se nemodlím. Ale teď už buďte zticha. Když libyjský princ, to znamená síly východní, ovládne Afriku, Střední východ a dobude větší část Evropy, podle Nostradama:

Německé srdce se zrodí z krve Trajánovy nabude velké moci vyžene cizí arabský lid…

a i na východě bude poražen?

… Velký Arab bude zrazen v Konstantinopoli a po mnoha dalších porážkách:

Arabské impérium přehodnotí svůj kurs přinuceno Hesperiány a Nostradamus by ani nebyl Francouzem, kdyby do toho nezamotal Ogmiona, francouzského Herkula:

Velký Ogmion přitáhne ke Konstantinopoli a vyžene barbarskou hordu…“

„Kdo jsou Hesperiáni?“ přerušil jsem ji.

„To je dobrá otázka,“ odpověděla Arlén. „Abych tak řekla, ústřední, nejdůležitější pro rozluštění našeho rébusu. Nostradamus označuje jako Hesperiány lidi za mořem, na západ od Francie, v zemi, kde rostou zlatá jablka, tedy Američany, bez kterých se to, přirozeně, neobejde a kteří nakonec všechno zachrání.

A v tu dobu,“ Arlén otevřela bibli na místě označeném záložkou, „podle Knihy zjevení vyschne Eufrat a dojde k velké bitvě na nížinách Armageddonu. Podle Jana na Patrnu bude doprovázena velkými živelnými pohromami… a byly hlasy a hřmění a blýskání; a tak velké zemětřesení, jaké ještě nebylo, co jsou lidé na zemi, tak mocné zemětřesení a tak veliké… A města národů padla… a každý ostrov byl odplaven a hory nebyly nalezeny…

Ale prorok Izaiáš říká, že po té strašné katastrofě se máme všichni radovat, protože budeme spaseni.“

„Já tomu pořád nerozumím, co mají tahle apokalyptická vidění společného s Modrým princem?“

„Vy můj malý umytý mozečku,“ řekla Arlén útrpně. „Děláte něco a nevíte co, pro koho ani proti komu.“

„Nechte si to!“

„Dobře. Tak ve Spojených státech je skupina fanatiků, kteří věří v Armageddon a také tak pojmenovali svoji organizaci. Není velká, ale vlivná, mocná, a především bohatá.“

„To je tedy něco jako adventisti nebo…“

„Vůbec ne. To není náboženské, ale politické hnutí. Nedomnívejte se také, že Armageddon berou doslovně.

Patří k nim mnoho brilantních mozků z nejvyšších amerických společenských kruhů, lidí, kteří mají mnohdy rozhodující vliv v celých odvětvích průmyslového a finančního života. Svůj politický cíl vidí v rozpoutání třetí světové války, o které věří, že bude vítězná pro Spojené státy, a k níž pracují na všech místech světa, které by se mohly stát jejím odrazovým můstkem. Tedy především tady na Středním východě. Legenda o Armageddonu, využita v pravý okamžik, by se mohla stát znamenitým propagačním prostředkem v zemi, kde bible dosud představuje velkou emocionální sílu, jako potvrzení Písma o nevyhnutelnosti takového řešení mezinárodních rozporů.

V Desert Development Company, která jako naftařská organizace je ideální pro zasahování Armageddonu do středovýchodní explozivní situace, je ve správní radě několik jeho příslušníků. Jakmile se na scéně objevil jako nová potenciální politická síla Modrý princ, dali mu veškerou, to znamená především finanční, podporu.“

„Tak teď se snad konečně dozvím, kdo je to Modrý princ,“ řekl jsem.

„Arabský fašista. Před válkou kolaboroval s italskými okupanty v Libyi, za války byl v Berlíně a společně s jeruzalémským Muftim podporoval Hitlera. Je dosud ve spojení s fašistickými organizacemi v Německu, ve Francii, v Itálii, Velké Británii a ve Spojených státech. Jeho přívrženci v arabských zemích jsou kolaboranti s dřívějšími okupačními režimy, političtí extrémisté a dobrodruhové, zločinecké živly a náboženští fanatikové.

Modrý princ zpočátku dobře zapadal do koncepce legendy Armageddonu na západě a mesiášských, mahdíovských pověr v arabských zemích. Ale po nějaké době se stále jasněji ukazovalo, že Američané jeho politické možnosti přecenili. Spasitelská idea nezabrala, Modrý princ se stal psancem ve většině arabských zemí, libyjská vláda popírá jeho libyjský původ a vydala na něho zatykač. Organizace Armageddon se od něho začala distancovat a přestala ho finančně podporovat. A Modrý princ je začal vydírat. Vyhrožoval prozrazením jejich dřívějšího spojení s ním a prováděl sabotáže v naftových polích společnosti Desert Development Company.

Armageddon proti němu nemohl postupovat legálními prostředky. Obrátil se tudíž na ctihodnou špionážní agenturu, jejímž jste slepým a idiotským nástrojem.“

„Děkuju.“

„Prosím.“

„Kdo je Mir Damad?“

„Ten byl v žoldu Desert Development Company, která drží v sejfu kompromitující materiály týkající se nějaké jeho dřívější nevoňavé činnosti. Mir Damad byl zpočátku prostředníkem mezi Armageddonem a Modrým princem, a když tahle aliance neslavně skončila, dostal za úkol najít vám cestu k Modrému princi, tak aby to nevzbudilo pozornost. Desert Development Company financuje

Armageddon ze svých naftových zisků a v prvé řadě ona nemohla nečinně přihlížet k sabotážím, které Modrý princ prováděl na jejích zařízeních.“

„A jakou úlohu v celé téhle historii sehrál Zaki?“

„Zaki je zločinec, kromě jiného hledaný v Istanbulu pro dvojnásobnou vraždu. Byl to další kompromitovaný zaměstnanec Desdevu pro speciální úkoly. Jenže na rozdíl od Mira Damada hrál Zaki dvojakou hru. Pracoval také pro Modrého prince. Měl vás odklidit z cesty, ale tak, aby tím neohrozil svoje postavení u Desert Development Company, kde ho Modrý princ potřeboval.

Věděl, že se máte sejít s Mirem Damadem v jeho hotelovém pokoji o půlnoci. Přepadl Mira Damada, pověsil ho a zavolal na policii. Měli vás nachytat s oběšencem. Asi byste těžko vysvětloval, že jste to neudělal. Jenže po libyjském způsobu, Zaki přišel pozdě, vy sice taky, ale ještě včas, abyste Mira Damada zachránil, a policie přišla pozdě. Mir Damad jim nic neřekl o tom, co se stalo, protože se bál vyšetřování. Pokus o zabití ho ještě více ponoukal k tomu, dostat vás k Modrému princi, neboť mu bylo jasné, že mu ukládá o život.“

„Vy jste věděla o oběšení Mira Damada?“

„Až když to řekl Broderikovi Bossovi.“

„A jak víte, že to udělal Zaki?“

„Zaki byl maskován, ale Mir Damad, který ho z Desdevu znal, měl ho hned od počátku v podezření. Ale Ross tomu nevěřil. Až další vývoj to potvrdil.“

„A proč jste mě zdržovala a naváděla, abych za Mirem Damadem nešel?“

„Chcete říci sváděla?“ zeptala se koketně. „A proč ne?“

„Ross vás za mnou poslal, abyste mi řekla, kdy se mám s Mirem Damadem sejít?“

„Ne. Když jsem vás poprvé uviděla u Rosse, a vy jste si mě ani nevšiml, začala jsem o vás – abych to tak řekla – mít zájem. Ross odešel z kanceláře hned za vámi, velmi rozezlen, a zapomněl zavřít svůj osobní sejf. Tam jsem našla materiály o Armageddonu, Rossovy poznámky o jednání se špionážní organizací, která vás vyslala, a o úloze Mira Damada.“

„Proč mi Mir Damad sděloval místo schůzky jako ve špatném filmu? Prostřednictvím číšníka v kavárně a podstrčených novin?“

„Ross mluvil s Damadem hned po obědě. Místo schůzky vám měl vyřídit Zaki, který vzkaz zdramatizoval,“ řekla Arlén.

„V novinách nebyl uveden čas.“

„Písemná zpráva o tom, že vás Mir Damad bude čekat o půlnoci, byla pro vás připravena v recepci. A vrátný ji dal tomu, kdo se na ni první zeptal.“

„A to jste byla vy.“

„Jasnovidce!“ pravila Arlén.

„Zaki se mě mohl pokusit zabít, když mě vezl do petrolejářského campu, potom, co mu v hotelu jeho plán nevyšel.“

„Nezapomínejte, že Zaki musel jednat tak, aby na něm netkvělo ani to nejmenší podezření.“

„A jak se dostal k Modrému princi?“

„Jednoduše,“ řekla Arlén. „Vzal si dovolenou. Rossovi to nemohlo být podezřelé, protože když vás Zaki odvezl do campu a vrátil se do Tripolisu, neměl pro něho stejně žádnou práci. A za Modrým princem jste mál jít s Mirem Damadem.“

„A proč?“

„Vy jste jako vyšetřující soudce. Musím už jít, Ross mě bude ještě dnes potřebovat. A vám by udělala dobře teplá lázeň a rozhodně se potřebujete oholit.“

„Kdy vás zase uvidím?“

„Dnes večer.“

„Přijdete sem?“

„Ne. To je příliš nebezpečné. Přijďte do restaurace Zorba. Budu na vás čekat v osm hodin.“

Rosticceria Zorba je za Bankou severní Afriky v úzké ulici mezi ístiklalem a třídou 24. prosince. Skleněná stěna podlouhlé místnosti hledí do zaprášené uličky. Stěny jsou obloženy rohožemi a vyzdobeny obrázky Olympic Airwais. Na stropě visí barevné lucerničky, ale ani špatné světlo, které dávají, nezakryje špinavé ubrusy. Dva palestinští Arabové s mohutnými zahnutými nosy obsluhují hosty a gramofon, hrající do omrzení řecký tanec z filmu Řek Zorba.

Seděli jsme s Arlén u prvého stolku hned za skleněnou stěnou. Byli jsme tam první hosté. Do uličky vjel béžový mercedes, ze kterého vystoupili dva Arabové a obsadili stůl vedle nás. Arlén to znervóznilo. Objednal jsem dvakrát agnelo rosto, rožněné jehněčí, a libyjské rosé.

„Musíte ihned zmizet z Tripolisu,“ začala Arlén. „Proč?“

„Ross odpoledne telefonoval s Frankfurtem a teď je na letišti. Čeká dva chlapíky ze špionážní organizace, která vás sem poslala. Rezervovala jsem vám místo v ranním letadle do Bejrútu.“

„Proč do Bejrútu?“

„Protože je to první letadlo, které odtud někam letí.“

„Proč mám utíkat? Je mi s vámi dobře.“

„Proč myslíte, že si Ross pozval ty dva lidi?“

„Nevím.“

„Naivko. Protože toho moc víte. Myslím, že vás jedou zlikvidovat. Ross tady nemůže potřebovat lidi, kteří moc vědí.44

„Můj úkol je splněn,“ řekl jsem. „I když jsem to neudělal já.“

„Beduíni Modrého prince zabili Zakiho. Ross o tom dostal odpoledne zprávu z Ghadámesu. Neví přesně, co se zběhlo. Ale ví, že jste živ a zdráv v Tripolisu. To se nemělo stát. Měl jste zabít a být zabit. Nejednal jste podle scénáře. Skutečnost, že jste se vrátil, mluví proti vám. Ross nemůže připustit ohrožení naftařských zájmů své společnosti v Libyi. Do svého bytu se už nevracejte. To je prvé místo, kam vás půjdou hledat.“

Dlouze jsem se na ni podíval. Mírně se začervenala.

„K sobě vás nemohu vzít,“ zašeptala. „To by také nebylo bezpečné. Nejsem si jista, jestli mě Ross s vámi neviděl v Uaddanu.“

Zapálil jsem si nervózně cigaretu.

„Máte zajímavou tabatěrku,“ řekla Arlén.

„Dárek od maminky,“ řekl jsem a chtěl jsem ji vzít se stolu.

„Ukažte, vezmu si také jednu vaši.“

„Ne! Počkejte…,“ vykřikl jsem.

Ale už bylo pozdě. Když vyndala cigaretu, zavadila dlouhým nehtem ukazováčku o tajnou spoušť a náboj se smrtelným sarinem se jí rozstříkl do obličeje.

Sesunula se ze židle a klesla pod stůl se široce otevřenýma nevěřícíma očima.

Jeden z obou Arabů u vedlejšího stolu vyběhl ven a nastartoval mercedes, druhý se postavil za mne a s pravou rukou v kapse mi nařídil: „Do auta! Rychle!“

Přeběhli jsme uličku a skočili do vozu, který se okamžitě rozjel. Prohlédl jsem si bedlivě snědou tvář muže po mém boku.

„Kdo jste?“ zeptal jsem se.

Neodpověděl.

„Policie?“

Usmál se a zavrtěl hlavou. „Kdo tedy?“

Sáhl do kapsy a rozevřel přede mnou dlaň. Ležel na ní zlatý peníz velikosti mexického padesátipesa, na kterém byl okřídlený kůň s ženskou tváří. Otočil jsem minci. Na rubu se vznášel orel nad vrtnými věžemi.

Sjel jsem rukou pod sako, ale Arab byl rychlejší. V jeho ruce se otevřel americký nůž a jeho špice se octla na mém krku. „Dejte obě ruce na hlavu!“

Spojil jsem prsty na temeni a muž mě odborně prošacoval. Vytáhl můj Smith & Wesson a prohlédl si pas.

„Americký. Falešný samozřejmě?“

„Zeptejte se státního departmentu,“ odpověděl jsem.

„Myslím, že by jim nedalo moc práce dokázat, že nejste americký občan. Na to, co jste měl udělat, jsou utečenci nejlepší. Můžete dát ruce dolů. Měli jsme vás vzít oba. Ušetřil jste nám práci.“

„Já jsem ji nezabil!“ vykřikl jsem.

Usmál se ošklivě, ale nic neřekl.

„Kam mě vezete?“

„Do pouště.“

„Co tam?“

„Vím o krásném mraveništi,“ vytáhl z kapsy malé ocelové kleštičky a začal je leštit o rukáv. „Už jsme tu jednoho takového, jako jste vy, měli.“

Popadla mě hrůza a strčil jsem prsty do úst, abych vyňal můstek s kyanidem. Arab mě udeřil strašnou silou do tváře a protéza mi vylítla z ruky. Svalil jsem se na špatně zavřené dveře, které se otevřely, vypadl jsem za jízdy z automobilu a ztratil vědomí.

Probudil jsem se v nemocnici.

Sestra u mé postele se ke mně naklonila a zeptala se: „Dobro?“

„Dobro,“ řekl jsem.

Otevřely se dveře a vstoupil primář s dvěma lékaři. Mluvili srbsky. Byla to nemocnice s jugoslávským personálem. „Co je s ním?“ zeptal se primář.

„Přivezli ho v noci. Byl v bezvědomí. Nic vážného,“ řekl jeden z lékařů.

„Kdo je to?“

„Nemá u sebe žádné papíry. Mluvil ze spaní česky,“ řekla sestra. „Samé nesmysly.“

„Čechoslovák,“ usmál se primář. „Asi patří k některé stavební společnosti. Nejspíš utrpěl šok, když zjistil, že tady nejsou chodníky dlážděny zlatem. A že většinou vůbec nejsou dlážděny. A že když chce k nějakému zlatu přijít, musí je dláždit sám. Zavolejte československé velvyslanectví.“

Sestra odběhla.

Lékaři se začali mezi sebou bavit. Slyšel jsem, jak jeden říká: „Musel se hodně udeřit. Vyrazil si můstek vpravo nahoře.“

„Na velvyslanectví říkají, že postrádají chlapíka, který přiletěl včera speciálem Československých aerolinií a po cestě z letiště jim vypadl z autobusu. Mají tu právě českého lékaře z Tunisu. Posílají ho sem pro něho,“ řekla sestra, když se vrátila.

Doktor z Tunisu se posadil do CD vozu vedle mě.

„Kam jedeme?“ zeptal jsem se.

„Do Zahradního města,“ řekl lékař. Vyjeli jsme z nemocnice a odbočili směrem k vnitřnímu městu.

„Jede špatně,“ řekl jsem. „Měl jet doprava.“

„Chci něco koupit v lékárně,“ doktor se na mě překvapeně podíval. „Vy to tu znáte?“

„Na Ben Ašurově třídě je velká lékárna,“ řekl jsem. „Tam dostanete všechno.“

Můj společník si mě dlouze prohlížel.

Vrátili jsme se tedy z města a na Medaglio ďoro zabočili do Ben Ašurovy třídy. „Tady je ta lékárna,“ ukázal jsem mu. „A tam pod tou mešitou bydlím.“

„Tak to určitě ne,“ řekl lékař. „Přiletěl jste sem teprve včera.“

Pokrčil jsem rameny. Šofér stočil doleva a pak v prvé souběžné ulici opět doleva.

„Tohle je šaria Bianchini,“ řekl jsem.

Doktor se podíval na oba rohy ulice a zakroutil hlavou. Nebylo na nich žádné označení.

Zastavili jsme před vilou, na které byla velká firemní tabule. Přečetl jsem si prvou řádku a zachvěl jsem se hrůzou.

„Armageddon!“ vykřikl jsem. „Kam mě to vezete!“

„Uklidněte se, člověče. Co je to s vámi,“ lékař mě vzal za ruku. „Přečtěte si to pořádně!“

„Armabeton – Civil Engineering Department,“ četl jsem znovu. Lékař si mě zpytavě prohlížel: „Máte někdy pocit, když přijdete do úplně cizího města, že už jste lam někdy předtím byl?“

„Často,“ řekl jsem. „Vy ne?“

Vystoupili jsme do prvního poschodí a vešli do místnosti označené Hlavní inženýr. „Tak tady jste,“ řekl hlavní inženýr. „Ano,“ řekl jsem.

Hlavní inženýr vyňal z velké hnědé obálky nějaká lejstra. „Josef Marek,“ četl. „32 let. Svobodný. Nedokončil průmyslovku. Vyučený montér. Pracoval na montážích na Středním východě. Inteligentní, se zájmem o kulturu. Divadelní ochotník. Redigoval rubriku Ze života našich zaměstnanců v závodním časopise. Otiskl nepravdivé prohlášení o rezignaci podnikového ředitele, vymyšlené zprávy o narození dětí svobodným soudružkám a sňatcích již ženatých zaměstnanců. Z Istanbulu odvolán po stížnosti jisté Francouzky na našem zastupitelském úřadě, že nedodržel manželský slib. Jinak, když je pod dohledem, dobrý odborník. Doporučuje se zaměstnání na odlehlých, osamělých pracovištích.“

Doktor si čmáral do notesu geometrické obrazce, a když se mu už žádné na papír nevešly, namaloval nahoru do levého rohu velké C, do pravého velké V, dolů nalevo O a napravo K.

Složil jsem si písmena dohromady: Cvok.

Hlavního inženýra rozzlobilo moje mlčení. „A hned jak jste sem přijel, vypadl jste si z autobusu!“

„Z mercedesu,“ opravil jsem ho. „A ne hned!“

„Ze mě, soudruhu, si legrácky dělat nebudete. Víte, co s vámi udělám?“

„Ne.“.

„Pošlu vás na bagr do nejhoršího campu v poušti, kde maringotky nemají klimatizační zařízení. A budete makat, až z vás pot poteče jako z Niagary.“

Do kanceláře vstoupila zářivá blondýna. „Promiňte pane inženýre, ale venku je někdo, kdo s vámi musí neodkladně mluvit.“

„Kdo je to?“

„Josef Marek,“ řekla sekretářka a drtila mě pohledem.

„Ten sedí tady!“ křikl na ni inženýr.

„Ba ne, pane inženýre. Josef Marek je za dveřmi, pas a všechny doklady souhlasí, a je s ním stavbyvedoucí, který ho zná.“

„Tak vy nejste Josef Marek!“ zařval hlavní inženýr. Lékař se ještě více zachmuřil.

„Nic takového jsem netvrdil,“ řekl jsem a vyšel z kanceláře, nikoli bez lítosti.

17

Před vrátky stála ambulance, o kterou byl opřen muž y bílém plášti.

Dindorf. Za volantem byl Bert, chlapík, kterého jsem znal ze zámku. Killer, zabiják. Dva mužové, které si pozval Ross.

„Půjdete dobrovolně, nebo vám máme pomoct?“ zeptal se Dindorf. Bert měl v ruce pistoli s tlumičem. „Dobrovolně.“

Jeli jsme do Džoržimpopoli a zastavili před vilou y blízkosti Golf clubu.

Byla prázdná. Zůstali jsme v hale.

„Idiote!“ řekl Dindorf. „Dnes v noci jste všemu nasadil korunu. Proč jste zabil Arlén?“

„Nezabil jsem ji,“ vykřikl jsem. „To byla…“

„Já vím, nešťastná náhoda. Tuhle písničku jste už zpíval dřív. Víte, že jste na nás poštval Interpol?“

„Jak to?“

„Idiot,“ opakoval Dindorf. „Absolutní idiot.“

Bert zvedl pistoli s tlumičem: „Mám?“

„Ještě ne,“ řekl Dindorf. „Arlén byla agentkou Interpolu. Její ústředny v Bejrútu.“

Srdce ve mně pokleslo. Proto rezervace letadla do Bejrútu.

Dindorf se na mě díval posměšně: „Snad jste si nemyslel, že vás vyhledává jen pro vaše krásné oči?“

„Ross to věděl?“ zeptal jsem se.

„Ross by si s ní uměl poradit. Ale vy jste to zpackal.“ Bert znovu pohnul pistolí: „Už?“

„Ještě ne,“ řekl Dindorf a položil přede mne několik čtvrtek papíru a kuličkové pero. Dindorf byl pro vědecké metody.

„Byla to chyba vás sem vůbec posílat. Teď si sedněte a popište podrobně všechno, co se stalo od okamžiku, kdy jste sem přiletěl.“

Vzal jsem pero a začal jsem psát: „Muž, kterého jsem měl zabít…“

Věděl jsem, že píšu svoji poslední vůli. Vzpomněl jsem si na Attoliniho, Bištyho, Pintera a Garbera. A na Marcuse a zabité dělníky z rafinérie zemního plynu. A na hořící letadlo na tripolském letišti. A na Mira Damada, Zakiho a na Modrého prince. A na všechny, kteří složili kosti na pokladu pouště, jejž pomáhali odhalit nebo kterého se chtěli zmocnit, tak jako staří korsáři, jejichž kostry jsou nacházeny zakopány s šavlí mezi žebry na železných truhlách se zlatem a drahými kameny.

A přál jsem si celým srdcem svým a celou duší svou, abych se jmenoval Josef Marek.

TROJNÍK SLEPÉHO PASAŽÉRA

Divné věci se dějí mezi nebem a zemí. Ale i na moři. Tak třeba ta, která se zběhla na lodi Trocadero, plující v jednom tahu z Bejrútu do San Rema.

Trocadero, dosluhující nákladní parníček, měl několik kabin zařízených pro pasažéry. Při naší plavbě nebyly ani zcela využity. Mimo mě tu byli dva Norové, jeden Arab, jeden Lotyš a drobná starší profesorka angličtiny z dívčího lycea v La Rochelle, s šednoucími kudrlinkami, perlovým náhrdelníkem, v černých hedvábných šatech vyváté elegance. Studovala Bhagavad Gitu a dopisovala si se Společností pro psychický výzkum.

K posádce patřila Róza, černooká Italka, která uklízela kajuty a obsluhovala při jídlech, hezké a slušné děvče z druhu milých, ale hrdých žen, z nichž si muži rádi vybírají manželky a jaké si přejí jako sestry nebo dcery. Na naši poloshnilou kocábku se hodila jako Rafaelův obraz do dřevníku.

Nebylo to dlouho po zdvižení kotev v Bejrútu, když mi přišla vyřídit, že mě kapitán zve k sobě.

Byli už u něho všichni cestující a na jeho posteli seděl bledý mladík hustých černých lesklých vlasů, ve světle modrém obleku, bílé hedvábné košili s cinobrovou kravatou a černými mokasíny.

„Slepý pasažér,“ ukázal na něho kapitán troubelí lulky.

„Ve vaší kajutě?“ zeptal jsem se.

„To je právě to,“ řekl mrazivě. „Jak se sem dostal zamčenými dveřmi? Kapsy má prázdné, klíč ani paklíč jsem u něho nenašel. Prázdnou kajutu jsem v Bejrútu vlastnoručně zamkl a teď vlastnoručně odemkl – a tenhle chlap mi spí na posteli.“

„Podivné,“ řekl jsem.

„To není jediná podivná věc kolem tohohle člověka,“ zavrčel chmurně kapitán. „Na Trocaderu vsazujeme slepé pasažéry do kotelny. Jenže tenhle.… no, poslechněte si ho. Tak znovu, mladíku: Odkud jste?“

„Ze San Rema.“

„Tam plujeme. To vidím, že se tam chcete dostat. Ale odkud jste přišel na loď? Z Bejrútu?“

„Ne, kapitáne. Ze San Rema.“

„A jak ze San Rema přes dvě moře? Helikoptérou?“ zeptal se kapitán jízlivě. „Ne, prosím. Prostorem.“

„Prostorem,“ opakoval kapitán štiplavě, ale s mrazivým pohledem. „To jako vzduchem? Vy si tedy lítáte vzduchem? Jen tak mirnix dirnix si lítáte vzduchem. A kdo vy tedy vlastně jste? Racek? Nebo poštovní holub?“

„Já jsem dvojník, kapitáne.“

„Dvojník!“ zařval kapitán.

„Dvojník.“

„Čí dvojník?“

„Dvojník svého tělesného já.“

„A kdo je vaše tělesné já?“ hřměl kapitán.

„Spyridon.“

„Spyridon? A kde je Spyridon?“

„V San Remu.“

„V San Remu. A když je Spyridon v San Remu, co vy děláte na mojí lodi uprostřed Středozemního moře?“

„Já nevím, kapitáne,“ řekl slepý pasažér. „Já jsem ze Spyridona vystoupil, letěl jsem prostorem a pak jsem se mu buď ztratil, nebo jsem zabloudil, nebo se stala nějaká porucha.“

„Jaká porucha!“ zaburácel kapitán.

„Psychická. Nebo větrná smršť nebo mistral nebo něco. Já nevím. To je tak kapitáne. Já jsem astrální tělo, tedy dvojník Spyridonův. Spyridon mě projektoval, tedy vyslal, nebo vyzářil, chcete-li, ze svého těla. Já jsem z něho vystoupil. To je takový pokus, my jej často děláme. On je třeba v San Remu a mě pošle třeba do Paříže. A já se pak zase do něho vrátím. Víte, já normálně nejsem vidět, ale jsem s ním spojen stříbrnou šňůrou. – Ne, ta teď taky není vidět. Nejspíš se přetrhla. Já jsem se asi utrhl a tady zhmotnil a nemůžu nazpět do Spyridona.“

„Do Spyridona v San Remu?“

„Tam, kapitáne. A tak jsem rád, že tam plujete. Až tam budeme, zase se do Spyridona vrátím.“

„Rozumíte tomu žvástu?“ obrátil se na nás kapitán.

„Ale to je přece jasné,“ řekla profesorka angličtiny, která si dopisovala se Společností pro psychický výzkum. „A neobyčejně zajímavé. Jsme svědky klasické astrální projekce. Ten muž není tělesný, jeho zdánlivé tělo je éterické, duchové.“

Kapitán se na ni pohrdavě podíval: „Tohle není žádný mátožný přízrak. Pokud mohu věřit svým očím, je z masa a kostí.

„Není,“ řekla dopisovatelka Společnosti pro psychický výzkum. „Je z fluida.“

„Bl…! chci říci nesmysl,“ odbyl ji kapitán. „Neteče, nevznáší se ve vzduchu, ani skrz něho není vidět. A má naolejované vlasy. Umazal mi polštář!“

„Zmaterializoval se,“ poučila ho profesorka. „Zhmotnil, ztělesnil se do všech podrobností svého fyzického já. Do podoby pana Spyridona v San Remu. Takové případy známe, jsou prokázány. Tak například 25. října 1593 se mezi stráží před palácem v Mexico City zčistajasna objevil cizí voják v uniformě strážce paláce v Manile na Filipínách, tisíce mil vzdálených od Mexico City. Řekl, že se jmenuje Gil Perez a že ještě před chvílí stál na stráži v Manile na Filipínách. Nemohl vysvětlit, jak se dostal do Mexico City. Církev ho označila za ďábla a byl uvězněn. Teprve za dva měsíce, když připlula z Filipín galéra, jeden z pasažérů poznal Gila Pereze a potvrdil, že ho před odplutím své lodi z Filipín viděl držet stráž před palácem v Manile.“

„V roce 1593,“ odfrkl pohrdavě kapitán. „To si ještě pamatujete?“

„Mohu doložit novějšími příklady,“ řekla ledově, ale pohotově Angličanka. „Goethe se setkal se svým vlastním dvojníkem, když jel od Friederiky do Štrasburku. Theodore Dreiser viděl na vlastní oči dvojníka anglického spisovatele Johna Cowpera Powyse. Arcibiskup Bedřich…“

„Nechme toho,“ mávl rukou kapitán.

„Tento dvojník,“ nedala se odbýt profesorka, „a Spyriclon, muž který ho vyslal, vstoupí do dějin parapsychologie jako další důkaz nadsmyslných projevů, o kterých se dosud marně snažíme přesvědčit tento ztřeštěný, nevěřící a materialistický svět. Všichni jsme jen loutky na jevišti skrytého loutkáře, kapitáne, které…“

„Přestaňte už!“ zarazil ji zostra kapitán a vrhl se zase na slepého pasažéra: „Podívejte se, vy zjevení. Vy už jste měl dávno drhnout podlahu nebo krájet kuchařovi cibuli. Že se s vámi vůbec ještě bavím, tak to jenom pro rozptýlení cestujících a taky proto, že jsem se ještě nesetkal s podvodníkem, který by tvrdil, že může být současně na dvou místech.“

„Na dvou místech ne, kapitáne,“ namítl slepý pasažér.

„To je vaše tvrzení, že na dvou, ne moje fouie vaší pohádky jste v San Remu a zároveň na téhle lodi kousek od Bejrútu. A celý ten čas, který s vámi ztrácím, mě přesvědčujete, že můžete být na dvou různých místech ve stejnou dobu.

„Na dvou místech ne, kapitáne,“ opakoval slepý pasažér. „Na třech.“

Ozvalo se strašné prasknutí. Dopisovatelka Společnosti pro psychický výzkum vyskočila ze židle. Nestalo se však nic nadpřirozeného. Kapitán zlomil dýmku.

„Poslyšte, člověče, nedrážděte mě. Na to, abych vás dal hodit přes palubu, je tu moc svědků, ale zbytek cesty vám mohu ještě zatraceně zošklivit.“

„Kapitáne, to není moje vina, ale já opravdu mohu být na třech místech zároveň.“

„Zasloužil byste už za to lhaní devítiocasou kočku. Ale dobře. Budeme pokračovat ve vaší hře. Kde je tedy ten třetí? Na měsíci?“

„Ne, kapitáne. Ve mně.“ Kapitán polkl nasucho, „jak to ve vás?“

„Ve mně. To je tak. Moje já, Spyridon, je v San Remu. Já, jeho dvojník, jsem tady. Ale já jako dvojník se můžu ještě jednou rozdvojit a být současně ještě na třetím místě.“

V kapitánovi se to vařilo, ale ještě se ovládl: „Tak vy jste jednou v San Remu a jednou tady. Ten v San Remu je Spyridon, vy jste jeho dvojník a jako jeho dvojník máte ještě jednoho dvojníka.“

„Ne, kapitáne.“

„Hergot, jak to, že ne!“ zařval kapitán. „Trojníka, kapitáne. Dvojník jsem já. To je přece jednoduché. Ten třetí nemůže být dvojník. Je pro to i vědecké označeni. Když se jeden člověk objeví na dvou místech současně, tedy když se rozdvojí, říká se tomu bilokace, když na třech, to jest, když se roztrojí, trilokace. Ale jde pořád o jednu osobu. Jenže na více místech zároveň. Je to velmi prosté. Bilokace je jedna soba nadvakrát, trilokace na třikrát. Nic na tom není.

Aniž bych se chtěl rouhat, kapitáne, bůh je taky trojjediný. Já vám to ještě zjednoduším. Moje tělesné já se jmenuje Spyridon. To je tedy Spyridon Prvý. Jeho dvojník, Spyridon Druhý, jsem já. Spyridon Třetí tedy nemůže být dvojník, ale trojník.“

„A ten je ve vás!“ kapitánovy zornice se zúžily jako u šelmy chystající se ke skoku.

„Ten je ve mně!“

„A vy ho můžete poslat na třetí místo.“

„Je to obtížné, mnohem obtížnější, než když Spyridon Prvý vysílá někam mě, ale můžu.“

„Můžete?“ ujistil se kapitán.

„Můžu.“

Profesorka, i když si dopisovala se Společností pro psychický výzkum, vytřeštila oči. To bylo i na ni moc. Zuřivě všechno zapisovala do svého notesu.

Kapitán zavolal stevarda a dva drsné námořníky a dal Spyridona Druhého vyvést na palubu.

„Ručíte mi za to, že toho chlapa nepustíte ani na krok z paluby, dokud se sem nevrátím. – A vy,“ obrátil se na slepého pasažéra, „mi teď pošlete toho svého trojníka do kajuty. Ale odtud se ani nehněte, nebo…“

Vrátili jsme se s kapitánem do jeho místnosti a seděli jsme chvíli v napjatém očekávání.

Na chodbě se ozvalo tiché vrzání kroků, pak slabé zaklepání. Polehoučku se otevřely dveře, a v nich se, jak z pekla vyplivnutý, objevil náš slepý pasažér.

„Spyridon Třetí,“ vykřikla profesorka, zbělela jak hřbitovní zeď a skácela se k zemi jako podseknutá třtina.

Duchový zjev nás změřil kosým pohledem a zase bezhlučně zavřel před sebou dveře.

Kapitán, námořní veterán a muž olympské důstojnosti, znehybněl, podoben teď soše Neptuna na Berniniho fontáně. Po okamžiku ohromení vyrazil na chodbu. Byla prázdná. Spyridon Třetí vyšuměl.

Kapitán vrazil do nejbližší kajuty, patřící Róze.

„Kde je ten chlap!“ zahulákal. Hleděl však do prázdné místnosti.

„Kapitáne!“ zaštkala Róza, pohlédla na něho vyčítavým, hluboce raněným pohledem a víčka se jí rozmžikala.

Kapitán se omluvil. Vyběhl jsem s ním na palubu.

Mezi dvěma drsnými námořníky a stevardem seděl náš černý pasažér tak, jak jsme ho tam nechali.

„Proč jste ho odtud pustili?“ obořil se na své muže kapitán.

Námořníci vyskočili do pozoru: „Ani se od nás nehnul, kapitáne. Ani my od něho. Sedíme tu všichni bez hnutí od té chvíle, co jste nás zde nechal. Nikdo z nás se odtud ani na vteřinu nevzdálil.“

Kapitán si otřel zperlené čelo.

„Kde je teď ten dvojník?“ obrátil se zjihle na Spyridona Druhého.

„Trojník,“ opravil ho slepý pasažér. „Dvojník nebo trojník, kde je?“

„Vy jste ho neviděl?“

„Viděl,“ přiznal sklesle kapitán. „Ale kde je teď?“

„Ve mně,“ řekl Spyridon Druhý. „Vyslal jsem ho ze sebe do vaší kajuty, jak jste chtěl. Po projekci se do mně zase vrátil. Vcucnul jsem ho nazpět do sebe, abych to tak řekl.“

„Tak ho zase vycucněte,“ vykřikl kapitán, ale v jeho hlase bylo cítit rezignaci, „chci ho vidět ještě jednou.“

„To nejde dělat na běžícím pásu, kapitáne, je to obtížný výkon, jsem už velmi unaven. Spyridon Třetí strávil všechnu moji sílu,“ řekl Spyridon Druhý mroucím hlasem.

„Zavřete ho do nějaké volné kabiny a v San Remu ho vyhoďte na břeh! Nechci ho už vidět,“ nařídil kapitán.

Vzdal se. Tvář mu zšedla. Jeho důstojnost ležela rozmetána v troskách.

Vzdálil se zlomený jako stěžeň v bouři, jako vrak bez kormidla. Až k San Remu se neukázal. Zvolil osamění. Na palubě se proslýchalo, že propadl démonu alkoholu. Kapitáni nemají rádi strašidla. Přízrak na lodi je horší než tajfun.

Ani mně nebylo dobře. Sifrovitá existence slepého pasažéra, nehodícího se jaksi do našeho trojrozměrného světa, mně bránila usnout. V stínovém světě pozdního spánku se mi zdálo, že na palubě houká kulich. A ačkoli té noci třískal hrom a šlehaly blesky, byl bych odpřisáhl, že slyším šelest křídel upíra a vidím temné stíny na dveřích kajuty.

Když nás lodivod, který nám připlul naproti, vedl do přístavu v San Remu, stál jsem s ním a s kapitánem, zabraným do dum a přehazujícím cigáro z jednoho koutku do druhého, na můstku.

Ještě než jsme přirazili a spustili schody, stalo se s kapitánem něco zvláštního. Zrudl, pak zbledl, zapotácel se a chytil zábradlí.

„Tam!“ zachraptěl a ukázal na břeh.

Na břehu, mezi lidmi, kteří na nás čekali, stál náš černý pasažér.

Přirazili jsme.

Kapitán se vzchopil, a nechávaje na můstku vyjeveného lodivoda, letěl se mnou v patách do kajuty Spyridona Druhého.

Dveře byly zamčeny. Stevard, který přispěchal, aby nám otevřel, se zapřísahal, že z nich nikoho nepustil.

Kajuta byla prázdná. Spyridon Druhý, náš potulný ‚duch a slepý pasažér byl pryč.

Kapitán se chytil za hlavu: „Tohle přece není možné! Jak se mohl dostat na břeh, dřív než jsme přistáli!“

„Projektoval se,“ řekl jsem ve snaze uklidnit ho. „Vcucnul se nazpět do Spyridona Prvého, svého tělesného já.“

„Nechte si to,“ za vyl kapitán.

Vyběhli jsme zase na můstek. Cestující mezitím vystupovali a mísili se s davem. Ve zmatku, který vznikal na břehu, jsme hledali očima našeho slepého pasažéra. Našli jsme ho.

A šok, který jsme utrpěli, předčil všechny předcházející.

Lodivod na něho hleděl zděšeně, nechápavě a s podezřením.

Na břehu stál náš slepý pasažér a s ním ještě jeden navlas takový a s nimi oběma ještě jeden, třetí, který, jako kdyby jim z oka vypadl. Všichni tři měli stejné černé nazad sčesané napomádované vlasy, pobledlé tváře, bílé košile, cinobrové kravaty, černé mokasíny a světle modré obleky. Tři do puntíku stejní muži vedle sebe jako tři stejně velká vajíčka ve špajzu.

„Dvojník, jeho tělesné já a jejich trojník,“ pokusil jsem se objasnit kapitánovi. „Spyridon Prvý, Spyridon Druhý a Spyridon Třetí.“ Vyburcoval jsem ho tím k životu.

„Vás zastřelím taky,“ řekl divoce Bylo očividné, že mu to trhá nervy. Obrátil se na lodivoda: „Kdo jsou támhle ti tří chlapi?“

„To je Mario, Marino a Marco Lucianovi, tři bratři, trojčata. S Mariem jsem mluvil, než jsem pro vás připlul. Čekal na Marina a Marka. Vrátili se na vaší lodi z Bejrútu. Musel jste si jich všimnout. Taková podoba bije do očí. Ale teď, když jsou pohromadě, ani se mě neptejte, který je který. Je rozezná jenom jejich sestra; Ti kluci se schválně stejně oblékají. Jsou to velcí taškáři, mistři v kejklířství. Kdybych vám vyprávěl o všech uličnictvích, které již provedli, nevyšel byste ze smíchu – ale copak, vám není dobře, kapitáne?“

Kapitán pronesl něco v jazyku, kterému jsem nerozuměl, ale podle toho, jak to znělo, muselo to být velmi neslušné. Z očí mu šlehaly plameny jako z majáku za bouře.

Na břehu se k trojčatům přidala Róza. „To je jejich sestra,“ řekl lodivod.

STRAŠIDLA U TRIPOLISU

Z nábřeží olemovaného palmami je vynikající pohled na přístav. Moře vykutalo do pevniny přírodní záliv, bohaté navštěvovaný loděmi, které navečer hýří stovkami –žárovek a nabízejí světelný protějšek libyjskému Tripolisu, jehož dvě kruhová náměstí jsou po soumraku ozářená, stejně jako z nich paprskovitě se rozbíhající hlavní ulice.

V kavárně na chodníku se nad sklenicemi husté sladké kávy vybavím s Archibaldem Filipem Skaggsem, profesorem-užité psychologie na universitě v Cincinnati, který tráví dovolenou na výletní lodi, plující Středozemním mořem. Vedle nás, před stejným pošmourným arabským domem, sedí stařec v barakanu, popíjí čaj, tahá z dlouhého pružného náustku nargilé a hraje si palcem bosé nohy s pantoflem.

Hlas muezzina z ampliónů minaretů v městě a z japonského tranzistoru stojícího na přístroji značky Esspresso, který svolával věřící k modlitbě a zněl jako volání muže padajícího prostorem, byl po sotva postřehnutelném přerušení vystřídán ječivým, téměř běsnícím hlášením, jehož chrčivé, hrdelní, uši trýznící arabštině jsme, ani Američan, ani já, nerozuměli.

Hosté po několika vteřinách poslechu kvílivých, jako bič ostrých výkřiků vystřelili od stolků s řevem a divokou gestikulací a hnali se jako před všeobecně očekávanou katastrofou přes porážené židle k zaparkovaným autům. Kavárník, nakažen stihomamem a zdeptán šílejícím rozhlasem, vybral pokladnu a řítil se, s vyjícími číšníky v patách, k městu. Strážník na křižovatce opustil tryskem stanoviště a ponechal provoz světlům, teď ignorovaným množícími se vozidly, která s ohlušujícím troubením, skřípěním brzd a hvízdáním pneumatik vyrazila z přístavu a parkovišť podél mořské promenády a pádila k výpadovým silnicím. Ze zakotvených lodí padaly střemhlavě motorové a veslové záchranné čluny, jež přeplněny posádkami v několika okamžicích zahltily mola.

Starý muž, vyjevený nepochopitelnou divou vřavou, pustil z úst hadici vodní dýmky a s vypoulenýma očima po klekl a klaněl se k východu, mumlaje svatá slova koránu.

Skočil jsem k tranzistoru, který vybuchoval zběsilými výkřiky, a přetočil na anglické vysílání z americké letecké základny Wheelus, několik kilometrů od Tripolisu.

… předběžné zprávy o napadení tripolského pobřeží zatím blíže neurčeným nepřítelem se potvrzují… vyzýváme všechny americké občany, aby zachovali klid a rozvahu a evakuovali město… vojenská, sanitní, nákladní i osobní auta projíždějí Džoržimpopoli a odvážejí americké rodiny na základnu… letadla k evakuaci žen a dětí jsou připravena k odletu, další jsou stahována ze základen ve Španělsku a Maroku… americká šestá flotila ve Středozemním moři byla požádána o pomoc… zachovejte klid a rozvahu

„Co je tohle za nesmysl?“ řekl Archibald Filip Skaggs, aniž se nechal vyrušit z poklidného posrkávání kávy.

Nábřeží se jako mávnutím kouzelné hůlky vylidnilo. Minul nás ještě opožděný drncavý taxík, s dveřmi vyvrácenými z pantů, kašlající a kvikající, se střílejícím výfukem. Předběhly jej tři ječící ženy v černých závojích.

… nepřítel, který napadl libyjské pobřeží a blíží se k Tripolisu, je sledován vojenskými stíhací… byl nejdříve popsán jako roj gigantických molů, zvedajících se v mračnech z moře v blízkosti ostrova Malty a letících nad počasím k Africe. Nyní však byl rozpoznán z helikoptéry rektorem university v Benghází, profesorem Alím ben Ašurem, jako armáda létajících nestvůr, podobných mořským hadům, nedávno spatřených rybáři v tripolských vodách, příbuzných těm, které jsou zobrazeni na starých mozaikách z doby římské okupace y archeologickém oddělení muzea v Tripolisu…

„Tak to je jasné,“ řekl profesor užité psychologie Archibald Filip Skaggs. „Rádio Wheelus vysílá science fiction, nějakou fantastickou rozhlasovou hru, arabský rozhlas je vzal vážně a způsobil paniku.“

Starý muž, který dosud před chmurným arabským domem vzýval Alláha, zmizel: Zbyli jsme sami.

„Je zajímavé, že i tito prostí lidé, nezkažení televizí, rozhlasem a novinami, nepostižení infarktem a žaludečními vředy, podlehnou

davové psychóze. Je však v lidské přirozenosti věřit v bizarní a nadpřirozené. Proroci konce světa, vykládači metel na nebi a zlověstných znamení dosud nacházejí u lidí víru,“ povzdychl si Archibald Filip Skaggs.

Hlasatel hřměl z přijímače:

… mořské příšery rojící se v nepřehledných hejnech z mořských vln u ostrova Malty se rodí podle teorie několika vědeckých autorit, s nimiž bylo zatím možné navázat radiofonní spojení, působením spojených vlivů atmosférických poruch a silné podmořské sopečné činnosti v této oblasti… zachovejte klid a rozvahu… evakuace amerických občanů probíhá plánovitě a v naprostém pořádku… šestá flotila se blíží k místu zrodu tajemných tvorů… vojenská letadla odstartovala ze základen a stíhací jsou v akci… zachovejte klid a rozvahu… vyděšené arabské obyvatelstvo hledá útočiště v poušti, která oblévá zelený pás podél mediteránu… mezi prchajícími, jako nafouknuté balóny přeplněnými automobily, nákladními vozy a autobusy, se jako v hrozném snu pletou a motají zástupy velbloudů, hýkajících oslů, zahalených žen, plačících dětí a oburnusovaných a obarakánovaných mužů.., valící se dav se zalyká prachem a slabší jedinci padají v hysterických křečích do písku… na letištích Idris El Awal přistávají italská, britská a francouzská letadla, aby evakuovala svoje státní příslušníky… na základnu Wheelus přibyl korespondent Associated Pressu Eric William Linton, který se telefonicky spojuje s diplomatickými zástupci cizích států v Tripolisu… britské velvyslanectví odmítlo interview s poukazem na to, že je po pracovní době a čas na odpolední čaj… představitel nacionalistické Číny prohlásil, že přepadení středomořského pobřeží severní Afriky je další akcí maoistů v rámci nového rozpoutávání kulturní revoluce, tentokrát v mezinárodním měřítku… diplomaté většiny ostatních zemí opustili svoje, úřady… zachovejte klid a rozvahu… minonosky šesté flotily spouštějí nálože do ohniska líhně mořských fantomů a válečné lodi zahájily palbu do mračen létajících běsů, jejichž původ je dosud zahalen clonou tajemství… dotazované vědecké ústavy popírají dříve vyslovenou teorii, že jde o embrya prehistorických živočichů, která byla probuzena k životu dlouho probíhajícími sopečnými změnami mořského dna u ostrova Malty… šéfredaktor časopisu Scientific American Henry Robert Osborne vyslovil domněnku, že se jedná o tisíce umělých robotů, syntetických zrůd, jež mají svými – fantastickými tvary rozsévat děs a hrůzu mezi obyvatelstvem hospodářsky málo vyvinutých, ale naftou bohatých arabských zemí, a které vystřeluje z ponorek některá ze světových velmocí…

„Skvělý herec, znamenitý lhář,“ liboval si profesor užité psychologie. „Připomíná mi podobný humbuk edinburského rozhlasu z roku 1928. Tehdy také rozčilený hlas přerušil vysílání, aby oznámil, že rozvášněný dav demoluje v Londýně parlament. Očitý svědek této jedinečné historické události barvitě popisoval, jak se právě zřítila věž se slavnými hodinami Big Benem a jak se lůza zmocnila pana Wutherspoona, ministra dopravy, který se pokusil uniknout v přestrojení za prodavačku kaštanů, a právě ho věší na pouliční lucernu. Výbuch, který zazněl z přijímače, vysvětlil jako vyhození hotelu Savoy do povětří. Posluchače BBC polila hrůza. Tisíce Angličanů utíkalo k telefonům a admiralita byla dotazována, kdy vyšle po Temži loďstvo proti vzbouřencům. O deset let později, krátce po okupaci Rakouska a Československa nacisty, vysílal Orson Wells fantastickou hru Válka světů. Milióny Američanů uvěřilo, že Ameriku přepadli Marťané a že v New Jersey přistávají rakety s vetřelci podobnými chobotnicím. Lidé utíkali z domovů, ozbrojovali se a modlili, nemocnice ošetřovaly postižené nervovými šoky. Člověk ve své zjitřené fantazii a bujných představách odjakživa věřil v kohorty pekelných duchů, kentaury, jednorožce, sfingy, fénixy, draky mořské panny, satyry, sedmihlavé saně, špírky, Pegasy, sněžné muže, mořské hady a létající talíře. Nevěřil bych však, že se stanu svědkem podobné skvělé mystifikace, provázené učebnicovými příklady davové hysterie.“

Archibald Filip Skaggs nepostřehl ve svém vědeckém zaujetí, že hlas v tranzistoru zaklokotal a zmlkl.

Písečná bouře zvedla písek a smetí z ulic nad štíhlé minarety a kopule mešit do vířivé spirály. Ztichl křik racků, ztlumilo se šplouchání moře.

Slunce prohrálo bitvu s tmou a zhaslá obloha se náhle proměnila v mozaiku z ohnivých jisker a koulí. Žhoucí jazyky krájely vzňatá oblaka. Moře vzplálo počernalým plamenem a proti mně, v zmrtvělém a vypraženém vzduchu se narýsovalo NĚCO jako krvavý stín netopýra na měsíci. Sklenice na oválném měděném podnosu se rozdrncaly. Cítil jsem, že mi mrznou kosti.

Nestvůra s fialovou hřívou, kondořími křídly, lstivýma rozohněnýma očima podobnýma slídovým dvířkám rozpálených stáložárných kamen, s losími parohy a sloníma ušima se vztyčila jako Mefisto za Faustem ve smolném dýmu a prachu za Archibaldem Filipem Skaggsem na osmi nohách, které se vysouvaly jako fotografický stativ. Přední zůstaly kratší, aby mohla tlamou zející jako pekařská pec pohltit profesora užité psychologie z university v Cincinnati. Američan duševně nezlomen a neochoten připustit bezmocnost proti běsům stačil ještě zaregistrovat vlajky s bílými hvězdami a červenobílými pruhy na kondořích křídlech a se samolibým výrazem vědecké nadřazenosti vykřiknout, než se tlama zavřela: „Nevěřte tomu, je to podvod!“

MUŽ, KTERÝ ROZPOUŠTĚL MRAKY

Na světě je dost nepravděpodobných lidí.

Východně od Tripolisu jsou dvě oázy; jedna je opuštěná, druhá fata morgána. Ve třetí, jménem Tadžuma, malé jak zrníčko libyjského písku, žil šejk Zahir Jasim Attar.

Zakutaný do sebe jako mnich na hoře Athos, zahloubaný do starých knih jako krtek do hlíny, postil se a přemýšlel, četl v cizích myšlenkách a přidržoval se horoskopických rad, které dostával přímo od příslušných planet.

Svedla mě s ním jedna z náhod, která se ukázala zajímavější než pečlivě připravovaný cestovní plán. Dva Berbeři v tripolském bazaru Suk-al-Turk, pod mešitami, z jejichž minaretů si muezzini mohou popovídat bez zvýšení hlasu, mi o něm řekli.

Prvý, fantasta: „Šejk Zahir Jasim Attar je osoba vyšší duchovní úrovně, starý nomád v hlubokých tajemstvích, asketa a svatý muž. Vyniká v oborech nadpřirozených věcí.“

Druhý, cynik: „Je strašně hubený, měl všechny tropické choroby a nos má jako mravenečník. Živí se prosnou kaší. Mohl byste ho povalit peříčkem. Ovládá vědy věštebné, chiromantické i numerologické, předvídá budoucnost zíráním na nehet palce ozářený svíčkou, čtením ze skvrn lógru zbylého ve sklenici arabské kávy i z boulí na hlavě, pokud nebyly způsobeny klackem. Možná že se vám bude zdát, že je blázen. Nenechte se tím splést, je skutečně blázen.“

Jel jsem tam, protože i jedna, kterákoli z těchto informací, by vznítila moji zvědavost, a také proto, že jsem chtěl trochu snít, zachumlat se do měkkých, písečných duchen pouštních báchorek. Po loužovité silnici vroubené vysokými hradbami bujných, červeně rozkvetlých opuncií – toho roku byla velúroda kaktusů – jsem se dostal k jeho sídlišti. Sluneční záplava pominula, nedávno ještě pečící se zem do sebe sála noční průtrž mračen, oblaka visela na obloze jako smuteční prapory.

Čekal jsem, že ho zastihnu, jak sedí na koberci, srká šehi, hustý sladký čaj, a diskutuje s jiným poutníkem o lidských zvláštnostech.

Šejk Zahir Jasim Attar, sfingovitá bytost, zapečetěná láhev s poselstvím, však neodpovídal představě, kterou jsem si o něm vytvořil. Neupravený a vychrtlý, s neoholeným obličejem, šednoucí vlasy špinavé jako myš, na hlavě s placatou, divoce kostkovanou čepicí jako z doby, kdy se v Košířích „točili pardálové“, v burnusu podobném plášti pruhovaném podélně jako divoké sele, dojil velbloudici.

„Salaam alejkum. Slyšel jsem o vás a přišel jsem, abych…“

Podíval se na mě z boku úzkýma tmavohnědýma očima: „Alejkum salaam. Nevysvětlujte. Člověk je loď bez kormidla. Pluje mořem života a nikdy neví, proč a kam ho golfy zanesou.“

To není špatný začátek, řekl jsem si a posadil se na rohož, na kterou mi ukázal vychrtlou rukou ozdobenou prstenem s vrubounem posvátným.

Přiťapal, posadil se naproti mě a fixíroval očima svůj odraz na vodě koryta studny.

„Přišel jste na schůzku s tajemstvím. Chcete vidět, co jste ještě neviděl. Uvidíte. Uvidíte víc. Uvidíte zázrak. Není to ale věc vaší volby ani vrtoch náhody. Stalo se to skrze vás, protože se to muselo stát, a vy za to nemůžete. Člověk je ve věcech rozhodování méně než Salehova velbloudice, než Mohamedův mezek Al Barek; je prasklá bublina, svlečený nafukovací balón, nic nezpůsobuje, události se mu stávají, není osud, ale osudem postižený. Nalévá z prázdného džbánu a myslí si, že to šplouchá.“

„Nejsem si jist, zda vás chápu,“ řekl jsem.

„Nechápete,“ ujistil mě.

„Mohl byste mi…“

„… to vysvětlit? Nemohu. Ale ukážu vám, co jsem slíbil: zázrak. Podívejte se na oblohu.“

Zvedl jsem oči k oblačnému nebi. Mezi mnou a vesmírem visely mraky.

„Kdybych dal zmizet skarabeovi ze svého prstenu, rohoži, na které sedíte, velbloudici, která se pase u studny,“ pokračoval, „řekl byste, že je to trik, laciný hokuspokus, kouzelnická abrakadabra. Vyberte si proto kterýkoli z oblaků na obloze a pozorujte, co se stane.“

Ukázal jsem na hustý černý mráček v kumulu jiných, podobných.

Zavrtal se očima do označeného mraku, který v tu ránu začal světlet, řídnout a po dvou třech minutách se rozplynul docela. Zanechal po sobě světlou díru v zástupu svých, dříve ho obklopujících, chmurných mračných druhů.

„To je náhoda,“ vyhrkl jsem.

Stáhl všech patnáct svalů v obličeji, zrychleně a přerývavě dýchal, pozvedl koutky úst a horním rtem poodhalil zuby. Rýhy vedoucí od rtů k jeho nozdrám se prohloubily a pod očima se mu udělaly vrásky. Smál se. Zdálo se mi, že si se mnou hraje, jako si vítr hrál s ratolestmi palem nad námi.

Když se uklidnil, zeptal se: „Proč nevěříte vlastním očím? Vyberte si jiný.“

Vybral jsem si. A pak další. A ještě další. A ještě jeden a druhý a třetí. Mraky se rozplývaly a mizely z oblohy pod jeho pohledem jako lusknutím prstu, zatímco ostatní, neoznačené, nefixírované, hned vedle těch zmizelých, zůstávaly nedotčeně viset v prostoru. Byl to opravdu zázračný zázrak.

„Jak to děláte?“

„Vtáhněte oči nazpět do hlavy a já vám to řeknu. Je to snadné a jednoduché. Všechny opravdu velké věci jsou prosté a jednoduché. Dokážete to taky.“

„Jak?“

„K tomu je především třeba, abyste vzal na vědomí, že sám nic nezmůžete. Je však ve vás ztajená síla, duch, váš osobní džin uzavřený ve vás jako v lampě Aláddínově, který dokážete-li jej uvolnit, splní všechna přání a nic mu není nemožné, ignoruje zeměpis, fyzikální zákony, vzdálenost i čas, rozpouští hmotu. Na rozdíl od Aláddína mu však nesmíte rozkazovat. Nechte ho uniknout z těsné mušle svého malinkého, uzavřeného světa a bude pro vás dělat zázraky.“

„Jak to mám provést?“

„Nic na tom není. Opakuju, je to snadné a jednoduché. Uvolněte se, zbavte se napětí, nijak se nenuťte, zaplašte myšlenky. Upřete své oči na nějaký předmět, který chcete rozplynout. Nepoužívejte vůle, nepřikazujte, nezapomínejte, že vy sám nic nezmůžete, věci se dějí skrze vás, vy je nemůžete ovlivnit, dejte jim tudíž volný průchod.“

Cítil jsem, že se uvnitř mé lbi něco děje. Uvolnil jsem se, zaplašil myšlenky, zíral na šejka Zahira Jasima Attara, nepoužíval síly vůle.

„Dobře,“ pochválil mě. „Teď si představte, že se nadzvedává žaluzie, která dělí vašeho džina od vnějšího světa. Dovolte mu vylézt z domečku, který jste kolem něho postavil.“

Představil jsem si v sobě žaluzii, která se zvedá, a cítil jsem, jak jí něco proklouzává. Zdálo se mi, že v tváři šejka Zahira Jasima Attara vidím uspokojení nad tím, jak mi to dobře jde.

Byl jsem zcela uvolněný, nic jsem si nepřál, dal jsem všemu naprosto volný průchod a dovolil jsem svému džinoví, aby vylezl z domečku, který jsem kolem něho postavil.

Měl jsem v sobě pocit nevyjádřitelnosti.

Hleděl jsem na šejka a zdálo se mi, že průsvitní Po chvíli jsem viděl, jak se mění v mátoživý stín, jako kdyby se najednou sám vyzvedl za tkaničky od bot, jak letí nahoru jako rtuť v teploměru vloženého do úst malarika a ředí se v pěnu.

Pozoroval jsem zarážející, jev: šejk Zahir Jasim Attar se vykouřil jako dým z mé missourské kukuřičné dýmky, rozplynul se na rohoži jako kus ledu na žíznivé plotně, zmizel jako voda v písku libyjské pouště.

Vzhlédl jsem k potemnělé obloze a měl jsem dojem, že se skvrny mraků.rozmnožily o jednu. Na hladině koryta studny se zrcadlil počernalý obláček.

ĎÁBLŮV ADVOKÁT

Prostorné nádvoří spojovalo můj penzión s třemi ‚domy.

Prvý, po levé straně, střízlivé a solidní architektury z doby, kdy italská bota vpochodovala do Afriky, vlastnil Ali Barka Sarafedin, advokát a obhájce ve věcech trestních před Nejvyšším soudem v Tripolisu a všemi soudy v Libyi.

Druhý, vpravo, palácovitý, starobylý a orientálně honosný, patřil zlatníku Abdulu Hamadovi, potomku bašibozuků z doby otomanského impéria.

Ve třetím, ponurém a sešlém domku přes dvůr naproti penziónu, bydlel Kurd Džali al-Din Širazi, pekař a vyznavač ďábla, příslušník malého stáda sekty yezidů, rozptýleného od Mosulu do všech koutů arabského světa.

V sobotu navečer mě a mého náhodného známého, Mexičana, který téhož dne přistál na řecké lodi Pireus, vytáhl na dvůr křik a pach spáleného chleba.

V kruhu vydřeném do prachu a písku, nad překocenou židličkou, s pěstmi vztekem sevřenými, se svraštělým čelem a zlýma očima, stál zmoženě, bezmocně a bez hnutí Džali al-Din Širazi, ctitel šejtana.

Tlupa bosých chlapců v pruhovaných pyžamech, železáři, prodavači textilu, skla a kůže, měditepci, holiči a krejčí z labyrintu dvorků a přeplněných uliček přemostěných oblouky, povykovali, tropili brajgl a kochali se pohledem na zostuzeného, zkamenělého Kurda.

Zlatník Abdul Hamad dirigoval salvy posměchu a nadávek.

„Pohleďte na pekaře, sluhu Belzebubova! Cítíte dech výhně? Vidíte pavouka, který se stal zajatcem vlastních sítí?“ vykřikoval zlatník a ohryzek mu poskakoval „Už si nevyšlapuje pávím krokem po nádvoří, popírač boha milosrdného, všeslitovného, bastard a zmetek mezi pravověrnými. Přešla ho drzost a jazyk mu zdřevěněl.“

Džali al-Din Širazi, kurdský pekař a satanik, ne nepodobný solnému sloupu, trčel strnule v nakresleném kruhu, jako kdyby na něho přišla náhlá křeč. Hluboké vrásky pod jizvou na čele, která zbrunátněla, se soustředily ke kořeni ostrého nosu, kruté rty v černém mraku vousu se zúžily do zlé křivky. Stál jako monolit, tupý a hluchý k okolí. Jen v očích, teď zapadlých a připomínajících důlky lebky, doutnala němá muka, kvasila zášť, nenávist a pomsta.

„Řekli byste, že se to nemůže stát,“ povykoval zlatník, „ale oči vás neklamou. Zkameněl v kruhu, který jsem kolem něho vyryl, a nemůže se hnout. Kde je teď tvůj chlupatý pán, pekaři? Přijde ti na pomoc, rozrazí začarovanou kresbu a unikne s tebou do pekel s řevem a smradem? Bude dštít síru, mučit nás žhavými uhlíky a pálit smolnici? Nebo se ještě plazí patoky podsvětí a tetelí před trestem Nejvyššího?“

„Co je to za blázinec?“ zeptal se Mexičan a pošinul svůj panamský klobouk do týla.

„Nevím,“ řekl jsem.

„Pojďte odtud,“ ozval se za námi Ali Barka Sarafedin, advokát a obhájce ve věcech trestních. „To, co se zde odehrává, je nedůstojné pohledu člověka. Nelze mu pomoci, ani zůstat chladným divákem. Přijměte mé skrovné pohostinství, pokusím se vám to vysvětlit.“

Dalo se stejně do deště. Čumilové řídli, spád nadávek vázl, hroty se otupovaly, už jen zlatník propadal třeštění a sám sebe rozněcoval. Zanedlouho pouze houf kluků brebentil a okouněl kolem začarovaného kruhu.

Nebyl jsem u Aliho Barky Sarafedina poprvé. Znal jsem jeho oblíbený pokoj s vysokým stropem, s tlustými koberci, křehkým nábytkem se zlacenými nožkami, broušeným lustrem, vitrínami s objets ďart a knihami v kožených vazbách, s bachratým arabským písmem s mnohými kudrlinkami na hřbetech, s oknem s vyhlídkou na moře, u kterého advokát Sarafedin čítával Knihu jasu a svého zamilovaného Háfize.

Povečeřeli jsme ovčí a velbloudí maso, smažená játra, proso a chléb z neproseté mouky.

Mexičan sledoval pobaveným zrakem Aliho Sarafedina, který jedl třemi prsty pravé ruky, vybíral datle z pilafu, maso trhal zuby a jen zřídka použil nože. Pil vodu a před každým douškem pochválil Alláha. Po jídle si olízl prsty, nejdřív prostředníček, pak ukazováček, prst modlící, a nakonec palec. Ve stříbrné míse si umyl ruce a opláchl buclaté líce a bachratý nos.

„Šťáva mého mládí zvolna vysychá,“ řekl jakoby na omluvu, ačkoli nedal najevo, že postřehl ironické pohledy Mexičana. „Vracím se ke zvykům předků. Moje studia byla evropská, ale teď když stárnu, stává se ze mne arabský staromilec. Vypijte se mnou ještě kávu, dar archanděla Gabriela Mohamedovi.“

„Slíbil jste vysvětlit…,“ nakousl jsem. „Ano,“ řekl. „Tu scénu jako z Fausta, či spíše klauniádu na dvorku. Vzpomínám si, že jsem za války viděl u Tobruku vojáky, kteří chytili škorpióna, oblili kolem něho petrolejem kolo a zapálili. Štír si dal po marných pokusech proniknout ohnivým kruhem vlastním ostnem smrtící injekci. Jsou lidé, kteří tvrdí, že stačí kolem štíra nakreslit kruh holí a zůstane uvězněn, neschopen překročit vyznačenou čáru. V tripolském přístavu uvidíte někdy rybáře, když se jim do sítí zaplete rak, postavit jej na hlavu a přejet po krunýři ocasu několikrát prstem. Rak znehybní, ztuhne, je jako mrtvý. Tvrdí se také, že když přes hřbet slepice přejedete od hlavy k biskupu křídou, uspíte ji.“

„Jakou souvislost to má s Džali al-Dinem Širazim?“

„Velmi vzdálenou. Chci jen ilustrovat málo příklady z bohatých možností, že jsou jevy a pověry o znehybnění nebo umrtvení živých tvorů kouzlem nebo trikem. Zcela pomíjím jak oblast lékařsky prozkoumané katalepsie, tak obřady středověkého čarodějnictví, v nichž začarovaný kruh hrál významnou úlohu. Džali al-Din Širazi patří k sektě yezidů, kteří kromě jiných přepodivných zvyků věří v čaromoc uzavřeného kruhu, a podaří-li se někomu takový kruh kolem některého jejich příslušníka nepozorovaně nakreslit, vyznavač ďábla strne v posvátné hrůze a zůstane v něm uvězněn po dobu tří dnů stejně bezpečně, jako kdyby byl zamčen na sedm zámků v nedobytné věži. Zlatníkovi, který dobře zná jejich zvyky, se podařilo vyrýt kruh kolem pekaře, když dřímal na stoličce na dvorku.“

„Proč to udělal?“ zeptal jsem se.

„Protože se vášnivě nenávidějí. Nezapomínejte, že jeden je Turek a druhý Kurd, jeden boháč a druhý bez peněz, jeden ctí Alláha a druhý ďábla.“

„Turek je boháč?“ zeptal se Mexičan.

„Abdul Hamad je zlatník toho starodávného druhu, který nevěří bankám. Jde o něm pověst, že chová doma poklad zlatých dinárů, tereziánských tolarů a velmi vzácných starožitných šperků. Sousedství s chudákem paktujícím se s nečistými pekelnými duchy, ho znervózňuje. Chtěl vykoupit jeho dům, a když neuspěl, snaží se ho vyštvat. Plivá před ním na zem, na zahrádku mu nasadil ředkvičky a salát, dům mu v noci natřel na modro, podřezal jeho pávy.“

Mexičan pokrčil rameny: „No a…?“

„To jsou strašné blasfemie, svatokrádežné zločiny pro yezida. Plivnutí na zem uráží uctívaného ďábla, který pod ní žije. Ředkvičky ani salát yezidé nejedí, a chovají je v opovržení, jelikož podle staré pověsti tyto rostliny odmítly ukrýt Satana, když prchal před Bohem. Modré barvy, kterou považují za barvu boží, se yezidé straní, nikdy se do ničeho modrého neobléknou ani jinak ji nepoužívají. A pávi jsou v úctě chované pestrobarevné symboly jejich pozoruhodného náboženství.“

„Fantastické! Zcela neuvěřitelné! Absurdní!“ řekl Mexičan. „To všechno patří do říše bájí.“

„Yezidé mají přepodivné zvyky, obřady a tajemství. Jen oni samí jim rozumějí,“ řekl advokát. „Nejsou oblíbeni mezi svými muslimskými bratřími. Obzvláště tady to není žádný špás.

„Divíte se?“ zeptal se Mexičan.

„Ne, nedivím, ale nemohu se ubránit jistému obdivu. Přiznávat se veřejně k starému muži Satanovi vyžaduje prostotu duše i značnou porci životní odvahy. Ti lidi se hlásí k tvoru prokletému a zavrženému, tknutím ruky boží sraženému na věčnost do hlubin, posmívanému, vyhoštěnému a bez jediné šance, že bude vzat na milost. Váží si ho, protože se přesto vzpírá, protože chce přesto zvrátit pevný řád světa, přesto vyzývá osud. Ctí ho, protože je arcirebel, pyšný duch, titán s drzostí čnící do nebe. Lidé, kteří se dokáží k němu hlásit bez strachu z palčivé trýzně pekla a navzdor nenávisti a posměchu bližních, jsou ze silného plemene.“

„Rouháte se bohu, pane,“ řekl Mexičan.

„Nikoli. Jeho jméno budiž pochváleno,“ řekl advokát a oči mu zesmutněly.

„Co se stane se zakletým pekařem?“ zeptal jsem se.

„Navečer přijde kněz jeho sekty, provede nějaké obřady a vysvobodí ho z kruhu.“

„A potom?“

„Těžko říci. Zlatník si vymyslí nová příkoří a urážky a tak to půjde dál, až jednou…“

„Až jednou?“ zeptal se Mexičan.

„Až jednou se stane něco zlého,“ řekl advokát. „Někdy si myslím, že ho dožene k vraždě.“

Mraky spolkly měsíc a tekly do moře, na střechách mňoukaly kočky. Šel jsem spát hned po večeři, ale brzy jsem se probudil jako z divokého snu. Ručička budíku se sunula k dvanáctce. Na dvoře štěkal pes a v ulici doznívaly kroky nočního chodce. Písek poskřipoval pod jeho nohama. Dusot koňských kopyt se vzdaloval po nerovném dláždění. Někdo nastartoval auto.

Za prvého rozbřesku dne se ozval pronikavý výkřik.

Rychle jsem se oblékl a vyběhl na dvůr. Ze zlatníkova domku vycházelo ječivé ženské naříkání. V otevřených dveřích stál advokát a pekař, k nimž právě došel Mexičan. Měl přepadlou tvář a naběhlá víčka. Pootevřená unavená ústa odhalovala tabákem zažloutlé zuby. Šel jsem za nimi. Vrátili se s ním do domu.

Na podlaze z mramorových dlaždic pod oknem v šeru stažených žaluzií ležel zlatník, jako v panoptiku hrůz, s hlavou téměř oddělenou od těla, týl přeražený, hrdlo hluboce proříznuté a zející pod zsinalou tváří mrtvého jako jícen do horoucích pekel, kolem samá krev. Civící bezduchý zrak mrtvého byl upřen na vypáčenou a prázdnou, železem pobitou truhlu.

Zdálo se, že včerejší proroctví advokátovo bylo splněno s děsivou doslovností. Pekař hleděl na zlatníkovu mrtvolu lhostejnýma očima velblouda. Tupý, drsný výraz jeho tváře budil nepříjemné představy.

Mexičan se neudržel: „Vrah se přišel podívat na místo činu.“

„Jsme v domě smutku,“ řekl advokát.

„Jsme v domě vraždy,“ řekl Mexičan a ukázal na pekaře. „Tam stojí vrah – bez lítosti, bez soucitu, bez výčitek svědomí. A podle toho, jak se tváří, vraždil by znovu.“

Kurd se po něm podíval zlým pohledem, ale mlčel. „Pronesl jste vážné obvinění,“ řekl advokát. „Můžete je dokázat?“

„Neřekl jste včera sám, že zlatník dožene pekaře k vraždě?“

„Mám za to, že jste v Libyi velmi krátkou dobu,“ řekl advokát.

„Od včerejška,“ řekl Mexičan. „Byl jste zde někdy předtím?“

„Ne.“

„Co víte o naší zemi?“

„Nic.“

„Kdybyste tu byl déle, věděl byste, že zde slovům nepřikládáme velkou váhu. Někdy tu před soudním přelíčením hrajeme takovou právní hru. Předvádíme stínový soud za účasti žalobce, obžalovaného i svědků. Za tureckých pašů místo toho všichni zúčastnění dostali baštonádu, a kdo se přiznal, toho oběsili.“

„Myslím, že je jasné, kdo bude viset,“ řekl temně Mexičan. „Bude šťastnější v pekle.“

„Možná,“ řekl advokát. „A proč byste to nemohl být třeba vy?“

„Z velmi jednoduchého důvodu. Protože jsem tu celou noc nebyl. Včera po večeři s vámi jsem odejel do Sabraty a vrátil jsem se před chvílí. Můj volkswagen stojí před domem. Mám jej z půjčovny aut, můžete si zkontrolovat stav ujetých kilometrů.“

„Dobře. Než přijde policie, zahrajme si na soud. Vy jste pronesl obvinění. Obžalovaný je přítomen. Pachatel není znám. Nabízím se jako žalobce pro účel hry. Jako advocatus diaboli. Souhlasíte?“

Mexičan pokrčil rameny. Kývl jsem hlavou. Pekař se zakabonil, ale po okamžiku rozmýšlení řekl obřadně: „Nechť je světlo tvé moudrosti bez dýmu.“

„… bez dýmu,“ opakoval advokát, jako by ho něco napadlo. „Bez dýmu…

Podezřelí jsme všichni. Začnu u sebe. Po vašem odchodu jsem do půlnoci četl v Knize moudrostí Peršana Husayna ibn Mansura řečeného Haladža, sepsané jeho žáky, než jsem šel spát. Obávám se však, že nebudu moci prokázat policii, že jsem se nevzdálil. Jsem tudíž možný vrah.

Než jste sem přišli, hovořil jsem s pekařem… Byl v kruhu, v němž ho uvěznil zavražděný zlatník, asi do jedenácti. Kněz jeho sekty přišel v tu dobu a provedl rituál vyproštění z kruhu. Odešel o půl dvanácté. To je pravda. Viděl jsem je. Došlo-li však k vraždě po této době i on je možný vrah, neboť bydlí sám, a sotva dokáže, že celou dobu až do rána spal. Bude však na policii, aby dokázala opak. A jak je to s vámi,“ obrátil se na mě.

– „Usnul jsem brzo…,“ začal jsem. „V kolik hodin?“ přerušil mě advokát. „Asi v deset.“

„To byl ještě zlatník naživu. Kněz sekty yezidů i pekař ho viděli až do půl dvanácté, kdy kněz odešel, y okně jeho domu, odkud po celou dobu pozoroval obřad osvobození z kruhu. K vraždě tudíž muselo dojít až po půl dvanácté.“

„Přirozeně,“ řekl Mexičan. „Předtím byl pekař v kruhu.“

„Nerušte výslech. Na vás ještě dojde. Vaše vysvětlení se mi nelíbí.“

„Nic jsem vám ještě nevysvětlil.“

„Právě,“ řekl advokát důstojně a obrátil se znovu na mě. „Co jste dělal v noci?“

„Spal jsem asi do dvanácti. Probudil mě štěkot psa.“

„Jak víte, že bylo dvanáct?“

„Podíval jsem se na hodinky. Slyšel jsem něčí kroky, hluk kočáru a startování auta. Pak jsem opět usnul.“

„Na jak dlouho?“

„Až do teď. Probudil mě ženský výkřik.“

„Z vašeho pokoje vede balkón na dvůr. Mohl jste snadno překročit balustrádu a dostat se do zlatníkova domu. Mluvíte o štěkotu psa, hluku kočáru a auta. Kterýkoli z těch zvuků mohl být způsoben vámi. Mohl jste vzbouřit psa, zabít zlatníka a odvézt lup kočárem nebo automobilem a vrátit se do svého pokoje – bude-li vám to dokázáno. I vy jste možný vrah.“

„Neřekl jste, že jste četl do půlnoci?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ potvrdil Barka Sarafedin.

„Tudíž jste musel o půlnoci slyšet totéž, co já.“

„To připouštím,“ řekl advokát. „Slyšel jsem totéž, co vy. Ty zvuky však, jak jsem už řekl, mohly být rovněž způsobeny vámi nebo pekařem.“

„Nebo vámi!“

„I to připouštím,“ řekl advokát. „Ale dokažte to!“

„Myslím, že z vás tří možných vrahů nebude zatěžko najít toho pravého,“ řekl Mexičan.

„Z nás čtyř možných vrahů,“ řekl advokát. „V každém člověku dříme zločin. Jste v dobré společnosti.“

„Moje situace je odlišná od vaší. Vy, pekař i váš přítel… ,“ Mexičan ukázal na mě, „jste v době vraždy byli v sousedství zlatníkova domu. Kterýkoli z vás mohl opustit svůj dům nebo pokoj, jak jste sám dokázal výslechem, zavraždit zlatníka a vrátit se do postele. Totéž mohl udělat kterýkoli host penziónu…“

„Kromě vás… a našeho přítele,“ řekl advokát, „nebyli dnes v penziónu žádní další nocležníci. Není sezóna a v budově, jak jste si jistě všiml, se provádějí opravy.“

„Sluhové v penziónu nebydlí. Přicházejí ráno a odcházejí po večeři. Vrátný zamkl penzión a odešel v jedenáct, kdy byl ještě zlatník naživu, a dosud se nevrátil. To mě přivádí na myšlenku, jak jste se dostal z penziónu?“

„Odešel jsem v deset. A vrátný mi dal klíč od domovních dveří. Neřekl mi však, že tu v noci nebude. Jsou však další podezřelí. Například váš sluha a ty dvě ženy, které objevily mrtvolu.“

„Můj sluha měl po večeři volno a vrátil se od své matky před půlhodinou. Ženy, o kterých mluvíte, jsou manželky zlatníkovy. Vrátily se z návštěvy u příbuzných dnes ráno. Zlatník byl v noci v domě sám. Omluvte mě na okamžik.“

Advokát nás opustil a promluvil s lékařem, Který se právě dostavil a prováděl ohledání mrtvoly, a s dvěma muži v civilním obleku, kteří přišli s dvěma uniformovanými strážníky.

„Lékař soudí, že smrt nastala mezi půl dvanáctou a jednou v noci,“ řekl advokát, když se vrátil.

„Samozřejmě,“ řekl Mexičan, „potom, co od pekaře odešel kněz jeho bláznivé sekty.“

„Nepospíchejte tolik s obviňováním, ještě jsem neskončil s vámi. Teď je,“ advokát se podíval na hodinky, „pět hodin ráno. Mohl byste vysvětlit, kde jste byl od deseti do teď?“

„Jistě. V deset jsem odtud odjel koňskou drožkou do hotelu Libya Paláce, kde jsem měl přistavené nájemní auto volkswagen 1500 od firmy Hertz, která tam má cestovní kancelář. Zdržel jsem se v hotelové hale a v baru asi do půl dvanácté. Recepční i číšníci si jistě na mne vzpomenou. Dávám velké zpropitné. Pak jsem odjel do Sabraty.“

„Noc není právě nejvhodnější doba pro výlety,“ řekl právník.

„Jsem tu v tranzitu. Moje loď připlula včera odpoledne a zvedá kotvy dnes ráno v devět. Jeden můj spolucestující na lodi mi vyprávěl o zajímavostech zřícenin města Sabraty, které pokládá za zajímavější než Kartágo, kde jsme byli společně v Tunisu. Měl jsem stejnou námitku jako vy. Řekl mi na to, že prohlídka Sabraty je nejkouzelnější v měsíčním svitu.“

„Dnes v noci nebyla měsíčná noc,“ namítl právník.

„Měsíc byl v úplňku,“ řekl Mexičan. „Byl této noci pouze za mraky. Doufal jsem, že noční oblačnost se během noci protrhne, a riskoval jsem proto cestu. Umínil jsem si, že musím Sabratu vidět. Jak jsem vám již řekl, nebyl jsem zde dosud a sotva se sem opět dostanu. Trpím nespavostí a po rozčilujícím zážitku s vyznavačem ďábla neměl jsem na spánek ani pomyšlení.“

„Kde jste byl v kritické době od půl dvanácté do jedné?“

„Na silnici z Tripolisu do Sabraty.“

„Mohl byste ji popsat?“

„Byla tma, viděl jsem, jen co bylo v kuželech mých světel. Silnice je asfaltová a až do Zavie převážně lemovaná palmovými a olivovými háji a později mohutnými stromy s velmi světlými kmeny a větvemi, řekl bych, že to jsou eukalypty nebo platany.“

„Byl s vámi někdo?“

„Ne. Řídil jsem sám.“

„Stavěl jste se u některé benzínové pumpy?“

„Ne. Firma Hertz mi dala vůz s plným tankem. To je obvyklé, zdá se, že i tady.“

„Stavěl jste se někde po cestě?“

„Ne. Jel jsem velmi zvolna, protože měsíc stále nevycházel z mraků, takže jsem nepospíchal, ale nikde jsem nestavěl.“

„Viděl nebo zažil jste po cestě něco neobvyklého, co by mohlo potvrdit, že jste v daný čas byl na daném místě?“

„Nic mimořádného. Na silnici nebyl prakticky žádný provoz a podél ní téměř žádný život. Asi v prvé třetině cesty jsem projel kolem budovy italského stylu s ochozem se sloupy, před níž stáli dva nebo tři lidé.“

„Připomínala vám něco ta budova?“

„Těžko říci…,“ řekl Mexičan nejistě.

„Obytný dům, továrnu, nádraží…?“

„Pochybuju, že by to byl obytný dům, a sotva to byla továrna, snad nádraží,“ řekl Mexičan váhavě. „Začouzené venkovské nádraží?“

„Snad. Myslím, že nádraží. Vzpomínám si, že mne napadlo, že podle pobřeží, kudy vede silnice na Sabratu, by mohla být železnice.“

„Viděl jste čáry nebo chuchvalce kouře?“

„Ne. Řekl jsem již, že byla tma.“

„Měl jste otevřené okno?“

„Ano. Noc byla teplá.“

„V kolik hodin to bylo?“

„Nevím přesně. Asi po dvanácté.“

„Čas pro půlnoční vlak,“ řekl advokát jako pro sebe.

Pekař zvedl hlavu, podíval se na něho pátravým zrakem, ale mlčel. V jeho tmavém obličeji se nepohnul ani sval.

„Počkejte!“ zasáhl jsem s neurčitým podezřením, že tu něco neklape.

„Nevyrušujte.“ Advokát mě téměř okřikl a bleskl po mně očima.

Obrátil se opět na Mexičana.

„Kromě toho, co jste viděl v kuželech světel, jste přece musel mít také jiné pocity. Sluchové například, nebo čichové. Řekl byste, že vzduch v blízkosti nádraží páchl železničním kouřem?“

„To je možné,“ tápal Mexičan.

„Nejde o možnost, cítil jste zápach lokomotivy?“

„Teď, když mi to připomínáte, řekl bych, že ano,“ připustil Mexičan a podrbal se za uchem.

Advokát kývl hlavou.

„Pak jste také musel slyšet lokomotivu.“

„Slyšel jsem nějaké zvuky,“ řekl Mexičan rozpačitě.

„Jaké? Dunivý rachot, hřmění rychlíku?“

„Ne, nic tak výrazného, spíše takové slabší zvuky.“

Advokát znovu zakýval hlavou: „Odfukující vláček, kodrcající lokálka…“

„Ano,“ chytil se jeho slov Mexičan. „Něco takového.“

„… lokomotiva odfrkávala,“ pokračoval advokát, „půlnoční vlak se dotřásal na nádraží.“

„Ano, tak. To je, co jsem slyšel,“ potvrdil Mexičan.

„A železničního přejezdu před Zavií jste si všiml? Á signálních zvuků a světel…“

Mexičan neobstál v zkoumavém pohledu jeho chladných očí.

„Ano, teď si vzpomínám, zdálo se mi, že slyším signály a před Zavií jsem viděl červená světýlka.“ Advokát spokojeně pokyvoval.

„A na odlesk kolejnic ve světle reflektorů a na drncání při přejezdu si také vzpomínáte?“

„Ano, ale to už bylo později, až před Zavií…“

„A pak?“

„Pak jsem dojel do Sabraty. Byla asi jedna hodina.“

„A potom?“ advokát v něm tesal jako datel. „Potom jsem čekal na měsíc. Nedočkal jsem se. Byla tma jako v pytli. Trochu jsem klimbal ve voze a asi o půl čtvrté jsem se vrátil. Tentokrát jsem jel rychlé. Dojel jsem k penziónu o půl páté, právě když jste objevili, že pekař zabil zlatníka.“

„Pekař nezabil zlatníka.“

„Jak to víte?“

„Policie to ví. Viděl jste, že jsem s nimi hovořil. Vaše výpověď neodpovídá skutečnosti. Před opravdovým soudem vám doporučuji mluvit pravdu. Váhy soudnosti jsou velmi citlivé.“

„Jak chcete dokázat, že nemluvím pravdu!“ vybuchl Mexičan.

„To je už věc soudu. Ale pro vaše poučení vám to povím. Stala se malá ošidná záměna, která svědčí o tom, že jste mezi půl dvanáctou a jednou nebyl na silnici z Tripolisu do Sabraty, ale někde jinde. Možná že tady.“

„Dokázal jsem vám…,“ vykřikl Mexičan.

„Nedokázal jste nic. Vypověděl jste, že jste byl o dvanácté hodině asi na třetině cesty do Sabraty, že jste jel kolem nádraží, cítil pach železničního kouře, slyšel odfukování lokomotivy, kodrcání půlnočního vlaku vjíždějícího do nádraží, že jste pak viděl signální světla, slyšel zvuky, viděl lesk kolejnic.“

„To všechno přece potvrzuje, že jsem tam po půlnoci byl. Sám jste mou výpověď upřesnil a utvrzoval mě v ní.“ Na ustupujícím čele Mexičana se objevily krůpěje a muška mezi spodním rtem a bradou se zachvěla.

„Zapomněl jste, že jsem vystupoval v roli advokáta diaboli, ďáblova advokáta. V ničem jsem vás neutvrzoval. Ptal jsem se jenom a kýval jsem při výpovědích hlavou. To však neznamená souhlas. V Turecku například znamená kývnutí hlavou velmi důrazný nesouhlas

– snad mi to zůstalo ještě z doby turecké okupace. Hned vám vysvětlím váš omyl. Na cestě z Tripolisu do Sabraty není žádné nádraží.“

„Netvrdil jsem s určitostí, že je to nádraží.“

„Ne. To jste s určitostí netvrdil. Ale také jste nemohl cítit kouř lokomotivy, ani slyšet vlak, ani signální zvonění, ani vidět světla, ani kolejnice.“

„Jak to, že ne!“

„Protože to všechno jsou výtvory vaší vlastní fantazie

– které jsem, to se přiznám, trošku pomohl. Nejezdí tam žádný vlak, nejsou tam žádné kolejnice ani železniční signály. Dostal jste se do slepé uličky, vážený pane. Řítí se na vás neštěstí. Váš přítel na lodi vás měl lépe informovat o této zemi. V Libyi není železnice. Byla zrušena před mnoha lety. Veškerá doprava se provádí nákladními auty a letadly. Nejezdí tu žádné vlaky.“

„Vy,..!“ zařval Mexičan. „Chcete na mě upíchnout tu vraždu, abyste z toho dostal svého a ďáblova kamaráda. To vám…“

Policisté, nejspíš pobídnutí jeho křikem, se ho ujali a odvedli s sebou přes jeho energické protesty.

Pekař se za ním díval zakaboněně, hladil a povykrucoval si knír, ale nic neříkal.

„Čekáme na rozuzlení,“ ozval jsem se, když odešli. „Vy, snad. Našemu příteli,“ advokát poprvé použil to slovo o Kurdovi, „je všechno jasné. Navrhuji, abychom se s ním rozloučili a posnídali společně.“

Zasedli jsme opět ke stolu, u něhož jsme včera večeřeli s Mexičanem. Posunovací stěna mezi advokátovým obývacím pokojem a jídelnou byla otevřena. U okna, jímž bylo vidět na moře, ležela vedle křesla pod stojací lampou na taburetu malá knížka v safiánové vazbě. „Jak jste věděl, že Mexičan nebyl v Sabratě?“

„Byl tam,“ řekl advokát. „Policejní úředníci, s nimiž jsem mluvil, věděli o každém jeho kroku. Pohybovat se v noci po Tripolisu neviděn, je jako chtít propašovat kohouta kolem svítání. Mexičan byl v hotelu Libya Paláce po desáté hodině a odjel odtamtud o půl dvanácté. Nikoli však ještě do Sabraty, ale k vašemu penziónu. Nepochybně neměl v úmyslu vůbec do Sabraty jet, protože obloha byla od večera zatažena těžkými mraky a sotva se dalo předpokládat, že se objeví měsíc. V penziónu se zdržel do půlnoci. Co do té doby dělal, lze zatím jen dedukovat. Zcela jistě však nešel do svého pokoje. Odemkl dveře penziónu a prošel chodbou na dvůr. V domě zlatníkově svítilo světlo…“

„Viděl ho někdo?“

„Ne. Ale lze se s určitostí domnívat, že vstoupil do zlatníkova domu ve dvanáct. V tu dobu se rozštěkal před domem přivázaný pes, kterého jste vy, já – i pekař slyšeli. Téměř s jistotou lze mít za to, že vypáčil zlatníkovu truhlu. Použil k tomu dláta, které tam nalezl a které odnesl s sebou do auta a v rozčilení zapomněl zahodit. Tam je našla policie, zatímco jsme si hráli na soud. Když chtěl opustit dům, uslyšel jako my drncání přijíždějícího kočáru. Neodemkl dveře. Šlo o kočár, který ho v deset hodin odvezl do hotelu Libya Paláce. Mexičan zapomněl v kočáře svůj panamský klobouk. Drožkář, když se nemohl dostat do penziónu, odjel a odevzdal klobouk na policii. Viděl před penziónem stát vypůjčený volkswagen, který stál před hotelem Libya Paláce. Zapamatoval si jej pro jeho neobvyklou žlutou barvu a promáčknutý levý přední blatník. Teď ráno jej opět identifikoval. Mexičan počkal, až kočár, odjel, vyšel z penziónu, zamkl dveře a nastartoval volkswagen.“

„A odjel do Sabraty,“ vskočil jsem mu do řeči.

„Ne. Byl zřejmě velmi rozrušen a odjel zcela opačným směrem, po silnici k americké základně Wheelus. Dopravní policista na výpadové silnici, kde je značka s maximální rychlostí 50 km, si poznamenal jeho číslo, protože jel téměř stovkou. To bylo ve 12.20. Dojel až k základně, kde, jak víte, silnice končí. Obrátil proto vůz a vrátil se do Tripolisu. Musel bloudit ulicemi města, než našel cestu z města do Sabraty, protože kolem budovy, kterou považoval za nádraží, a která kdysi nádražím byla, ale teď je to policejní stanice, jel o půl druhé a v Zavií, kudy projížděl opět nedovolenou rychlostí, si číslo jeho vozu poznamenal zavijský policista ve 2.10. To znamená, že z Tripolisu vyjel až po jedné hodině. Proto se snažil tak zoufale a riskantně dokázat, a dát se mnou celkem snadno vyprovokovat k výpovědi, že slyšel neexistující půlnoční vlak. Do Sabraty dojel asi o půl třetí. Zdržel se tam asi hodinu…“

„… a ukryl ve zříceninách lup a vydal se v půl čtvrté nazpět do Tripolisu, takže zde mohl být zase o půl páté,“ skočil jsem mu do řeči.

„Mexičan nic neuloupil.“

„Vypáčil přece truhlu.“

„Pravděpodobně. To mu bude muset policie teprve dokázat. Jenže truhla byla prázdná.“

„Jak to?“

„To byl takový zlatníkův trik. Svoje poklady má mnohem lépe uloženy, asi ve sklepě, ke kterému vedou pancéřové dveře. Aby spletl případného zloděje, měl v domě – tak, aby byla na očích – těžkou prázdnou truhlu. To vypověděly jeho ženy.“

„Takže Mexičan zavraždil zlatníka zbytečně.“

„Dopouštíte se stejné chyby jako on, dáváte se unášet fantazií a děláte unáhlené úsudky. Mexičan zlatníka nezabil.“

„Proč ho tedy policie zatkla?“

„Nezatkli ho, odvedli ho k výslechu, protože se dopustil dvou dopravních přestupků a je v podezření, že poškodil zlatníkovu truhlu. Nejspíš ho pustí, než odjede jeho loď.“

„Kdo je tedy vrah?“

„Nikdo. Zlatník se zabil sám. Kdybyste se lépe díval

– připouštím, že v šeru zlatníkova pokoje to bylo obtížné –, zjistil byste, že u dřevěné žaluzie okna je přetržený režný popruh, kterým se žaluzie vytahuje a spouští. Dřevěné žaluzie se pohybují na mechanismu, který je ve zdi. Stane-li se, že se popruh přetrhne, když je žaluzie vytržena, uvolní se mechanismus a žaluzie se celou svou váhou zřítí dolů. Je to velmi nebezpečný systém, ale zde se ho ještě používá. Zlatník měl pravděpodobně potíž se spouštěním žaluzie, která se asi zadrhla, a dopustil se té neopatrnosti, že vystrčil hlavu z okna, aby se podíval nahoru, jestli chyba není na venkovní straně. V tom okamžiku se zpuchřelý popruh, za který asi současně tahal, přetrhl a dřevěná žaluzie dopadla celou svou nemalou váhou na jeho krk, přesekla mu hrtan a spodní hrana okna zlomila jeho týl. Zlatník se sám gilotinoval. Když ráno přišly jeho ženy, nadzvedly žaluzii a vyprostily ho v bláhovém domnění, že je mu ještě možno pomoci, a položily ho na podlahu, kde jste ho pak viděl.“

„Mexičan tedy…“

– „Mexičan si o jeho stavu nedělal žádné iluze. Viděl, že je mrtev. Podlehl však okamžitému pokušení, pod dojmem toho, co slyšel o zlatníkově bohatství, a vypáčil truhlu. Když zjistil, že je prázdná, staral se již jen o své vlastní alibi, ale…“

,,… nepodařilo se mu propašovat kohouta kolem svítání,“ dokončil jsem větu.

„I tak je to možno říci,“ připustil advokát a odešel k oknu.

„Vaše policie pracuje rychle,“ řekl jsem. „Zpravidla nikoli, ale toto byl jasný případ.“

„Pro vás, možná.“

„Jde o to, nepodléhat zdáním a dojmům. Proč myslíte, že Mexičan nenáviděl pekaře a proč si myslel, že je vrah?“

„Proč?“ odpověděl jsem otázkou.

„Protože je, jako všichni Jihoameričané, zbožný člověk a domnívá se, že kdo uctívá ďábla, musí být nutně zlý. Ve skutečnosti jsou yezidé, a tudíž i pekař, dobří a slušní lidé, velmi vyhraněných morálních zásad. I v Boha věří – považujete-li to za morální klad –, ale protože Bůh je milosrdný a odpouští hříchy, považují za důležitější ucházet se o přízeň ďábla, který je zlý. Ale není to také jenom zdání? Je Bůh dobrý a ďábel zlý? Často je kladena otázka, proč Bůh – jeho jméno budiž pochváleno –, je-li takový, za kterého ho máme, připustí důlní katastrofy, záplavy, hladomor, exploze, zřícení aeroplánů, požáry, lynče, srážky vlaků, ztroskotání lodí, války a atomové výbuchy? Dělal by ďábel na jeho místě totéž?“

Advokát otevřel okno. Dolehla k nám vůně moře a v množství ranních zvuků se ozval, jako když vzlykne, šalmaj, trylek ptáka.

Advokát zvedl z taburetu knížku v safiánové vazbě, otevřel ji na založeném místě a četl: „… a když jsme se jednou procházeli s Husaynem, synem Mansurovým, řečeným Halladž nebo Karder, uslyšeli jsme někde dole y uličce Bagdádu hru na flétnu, tak lahodnou, až se slzy draly do očí. Co je to? zeptal se někdo. To, řekl Halladž, to Satan pláče pro ztrátu světa.“

AU Barka Sarafedin, advokát a obhájce ve věcech trestních před Nejvyšším soudem, sklapl knihu a jeho blízko sebe položená, tukem zalitá, chytrá očka zamrkala za brýlemi.

BAR U BARONA SAMEDIHO

Tento příběh končí nešťastně. Nedejte se tím odradit. Nemůže skončit jinak, protože.. na to přijdete sami.

Lidé k němu později ledacos připlichtili, takže může připomínat pohádku se špatným koncem, ale to neubírá ani kvintlík na tom, že se opravdu stal.

Toho večera skučel venku vítr. Mrholilo. Ulice byly šedivé a modré, plynové lampy se znova obalovaly mlhou. Pozdní chodci se lekali vlastního stínu. Obloha byla zatažená, neradostná. Vzbuzovala pocity beznaděje, zlých předzvěstí a předtuch smrti.

Tak to mám rád. Poddávat se chmurným náladám, to je moje.

V temnu zachrastila krabička zápalek, na dostřel fantazie se ozvalo škrtnutí a přiškrcený hlas Leandra Gorgonzoly: „Tady je to.“

„Tak jdem!“ řekl Alfréd Butterbrot.

Stáli jsme v přístavní uličce, na periférii velkoměsta, kde lišky dávají dobrou noc, před zapadlou noční špeluňkou s počůranými zdmi a špatně osvětleným nápisem: Bar U barona Samediho

Z taverny naproti přes ulici bylo slyšet křik, cinkání sklenic a vřískot harmoniky. Ve špeluňce s marnivým označením bar však vládl záhrobní klid. Koktejl tabákového, dehtového a rumového pachu nám šplíchl do chřípí.

Místnost byla plná bílých, červených, žloutenkovitých a čokoládových mužů, kteří seděli bezduše a malátně za stoly s rozžatými voskovicemi a utápěli žal v rumu. Vypadali namol opilí, ale bylo v nich něco můrovitého.

Všechno tam bylo podivné. Spíše než krčma se zalkoholizovanými opilci, kteří si sem přišli propláchnout chřtán, připomínalo to tu klub poživačů hašiše, opříšeřený groteskními bubáky. Barový pult s vysokými kulatými židličkami, osvětlenými hromničkami, se podobal katafalku. Za ním na stěně s policemi, plnými narovnaných lahví a sklenic, visel plakát, který nabízel k dodání luxusně vybavené hrobky s klimatizací a televizí.

Přes pult bylo vidět, za poodkrytou čínskou zástěnou ve skříňce na stěně, množství voskových panáčků pověšených na skobách jako klíče v hotelové vrátnici.

Celému tomu umrlčímu světu vévodil na nejvyšší polici barové stěny jako v zeleném poli našikmo postavený kříž s hastrošem v glancputýnce a sakrafráčku.

„Baron Samedi,“ řekl Leandro Gorgonzola s pohledem na strašáka. „A ti pijáci jsou všichni zombiové, těla bez duše, pouhé stíny, siluety –– jako já,“ dodal vzrušeným tónem, který ve mně vzbudil podezření, že se mu to líbí. Také Alfréda Butterbrota to muselo napadnout, protože nelibě zachrochtal.

Neboť byl to Leandro Gorgonzola, který nás sem zatáhl. Tento muž podivných sklonů, s nímž Alfréda Butterbrota i mě svazovalo dlouholeté přátelství, a který nám často poskytoval službu zpovědníka, se odnedávna z gruntu přetvořil.

Z dosud štíhlého, dobře, až marnivě oblékaného a elegantního muže, krasoducha a ornamentu společnosti, se stal neohrabaný dlouhý a hubený, mandragoře podobný nevyvedenec, smutný a popletený samotář. Na jeho víčkách se usídlila únava, ústa se stáhla trpce do sebe, havraní křídla černého obočí zšedla. Jeho oči těkaly a vloudilo se do nich něco potměšilého, poťouchlého. Monokl bez obroučky visel zvadle na černé šňůrce z pomačkané klopy proužkovaného dvouřadového obleku. Neholil se, nešlechtil, z brady mu vyrážela šedivá štětka.

Jeho poněkud mongoloidní lícní kosti ještě výrazněji vystoupily ze sinavějící pohublé tváře a vysloužily mu přezdívku Mao, vzdor tomu, že neměl Číňany rád a od vyhlášení kulturní revoluce si objednával výhradně bombajskou kachnu místo pekingské.

Věděli jsme, že Leandro Gorgonzola byl vždycky poněkud podivínský lovec zvláštností a rád se babral ve všelijakých pavědách a ztřeštěnostech, a tak, abychom přišli věci na kloub, přepadli jsme ho v jeho bytě.

Zastihli jsme ho, kterak sedí v pozici lotosu na koberci své pracovny v hlubokém transu. Před ním stála sklenice čiré tekutiny, ze které se zhluboka napil, když se probral z vytržení.

„Abych očistil svou duši asketickými a duchovními cvičeními,“ řekl, aby vysvětlil svoje kuriózní počínání, „pěstuji duchovní disciplínu, které se říká ačamana, vnitřní očista. Spočívá v srkání čisté vody a myšlení čistých myšlenek. Věnuji tomuto rituálu velkou pozornost a provádím jej každé odpoledne.“

Alfréd Butterbrot si ho změřil podezíravým pohledem, napil se ze sklenice, zašklebil se, vyplivl doušek a řekl s ošklivostí: „Vodka.“

Leandro Gorgonzola nahlédl, že za očistu jeho duše nedáme ani pětník a že se nevyvlékne z našeho křížového výslechu.

„Stal jsem se obětí kouzel džu-džu,“ přiznal se proto. „Džu-džu!“ Alfréd Butterbrot potlačil pohrdavé odírknutí.

„Přesněji řečeno vúdú,“ opravil se Leandro Gorgonzola sedmibolestným hlasem.

Alfréd Butterbrot mu sáhl na hlavu. „Je docela zmagořený!“ prohlásil. „Přečetl si Grahama Greena nebo Seabrooka a mozek se mu vyšinul z ložiska.“

„Nemylte se. Situace na ostrově Kouzel je mi dopodrobna známa,“ řekl Leandro Gorgonzola, který žil v cizině od narození a cestoval více než Marco Polo. „Od ‚doby, kdy Green psal Komedianty, o Seabrookovi ani nemluvě, se věci v Port-au-Prince od základu změnily. »Papa Doc« Duvalier, haitský president, je dnes nemocný, k smrti vystrašený muž, i když dosud věští z kozích vnitřností a vysedává celé dny ve vaně oblečen jenom v černý cylindr. Myslí si, že má v zadnici rakovinu, bojí se revoluce a invaze haitských emigrantů. A je bez peněz!“

„Kdo není?“ zeptal se Alfréd Butterbrot. „A co to má co dělat s vúdú?“

„»Papa Doc« nemá čím platit svoje Tonton Macoutes, svoji osobní armádu gangsterů a zabijáků. Jeho muži prodávají své revolvery, aby měli na pivo, a nosí místo nich dětské plastické pistole. Jeden z nich, Pierre de la Roque, ukradl motorový člun a naložil na něj všechen haitský rum, který ještě v Port-au-Prince zbyl, dopravil jej sem a otevřel si tady bar.

„Rum!“ vykřikl Alfréd Butterbrot s odporem.

„Právě že rum,“ potřásl smutně hlavou Gorgonzola. „Rum, který se tady nepije, neboť náš národní nápoj je koňak.“

. „To znamená, že Pierre de la Roque se co nejdříve položí, pokud se už tak nestalo,“ řekl jsem.

„Nikoli. Bar Pierra de la Roqua, který pojmenoval U barona Samediho, podle jednoho z četných vúdúistických božstev, neobyčejně prosperuje. Pierre de la Roque se u Tonton Macoutes »Papa Doc« Duvaliera naučil jednomu z nejnebezpečnějších černých kouzel vúdú.“

„A to?“ zeptal se Alfréd Butterbrot.

„Pomocí malé voskové figurky očaruje každého hosta, který do jeho kořalny nešťastnou náhodou zabloudí, a udělá si z něho štamgasta. Mnohý námořník už zmeškal odplutí své lodi jen proto, že nestačil propít v rumu všechny své peníze, dříve než zvedla kotvy.“

„To je kec!“ řekl Alfréd Butterbrot.

„Není,“ řekl Leandro Gorgonzola. „Podle starých rčení je lidské tělo nazýváno městem devíti bran. Všemi jeho devíti otvory může vstoupit neviditelný nepřítel. A kouzlení s figurkami bylo známo už starým Babyloňanům. Je založeno na zajímavém principu nazývaném »pars pro toto«, neboli »část může nahradit celek«. Jméno, kadeř vlasu, stín, mohou zastoupit celého člověka, jelikož jím jsou, abych tak řekl, těhotné. Tak například egypští faraónové dávali vyrývat do hliněných mís jména svých nepřátel, které byly za slavnostních obřadů rozbíjeny napadrť. To nemělo jen symbolický význam. Egypťané věřili, že tím skutečně uškodili nositelům rozdrcených jmen.“

„A zazvonil zvonec a pohádky byl konec,“ zavrčel nedůtklivě Alfréd Butterbrot. Byl nepřítelem jakýchkoli pověr. Ze zásady si zapaloval až třetí sirkou, při každém; jídle rozsypal naschvál sůl, v hotelích žádal pokoj číslo 13, podlezl každý žebřík, jež mu přišel do cesty, a s oblibou chodil po chodníku, přes který přeběhla černá kočka.

„Také bych tomu nevěřil, kdyby mě to nepostihlo,“ povzdechl si Leandro Gorgonzola trudnomyslně. „Slyšel jsem divné zvěsti o baru U barona Samediho a šel jsem se tam podívat. Abych vás dlouho

nenapínal: Pierre de la Roque si ze mě udělal voskového panáčka. Visím u něho v baru na skobě. Když se mu zdá, že jsem u něho dlouho nebyl, sundá mě se zdi a píchne mě do zad špendlíkem. V tu ránu dostanu hexenšus. Blesk mi projede páteří. Zmocní se mě sžíravá, bodavá, rozdírající bolest. Prudká škubavá křeč mě zchromí. Před očima se mi dělají mžitky, hlava mi třeští. Ukrutné účinky yúdú se projeví. Jsem vláčen bez vlastní vůle. Vzpouzím se, ale je mi to starého čerta platné. Došourám se do baru U barona Samediho a dám si rum. Sotva mi proteče krkem prvý hlt, je mi jako po zázračné koupeli. Bolest ze mne rázem spadne. Cítím se jako na břehu ráje.“

„Dělá si z nás lamprdónky!“ vykřikl Alfréd Butterbrot, který byl náchylný k rozčilení a nenáviděl triky a šalby. „Co nám to chcete namňoukat!“ obořil se na Leandra Gorgonzolu.

„Nic,“ řekl Leandro a dodal s krutým úšklebkem: „Pojďte se přesvědčit!“

A tak jsme se octli v baru U barona Samediho.

Pierre de la Roque vypadal a choval se jako profesionální atlet se smutným, jako smůla černým obličejem hráče pozounu. Vývrtka mu visela na krku jako škapulíř. V tmavých brejlích, které měl na nose, vzdor špatnému osvětlení, se tříštila a míhala světýlka jako neónky a exotické rybičky ve dvou kulatých akváriích. V buldočích zubech žvýkal párátko.

Postavil před nás tři štucy rumu. Na ruce mu světélkoval démant.

Abych nevzbudil jeho nelibost, usrkl jsem si.

Dech se ve mně zatajil a jazyk mi zkoprněl. Můj tep se zrychlil a srdce se rozbušilo. Ta čertova tekutina se mi dostala do krve, pálila v útrobách, kolovala v tepnách. Řádila ve mně jako virus. Byl to strašný utrejch. Rezavěl ve mně a vyl jako vlk.

Leandro Gorgonzola se chopil štucu a přisál se k němu, jako kdyby obsahoval zázračnou tinkturu.

„Nektar,“ zašeptal rozkošnicky, když polkl tu děsivou šňábu, a podíval se podlézavě na Pierra. Byla to střemhlavá lež.

„Eh bien,“ řekl Pierra de la Roque.

„Máte tu zajímavou společnost,“ navázal Jsem, aby řeč nestála.

„Créme du crime,“ řekl Tonton Macoutes hrdě.

Alfréd Butterbrot odstrčil sklenici s rumem. „Koňak!“

„Rum!“ řekl Pierre de la Roque.

„Rum nechci!“ řekl Alfréd Butterbrot.

„Rum je dobrý na ustřel,“ řekl Pierre.

„Nemám revma,“ řekl Alfréd.

„Ještě o tom nevíte,“ řekl Pierre.

„Tohle nechci,“ řekl Alfréd.

„Ještě dnes to budete chtít,“ řekl Pierre.

„Blbec!“ řekl Alfréd.

„Mon Dieu!“ vykřikl Pierre a párátko mezi zuby se divoce rozkmitalo. Pravou rukou sundal ze skobičky voskovou figurku.

„To jste mu neměl říkat,“ zašeptal Leandro Gorgonzola. „Právě primitivové mají největší psychické schopnosti. To je ověřeno. Vemte třeba tajemství konžských bubnů…“

„Nežvaňte!“ okřikl ho Alfréd Butterbrot, zrudlý v obličeji jako dobře vykrmený, ale zlostný krocan, „A řekněte tomu idiotovi, ať si zkusí ty svoje hokusy pokusy na mně!“

„Jste právě mistrně portrétován,“ upozornil Leandro

Gorgonzola a pozoroval se zájmem figurku, která mezi prsty Pierra de la Rogua nabývala podoby Alfréda Butterbrota.

„Potřeboval byste manikúru,“ řekl Pierre de la Roque a položil na stůl nůžky.

„Potřebuje něco z vašeho těla, aby kouzlo zabralo,“ vysvětlil Leandro Gorgonzola.

„Mohl bych mu plivnout mezi oči,“ řekl Alfréd Butterbrot.

„Sliny jsou na to taky dobré,“ řekl Leandro ochotně, „ale on potřebuje něco, co se dá strčit do té figurky.“

Alfréd Butterbrot si velkomyslně a pohrdavě ostříhal palec.

Pierre de la Roque se zmocnil nehtu a vtlačil jej do voskové sošky do místa, kde by mohlo být srdce. „Jak se jmenujete?“ zeptal se.

„Alfréd Butterbrot,“ posloužil úslužně Leandro Gorgonzola.

Pierre de la Roque teď sundal brýle. Jeho oči byly jako inkoustové tužky, temné a ostré. Linulo z nich ostré záření. Rozvířil párátko mezi zuby a pronesl nějaká mystická slova, z nichž jsem rozuměl jenom: křtím tě jménem Alfréd Butterbrot.“ A pokropil figurku rumem z odmítnutého štucu.

Alfréd Butterbrot ho posupně sledoval očima.

„Vypadá teď jako burjatský šaman natřený šúviksem,“ řekl posměšně. „A to je všechno?“

„Všechno,“ řekl Leandro Gorgonzola a štípl s barového pultu jednu hromničku.

„Tak teď mu můžete říci, aby si toho voskového pišišvora strčil do…, tam, kde si »Papa Doc« myslí, že má rakovinu!“ řekl Alfréd Butterbrot a odešel plavným krokem z baru, jako když prochází triumfální bránou.

Leandro Gorgonzola překládal do francouzštiny, zatímco pod pultem žmolil a hnětl mezi prsty z voskovice figurku.

Začalo poslední jednání šíleného dramatu.

Sotvaže se za Alfrédem Butterbrotem zavřely dveře Pierre de la Roque vytáhl z klopy špendlík a vrazil jej do zad voskového panáčka. Současně s píchnutím se za dveřmi ozvalo pekelné zařvání. Nachlup se to shodovalo.

„Touché!“ vykřikl Pierre de la Roque a vyplivl na pult slinami nasycené párátko, kterého se bystře a nenápadně zmocnil Leandro Gorgonzola a zamodeloval je do svého voskového panáčka.

Ozvalo se ještě jedno nekřesťanské zaskučení.

„Dernier crie!“ komentoval Pierre vítězně.

Dveře se odchlíply a Alfréd Butterbrot, vzteklý, s vyvalenýma očima, žíly na krku naběhlé, s rukou na pošramocené páteři, se sunul k barovému pultu.

„Rum,“ zaskuhral.

Pierre de la Roque se otočil k policím a sundal s krku vývrtku, aby načal novou láhev. Leandro zatím dohnětl pod pultem voskovou figurku, pokropil ji rumem a začal mumlat zaklínání, z něhož jsem zase jenom rozuměl: „… a křtím tě jménem Pierre de la Rogue.“

Pak si ode mne vypůjčil špendlík, a jako kdyby držel y ruce obětní nůž, vrazil jej do voskové sošky.

Pierre de la Roque sebou škubl a zavyl, až bubínky zalehly. Když se otočil, z jeho očí, teď podobných ústí dvou pistolí, vystřelovaly ohnivé rachejtle. Zaskřípal y kruté trýzni buldočími zuby a jeho ústa vypadala jako prasklá škeble.

„Touché!“ vykřikli jednohlasně Leandro Gorgonzola i Alfréd Butterbrot, zatímco Piere de la Roque žalostně a táhle kňučel a šmátral rukou po stěně s figurkami. Ztratil jsem se nenápadně, neboť kolem dokola bylo ještě plno vosku a koneckonců, jsou jisté věci, o kterých netoužím moc vědět.

Příštího rána jsem se doslechl, že ve sklepě pod barem U barona Samediho našli vedle sudu, z jehož otevřené pípy ještě odkapával haitský rum, tři muže, uložené ležatě, v temnu a chladu, jako láhve Beaujolais.

Každý z nich držel v jedné ztuhlé ruce voskového panáčka a v druhé špendlík.

Pomlouvačné huby tvrdily, že šlo o tři známé kořalečníky, kterým byla každá záminka dobrá pro důvod k napití. Někteří klevetníci se dokonce divili (za mými zády), že jsem tam neležel s nimi.

To svědčí o tom, že jistí lidé jsou ochotni dát přednost té nejnepravděpodobnější fantazii a nejkrkolomější lži před čistou a prostou pravdou

TIBETSKÁ KNIHA MRTVÝCH

„Vím, že ke mně máš výhrady,“ začal Kirkpatrick, ale chtěl bych se tě zeptat, jestli bys mi přišel na pohřeb?“

„Rád,“ odpověděl jsem.

„Děkuju,“ řekl Kirkpatrick dotčeně.

„Počkej, tak jsem to nemyslel. Proč se ptáš?“ Podíval jsem se na něho s podezřením. Kirkpatrickovy způsoby byly jemné, jako naolejované, ale jeho mozek měl spletité podzemní dráhy, ve kterých se ani on sám často nevyznal. A někdy byl trochu enšpígl. Ale v poslední době se začal skrývat, nervóznět, měnit se, něco se s ním dělo.

„Obracím se na tebe v nepřítomnosti svého otce y předtuše osudné události,“ řekl Kirkpatrick. „Dnes y noci se mi zdálo, že stojím před naším starým domem v Darjeelingu a dívám se, jak mne vynášejí vraty – v rakvi.“

‚ Píchlo mě u srdce. Kirkpatrick měl vždycky strachy před smrtí, nechodil na pohřby, ani nenavštěvoval hřbitovy. „To nesmíš tak brát. Já zase často sním, že padám do bezedného prostoru – a jak vidíš, ještě stojím pevně na chodníku.“

„Vyřiď mému otci,“ pokračoval Kirkpatrick, jako by přeslechl, „že odcházím do Himalájí, naší duchovní vlasti, abych se tam odloučil od svého dočasného života. A že se ještě přihlásím.“

„Proč jsi mu to neřekl sám, odjel teprve před týdnem.“

„Nevěděl jsem, že mi zvoní hrany. Neobávej se však, že mu způsobíš přílišnou bolest. Jak víš, je buddhista. Bude uklidněn, až uslyší, že jsem se odebral zemřít k mudrcům sněžných pohoří, zasvěcencům umění správného umírání.“

Vzpomněl jsem si na obecního blázna v naší vesnici. Když bylo za žní velké horko, běhal po polích a pokřikoval: „Ženský, pojďte do márnice, tam je chládek!“

„Abych řekl pravdu, pokládal jsem vždycky tvého otce za poněkud ztřeštěného, ale dnes poprvé slyším mluvit nesmysly i tebe.“

„Jsi ponořen v temno nevědomosti, které obepíná svět,“ řekl Kirkpatrick.

Plukovník Ross se vrátil do Londýna z tibetských! hranic, kde byl vojenským poradcem mahárádži z Pukkapuru. Dlouhý pobyt v indickém Himalájí, Kašmíru a Sikkimu, častý styk s učenými a svatými muži, s jogíny v džunglích a mnichy v buddhistických klášterech, osobní dlouholeté přátelství s velikým lámou z Kwongu, zasvěcené studium málo známých tibetských náboženských textů, z nichž některé s pozoruhodnými komentáři publikoval, přispělo k tomu, že byl mezi tibetology považován za autoritu v tantrických rituálech. Sběratelé na celém světě mu záviděli nejúplnější sbírku vzácných maleb, vyrobených v lamasériích, které ilustrují Bardo Thodol, Tibetskou knihu mrtvých. Teď, už dávno více badatel a vědec než voják, byl na kongresu orientalistů y Paříži.

Sotva by mě napadlo, že jeho pětadvacetiletý syn, až dosud výrazný vzor mladistvé nerozvážnosti, švihák v oblecích ze Savile Row, s vlasatou hlavou plnou ztřeštěných nápadů, propadne mnišským naukám svého otce.

Snad bych to dosud považoval za žert, kdyby mně, nedlouho po jeho zmizení, nebylo došlo úmrtní oznámení, že ještě zdaleka ne v zenitu své životní dráhy, dne 23. května po půlnoci, tiše zesnul Kirkpatrick Ross.

Jeho otec, zasmušilý, odměřený muž, mě přijal v pracovně za stolem zavaleným knihami a manuskripty. Šedivějící nazrzlé vlasy, mroží kníry a mohutná skla v želvovině mu dodávaly důvěryhodného profesionálního výrazu.

„Byl bych vám vděčen,“ řekl, „kdybyste se rozpomenul a pokud možno doslovně mi zopakoval předsmrtný vzkaz mého syna.“

„Chtěl, abych vám vyřídil, že se vrací do vaší duchovní vlasti…,“ vzpomínal jsem.

„Ještě něco?“ naléhal plukovník a svit naděje mu bleskl v očích.

„Ano,“ vzpomněl jsem si. „Řekl, že se ještě přihlásí, ale tomu jsem rozuměl tak, že vám ještě napíše nebo zatelefonuje… Nebral jsem ho vážně.“

„Výborně!“ vykřikl plukovník vzrušeně, téměř radostně, až se mi zdálo, že v dané situaci skoro nevhodně. Poznal to na mně: „I když zpráva o předčasném skonu mého syna je nadmíru bolestná, musím se vám přiznat, že od smrti své ženy v jeho útlých letech, jsem mu pro své vědecké zájmy nevěnoval mnoho otcovské lásky. Teprve mnohem později, když proti své vůli a po mém důrazném naléhání počal studovat orientální jazyky se zvláštním zaměřením na tibetštinu, soustředil jsem na něho svou pozornost. Musím se přiznat, že často jen nátlakem finančního rázu se mi podařilo donutit ho k zájmu o moji úzce specializovanou badatelskou práci. Jeho život v posledních letech, kdy jste ho ostatně znal, byl však do té míry rozmařilý a tak často propadal nadměrné lehkověrnosti, že jsem přestával doufat v dobrý výsledek svého snažení. Obrat v jeho jednání, i když až těsně před smrtí, je mi těžko pochopitelný, ale nesmírně vítaný. Nepochybně prodělal podivuhodný duševní zvrat, který teprve po vašem vysvětlení počínám chápat. Zdá se, že moje naléhavé úsilí získat ho pro svoje životní dílo nebylo zcela bez užitku. Jestliže, umíraje, byl pamětliv učení, do nějž jsem ho zasvětil, a dokáže-li, jak teď pevně věřím, aby se znovu narodil v mé blízkosti…“

Pojala mě úzkost. „Snad abych vás už nezdržoval.“

„Ne, prosím, neodcházejte! Jste poslední člověk, který s ním mluvil. Budu vás potřebovat.“

„Nevím, čím bych vám mohl být užitečný.“

„Chápu. Dovolte mi proto několik vysvětlujících vět. Pole lidského vnímání je velmi omezeno. Jsou barvy a předměty, které člověk není schopen vidět, zvuky, které nemůže slyšet, vůně, které nemůže čichat, chutě, které nemůže ochutnat, city, které nemůže pocítit. Á za jeho vědomím jsou další vědomí, o jejichž existenci nemá ani tušení. Sledujete mě?“

„Snažím se. Chcete říci, že jsou věci, které jsou, ačkoli si myslíme, že nejsou.“

„Přesně tak. Nuže, díky moudrým mužům Východu, kteří o tom po staletí rozjímali v klášteřích a jeskyních na ledovci pokrytých vrcholcích himalájských hor, vznikla kniha o jedné z největších záhad, o tajemství lidského zrodu a smrti. Nejsou to žádné jalové filosofické úvahy nebo spekulace, ale přesný návod, instrukce pro umírající i mrtvé, s podrobnými popisy všech stupňů umírání i života posmrtného, od smrti až do okamžiku znovuzrození.“

„Průvodce záhrobím,“ řekl jsem.

Plukovník promnul své mroží kníry. „Myslíte to ironicky, ale zvolil jste vhodné označení. Prvý text této knihy, známé jako Bardo Thodol, na Západě jako Tibetská kniha mrtvých, byl po mnohých ústních podání sepsán až v osmém století našeho letopočtu a pečlivě uchován, aby byl dán světu, až dozraje čas. Je třeba, abyste vědě), že jde o Jednu ze Ztracených svatých knih tibetského buddhismu.“

„Proč »Ztracených«, když se našla?“

„Abych vám to vysvětlil, neobejdu se bez trochy historie. V roce 747 přicestoval do Tibetu na pozvání krále Thi-Srong-Detsana profesor jógy na buddhistické indické universitě v Nalandě, široko daleko známý pro své vědění a odborné znalosti tajných nauk. Jmenoval se Padma Sambhava, pocházel z dnešního Afghánistánu, a stal se zakladatelem tibetského lamaismu. Tibeťanům je znám pod jménem Rin-po-če, Vzácný nebo Veliký guru.

Tento vynikající zasvěcenec dal přeložit do tibetštiny ze sanskrtských originálů mnoho vzácných a dnes už neexistujících svatých knih, obsahujících hluboké vědění, tradované z nejstarších dob. Nesou pečeť nebeských zjevení. Jelikož pro propastná odhalení, obsažená v těchto spisech, vedle nichž i současná věda zůstává nemohoucí, nebyl ještě svět dost zralý, nařídil guru Rin-po-če, aby tyto duchovní poklady byly ukryty na různých tajných místech. Zároveň přenesl na některé ze svých žáků jógové síly, které jim měly umožnit, aby se v různých staletích, v přesně určených okamžicích, stanovených astrologickými propočty, znovuzrodili a vynesli na světlo některou z tajných knih, pro jejichž objevení právě nastal čas. Tito mužové, kteří podle jiných tradic jsou považováni za přímé reinkarnace, neboli vtělení samotného Vzácného guru Rin-po-čea, jsou nazýváni Tertónové.

Tertón, který má objevit koncem tohoto století nejzávažnější ze všech skrytých poselství, se má právě narodit.“

„Jak to víte?

„Od svého zesnulého přítele, velikého lámy z Kwongu. Tertón, jemuž připadne tato úloha, bude mít pod levým uchem malé znaménko tvaru lotosového květu. Je nesmírně důležité, aby byl hned po svém narození rozpoznán, sledován a chráněn až do doby objevení ukrytého zjevení, aby se nedostal do nepovolaných rukou a nebylo ho zneužito. Jde o poselství nesmírného významu pro budoucí generace lidstva.“

„Nevím přesně, kolik lidí se rodí denně na světě,“ řekl jsem, „ale myslím, že víc, než abyste se všem novorozeňatům stačil podívat pod levé ucho.“

Plukovník Ross se shovívavě usmál a ovlhčil si jazykem rty. „K nalezení Tertona je třeba jistých znalostí, jež poskytuje Bardo Thodol, Tibetská kniha mrtvých.“

„Hořím dychtivostí dozvědět se o ní něco,“ řekl jsem.

„Úkol odhalit světu Rin-po-čem rovněž ukrytou Tibetskou knihu mrtvých připadl Tertonovi jménem Rigzin Karma Ling-pa, který ji přinesl z vrchu Gampo-dar na břehu Zlaté řeky Serdan. Nevíme přesně, kdy žil, jen že je to dávno a že pocházel ze země Karma v severním Tibetu. Je oblíbenou postavou tibetského folklóru.“

„Mohl byste mi z té knihy něco přečíst?“

„Rád,“ řekl plukovník, chopil se mohutného foliantu a vnořil nos mezi stránky vzácného ručního papíru. „Poslouchejte: Sid-pabar-doi ngo-tód sal deb thodol šej-ča-wa zab-pai mying-chu sej-če-wai u-čo-lej…“

„Počkejte, to je tibetský!“

„Kdybych vám jí četl ve vaší mateřštině, nerozuměl byste o nic víc. Je psána symbolickým jazykem, můžete znát jednotlivá slova, ale nepochopíte jejich smysl. I kdybyste byl Tibeťan, musel byste být velmi učeným starým lámou, vzdělaným v tantrismu, abyste ji rozluštil.

Původní text se neuchoval, je několik verzí. Každá buddhistická sekta v Tibetu má svoji. Mniši s červenými čepičkami mají sedm různých podání. Žluté čepičky šest, sekta tar-gyut-paoů pět. Do evropských jazyků bylo přeloženo pouze jedno, až v prvé polovině našeho století.

Tibetská kniha mrtvých, kterou jste sice posměšně, jak je zcela trefně nazval Průvodcem záhrobím, vychází z buddhistického učení o reinkarnaci, nepřetržitém znovazrozování, kterým člověk prochází, než dosáhne dokonalosti, nirvány. Podle ní se každý zemřelý, než se znovu narodí, nachází ve stavu zvaném bardo, který začíná okamžikem jeho smrti a končí okamžikem jeho nového narození a

trvá 49 dní. I tento počet dnů je symbolický a jejich trvání nemusí odpovídat délce našich pozemských dnů. Ve stavu bardo prožívá zemřelý různé zážitky, převážně děsivé.“

„Snad byste mi přece jen mohl přečíst kousek takového popisu, i s rizikem, že jej nepochopím,“ požádal jsem. „Ovšem nikoli tibetský.“

Plukovník vyňal z příruční knihovny černě vázanou knihu, zalistoval a četl:

„… Pán smrti ti pověsí na krk provaz a potáhne tě za sebou, uřízne ti hlavu, vytrhne ti srdce, vyrve ti vnitřnosti, bude lízat tvůj mozek, pít tvou krev, jíst tvé maso, hryzat tvé kosti…“

„Děkuju!“ skočil jsem mu do řeči. „To úplně stačí.“

„Bardo Thodol seznamuje s hrůzami podsvětí, jež zemřelého čekají na cestě od smrti k opětnému zrození, vysvětluje, že nejde o skutečné běsy, ale o iluzi, klam, obludné vize rodící se z jeho vlastních představ, které se za jeho života propadly pod práh jeho vědomí a zhmotňují se před jeho mrtvýma očima. Popis, který jsem vám četl, odpovídá zážitkům Tibeťana. Jiné budu mít já, jiné vy, ale vždycky jsou to nejděsivější přízraky, které se za života nastřádaly v našem podvědomí.“

„Ještě jsem neviděl mrtvého, který by četl knížku,“ namítl jsem.

„Ani neuvidíte,“ řekl plukovník. „Tuto knihu je třeba studovat celý život a připravit se tak na okamžiky smrti. V Tibetu ji umírajícím i mrtvým předčítá láma nebo člověk nebožtíkovi blízký. Jejím hlavním posláním je provést zemřelého hrůzyplnými úskalími stavu bardo až k novému, šťastnějšímu znovuzrození.“

„Nepřipadá vám divné, že si na svoje předcházející životy nikdo nemůže rozpomenout?“ zeptal jsem se záludně.

„Můj drahý pane,“ řekl plukovník Ross, „to vůbec není divné. Považujete snad za podivné, že si žádný člověk nepamatuje ani na okamžiky svého vlastního narození a na prvé měsíce svého současného života? Jestliže nikoli, proč se domníváte, že by se měl upamatovat na svá předchozí vtělení? A nemyslíte, že taková paměť, i kdyby ji měl, by ho zničila, rozdrtila, že by nebyl schopen unést její tíhu?“

„Nedovedu si to dost dobře představit,“ ustoupil jsem. „Ale pokračujte, prosím, je to zajímavé.“

„Brzy již skončím,“ řekl plukovník. „Musím však ještě dodat, že za pomoci Tibetské knihy mrtvých, po vhodné přípravě, je možno, člověku zasvěcenému, v okamžiku umírání určit svoje příští vtělení, jeho dobu i místo. K tomu směřovalo moje celoživotní úsilí i studium, k němuž jsem přiměl,.z důvodů, které ihned pochopíte, i svého syna.“

„Napínáte mě,“ řekl jsem ohlížeje se po dveřích. Plukovník byl zřejmě případ pro dušezpytce.

„Víte již, že v těchto dnech se má narodit Tertón, jehož historickým posláním bude odhalit lidstvu poselství nedozírného významu pro lepší uspořádání této planety k našemu blahu, které může zvrátit dosavadní nebezpečný tok světových dějin. Prozradil jsem vám také, že tento, svým způsobem Mesiáš, bude mít pod levým uchem znaménko podobné květu lotosu. Nuže pane,“ plukovník vstal, obešel stůl, aby se dostal do mé těsné blízkosti, a nachýlil ke mně hlavu. „Podívejte se!“

Pod jeho levým uchem byla tmavohnědá skvrna, která mohla připomínat lotosový květ. Bylo to jako na divadle.

„Vy!“ vykřikl jsem, chopiv se ochotnicky své role. „Vy jste Terton! Spasitel světa!“

„Ale ne,“ řekl plukovník Ross otráveně, zklamán hubeným výsledkem svého dlouhého mluvení. „Přece jsem vám dostatečně objasnil, že ten se teprve narodí.“

„Promiňte,“ řekl jsem zahanbeně.

Na chvíli se rozhostilo tíživé ticho. Plukovník asi přemýšlel, jestli mě nemá vyhodit. Nakonec se přece jen rozhodl, že se bude držet koně, na kterého vsadil.

„Znamení lotosu na mém krku naznačuje pravděpodobnost, že v řetězu vtělení Tertóna, který se má nyní narodit, jsem předposlední článek. Musím však dodat, že můj zesnulý syn Kirkpatrick, jehož matka byla Tibeťanka, má pod levým uchem stejné znaménko, s tím rozdílem, že zatímco můj lotosový květ je hnědý, jeho byl světle růžový. Ani mému dávnému příteli, velikému lámovi z Kwongu, nebylo známo, jaké barvy má být lotos pod levým uchem Tertóna. Abych pravdu řekl, nepřikládal jsem tomu zvláštní význam. Jako starší jsem přirozeně měl za to, že zemřu dříve než můj syn a že je to tudíž moje tělo, ve kterém přechodně sídlí Tertón, který se má narodit.“

„Tak teď už tomu rozumím,“ pravil jsem, abych si ho usmířil. „Vy jste si myslel, že teď umřete, ale místo vás umřel Kirkpatrick.“

„Neskákejte mi pořád do řeči,“ řekl plukovník Ross nevrle, „a poslouchejte. Kirkpatrickovo vnuknutí, jež potvrzuje jeho vzkaz, i jeho náhlá předvídaná smrt, odhalilo, že jeho, a nikoli moje tělesná schránka byla nositelem Tertóna, jehož znamením je světle růžový, a nikoli tmavohnědý lotosový květ pod levým uchem. To je teď naprosto jasné. A naší povinností – mojí i vaší – je teď ho najít.“

„Tak počkejte!“ ohradil jsem se. „Mě do toho nepleťte. Mně do toho nic není.“

„Drahý pane,“ řekl plukovník slavnostně, „jde o povinnost, která vám byla dána osudem již do vínku. Tak jako mně. Celý svůj dospělý život jsem věnoval přípravě na vlastní smrt a znovuzrození v blízkosti svého syna, který měl chránit a střežit Tertóna, o němž jsem se domníval, že sídlí ve mně. Nyní, když se naše úkoly obrátily, nepochybuji o tom, že se mu podařilo v posledních okamžicích rozchodu s životem určit pro svoje příští vtělení, za pomoci Tibetské knihy mrtvých, jejíž znalost jsem mu vštípil, místo v mém sousedství, abych mu mohl prokázat službu, kterou jsem očekával od něho. V tom počítám s vaší pomocí.“

„Vážený pane,“ řekl jsem. „Ještě nikdy jsem neslyšel tak zamotanou historii. Nevím přesně, co ode mne očekáváte. Ale jestliže se domníváte, že s vámi budu pobíhat po okolních parcích, převracet nemluvňata v kočárcích a dívat se jim pod levé ouško, prosím, abyste vzal na vědomí, že žádnými prostředky, ani tibetskými, mě k tomu nepřinutíte. Dovolte, abych odešel na čerstvý vzduch.“

Plukovník mně věnoval blahosklonný úsměv. „Jsem velmi vzdálen toho, abych vás k něčemu přinucoval. Víte, co je to karma? To je osudí Vaším osudem je sdílet se mnou tajemství, o němž nikdo na této planetě neví, a přispět k jeho uskutečnění. To je vám určeno a to se stane.“

Ještě než jsem za sebou bouchl dveřmi, slyšel jsem plukovníka:

„Ještě vám vysvětlím zákony karmy. Z karmy, drahý příteli, není úniku…“

Podivínské tlachání plukovníkovo, i když mě příštího rána přimělo hned po probuzení k pohledu do zrcadla, abych se přesvědčil, že moje tvář nepatří nějakému Tertonovi, ve mně jinak nezanechalo žádnou patrnou odezvu. Byl jsem na nejlepší cestě zapomenout celý ten výstřední příběh, když mě na sklonku léta vyburcovalo z poobědového šlofíčka divoké zvonění.

Plukovník Ross vrazil do mého pokoje, a obtížen vrnícím břemenem zabaleným do prošívané přikrývky, halekal burácivým hlasem:

„Už ho mám! Už ho mámí“

Bylo mi, jako kdyby si na mě došlápla chřipka. Výrazné podrobnosti plukovníkových bláznivých nápadů se mi jasnozřivě vybavily. V péřovém balíku něco zapištělo.

„Plukovníku!“ vykřikl jsem. „Vy jste někomu ukradl dítě! Únos je vážný zločin, nezlobte se, ale s tím já nechci nic mít!“

Plukovník, jarý a křepký, plný mladistvého zápalu, jako by mě neslyšel, už rozbaloval na stole jako v kornoutku zavinuté nemluvně. „Podívejte se!“

Navzdory podezřelým okolnostem jsem se podíval a ve zlomku vteřiny, když mozku došlo, co viděly oči, mně začal po zádech mašírovat mráz.

Z rozbaleného nepořádku dělala na mě kukuč droboulinká Kirkpatrickova tvář. Jeho vypoulené hnědé oči, stejný rypáčku podobný nos, tatáž poněkud vyšpulená pusinka, totožný ovál obličeje s odstávajícíma ušima, jeho nenapodobitelně šišatá lebka.

Plukovník se cítil jako v Himalájích.

„A tady!“ zvolal a ukázal pod levé ouško.

Zmocnil se mne třes. Na krčku se zřetelně rýsovalo zarůžovělé znaménko lotosového květu. Jako blesk mě osvítilo poznání, co se skrývá za těmi rysy, co tají ta nevinná dětská tvář.

„Terton!“ vykřikl jsem a zdálo se mi, že mimino uznale přimhouřilo levé oko. Bylo to příliš nesmyslné, než aby to mohla být pouhá náhoda. „Kde jste je vzal?“ zeptal jsem se. Slova se mi těžce dobývala z hrdla.

„Z kočárku. U nás na dvorku,“ řekl plukovník. „Kirkpatrick si to nemohl lépe vybrat. A vy chodíte kolem něho a nic vás nenapadne.“

„Nemám ve zvyku strkat hlavu do dětských kočárků,“ řekl jsem, sbíraje svoji roztříštěnou důstojnost. „V tomto domě je jen jedno dítě. V mezipatře. Patří jedné Francouzce. Zabalte je a jděte je odevzdat!“

„Ani mě nenapadne,“ řekl plukovník. „Naším karmickým úkolem, mým i vaším, je…“

„Já vím,“ vletěl jsem mu do řeči. „Ale mějte rozum. Kromě karmických zákonů jsou také zákony světské. Á podle nich bychom mohli skončit v chládku. Kromě toho Terton nebo Netertón, je to kojenec. Jak to chcete řešit? Pojďte, půjdu raději s vámi.“

Otevřela nám půvabná černooká paní, s pletí jižních žen, zardělé tváře a dmoucích se ňader. Věnovala nám zkoumavý pohled, ale uklidněna tím, že mě poznala, napřímila se a zvedla paže, aby si upravila účes. Pak je vztáhla k dítěti.

„Bebé plakal?“ zeptala se.

Drobeček, který se bezmocně dosud tulil k plukovníkovi, se rozeřval na celé kolo, když ho vzala z jeho náručí.

„Madame,“ řekl jsem, „dovolte, abychom vám vysvětlili…“

„Bebé chce bumbat,“ řekla a vystrčila nás ze dveří, „přijďte jindy.“

Plukovník poněkud v rozpacích, stál před přibouchnutými dveřmi a okouzleně naslouchal pištění, vřeštění a nářku tělesné obálky Tertóna, s nímž teď spojoval mystický svazek a těžkou odpovědnost vůči příštím pokolením. Stiskem rukou jsme si slíbili, že se o něho v této reinkarnaci postaráme a pomůžeme mu splnit jeho světodějné poslání.

Mladá maminka řekla při prvé návštěvě, že je vdova a jmenuje se Monika. Pod různými záminkami jsme ji počali hojně navštěvovat.

Plukovník opustil studium starých knih, zanechal života v ústraní a hloubání a začal vysedávat u postýlky malého Tertóna, zatímco Monika četla, háčkovala nebo pletla. Bylo dojemné sledovat, jak si tento přísný muž, žijící až dosud v kázni takřka řeholní, počíná všímat dolíčků na tváři paní Moniky, která s plachou cudností klopila temné cikánské oči, její snědé svěžesti, perličkových zoubků i ostatních bohatých pokladů jejího rozpuklého ženství.

Do této idylky, téměř pastýřské, jako hrom z čistého nebe udeřil dopis, který mi došel letecky z Darjeelingu:

Drahý příteli,

černá mračna visí v mém svědomí a jen třesoucí se rukou se Ti odvažuji přiznat k podvodu, k němuž mi nezbylo než přistoupit pod tlakem neúprosně se na mě valícího kola osudu.

Záliba mého otce v studiu morbidních nauk, jeho fanatická víra v nového Proroka, který se má narodit po jeho smrti, jež při jeho zdaleka ne kmetském věku a kypícím zdraví je, bohudík, velmi nepravděpodobná, by mě na dlouhá léta připoutala k němu a k jeho říši naivních představ. Tato chmurná vyhlídka byla jedním ze dvou důvodů, proč jsem se rozhodl k tak drsnému řešení.

Druhou příčinou je jistá žena, jménem Monika, s níž jsem se setkal poprvé v Café de Flora v Paříži a kterou jsem pak ubytoval v Londýně v domě, kde bydlíš. O této, vůči mně již poněkud starší dívce, jsem měl zprvu představu, že patří k onomu typu svobodomyslných žen, jež chodí samy do biografu, dělají si k večeři míchaná vajíčka a tráví večery doma se sbírkou milostné poezie z městské knihovny. Netrvalo dlouho a byl jsem vyveden z omylu. Dostal jsem se do situace, kterou nejlépe vyjádřím poněkud vidgárním přirovnáním: sáhl jsem po špeku a zjistil jsem, že mám prsty v pastičce.

Když tato hezoučká bytůstka počala tloustnout, nepochybně po makarónech, které si pokaždé dávala dvakrát, a začala mi připomínat, že k ní mám jisté povinnosti, nabyl jsem přesvědčení, že nejde o bezúhonnou starší dívku, ale o rajdu s pošmournou minulostí.

Odjel jsem proto do Darjeelingu, svého rodného města, a vymyslel jsem si způsob smrti, o němž jsem byl přesvědčen, že se mého otce nejméně dotkne. Jemu, právě tak jako Monice, Tobě a ostatním přátelům jsem pak rozeslal úmrtní oznámení, jež jsem si dal tady natisknout. Usadil jsem se v Darjeelingu, hodlám se zde oženit, ale zatím Tě prosím, abys mého otce nechal v domnění, že jsem mrtev. Chci se vyvarovat jeho dalších zásahů do mého života. Odpust a sbohem!

Tvůj

Kirkpatrick

Seběhl jsem do mezipatří a zazvonil u Moničiných dveří. Její byt byl ve značném nepořádku.

„Stěhujete se?“ zeptal jsem se.

„Vdala jsem se,“ řekla. „Včera. Za plukovníka Rosse.“

Dosedl jsem těžce na židli.

„Mám pro vás také překvapení.“ Podal jsem jí dopis.

Přečetla jej bez vzrušení. „Podržte mi na chvíli Bebé, napíšu mu taky pár řádků.“

Posadil jsem si malého Kirkpatricka do klína.

„Můžete si to přečíst,“ řekla. „Pošlete mu to, až mu budete psát.“

Četl jsem:

Milý Kirkpatricku, nemohla jsem se Tě dočkat, a protože jsi umřel, vzala jsem si Tvého otce.

Líbá Tě

Tvá matka

P. S. Máš bratra

„Vy jste plukovníkovi nic neřekla?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděla.

„Ani neřeknu.“

„Proč?“

„Co když má pravdu?“ zeptala se.

„V čem?“

„Třeba v tom, že Bebé jednou zachrání lidstvo přeci zkázou,“ řekla s hrdostí matky. „Ostatně Kirkpatrick není jediný, který má pod uchem mateřské znaménko. Podívejte se!“

Podržela mi před obličejem zrcadlo a ukazováčkem nadzvedla můj masitý levý lalůček. Poprvé v životě jsem viděl, že mám pod ním malinký světle růžový lotosový květ. V tu chvíli jsem zcela zřetelně postřehl, jak na mě Bebé spiklenecky zamrkal.

INDICKÉ KOUZLO S PROVAZEM

Z okna rádžova paláce, jehož část byla přeměněna na hotel, jsem viděl špinavě hnědou řeku, překlenutou kamenným mostem, před kterým se nalomený strom nakláněl k vodě. Za mostem se tyčila chrámová věž s cibulovitou kupolí zakončenou trojklanem.

Buddhistický mnich zahalený do okrové tógy meditoval na břehu v pozici– swastikasana. V bahnitém líném proudu se rozvalovali buvoli. Za řekou byl bazar, nemocnice a železniční stanice. Ženy na silnici sbíraly kravince a hnětly z nich rukama placičky na topení.

V pile daleko za palácem se občas ozvalo zatroubení slona. Otevřeným oknem vnikal do pokoje pach hořícího kravského trusu. Pozadí scenérie směrem na jih tvořilo divoce rozeklané pohoří v předpolí himalájského masívu.

K omezenému rejstříku povyražení patřila zde návštěva bazaru, kde malomocný kejklíř vytáhl za rupii holou rukou z košíku pár černých kober a starý Goanec vyndával na požádání za poloviční cenu z očního důlku svoje levé oko a nechal je viset na tváři na krvavém svalu obletovaném mouchami. Bylo si také možno vyjet po prašné silnici k úpatí Himaláje nebo na opačnou stranu města k věži Mlčení, ve které malá obec Pársů vystavovala napospas supům svoje nebožtíky.

Večery jsem trávil v hotelovém baru s globetrotrem Ronnym, který v zapadlém Čandarnagaru našel kupodivu zalíbení, nebo s eurasijským primářem nemocnice, kde měli právě případ cholery. Někdy jsem navštívil Karima Lala, místního astrologa, přívržence učení Sri Ramakrišny a Swami Vivekanady, v jeho mangovníky a palmami obehnaném bungalovu, abych, sedě se skříženýma nohama na nízkém otomanu nebo na huňatém kašmírském koberci, s ním vykouřil huku a vypil šálek jasmínového čaje.

V noci štěkali pod okny šakali, kteří se odvažovali až Ido vylidněných ulic městečka a hrabali se v odpadcích.

Nevěřil bych, že právě zde se stanu svědkem něčeho, co je možno uvidět jednou za sto let a možná že za víc. Měl jsem štěstí, že jsem znal z Bombaje Tabua, jinak bych u toho nebyl, ani bych nezažil, jak Ronny snímá závoj po závoji z nevšedního tajemství, z divu nejpodivnějšího ze všech podivných, lidským okem žijící generace nespatřeného, ze zázraku nejzáhadnějšího, z mystérií všech dob, který se odehrál před mýma očima.

Tabu, zvyklý žít za cizí peníze, prodávat cizí nápady a přisvojovat si cizí sny, se udržoval ve světě odvážnými kousky a geniálními podniky. K těm patřilo zorganizování výpravy skupiny jet-setu k úpatí Himaláje. Členové této mezinárodní řehole přiletěli do Indie z Acapulka meditovat s Maharišiho jogíny, ale jelikož u něho neviděli žádnou černou magii, hledali brnkačky na nervy jino.

Tabu, Který se objevil v Bombaji jako trhlina pod ponorem lodi, vyhmátl rychle hlavní slabinu těchto hledačů dráždidel, ale že měl smysl pro fair play, chtěl jim ukázat něco opravdového. Protože policie v Bombaji zakázala jogínům pohřbívání zaživa, najal letadlo a přiletěl se svou společností do Čandarnagaru, o kterém věděl, že se tu dějí divné věci.

K tlupě těchto vyznavačů bouřlivého života, kteří žijí v zahálce a sají z houby rodinného jmění, patřil Brian Maden, zpěvák a trubadúr nočních klubů v saku ze žraloci kůže, hrabě de Moni z Florencie a Darin, žena pařížského bankéře a matka skotačivého chlapečka jménem Bambi, o kterého se nestará, ale všude bere s sebou. Darin kouří pět balíčků cigaret denně a vypije deset whisek za večer, nervy má zničené odtučňovacími kúrami, marihuanou a silnými dávkami stimulantů a sedativ.

Slyšel jsem už od Karima Lala, že v malém ašramaru v kopcích na úpatí Himaláje žije fakir, který patří k flóře a fauně tohoto kraje, o němž kolují divuplné příběhy. Vyprávělo se o něm, že umí zastavit oběh krve i vlastní srdce silou vůle a dovede prošpikovat svoje tělo dýkami a dlouhými jehlicemi tak, že vypadá jako živý jehelník.

Tabu se točil kolem svých kořenů jako čamburína, vědom si toho, že se nedají snadno překvapit a nemrknou okem, ani kdyby před jejich očima vyletěl do povětří Empire State Building.

„Pour Tamour du ciel!“ byla první Darinina reakce na Čandarnagar, „co budem dělat v tomhle blbákově?“

Vyjádřil jsem podobný názor.

„Co je tady nového?“ zeptal se mě Tabu.

„Ty.“

„Kde je Taher Baba?“

„Kdo je to?“

„Fakír, který umí indické kouzlo s provazem.“

„Takový člověk není na světě,“ vmísil se do našeho rozhovoru světoběžník Ronny.

„Kde je Taher Baba?“ opakoval svoji otázku Tabu

„Prohledejte mě,“ řekl Ronny otráveně a vzdal se naší společnosti.

Zavedl jsem Tabua ke Karimu Lalovi, který se nabídl, že setkání s fakírem zprostředkuje.

Následujícího rána nám oznámil, že Taher Baba požaduje deset tisíc rupií a slib, že nikdo z diváků nebude do jeho představení zasahovat děj se co děj. Bylo dohodnuto, že se s ním téhož odpoledne sejdeme na místě v kopcích, známém Karimovi, a tam jsme se odebrali ve třech landroverech, ve čtvrtém jsme vezli stany. Mluvím v množném čísle, neboť Tabu vymohl na své high society, že ačkoli platili oni, vzali s sebou kromě Karima také Ronnyho a mne.

Silnice před námi se hadovitě klikatila do pahorků se zadní kulisou strmících himalájských štítů. Landrovery se draly přes kamenné sutě, objížděly padlé kmeny, prodíraly se houštinami a trním.

Byla to zvláštní končina. Napravo i nalevo strmé vrchy, pokryté chuchvalci keřů, nad námi fialově šedé mraky na zataženém nebi.

Scenérie před námi se neustále měnila, podivná skloubení hor se střídala s travnatými proláklinami, zlomy a přívršími, vyprahlými úbočími a stráněmi potřísněnými trsy trávy. Namodralý opar zastíral hradbu hor v pozadí průhledným závojem. Bylo to uhrančivé, melancholické prostředí.

V rokli mezi dvěma skálami nás čekal Taher Baba.

Fakír měl úzký dlouhý obličej, odstávající uši, přísně přimhouřené oči, z obličeje poněkud vystupující plné rty, v obou vnějších koutcích očí vějířky jemných vrásek. Vysedlé lícní kosti mu dodávaly tatarský štych. Byl vysoký, vychrtlý, s velkýma rukama a oblečený v bílý řasnatý hábit šitý na postavu trojnásobně silnou.

Pozdravil nás sepětím dlaní pod bradou s velebnou obřadností a dal si od nás znova slíbit, že se nebudeme vměšovat do jeho čarování.

Fakírovi pomocníci nám pomohli postavit stany, ve kterých jsme měli přenocovat, neboť nebylo pomyšlení na to, vracet se v noci divokou krajinou. Do jednoho z nich uložila Darin svého chlapce Bambiho, který neměl vidět krutou produkci.

„Jsem přesvědčen, že nikdo nedokáže pravé indické kouzlo s provazem,“ řekl Ronny, „řekněte nám předem, že vaše číslo je trik.“

„Co lidé nechápou, tomu nevěří,“ řekl fakír. „Uvidíte a posoudíte sám.“

Posadili jsme se na zem po orientálsku a čekali na ty divy divoucí v zádumčivém bezvětří a tísnivém přítmí rokle podivného svérázu, úžiny, kterou svíraly skály s majestátným cimbuřím Himaláje v průzoru.

„Jen v hodině, která odděluje den od noci, je dovoleno provést kouzlo s provazem,“ řekl fakír.

Usedl, zkřížil nohy a složil ruce do klína. Jeho pomocníci zažehli několik ohňů připravených v půlkruhu před námi. Mezi nimi plaše a s očima vyjevenýma pobíhal drobný, sotva šestiletý hoch.

„Přiznám se, že nevím, na co jsme se vlastně přišli podívat,“ řekl jsem. „Viděl jsem kdysi v cirkusu Sarassani artistu, který dokázal vztyčit do vzduchu dva nebo tři metry silného lana a vyšplhal se po něm. Bylo zřejmé, že v lanu je pevná, tenká, pravděpodobně článkovitá vzpružina, která se při jeho narovnávání vzpříčí, takže se z ní stane vlastně ocelová tyč, po které se dovedný ekvilibrista dokáže bez potíží vyšplhat a s technicky dokonalou bravurou balancovat. Máme-li vidět něco podobného, nestojí to za ty peníze, ani za tu krkolomnou cestu sem.“

„V Indii žijeme mezi dvěma světy,“ řekl astrolog, „skutečným a zázračným. Jsou tu podivná místa a neobvyklí lidé. A himalájské podhůří je domovem neuvěřitelných příběhů a nadpřirozených jevů, pro které není vysvětlení, které popírají zákony rozumu a logiky.“

Karim Lal se opřel o zkřivený strom zakrslého tamaryšku a nabídl mi cigaretu z krokodýlí tabatěrky. „Žonglérský kousek, který jste viděl, je mechanická hračka, která patří do starého haraburdí, omlácené veteše varietních programů. Opravdové kouzlo s provazem je nevysvětlitelné, pro normální lidský mozek nepochopitelné, něco jako čtverec bez rohů, neslyšitelný zvuk nebo obraz bez tvaru.

Taher Baba je duchovní dědic velkých mágů Indie, někromanů, kteří dovedli vzkřísit mrtvého nebo zabít pohledem, strážce jejich tradic, zakázaného umění, jejich nejčernějších tajemství. To. co nám chce předvést, je velmi nebezpečné. Pokouší temné síly.“

Poslouchal jsem okouzlen. Byl to jazyk snů a divoké představivosti, látka, ze které se dělají přeludy, nikoli bez elementu poezie.

Darin, klín přikrytý plédem, se zachvěla.

„Je vám zima, drahoušku?“ zeptal se Brian Maden.

„Ne. Smrt na mne sáhla,“ řekla Darin.

„Obávám se, že jsem nepochopil, o čem vlastně mluvíte,“ řekl hrabě de Moni.

Jednoho večera před šesti sty lety v městě Hančou v zahradě pod zlatými kupolemi věží paláce Velikého Cháma, plné světel, hudby, ohňostrojů, začala z ničeho nic z šedivého nebe pršet krev a shůry padaly uťaté ruce, paže a nohy.

Čerstvě useknutá hlava se kutálela k nohám slavného cestovatele šejka Abdulaha Mohameda ibn Batuta. Tento marocký zeměpisec, mohutného vousu a temných arabských očí, cestoval z rodného Tangeru na počátku čtrnáctého století do krajů východně od Rudého moře a byl první z řady cestovatelů, kteří viděli nejproslulejší kouzlo Orientu, „la celebra corda indú“ ve vašem rodném jazyce, ale anglicky neuctivě pojmenovaném „The Indián –rope-trick“, indický trik s provazem.

Ibn Batuta popsal ve své knize, co na vlastní oči viděl.

Jeden z žonglérů velikého chána vyhodil do výše lano zakončené dřevěnou koulí, které stoupalo samo od sebe vzhůru, až jeho konec zmizel v oblacích. Malý chlapec, zatímco kolem něho lítaly rachomejtle, se po něm vyšplhal, a když už ho nebylo vidět a dlouho se nevracel, žonglér se pustil za ním. Oba se ztratili vysoko v noční obloze. Po chvíli sletěly k zemi useknuté údy malého chlapce, nakonec jeho trup. Žonglér se po laně sešplhal dolů, sesbíral roztroušené části těla, sestavil je dohromady, kopl do nich a chlapec, živ a zdráv, vyskočil a odpelášil do tmy.“

„Jde tedy o čínské kouzlo, nikoli indické,“ řekl hrabě de Moni.

„Je staré jako svět a od nepaměti bylo prováděno v Indii, která je jeho domovem. Zmiňuje se o něm sedmnáctá sutra Vedanty Šankaračarovy a také Ašvagosa v staré buddhistické knize.

V moderní době není věrohodného svědectví současníků, i když se občas cituje, že takové představení viděl Maxim Gorkij a dr. William Berbe. V srpnu 1890 způsobil světovou senzaci S. Ellmore, který napsal do Chicago Daily Tribune, že s malířem Lessingem viděl indické kouzlo s provazem vlastníma očima. Lessing je nakreslil a Ellmore fotografoval. S. Ellmore je prohlásil za masovou sugesci a dokazoval to tím, že na fotografických deskách nebylo nic z toho, co zažili, vidět.

Chicago Daily Tribune později přiznal, že všechny články o této senzaci byly redakčním výmyslem, důmyslnou mystifikací. Jméno S. Ellmore bylo sestrojeno z dvou anglických slov »sell more – prodej více«. Šlo tedy o barnumskou reklamu pro zvýšení prodeje listu.

Nicméně názor, že jde o masovou sugesci nebo halucinaci, přežil novinářský podvod a dosud se občas vyskytuje, i když věda už dávno dokázala, že většímu počtu osob nelze současně vsugerovat stejné představy.

Zájem o věc byl oživen 5. února 1919, kdy plukovník Elliot v Times of India a iluzionista Branson nabídli 10 000 zlatých rupií

tomu, kdo před porotou expertů předvede kouzlo s provazem. Nikdo se nepřihlásil. Bylo-li od té doby provedeno, nepřihlížíme-li k jevištním napodobením, svět o tom neví. Stanete se proto svědky historické události.“

Den se loučil po opadu parna a v šikmých paprscích zapadajícího slunce se po břidličnatém nebi šinuly potulné mráčky. Lysá temena skal rudla a temněla pod hasnoucím nebem a obzor zkrácený oparem se zamžil v oranžový pastel stínovaný šedí.

Vanul klidný větřík, soumrak si stlal do šálivé podvečerní krásy údolí a neslyšně se přišoulávala tma.

Baba Taherovi pomocníci házeli do ohňů vonné dřevo, plameny se třepotaly a občas vybuchla jiskra. Mimo jejich dosah již panovalo přítmí. Do mlčení samoty se chvílemi ozvalo zašustění ještěrky nebo hvizd ptáka.

V zamlžené dálce se slunce mihotavě potápělo za hřebeny hor. V teskném šerosvitu očarované doliny na nás padla skličující nálada. Bylo nám jako v zakletém domě, do kterého nás pozval ďábel k zakázaným hrám.

Fakír, který dosud seděl na rohoži se zkříženýma nohama, s bradou kleslou na prsa, jako kdyby upadl do transu, vstal. Jeho stín se míhal mezi ohni, jeho tělo y plandavém hávu připomínalo hladomor a pole spálená suchem, podobal se tvoru z jiného světa, který patří do muzea mezi egyptské mumie.

Přistoupil k mohutnému kotouči nekonečně dlouhého lana, aby nám předvedl svoje kromobyčejné schopnosti.

„Akbare!“ vykřikl.

Akbar, malý chlapec, který dosud stál pod akátovníkem jako z bronzu vylitá soška na kamenném podstavci, neochotně přiťapkal.

Fámulové rozprostřeli na zem tygrovanou pokrývku, na kterou se posadili hráči na flétnu a buben, a před ně postavili bachratý vysoký koš, jako kdyby chtěli zaklínat hady.

Taher Baba drapl kostnatými prsty lano a z ničeho nic je mocným máchnutím paží vymrštil do vzduchu.

Provaz zakončený koulí žuchl zpátky na zem. Fakír zaláteřil děsivými hrdelními zvuky a opakoval pokus se stejným výsledkem.

Po čtvrtém vrhu se však stalo něco, co z nás vyrazilo dech. Koule vystřelila svisle k nebi a táhla za sebou lano, které se rychle rozvinovalo z tlustého kotouče, až se ztratila v temném prostoru nad námi. Konec vymrštěného provazu, vyústěného do prázdna, visel nyní volně půl metru nad zemí.

Akbar, bosý a nahý, jen se šerpou kolem beder bídňoučkého tělíčka a růžovým turbanem, stál plaše as očima vyjevenýma opodál v bázlivém očekávání se zkříženými pažemi.

Taher Baba vykřikl rozzlobený příkaz a ukázal mu pánovitě na provaz strmící ve vzduchu k obloze. Vystrašený cvoček se zachvěl, zajektal zuby a vzdorovitě pohodil hlavou. Jeho vychrtlá tvářička se křečovitě napjala, jako když nabírá k pláči.

Fakír upadl do hněvu, chňapl po něm, a drže ho za krk, zatřepal s ním, div z něho duši nevytřásl. Slyšeli jsme zřetelně, jak capart zaúpěl.

Akbar. zkrocené zvířátko, se teď s očima sklopenýma jako vypeskovaný školáček přišoural k provazu. Po novém hromobití fakíra popadl lanko a střelhbitě se vyšplhal do výšky asi čtyř metrů, kde ho obestřelo šero. Tam se jako mávnutím virgulí vzchopil a stala se s ním podivuhodná změna.

Zaklesl lano mezi paty, jeho malé, teď energické tělíčko se přikrčilo, takže téměř seděl obkročmo na provaze jako na šamrdli, a bublal, klokotal a zalykal se posměchem.

Taher Babův obličej se seškvařil zlostí, jeho vrásčitý krk hladového supa se povytáhl a spalující mongolské oči zasvětélkovaly. Akbar nahoře kašparoval a křičel dolů hbitě nadávky, nejspíš peprná slova, jejichž sílu násobila ozvěna.

Fakír mu strašlivým hlasem rozkázal, aby slezl dolů, hrozil na něho pěstí a nakonec zvedl kámen, aby jej po něm hodil. Nebýt lana čnícího vzpříčené ve volném vzdušném prostoru, vypadalo to spíš jako fraška.

Věci však vzaly závratný spád. Akbar se mrštně vyšvihl vzhůru, ve chvíli z něho byla jen rozplizlá skvrna, až nakonec, obestřen nocí, zmizel ve tmě.

Fakír klel, lál a hulákal k obloze. Akbar jakoby spolknut černými nebesy, se neozýval. Taher Baba navýsost rozhněván chopil se provazu a s velkým a ostrým kinžálem v zubech se jeho asketická postava začala drápat za ním vzhůru. Skoro bylo slyšet, jak v něm vrzají panty. Zanedlouho se už jen matně rýsoval ve výšce a pak ho taky pohltila temnota.

Flétnista vyloudil ze svého nástroje srdcervoucí zakvílení a buben zavířil. Shůry zazněly svárlivé hlasy, které sílily, bědující fistule odprošovala hrozící baryton, Akbarův nářek pronikal až do morku. Zoufalé jeky umlkly, ale vzápětí strašlivý výkřik proťal vzduch. Hudebníci přestali hrát a rozhostilo se mrtvé ticho.

Z černé oblohy sletěla dětská pracička, krvavé krůpěje crčely na zem, spadla useknutá noha s šlapkou odřenou od provazu, přiletěla paže, pak druhá noha a druhá paže a sevřená dětská pěstička a do trávy žuchl trup, ze kterého chlístala krev. Údy probíhalo křečovité škubání, temná tekutina crčela z otevřených žil.

Páteří mně proběhlo zamrazení a strnul jsem děsem, Brian Maden zkameněl jak Lotova žena, Darin omdlela. Ronny se zachvěl nevěřícím úžasem, Karim Lal utrpěl nervový šok a hrabě de Moni poodešel zvracet.

Žaludek se mi sevřel, udělalo se mi mdlo a hrůza mnou zalomcovala.

K našim nohám se skutálela hlavička, spánky s modrými žilkami, s krvácejícími nosními dírkami, vytřeštěnýma očima, odstávajícími kornoutky uší a zsinalým obličejíčkem s ještě kanoucími slzami. Byl to strašný výjev.

Po provaze se zvolna spouštěl Taher Baba. Doskočil na zem a lano se za ním mrtvě sesunulo k zemi. Řečištěm jeho vrásek stékal pot.

Přihrblý únavou, rukávem rudě mokvajícího bílého burnusu otřel lesklé čelo a zatleskal. Jeho fámulové se seskupili kolem něho a pak na povel se zase rozběhli a začali sbírat krví zbrocené kusy rozdranžírovaného tělíčka a házet je do koše.

Fakír zvedl hlavičku a držel ji ve štipci prstů za pačesy, se kterých se smekl turban. V komíhavé záři ohňů jsme viděli, jak pádem přesunutá spodní část obličeje zacukala rtem v posledním reflexu jako tlamička zabitého štědrovečerního kapra. V děsivé němohře spustil hlavu do koše, nechal ruce nad ním vztaženy, a jako by pohroužen v zaklínání, působil na něho zvláštní magií. Jeho zaříkávající hlas zvolna sílil, až jsme zcela zřetelně slyšeli, že vyvolává svatá slova: „OM MANI PADMI HUM – Ó POZDRAVEN BUĎ, KVĚTE LOTOSU!“

Byli jsme jak v opiovém vidění, mráz nám drnčel po zádech, a zírali jsme na něho v napjatém, stísněném očekávání. Soustředěný výraz Ronnyho tvare prozrazoval, že ždímá laloky svého mozku, aby rozluštil pantomimu fakírova počínání.

Taher Baba znovu zatleskal a Akbar, pokřtěný křtem krve, živ a zdráv vyskočil, chvíli na nás hleděl v třepotavých záblescích plamenů, jako kdyby se probíral z mrákot, a odskotačil do noci.

Když jsme se vraceli ke stanům, brněla mě v hlavě každá buňka mozku. Ale vzrušením ještě nebyl konec.

„Bambi,“ slyšeli jsme zoufalý výkřik Darinin.

Bambi se ztratil.

Prohledali jsme všecky stany a zbytek noci jsme strávili průzkumem okolí. Marně.

Ronny se pátrání nezúčastnil. Když jsme se vrátili, řekl: „Bambiho nenajdete. Posaďte se, povím vám, co se stalo.“

Sesedli jsme se kolem něho.

„Toulám se světem pro svou kratochvíli,“ řekl Ronny, „přitahuje mě všechno bizarní, neobvyklé a nevšední. Vyhledávám exotické kumšty a fígle a ukrutně rád jsem jejich svědkem. Ale v gruntu jsem solidní, zodpovědný britský občan. Nohy na zemi, oči na rozpočtu. Dobrý průměr. Žádné hlouposti.

Ze všech kurióz, mystérií a divů z Pandořiny skříňky mne především zajímá jejich utajená stránka. Mnohokrát jsem se přesvědčil, že jako u ledovce, to co je vidět, nevyjadřuje skutečnost.

V lidské přirozenosti byla odjakživa láska k tisícerým tajemstvím, hlubším než moře, která působí na nezmapované krajiny našich myslí. Člověk přejímá podmíněnými reflexy bez výhrad televizi, lety do vesmíru, vynálezy moderního věku, aniž zpravidla ví, jak se to dělá. Jeho líný, masovými sdělovacími prostředky, propagandou a reklamou drezírovaný mozek zavírá jeho myšlení do klece, za mříže, jako kanára.

Od samého začátku jsem byl přesvědčen, že indické kouzlo s provazem nese punc podvodu, že je to zkazka, legenda, výplod obraznosti, čirý humbuk. Vsadil bych všechno, co mám, i to, co nemám, že co svět světem stojí, nic takového se bez filištínství, hejblů a kejklů nestalo, a žádný takový tvor, který by to opravdově dokázal, nikdy nebyl na zemi, na moři ani v oblacích, že jde tudíž o šalbu, kterou, to připouštím, málokdo zná, sotvakdo ji provádí, že téměř vymřela. To má svoje příčiny.

Tušil jsem také, že to musí být jednoduchý trik, protože byl předváděn před mnoha sty lety, kdy neexistovaly důmyslné přístroje a bylo třeba se spoléhat na snadno dosažitelné pomůcky.“

Taher Baba se podíval zpod huňatého obočí na Ronnyho, jako by chtěl uhádnout, jaké nápady bloudí jeho mozkovými závity.

„Naproti tomu,“ rozvíjel Ronny dál svou nit, „skutečnost, že jde o odedávna přísně střežené umění, a mnoho lidí se domnívá, že vlastně jen jediný středověky artista, popsaný Ibn Batutou, je dokázal provést a od té doby, že se to nikomu nepodařilo, ukazuje na to, že po technické stránce musí být obtížné a nebezpečné. To, kromě jiného, potvrzuje nutnost šplhání po volnům laně do veliké výše. Fakt, že ani v dvacátém století, se všemi jeho vymoženostmi, nebylo vzdor vypsaným vysokým odměnám autenticky předvedeno, vede k domněnce, že buď je již nikdo nezná, nebo riziko odhalení je příliš veliké, nebo jde o něco nekalého.

Vybavme si, se zdravou skepsí, v paměti všechny podrobnosti celého představení a snažme se překonat setrvačnost myšlení a houževnaté předsudky. Připomeňme si nejdříve prostředí.

Chýlí se k večeru. Šeří se. Stíny se kladou do pošmourné vanovitě vyhloubené rokle, panuje přítmí. Pozatmělou úžinu, kterou svírají skály, ozařuje věnec ohňů. Lidské oči mají odjakživa vlastnost být přitahovány plameny, které je oslňují a způsobují noční slepotu.

Trochu přirozeného mdlého a hasnoucího; osvětlení dávají ještě poslední zásvity západu shůry, kde se vysoké pohoří slévá s nebem. Pod ním je černé pozadí.

Začíná první jednání indického Grand Guignolu. Fakír vstupuje do arény. Slyšeli jsme o něm už dříve, že je to guru, poustevník himalájský, svatý muž, který umí umrtvit své tělo, zastavit bití svého srdečního svalu, procházet ohněm. Indická směs Merlina, Cagliostra a Houdiniho a vzrušující ovzduší působí na nás jako opiová dýmka, dává volné pole vznětlivé a bující fantazii, která často sama o sobě provádí divy a uvolňuje nedotčené zdroje našich myslí.

Kouzelník bere do ruky provaz, vyhodí jej do vzduchu, provaz spadne, fakír ještě dvakrát opakuje pokus, a počtvrté – přesto! – lano samo od sebe stoupá do vzduchu.

Diváci zmlknou, rozhostí se mrtvolný klid. A právě v okamžiku toho náhlého ticha mi něco zabzučelo v uších, něco jako včely za teplého letního podvečera nebo jako telegrafní dráty ve větru. V tu chvíli se mi náhle rozsvítilo. Tajemství indického kouzla s provazem není na zemi, ale ve vzduchu!“

Ronny družil myšlenku k myšlence a zdálo se, že se v jeho mozku krystalizuje odhalení.

„Překvapujete mě,“ řekl fakír posměšně. „To mám v úmyslu.“ Ronny rozplétal dál zamotané klubko čar. „Podobnost slabého šelestu se svistem telegrafních drátů mne přivedla k závěru, že nahoře mezi skálami, mimo dosah světla ohňů, je natažen pevný tenký drát nebo lanko. Jistě jste si všimli při jízdě autem nebo vlakem, že telegrafní dráty se ostře rýsují v otevřené krajině proti světlému nebi, ale stanou se zcela neviditelné, jestliže je za nimi les, hory nebo jiné temné pozadí. Protože jsme seděli několik metrů před fakírem, nemohli jsme vidět černý drát proti obloze. Byl v úhlu mezi námi a černým himalájským masívem v pozadí, takže pro naše, září ohňů navíc ještě oslněné oči, byl dokonale neviditelný. Kromě toho je naší vžitou představou, že shora dolů visící provaz musí být nahoře držen svisle, nikoli vodorovně.

Nuže, na tento drát nebo lanko, natažené nad roklí mezi dvěma vrcholky skal, přivázané na stromy nebo na ocelové dříky zapuštěné do kamene, připevnil fakír svůj kouzelný provaz.“

„Jak se ale dostal provaz se země na drát?“ zeptal se Brian Maden. „Tak vysoko jej žádný člověk nedokáže vyhodit.“

„Stejně prostým způsobem. Přes drát natažený nad roklí bylo příčně přehozeno tenké, ale pevné nylonové vlákno, jehož jeden konec byl připevněn háčkem k fakírovu oděvu, druhý konec držel na protilehlé straně jeden z fakírových pomocníků, schovaný mimo akční rádius světla ohňů za keřem nebo balvanem. Taher Baba vyhodil třikrát za sebou provaz do výše a provaz pokaždé spadl. To nás utvrdilo v domnění, že není nijak upraven. Počtvrté ale připevnil skrytý háček do dřevěné koule, která dává provazu váhu, aby mohl být mrštěn do výšky, nebo zaklestil karabinku na provaz pod koulí, vyhodil jej do vzduchu, jeho skrytý pomocník na druhé straně zatáhl za nylonové vlákno přehozené přes drát a lano vyletělo vzhůru a viselo volně v prostoru.

Nylonové vlákno musí být dost pevné, aby udrželo ve vzduchu provaz a malého chlapce Akbara, který je ostatně cvoček lehký jako pírko.

Když se chlapec po všelijakých skopičinách, které rozdvojují pozornost diváků mezi něho a fakíra a odvádějí je od pokušení zamyslet se nad mechanikou celé produkce, vyšplhá až k vodorovnému drátu napnutému ve výšce mezi skálami, zmizí v naprosté temnotě, protože už nastala noc. Tam připevní kouli pevně k drátu, svorkou nebo hákem skrytým v šerpě nebo v turbanu, tak aby teď provaz unesl fakíra.

Tma mýlí, zkresluje a mate vzdálenosti, takže zatímco se diváci domnívají, že lano vyletělo do bůhví jaké výšky, jeho konec je ve skutečnosti jen na úrovni dvou vrcholků skal, které tvoří úžlabinu, to jest nejvíc deset až patnáct metrů.“

„To všechno jsou ztřeštěné spekulace,“ řekl fakír. „I když je to na prvý pohled bystré a pravděpodobné vysvětlení,“ přidal se Karim Lal, „čím vysvětlíte smrtelný výkřik vyjukaného mláděte? Všichni jsme viděli kaskády krve a Akbarových údů, jeho rozdranžírované tělíčko, všechno, co zbylo z radostí jeho dětských dnů. Ale také, jak nedotčen vyskočil z koše a odšupajdil kalupem do tmy.“

„I to se pokusím vyloupnout z kokonu mystiky,“ řekl Ronny s pravou britskou důstojností. „Jisté vjemy přijímá člověk jako souvislý nepřerušovaný děj, ačkoli se jedná o řetěz jednotlivých samostatných akcí, které běží v rychlém sledu za sebou. Takové rychlé střídání obrazů zažíváme v biografu a je to také, mimochodem, technika snů, které jsou někdy nesmyslné jen proto, že osamocené nesourodé vzpomínky a potlačené představy se v naší mysli slévají do souvislého celku.

Zopakujme si touto technikou to, co jsme si zatím řekli.

Obraz prvý: Fakír, záhadný muž opředený pověstmi, zvolí jako místo děje povrchlí pod divukrásným cimbuřím mohutných himalájských hor, a jako chameleón přijímá barvu prostředí, do kterého vleze, narafičí rekvizity a přizpůsobí jeviště tak, že splývá s krajinou.

Obraz druhý: Do údolí padá noc, vzplanou ohně, fakír sedí jako sfinga, diváci vyčkávají napjatě ve stavu duševního vznětu věcí příštích, o nichž mají předem hrubou představu.

Obraz třetí: Je přistaven koš, nastupují hudebníci. Fakír vstává. Hází provaz do vzduchu. Nevede se mu to. V divácích se rodí podezření, že to všechno je bouda, podfuk, že si z nich dělá-dobrý den. Ale pak nevysvětlitelně a nepochopitelně se provaz vznese do výše a vyrazí z diváků, kteří se teď v duchu hanbí za svoje pochyby, dech.

Obraz čtvrtý: Fakír přikazuje Akbarovi, aby vylezl po provaze. Chlapec se vzpouzí. Jeho hubeným tělíčkem probíhá chvění, v tvářičce stažené k pláči se odráží strach. Vzbuzuje v divácích soucit a předtuchu věcí nekalých a zlých.

Všechno je vypočítáno na efekt.

Obraz pátý: Akbar se s lehkou virtuozitou vyšvihne na provaz. Teď, když je z dosahu fakírovy moci, jeho chování se změní. Posmívá se, dobírá si ho, provádí špumprnákle, dělá si z fakíra šoufky. Diváci pookřejí, úzkostlivé napětí se v nich uvolní, začínají se bavit.

Obraz šestý: Fakír se rozezlil. S nožem v zubech šplhá nahoru. Je také dobrý ekvilibrista, neschází mu odvaha ani tělesná zdatnost. Nahoře ve tmě započne hádka. Chlapec křičí, najednou umlkne, ozve se smrtelný výkřik. Flétna a buben ztichnou. Diváci teď sotva stačí sledovat tok vjemů. Jsou jako v zajetí potměšilého snu. Když fakír Akbara zdánlivě nahoře porubal, fámulové sbírají dolů shazované amputované údy. Akbar, který přirozeně zůstal naživu, si vleze pod Taher Babův plandavý burnus, pověsí se mu na krk, zadrápne se nohama kolem jeho boků a přimkne své drobné tělíčko k jeho prsům.

Obraz sedmý: Fakír s chlapcem pod hábitem sleze na zem a přihrben s medvědími pohyby přistoupí ke koši zády k divákům. Jeho pomocníci se kruhovitě seskupí kolem něho. Akbar vyklouzne zpod jeho pláště, a v lese poskakujících postav, mávajících a gestikulujících rukama, se vloudí do koše.

Obraz osmý: Fakír mumlá nad košem slova zaříkávání OM MANÍ PADMI HUM!, nejznámější svatá indická slova, která otvírají dveře třináctých komnat našich duší a zvedají víka rakví. Ale stejně dobře by mohl odříkávat otčenáš pozpátku.

Obraz devátý: Akbar vyskočí nedotčen a vypaří se ve tmě. Taher Baba nám ho před nosem v kosi vyměnil.“

„Moment!“ vykřikl hrabě de Moni. „Tady něco nehraje. Vaše teorie má díru. Odkud se vzaly a kam zmizely dětské údy?“

„Pohybujete se v říši domněnek. Cvičte se ve zvědavosti, ne skepsi,“ vmísil se do jednání fakír, který se dosud klidně díval, jak se hroutí jeho tajemství.

„Úmyslně jsem vypustil z popisu té divadelní hry jeden akt,“ řekl Ronny zdisgustovaně. „Protože to už není špás nebo pokoutní povyražení, ale bestiální surovost. Fakír vynesl zkrvavené amputované dětské údy po provaze v plastickém pytli, podobně jako snesl dolů Akbara. Shůry je pak kus po kuse shazoval na zem a jeho pomocníci je ukryli v koši, do kterého nikoho z nás po oživení Akbara už nenapadlo se podívat a který byl pak rychle odnesen.“

„Bambi!“ vykřikla Darin, jako by zvnitřku ozářená hrůzou, a měřila Tahera Babu vražednými pohledy. „Já vás zabiju. Já…,“ její vibrující hlas přiškrcený vzlykotem se jí zadrhl a tvář se jí zbortila do ošklivých vrásek. Hysterie začala ovládat její mysl. Brian Maden k ní přiskočil, objal ji paží a usedl vedle ní. Darin položila hlavu na jeho kolena, jako kajícnice opřená čelem o pažení oltáře, a jejím tělem otřásal pláč.

Cítil jsem v hrdle hroudu a srdce se mi rozbušilo.

Fakír vyplivl s krvavými slinami rožvýkaný betelový list. Jeho čajová pleť zšedla. „Proč bych to dělal? Tady je cena dítěte nízká. Bída dohání rodiče k tomu, že mrzačí vlastní děti, aby vzbuzovaly soucit a mohly žebrat. Proč bych vraždil dítě cizince a poštval na sebe policii?“

„Protože indické dítě, které jste měl připravené k tomu účelu, vám uteklo a Bambi byl široko daleko jediný chlapec stejného věku a stejné postavy jako Akbar.“

„Triky jsou věci, které klamou lidi, v podstatě lží,“ řekl fakír. „Já nedělám triky, provádím magii. Tvořím, přetvořuji, transmutuji. Znám věci, které neznáte, nejtajnější na celém světě, nejenom na dnešním, ale na světě od času, kdy byl stvořen, až do doby posledního soudu. Věci tak strašlivé, že předčí noční můry, které se kdy komu zdály. Ode mne se můžete dozvědět svou budoucnost, ačkoli, ani když ji budete.znát, nepodaří se vám odvrátit nebezpečí, rány osudu a příkoří, které vás čekají. Znám místa, kam se nikdy nedostanete, dávno mrtvá města, obětní chrámy strašlivých bohů, kde se ještě provádějí živé oběti, kde se rituálně vraždí panny a obětují se nejmocnějším, neodpouštějícím modlám. Odhalil jsem nejstarší tajemství, vešel jsem zaživa do pekel a vstoupil jsem na nebesa. Křísím mrtvé…“

„Blablabla,“ řekl Ronny. „Ani Phineas Taylor Barnum by si taková tvrzení nedovolil. A také umíte míchat karty jednou rukou, chytat květiny z papírmarše ze vzduchu, předpovídat z konstelací hvězd nebo z čar na ruce a věřící k tomu zpívají hudbu sfér, ptáci se slétají, veverky skáčou se stromů a žížaly vystrkují hlavičky z děr, hrom bije, blesky se křižují a zem se třese. To je všechno cirkusová paráda.“

„Ale proč bych podstupoval takové riziko?“ zeptal se fakír s hořkým vyčerpáním starého muže.

„Neměl jste na vybranou. Dívám se na vás,“ řekl Ronny s odporem, „a představuju si v duchu, jak vám budou slušet želízka na zápěstích. Udělal jste to proto, aby to zvýšilo váš věhlas a rozšířilo pověst o vašich mystických kvalitách. A především pro deset tisíc rupií.“

„Jak to ale chcete všechno dokázat? Nemohu přece za to, že se vám ztratilo dítě.“

„Je jeden svědek, který všechno viděl a který zná celý ten váš švindl. A to je Akbar. Kde je?“

„Tam za tím kopcem na louce. To je obvyklé místo jeho her,“ Taher Baba ukázal rukou směr. V jeho pohledu, chování a v celé jeho bytosti se zračila úplná odevzdanost do vůle temných mocností.

Na prostorné ranním sluncem ozářené mýtině jsme našli Akbara.

Indický pindikřísek ťapkal čiperně jako myška kolem dlouhého provazu, který se vznášel a čněl svisle do vzduchu. Visel v křišťálově čirém ovzduší bez podpěr nebo nosníků jako dráha skřivánka vylétlého vzhůru nebo bílá čára, která se kreslí za letadly. Nikde kolem žádné skály, stromy, nikde žádné dráty ani nylonové šňůry.

Ronny se zachvěl úžasem s výrazem Člověka, který se náhle ocitl v neřešitelné situaci. Tvář se mu dloužila. Civěl na strmící provaz, který tkvěl v tetelivém prosluněném vzduchu a mířil k nebesům. Na laně, v prostoru mezi nebem a zemí, dobré tři metry nad námi, visela a držela se křečovitě nebohá oběť včerejšího masakru.

Bambi, zvědavé dítě své doby, se včera vytratil ze stanu a jako Indián se přiblížil do rokle, kde pozoroval celé kouzlo s provazem. Když Akbar po slavném finále vyběhl do tmy, přidal se Bambi k němu a spolu se skryli v jeskyni před nevlídnou syrovostí noci.

Ráno vymámil Bambi za švýcarský nůž s osmi čepelemi a nástroji z Akbara slib, že ho naučí indické kouzlo s provazem, které Akbar právě teď prováděl na vlastní pěst. Poloha Bambiho v prostoru svědčila o tom, že se mu to vede.

„Pojď okamžitě dolů, nebo to s tebou spadne!“ křikla na něho Darin.

„To s ním nemůže spadnout,“ řekl Akbar s očima upjatýma na oblohu.

..Proč by to s ním nemohlo spadnout?“ zeptal se Rorim.

Indický šmudlík na něho upřel svoje, velké udivené oči. „To je přece jasné. Země je podlahou nebes a nebe je její strop. Ale pro ptáka a všechno, co je ve vzduchu, je podlahou nebe a země je jeho stropem. Provaz visí od země k nebi, kdežto Bambi od nebe k zemi.“

A už jsme z něho nedostali ani slovo. Urazil se, protože jsme mu vzali mačetu, se kterou se chystal vy šplhat se za Bambim, aby mu usekal ručičky, nožičky a hlavičku.

Tak jsme byli zase tam, kde jsme byli předtím.

Á to je všechno, co jsem zažil a viděl v Čandarnagaru. Nevím, kde to je, ale byl jsem tam.

Mimochodem, nevíte náhodou jak se dělá indický trik s provazem?

ZÁZRAK V MÝDLOVÉ BUBLINĚ

„Potřebuju story,“ řekl Robert Cox a objednal si vodku s pepřem. „Tady se nic neděje,“ řekl jsem.

„Když se nic neděje, vymyslíme si něco. Svět nechce události, ale senzace.“

„Nemám náladu. Vymýšlejte sám. Budu se dívat, jak si vedete.“

„Dejte si pozor, aby vám při tom nevypadly oči.“ Zachytil můj pohled, který sklouzl po ženě, platinové blondýně typu Jean Harlowové, jež vstoupila do herny a postavila se k baru.

Nemohla se posadit. Její večerní hedvábné šaty s nahými zády a pažemi byly těsné tak, že v nich bylo místo jenom k stání. Byla přišňořena šňůrou perel a ve výstřihu měla chryzantému.

„Je šik. Tygří, leopardi žena,“ řekl Robert. „Dávejte pozor. Začínám.“

„Vás už jsem musel někde potkat,“ obrátil se k ní.

„Určitě,“ odpověděla. „Byla jsem tam.“

„Jak se jmenujete a kdo jste?“

„Tamara, pastorova dcera.“ Podívala se na něho ledově.

„Myslím to vážně,“ řekl Robert. „Je to důležité. Jak se jmenujete?“

„Co je vám do toho,“ řekla a smočila rty ve sklenici pomerančové šťávy.

„Jak se tak na vás dívám, myslím si, že se mi nelíbíte.“

„Tak to je konec našeho přátelství.“ Pohodila bohatými vlasy svázanými do týla.

„Madonna mia!“ vykřikl Robert. „Nevztekejte se. Zčervená vám nos a budete ošklivá.“

„Co prodáváte?“ zeptala se. V zazáření jejího pohledu se prozradila zvědavost.

„Sny,“ řekl Robert.

„Nekoupím. A svůj vám dám zadarmo. Budete padat do hrobu.“

Viděl jsem na Robertovi, že jeho zájem o neznámou rostl. Prohlížel si ji jako baktérii na sklíčku v mikroskopu.

„Vaše oči se nechovají slušně,“ řekla.

„Promiňte, královno ze Sáby. Kořím se a omlouvám.“

„To zní lepší,“.řekla. „Příměří?“ zeptal se. „Příměří.“

„Zůstanete při grenadýně?“

„Ne. Objednejte láhev vína.“

„Červené, nebo bílé?“

„Šampaňské,“ řekly nachové rty.

„Tušil jsem, že jste něco extrovního. Víte, kdo jsem?“

„Zneuznaný génius.“

„Jak jste to poznala?“

„Ženskou intuicí.“

„Co je to?“

„Takový druh telepatie.“

„To mě zajímá. Upřesněte svoji diagnózu.“

„Jste novinář.“

„Máte něco proti tomu?“

„Ne. Noviny jsou nutné zlo. Tištěny na papyru vycházely už ve starém Babylóně a byly jednou z příčin babylónského zmatení. Oč vám kráčí?“

„Uzavřeli jsme s přítelem malou sázku.“

„Na sázky jsem stírek,“ řekla. „Můžu si přisadit?“

„Jde o takovou společenskou hru. O hru na senzaci. Potřebujeme ale víc hráčů. Jste tu sama?“

„Ne.“

„Kdo k vám patří?“

„Tamhle ten!“ ukázala na drátěnkovitě ježatého mužíka se vztyčenými fousky, námořnicky krátce střiženými na temeni prořídlými vlasy, který připomínal trochu chytrého foxteriéra, trochu pruského junkera. Seděl u rulety a pozoroval kuličku s výrazem hlubokého soustředění. Občas si něco poznamenal.

„Kdo je to?“

„Julius Pagano, profesor matematiky, který se věnuje parapsychologii. Jsem jeho asistentka. Přátelé mi smějí říkat Sandra.“ Dala mu hlavou znamení a profesor se zvedl a přidal se k nám. Představili jsme se.

„Oč jde?“ zeptal se. V jeho dechu byl Gordonův džin s tonikem.

„O experiment,“ řekla Sandra. „Výborně. To je náš obor.“

„Potřebujeme k tomu ještě někoho,“ řekl Robert Cox..“Nechte mě vybrat.“ Hnědé duhovky jejích očí se zaokrouhlily, ale vzápětí je skryla přimhouřením řas. „Vybírejte. Jsou tu dámy ze vznešené společnosti, diplomaté i podvodníci v hedvábných košilích.“

Tamhle toho,“ ukázala na vysokého těžkého muže bryskních, ale nespěchajících pohybů, v zbrusu novém obleku s kalhotami s ostrými puky, v bílé náprsence úzkým smokingovým motýlkem, kterou pod mohutným hrudníkem zvedalo rostoucí břicho. Byl holohlavý jeho šedivé oči v hladce vyholené přepudrované tváři hleděly tvrdě, bezohledně a posměšně zpod hustého obočí, které téměř tvořilo jednu linii, a nevyhýbaly se pohledům.

„Víte, kdo to je?“ zeptal se Robert.

„Miliigan.“

„Jak to víte?“

„Jedna cikánka mi to řekla. Nechte už těch hloupých otázek. Na tom přece nezáleží. Víme, po čem pídí, ale nemůžeme se k němu dostat. Má zájem o to, co můžeme nabídnout.“

„Míříte vysoko. Miliigan je zešmolkovatělý, psychoanalyzovaný, vitaminizovaný a revitalizovaný starý bohatý muž. Jeho lebeční kapacita se smršťuje a měknutí jeho mozku pokračuje, ale ve svých manikúrovaných rukou třímá dosud otěže několika monopolů. Patří k těm, kteří řídí osudy světa. Hraje s lidmi karetní hru. Mají pro něho hodnotu od sedmičky do esa, ale všichni jsou karty. Neptá se, nediskutuje, nařizuje. Má k tomu tři důvody: peníze, peníze – a peníze. Tento svět už ho nemůže uspokojit. Snad by byl šťasten v ráji, kdyby měl naději se tam ‚dostat. Je lačný spásy své duše. Založil nadaci pro výzkum, který má dokázat existenci něčeho, co neexistuje. ESP, mimosmyslové vnímání, věci z vaší oblasti. Ale kromě svazků tlustých statistik, které nic nedokazují, nedostal nic, co by stálo za řeč.“

„Může to dostat od nás. Ale bude to drahé.“

„Proč?“

„Protože to potřebuje.“

„Kolik?“

„Dvacet tisíc dolarů.“

„To je moc.“

„Každý člověk má svou cenu. Někoho dostanete se slevou. Nás ne,“ řekla s výrazem cherubínské nevinnosti.

„Zkusím to.“ Povytáhl kapesníček v kapsičce.

„Co za to?“ zeptala se.

„Výhradní právo publikovat všechno, co se od tohoto okamžiku přihodí.“

„Od nás je máte,“ řekl profesor. „S ním se dohodněte.“

Robert Cox odešel k Milliganovi, chvíli s ním hovořil a vrátil se.

„Zve vás do svého pokoje.“

„Půjdu se převléknout,“ řekla Sandra.

Miliigan měl v hotelu kasina stálé pětipokojové apartmá. Rozsadili jsme se porůznu do kožených zelených křesel v salóně, ve kterém vonělo dřevo hořící v krbu. Dva muži, postav jako vrata stodoly, s obličeji podobnými vydělané hovězině a s rukama jako šunky, kteří sledovali Milligana už v herně, se posadili ke dveřím.

„Jsou skutečnosti,“ začal Julius Pagano, „jejichž hranice jsou tak rozmazány, že zatím bylo těžké rozeznat, kde končí realita a kde začíná výmysl. Je známý názor, že devět desetin duševních schopností člověka leží ladem a že jen jejich jedna desetina je v činnosti…“

„… a vymýšlí si války a jiné neplechy,“ dodal Robert Cox.

„Od doby, kdy prvý člověk slezl se stromu a začal chodit po dvou,“ pokračoval profesor, „věří ve všelijaká kouzla. Je odvěký fakt, že se vždy vyskytovaly jevy, které působily na člověka jako zásahy z jiného světa. Vemte jen tak prostou věc, jako je obyčejný lískový proutek, rozsocha, virgule, které se používá pro hledání vody.“

„Viděl jsem vás často v herně,“ přerušil ho Milligan. Byla to otázka.

„Mnoho profesionálních hráčů je přesvědčeno,“ řekl profesor Pagano, „že vůlí mohou ovlivnit výsledky vrhu kostek nebo zastavení kuličky na předem určeném čísle rulety. Všímám si hráčů, kteří často vyhrávají, a hledám souvislosti mezi vrozenou lidskou vlastností přát si určitý výsledek a případným psychickým vlivem takového intenzivního přání na mrtvou věc, v daném případě na ruletovou kuličku.

Prováděl jsem experimenty s profesorem J. B. Rhinem v Duke University, North Carolina, s hráčskými kostkami a kartami označenými kruhy, čtverci, kříži, hvězdami a vlnovkami. Počet správných vrhů kostky nebo pořadí zamíchaných karet vysoce překračoval předpoklady zákona náhody. Některé psychicky nadané osoby uhádnou předem i čísla náhodně tvořená v elektronickém počítači.

Realita psychických jevů, předvídání budoucnosti, odhadování událostí nebo předmětů, které jsou mimo dosah smyslů, telepatie mezi lidmi, mezi člověkem a psy, myšmi, dokonce i krevetami a rostlinami, ovlivnění elektrického proudu, krátké spojení způsobené psychickým napětím, potvrzuje možnost kontroly hmoty duševní silou, vítězství duše nad hmotou, i když to odporuje všem známým fyzikálním zákonům.

Připouštím, že v těchto věcech je mnoho klamu, ale sama skutečnost, že kouzelníci tahají živé králíky z cylindrů není důkazem toho, že se králík nemůže narodit přirozeným způsobem. Lidské psychické schopnosti nelze vždy předvést na požádání. Důvod je psychologický. I silně senzitivní osoby vykazují v různých dobách různé výsledky, které závisí na jejich náladě, přístupu k věci, nadšení v době zkoušky. Také skepticismus nebo pozitivní víra ovlivňují výsledky. Jsou věci neopakovatelné. V této oblasti se podobáme sochaři, který tvoří díla ze sněhu, a přece musíme postupovat s vědeckou pečlivostí a přesností.

Je celá řada teorií, které vysvětlují tyto jevy, uvedu nejznámější…“

„Nestojím o přednášky,“ skočil mu do řeči Milligan s pohrdáním, jaké má lékař vůči kořínkáři. Jeho pronikavé oči vzbuzovaly nepříjemné pocity. Měl tvář gargoyla, s nímž si byl ještě podobnější tím, že se na nás díval jako se.střechy Nótre Dame.

„Parapsychologové tvrdí, že existence psychických sil je dokázána nad všechnu pochybnost. Nesdílím jejich optimismus, osobně jsem se přesvědčil, že velmi často jde o trik, úmyslné nebo neúmyslné statistické chyby nebo podvědomý výraz přání experimentátorů. Zatím je to jen sen v dlouhé historii člověka. Jsem ale ochoten zkoumat bez předsudků nebo bez předem vytvořených názorů, vědecky, tyto schopnosti lidí, ať už jsou skutečné, nebo jen předkládané.

Nezajímá mě přenášení myšlenek ani předvídání budoucnosti, ani jasnovidectví, ani odhalování skrytých věcí, ani rozhovory s mrtvými, nejsou pro mě jednoznačně průkazné. Slyšel jsem, že takové věci byly dokázány, ale nevěřím. Věřím jen tomu, co vidím, o čem se osobně přesvědčím. Balancováním se slovy nic nedokážete. Nezajímají mě teorie, jestli se určité jevy dějí uměle vyvolaným podrážděním nervového systému, nebo ve stavu příbuzném šílenství nebo jestli je způsobují kosmické paprsky,“ Milligan hovořil v těsnomluvném staccatu. „Nezajímá mě čtvrtá ani pátá dimenze, je mi lhostejné, jestli se tyto síly tvoří v podvědomí, nebo v šišince, jde-li o psychické deviace, o čaromoc myšlenky, nebo zásah z podsvětních luhů. Chci vědět, zda jde o skutečnost, nebo zdání, chci vidět. Pohněte hmotou silou vůle nebo jakoukoli jinou nehmotnou silou a jsem ochoten uvěřit, že dokážete poručit pánubohu. Všechno ostatní je snůška zbytečných hádanek.

Chtěl bych věřit, že v člověku je něco, co přesně není lidstvu ani v tomto věku vesmírných letů známo a co může znamenat, že fyzická smrt není konec lidské duchovní existence. Přál bych si to věřit, ale musím mít proto alespoň jeden nesporný, jakoukoli náhodu nebo podvod vylučující důkaz. Dokážete-li to, jsem nejen ochoten zaplatit požadovanou částku, ale dát vám k dispozici všechny prostředky pro další vědecký výzkum v tomto směru.

Pohněte sebemenším předmětem na dálku bez doteku a budu spokojen, ale proveďte to tak, aby bylo zcela vyloučeno jakékoli jiné vysvětlení. Nemám žádné laboratorní kontrolní zařízení, musíte sám provést pokus takovým způsobem, aby byly beze zbytku splněny moje podmínky; řekněte, co k tomu potřebujete.“

„Potřebuju malé, velmi jemné vážky. Moje asistentka se pokusí je uvést do pohybu na vzdálenost bez jakéhokoli jiného než psychického zásahu,“ řekl profesor.

„Jak to chcete zaručit?“

„Jednoduše. Vytvořím kolem vah velkou mýdlovou bublinu, je to velmi jednoduchá, prostá, ale stoprocentně jistá kontrola. Sebemenší zásah zvenčí způsobí, že bublina praskne.“

„Každá mýdlová bublina praskne za několik vteřin,“ namítl Miliigan.

„Nikoli; jestliže mýdlový roztok smícháte s glycerínem, pak vydrží třeba i několik hodin.“

„Dobře,“ řekl Miliigan a obrátil se ke svým osobním strážcům. „Jděte do některé noční lékárny nebo do laboratoře a přineste láhev glycerínu a mýdlového roztoku a lékárnické nebo chemické váhy, ty nejmenší a nejjemnější, které najdete. Zaplaťte je, vypůjčte si je nebo je ukradněte. A přineste z baru hrst trubiček, kterými se pijí sladké koktejly.“

Milliganovi muži se brzy vrátili. Postavili na malý stolek miniaturní apatykářské vážky. Miliigan smíchal v hlubokém popelníku mýdlovou vodu s glycerínem, ponořil do něho trubičku a pokusil se vyfouknut kolem vah bublinu. Nevedlo se mu to, třásly se mu ruce.

Je to přece jen už stařec, pomyslel jsem si.

„Počkejte,“ řekl profesor, „to potřebuje trochu cviku.“ Vzal od něho trubičku a šel k váhám.

„Okamžik,“ zastavil ho Miliigan. „Ukažte mi všechny ty slámky.“ Pečlivě je prohlédl. „A teď si sundejte kabát a kravatu a vyhrňte rukávy u košile.“ Z jeho chování bylo zřejmé, že počítá s podvodem.

Profesor mu vyhověl.

„A ještě mi ukažte ruce. A vy,“ obrátil se k Sandře, která přišla převlečena do splývavého černého kimona, „si sedněte do ušáku v rohu pokoje.“

Bylo to dobré tři metry od stolku, na kterém stály váhy.

Profesor namočil trubičku do roztoku a velmi zručně a opatrně vyfukoval bublinu, která se vzdouvala a zvolna pohltila váhy. Její spodní část zůstala přilepena k desce stolu a horní vypuklina obepnula váhy tak, že se jich nikde nedotýkala. Opalizující bublina se jemně chvěla nepatrnými pohyby vzduchu v pokoji. Její záchvěvy se ustálily. Žádné vlákno na popotahování, žádné foukání ani mechanické nebo chemické zařízení nemohly proniknout její šlojíř, aniž by nepraskla. Nikde nebyly žádné magnety, přístroje nebo okultní parafernálie.

Seděli jsme tiše jako pěna, jako při poslechu hudby po intimní besedě.

Sandra seděla v křesle podobna mechanické loutce. Její profil se ostře rýsoval pod stínidlem stojací lampy. Byla nalíčená jako herečka na jevišti.

Julius Pagano se rozložil v lenošce, pohleděl na ni pátravým zrakem a zakýval hlavou v tichém souhlasu.

Sandra opřela hlavu o lenoch křesla. Její tvář byla orámována svatozáří teď rozpuštěných zlatých vlasů. Upřela oči na váhy a pak je zavřela jako kohout zavírá oči při kokrhání, aby ukázal, že to umí nazpaměť. Její štíhlé ruce byly bezvládně složeny v klíně. Nebylo možno rozeznat, jestli je v limbu nebo ponořena do hlubokého soustředění. Ovzduší se mi teď zdálo nabité psychickým dynamitem.

Váha zareagovala okamžitě, trhavě jako střelka kompasu, jako obnažený nerv na dotek.

Milliganova nadutá necitelná tvář zpozorněla.

Byly to sice velmi jemné, malé váhy, na kterých je možno vážit cicvár, ale nemohlo být pochyb o tom, že v dutém nitru průhledné bubliny škubavě zakolísaly. Viděli jsme to všichni. Mističky se zachvěly, roztřásly, těkaly, nuceny nějakou neviditelnou silou, samy od sebe jako eolská harfa zvučící dutím nepostřehnutelného větru.

Ten nepravidelný pohyb byl působivější než nenadálý výstřel oslňující rakety.

Robert Cox se díval na Sandru pronikavýma očima a na jeho tváři utkvěl dřevěný úsměv.

Miliigan seděl ve střehu jako na čihadle a s napjatou pozorností vrhal oči do všech koutů.

Misky vah provedly ještě několik výkyvů a vypuklina mýdla a glycerínu pukla.

„Praskla psychickým napětím,“ řekl profesor.

„Málo glycerínu,“ řekl suše Miliigan a přilil do roztoku několik kapek. Podrobil váhy a jejich okolí bedlivému zkoumání, vybral novou trubičku, pečlivě ji prohlédl a podal Paganovi: „Znova.“

Julius Pagano vytvořil kolem vah novou lesklou polokouli.

Vážky se znovu rozkodrcaly a za několik chvil tančily rumbu.

Kapřic mističek byl vrtošivý, nevypočitatelný, ale mýlka byla vyloučená. Sandra do nich dokázala nějakou podivnou dráhou, vůlí, myšlenkou nebo čím, zlehounka dupnout, cvrknout i důrazně drcnout. Dostaly se do jejího psychického magnetického pole.

Rozviklala gravitaci Našla bod a pohnula světem.

Byl to hlubinný prožitek. V duchu jsem se vzpouzel uvěřit vlastním očím. Udělalo se mi nevolno, mozek se mi téměř rozžhavil. Zamumlal jsem si pro sebe: každým dnem, každým okamžikem v každém směru je mi lépe a lépe, a opakoval jsem to dvacetkrát.

„Myslíte, že je to doopravdy možné?“ zašeptal jsem Robertovi.

„Vím jenom, co jsem viděl.“

„To stačí,“ řekl Milligan. Zavládlo skličující ticho.

Sandra, živý hieroglyf, se zachvěla a její ňadra se zvedala a klesala. Vydala dlouhý vzdech a probrala se z vytržení. Robert Cox na ni hleděl upjatým pohledem.

Milligan se ponořil do myšlenek a vyťukával neklidně signály na opěradlo křesla.

Pak vytáhl z náprsní kapsy šekovou knížku, zaváhal, napsal šek a mlčky položil na stůl. V noci jsem dlouho nemohl usnout. Myšlenky mi pádily hlavou, mozek se úporně snažil najít vysvětlení záhady, marně rozluštit, co je v tom za fígl nebo fortel, až se vzdal dřímotě. Nakonec se mě přece ujal spánek.

Zdálo se mi, že jsem v nebi, andělé mi právě podávali harfu a probudilo mě píchnutí, zrovna když mi připínali křídla.

Měl jsem po těle šimravý pocit následovaný už po plném procitnutí ze sna novým štípnutím. Vyskočil jsem z postele a rozsvítil. Bělostí povlaku se mihl droboulinký cizopasník. Žrala mě blecha.

Zvedl jsem sluchátko a zavolal recepci.

„Vyloučeno, pane,“ řekl recepční důstojně. „Dezinfikujeme pokoje každý den a hosté s takovou havětí se v našem hotelu nevyskytují.“

Zůstalo to na mně. Oddal jsem se znovu kodrcavému polospánku, v němž se mísí sny se skutečností. Dřímotný mozek se zvlnil zasutými vzpomínkami, v duchu se promítaly obrazy: Chmýříčko podezření mi lechtalo šišinku a jakési „deja vu“ mi vrtalo v hlavě jako červotoč v oltářní řezbě a nedalo mi spát. Myšlenky mi v hlavě jezdily jako ve výtahu. Přadénko polosnu se rozpřádalo a rozvíjelo a spuštěno do šachty paměti vytáhlo najednou na světlo boží zapomenutou banální anekdotu od táborových ohňů mých dětských let: v hluboké tiché noci je slyšet za stanem cap, cap, capy, cap. Dva vystrašení skautíci zírají zděšeně do černé tmy. A teď se ozve cink, cink a opět cink, cink, jako ve zvonkové hře A zase cink, cink. Odvážnější z chlapců vyleze ze stanu a rozsvítí baterku – na opuštěném zouváku se houpají dvě blechy.

Další asociace představ proběhly hlavou jako blesk – blešinec – bleší trh – Hašek – Kisch – Ferda Městek de Podskal.

Vystřelil jsem rukou po telefonu. „Robert Cox? Myslím, že jsem na to přišel.“

„Počkejte, za pět minut jsem u vás.“ Ještě jsem šněroval boty, když zaklepal na dveře.

„Muselo to být něco filigránského, titěrného, co není vidět, lehkého jako chmýrko, ale něco živého, co se pohybuje, skáče na miskách citlivých vah. Nevím jak to udělal, ale profesor Julius Pagano tam vešvindloval blechy. Sandra drilovala na váhách bleší cirkus. Byl to důvtipný švindl.“

Robert Cox dlouze hvízdl. „Profesor bydlí na čísle 117. Pojďme za ním.“

„Neměli bychom to říci Milliganovi?“

„Ne.“

„Proč?“

„Protože to je moje story.“

„Připravili ho o peníze.“

„Co je nám do toho. Ostatně zatím jsou to jen naše domněnky. Sami to nedokážeme. Mohou to zapřít. Nechytili jsme je při tom. Musíme to slyšet od nich.“

Profesor seděl za stolem s téměř prázdnou lahví koňaku. V dlaních ohříval sklenku. Podíval se na nás nepřítomným opilým pohledem.

„Sandra utekla.“

„Co?“ vykřikl Robert Cox

„Sandra utekla,“ opakoval Julius Pagano.

„Utekla?“ opakoval jsem.

„Sandra,“ řekl profesor a dal hlavě dopadnout na desku stolu.

Seběhli jsme do hotelové haly.

„Slečna Sandra tu byla asi před hodinou. Ptala se, jestli může inkasovat šek. Poslal jsem ji k pokladníkovi do herny,“ odpověděl na náš dotaz recepční.

V kasinu nebyla.

„Proplatil jsem slečně šek Obvykle šeky nebereme, ale podpis pana Milligana je jako hotovost,“ řekl pokladník.

„Kam šla?“

„Nevím. Odešla s penězi hned z herny.“

Robert se podíval na hodinky. „Teď nic neletí. Zkusíme se podívat na nádraží.“

Sandra, jako vždy apartně oblečená, seděla v čekárně první třídy. Únava probdělé noci snížila její hlavu a její plavé vlasy dlouhé jako hříva arabské klisny jí padaly do obličeje.

Zvedla k nám oči, když uslyšela naše kroky. „Myslela jsem, že bude-li mě někdo hledat, půjde na letiště.“

„To není jediná věc, která vám nevyšla. Přehlédla jste ještě jednu maličkost.“

„Jakou?“

„Blešku.“

„Mně nic nevyčítejte,“ řekla. „Já jenom žiju.“

„Ne špatně.“ Robert Cox ukázal pohledem na napěchovanou taštičku. „Není vám tady dusno?“

„Je.“

„Že bych otevřel okno.“

„Otevřte. Ale jak…?“

„Kam chcete jet?“ nenechal ji domluvit.

„Nevím. Přišla jsem, jsem tady, čekám.“

„Na co?“

„Na nic. Nevím, do kterého vlaku nastoupím, ani kam odjedu, ani kde vystoupím: Jsem na nádraží a čekám.“

„Mohu vás dát zavřít,“ řekl Cox. „Během pěti minut.“

„Myslíte to vážně?“

„Nemám ve zvyku lhát.“

„Každý lže,“ řekla. „Jak jste na to přišli?“

„Duch svatý na mě sestoupil a osvítil mě,“ řekl Robert.

Zpytavě si ho prohlédla a pak se otočila ke mně.

„Práskači!“ procedila mezi zoubky.

Sklopil jsem hlavu. „Já za to nemůžu. Kdybych šel s průvodem po náměstí a byla tam jediná blecha, vleze na mě. Jak jste ji dostala do té bubliny?“

„Já ne. Pagano. Blechy jsou schovány v podlouhlých želatinových kapslích, ve kterých se užívají antibiotika. Jsou složeny ze dvou částí, obvykle různých barev, jimiž se rozlišují různé druhy drog. Obě poloviny do sebe zapadají, dutinami proti sobě. Skryjou se v ústech mezi dásní a tváří, a když je třeba, vpraví se jazykem mezi zuby, promáčknutím se otevřou, a blecha se trubičkou vyfoukne do bubliny. Je k tomu třeba trochu obratnosti, ale dá se to naučit. Každá průměrně inteligentní opice by se to naučila, ale on to zvoral.“

„Jak jste k němu přišla?“

„Utekl za mnou od ženy a tří dětí. Je opravdu profesor. Učil na gymnasiu. Byla jsem jeho Modrý anděl. Nemohla jsem se ho zbavit, a když nám došly peníze, žil ze mne, Nacvičila jsem s ním ten kousek a…“ Sandra se zarazila. „Mám takový pocit, že vám to vlastně nemusím povídat.“

„Pocit není matematická veličina,“ řekl Robert Cox. „Pokračujte.“

Sandřiny oči se leskly. „To byla moje labutí píseň. Já jsem ztroskotaná loď. Nejsem domácně vychovaná dívka. Pocházím ze staré cirkusové dynastie, ale nevyvedla jsem se. Stříleli mě z děla jako živou kouli, dělala jsem striptýz, hrála na citeru a jódlovala přitom. Zpívala jsem y baru, vystupovala na poutích, prodávala inzeráty. Byla jsem u Armády spásy. Nosila jsem uniformu. Kdybych to všechno napsala, byly by toho tři díly.“

„Myslíte, že ve mně vzbudíte soucit?“ zeptal se.

„Pochybuju, že ve vás něco vzbudí soucit.“

„Máte přátele?“

„Ne. Nechci přátele. Chci být sama. Chtěla bych být řidičkou náklaďáku na dálkových tratích. Jezdit daleko, daleko, pryč od lidí, co nejdále.“

Coxovy přísně stažené rty povolily. Chvění její ruky, něco v jejím hlasu vyprávělo jiný, ještě pravdivější příběh o její složité minulosti než slova, která mluvila.

„Myslím,“ řekl zamyšleně, „že to, co jste provedla, je podvod, ze kterého může mít potěšení podvodnice i podvedený, když…“

„Když?“ zvedla k němu úpěnlivé oči.

„Když vrátíte peníze.“

„To bych mohla,“ zašeptala a bylo vidět, že se jí stal život snesitelnějším. „ ‚

Vyšli jsme s ní před nádraží a zavolali taxíka, „Obdivuji váš klid, ani sval se ve vašem obličeji nehnul!“

„Měl jste se podívat na moje kolena. Svět je samá faleš,“ řekla a podala mu napěchovanou taštičku. „Bon voyage! A přijďte zas!“

„Přijdu. Až budete mít pohřeb.“ Podívala se na něho zvlhlýma očima, vystoupila na špičky a políbila ho na rty. Pak udělala panenské pukrle a přibouchla za sebou dveře autodrožky. Vyklonila se z okna a ještě jednou, naposled, jsme viděli její dojímavou tvář světice.

Vůz už dávno odjel a my jsme stáli a dívali se do prázdné ulice.

„Tam zmizela moje nejlepší story,“ řekl s lordským gestem Robert Cox. V jeho přednesu byl efekt, pointa. „Zahodil jsem příležitost velké senzace.“

Dal mi podržet taštičku, sundal brejle, vytřel oči, nacpal dýmku a uvolnil tvář přemýšlivému výrazu.

„Měli bychom to přepočítat,“ řekl jsem a otevřel jsem taštičku. Byla vyplněna zmačkanými novinami.

Robert Cox se chytil za srdce a strašlivě zbledl.

„Můj bože!“ vykřikl.

Přiskočil jsem k němu. „Co se vám stalo?“

„Ukradla mi taky náprsní tašku.“

FRÁTER DIOTIAVELLI,

LÉTAJÍCÍ MNICH

Vzduch byl promytý bouřkovým deštěm a voněl rozpuklou zemí.

Na řeku vzdutou jarními dešti a protékající široce rozevřeným údolím dopadal roztrženými mraky kužel jasného chvějivého slunečního svitu. Nad řekou, před habřinou uzavírající údolí, obklopen plotem z železných tyčí stepaných do tvaru kopí s pozlacenými špicemi, se skrýval pod břečťanem klášter svatého Josefa z Copertina, příbytek ticha, klidu a stánek přemítání, kde sídlil páter Diotiavelli, živý rébus, enigma, které se Robert Cox rozhodl rozluštit

V zákrutu cesty jsme se střetli s dvojicí, mužem jedoucím na oslu a ženou bytelně stavěnou, kyprou a boubelatou do všech stran, obtíženou pytlem, která kráčela několik kroků za ním. Dobromyslný fráter Anselmo z vesničky Torno, který nás vedl ke klášteru, se zastavil.

„Pochválen buď Pán Ježíš Kristus,“ pozdravila žena a pokukovala po nás, zatímco muž na oslu mlčel.

„Až na věky,“ odpověděl páter Anselmo. „Řekni mi, Bonifáci, proč vždycky sedíš na oslu a tvoje žena se rousá pěšky trávou?“ zeptal se s nevolí.

„Protože nemá osla,“ řekl Bonifác lakonicky.

„Co vás přivedlo do kláštera?“ zeptal se páter.

„Žena chodí do klášterní zahrady trhat šípky, velebný pane, a k páteru Diotiavelli mu se chodí zpovídat. A tak jsem pro spasení jeho duše raději u toho. I svatí rádi podléhají pokušení a lstem ďábelského světa. Nic nedělat, jen se modlit a skákat vzduchem jako klokan, je hrozná dřina, musíte si něco vymýšlet. O fráterovi Diotiavelhm, ještě než byl svatý, se všelicos povídalo; že mladá děvčata rád zpovídá a rozhřešení jim dává v sakristii, a potají pije mešní víno. Nic se tomu nedivím, příliš mnoho Kyrie eleison znudí i popa. A zahálka je čertův polštář.“

„Bůh tě netrestej,“ rozzlobil se páter Anselmo. „Kde se v tobě takové rouhavé myšlenky berou? A odkdy; rostou šípky na jaře?“

„To je všechno svatá pravda, velebný pane. Jestli není, tak oholím svého osla. A ty šípky jsou tam ještě od loňska.

Páter Diotiavelli není žádné ťululum, i když vypadá jako jelimánek, lehounce praštěný a kapánek na hlavu padlý. Jen to mu mám za zlé, že nás měl k tomu, abychom přijali svátost manželskou. Dřív, když jsme žili ve hříchu, bylo to lepší. Ale jinak mu tu svědčí. Předtím, než sem přišel, byl jak oteklá nit, ale teď je baculatý jako kojná, bříško má jako bubínek a tloustne v boží zahálce a lenosti.“

„Ty můžeš mluvit něco o lenosti,“ okřikla ho žena. „Sám jsi tak línej, že bys nejraději seděl s dížkou na louce a čekal, až přijde kráva a nadojí ti tam mlíko. Ale to je zase pravda, velebný pane, že když jsme ještě neměli manželské posvěcení, měla jsem se lip. On teď nejenže se pořád válí v posteli, ale kouří mi tam, a večer, si ještě rozškrtává sirky o moje záda. A jak je lakomý! Nedávno sepsal poslední vůli a všechno své jmění odkázal sobě. Myslí na samé marnivé pošetilosti. Tuhle se pátera Diotiavelliho ptal, jestli andělé chodí taky na záchod.“

„Já jsem vždycky bažil po pravdě a poznání. Ale na tuhle otázku jeho fištrón nestačil,“ řekl Bonifác. „Čekal jsem, že se aspoň rozčilí, ale on se nerozčilil, a to mě rozčililo. Zrovna stál na žebříku a natíral okap. Tak mu povídám: »Držte se dobře toho štětce, beru vám žebřík.« A on sletěl a bacil sebou jen to fleklo. Ale ani nemrkl, »Dneska jsem nějaký těžký,« povídá. Chytil se za opánky, vyzvedl se do výšky, a zůstal klečet ve vzduchu; modlil se asi čtvrt hodiny a pak mně požehnal. A také v zahradě jsem ho viděl lítat na stromy a sedět v koruně na slabé větvičce, která se sotva třásla víc, než kdyby na ni sedl ptáček. Ten jediný mě drží při víře, jinak jsem, velebný pane, chvála bohu, ateista. A také jsem ho viděl na Štědrý večer, když pasáci pískali v kostele na píšťaly, jak letěl vzduchem jako anděl k hlavnímu oltáři a začal hrát na trubku. Jak dostal nátisk, převrátil fukem tabernákl. Jeptišky křičely, že začne hořet, protože stál uprostřed papírových květin a rozsvícených svíček. Ale on troubil tak, že by to ani andělé na harfách nebeských lépe nezahráli. A když na finále zadul do trumpety, porazil stojan i s misálem.

A potom s nosem nataženým k nebi odplul na kruchtu, jen se mu nožičky třepaly. Kdybych to neviděl na vlastní oči, nevěřil bych tomu, i když moje stará taky lítala na koštěti. Teď už je ale tak tlustá, že na svém pometlu neproletí obkročmo komínem.“

„Pohane prolhanej!“ křikla na něho žena.

„Povídal mi tuhle páter Diotiavelli,“ pokračoval Bonifác, jako by neslyšel, „že ji viděl jednou v noci letět přes čertův vršek a rozletěl se za ní. Napomínal ji za ty spolky s rohatým, a ona prý na to, že kdyby za něco stál, nemusela by lítat za čertem. A on zase na ni: »Kdybys aspoň na tom koštěti neseděla obráceně.« A ona mu odsekne: »Co je ti po tom, stejně nevíš, kterým směrem poletím.«„

„Bůh ti odpusť, milý synu,“ řekl farář.

„Ani se s tím mým blafkou nebavte, velebný pane,“ řekla žena. „Na tváři mu musíte vidět, jak lže.“

„Nefrflej mi do toho. Tady se dějí takové věci, že nikdo nemůže poznat, jestli mluvím pravdu, nebo lžu.“

„Jak hýbeš ústy, lžeš.“

„Vy jste pátera Diotiavelliho opravdu viděl lítat?“ zeptal se Robert Cox a vytáhl notes.

„Na vlastní oči,“ řekl Bonifác. „Při mši jsme ho všichni viděli. Seděl v kapli v rohu kostela, modlil se a najednou se zvedl do vzduchu i s kobercem, zůstal klečet s rukama nataženýma k oltáři, a když se zase snesl k zemi, sám opat kláštera přerušil mši a vysvětlil nám očitým svědkům z pulpitu, co se stalo, a že to byl zázrak.“

„Opat je vzdělaný muž a studoval na dvou universitách,“ řekl důstojně páter Anselmo.

„To nic neznamená,“ odsekl Bonifác. „Já jsem měl tele, které cucalo dvě krávy. A čím víc cucalo, tím větší tele to bylo. Abych vám pravdu řekl, to lítání mně ani moc neimponuje, nejvíc se mi na něm líbí, že je skromný jak fialka a oči má takové smutné. Víte, ten kdysi chodil fechtem, po žebrotě, takový couravý žebravý mnich to byl. A jednou přišel k tomuhle klášteru, a tady se vždycky děly zázraky, a lidi drželi na tradice. Říká se, že za starých časů odmítli naši předkové pověsit lotříka z cizího kraje, protože prý naši tatíci prohlásili, že naše šibenice je jenom pro nás a naše děti. Odjakživa se tu vyskytovali létající mniši, je už tu asi takové povětří, a propůjčovali klášteru místní kolorit. Dokonce se i kdysi říkalo, když lítají nízko nad zemí, že je na bouřku. Ale to víte, takové zázraky se denně nedějí a teď už nebylo pamětníka, který by něco takového viděl, lidi už tomu ani nechtěli věřit a klášter chudí. Úroda byla mizerná, pole samá mandelinka, a ani ty už neměly co žrát. Až když přišel páter Diotiavelli a vzali ho do kláštera, začaly ty zázraky znova, a sedláci tam už zase nosí selata a tetřevy. A mniši si zařídili výnosný obchod s růženci a dotýkanými obrázky. Lítání byl jejich starodávný zvyk, podle toho jejich svatého Josefa z Copertina. Páter Diotiavelli nelítal, hned jak do toho kláštera přišel. Ale už tenkrát dělal všelijaké divy. V zimě chodil bos po ledě a nosil s sebou prkénko, a když mu byla zima, položil je na led a stoupl si na ně, aby se ohřál. Taky se o něm říkalo, že z křemene vykřeše jiskru bosou nohou. A jednou prý večer položil vedle svého umělého chrupu jablko a ráno tam našel ohryzek. Nebyl moc oblíbený, ale kočky a psi ho měli vždycky rádi. Také si mi postěžoval, že je z chudé rodiny, že musel odmalička nosit šaty po starších sourozencích a to že od útlého mládí v něm vytvářelo pocity sociální nespravedlnosti. Moc ho to mrzelo, že musí nosit ty obnošené šaty, protože měl jenom sestry. A ani ti rodiče nebyli jeho vlastní, byl nemanželský. On je Neapolitán. Nalezencům dávali jména jako de Angelis, de Sanctis, od anděla, světce, nebo Diotiavelli, Nechť tě bůh vychová. Já jsem signor Nonnoto, posteskl si mi, v křestním listě mám v rubrice otec a matka napsáno N. N., non noto, neznámí. Z toho si nic nedělejte, velebný pane, konejšil jsem ho, to byl Kristus taky, Josef byl jeho otčím, Marie ho měla podle bible s Duchem svatým, podle apokryfů s vojákem.“

„Kriste pane!“ pokřižovala se žena.

„Rouhači!“ okřikl ho páter Anselmo.

„Diotiavelli vykonal poutě do četných svatých míst a navštívil všelijaké svaté hroby, aby okoukal ty zázraky, a jednou, když tak seděl při silnici a jedl svůj chléb, přišla na něho první extáze. Jeho tělo se zvedlo do vzduchu bez opory. A ta mimořádná schopnost mu od té doby zůstala. Tak mi to aspoň vyprávěl. Ale jak už jsem řekl, mám ho rád kvůli jiným vlastnostem. Je to člověk přemítavý a moudrý, vtělená dobrota a laskavost. Sem do kláštera jezdím pro pomeje. Tuhle se mě ptá: »Kam to dáváš, milý synu?«

»Vozím to prasatům, velebný pane,« povídám.

»Proč jim to vozíš?«

»Tloustnou v kratším čase,« povídám.

»Co je čas prasatům, milý synu?« – Řekněte, není to chytré? A jestli jste od novin, napište si to.“

„Není třeba,“ řekl Robert Cox, „mám to v hlavě.“

„Jam je tma, jen si to napište,“ řekl Bonifác.

„A nejvíc je mi sympatický proto, že si někdy myslím, že ten jeho dar není ani od boha, ale od ďábla.“

Páter zvedl ruce k nebi. „Nerouhej se. A Bůh ti odpusť.“

„Však by to nebylo poprvé, co se takové věci dějou. Mně je třeba divné, že on má moc rád café au diable, víte, to je kafe s cukrem, hřebíčkem, skořicí, brandy a citrónem. A ledvinky jí nejradši po ďábelsku. A jednou se mi svěřil, že se mu často zdají hříšné a nemravné sny, a že má všelijaké rozpustilé halucinace a vidění. A taky, že ho ty neslušné myšlenky nijak netrápí, naopak, že mu činí potěšení.“

„Už se zase rouháš, bezbožníku!“ jeho žena si vytřela oči a vysmrkala se do zástěry. Bonifác pokračoval.

„Jeho jediná zábava bylo přestavování nábytku v cele. Měl tam postel a židli, ale i tu jeho světničku mu vzali, protože pokaždé, když se při modlení vznesl, narazil hlavou o strop a otloukal jim omítku. Teď musí spát v refektáři.“

„Sám ďábel ti všechny ty hříšné pomluvy našeptává,“ řekl páter Anselmo se vztyčeným prstem. Ale jako by mluvil k náhrobku.

Bonifác zívl a odhalil své nitro.

„A vás, velebný pane, má rád jako kočka hořčici. Říká o vás, že jste trouba, farizej a licoměrník. Tak spánembohem, velebný pane. Orodujte za moji hříšnou duši. Pojď, ovečko moje,“ obrátil se k ženě a popohnal osla.

„Taškáři,“ křikl za nim páter. „Nedbejte na něho,“ otočil se k nám. „Okořenil to všelijakými poťouchlostmi, potměšilec, ale že bratr Diotiavelli doopravdy lítá, mohu sám potvrdit, byl jsem u toho.“

Zvědavost Roberta Coxe dostoupila vrcholu: „Jak to dělá?“

„Chcete od pokorného služebníka Páně, aby vysvětlil cesty prozřetelnosti boží,“ řekl páter s těkavým úsměvem. „To je jako chtít od medika v prvém roce studií, aby provedl operaci mozku. Bratr Diotiavelii je prosťáček, boží člověk, pouhý nástroj boží, ale i když neoplývá všemi křesťanskými ctnostmi, koná apoštolské dílo. Jako u každého nezbadatelného jevu přibarvuje a zkresluje jeho činy básnivost lidových vyprávěčů, náboženská mýtotvorná fantazie, a hysterické staré panny, které všude vidí známky kopyt, je zase pokládají za lsti ďábelského světa. Opat kláštera, který o bratru Diotiavellim sepsal učené pojednání, je nejpovolanější osoba pro takové otázky.“

Alejí prastarých buků jsme se dostali ke klášterní bráně, v jejímž portálu byl výklenek s mariánskou sochou.

Páter dveřník vyšel z fortny, pozdravil nás křesťanským pozdravením, zrezivělé petlice vrat zaskřípaly; stáli jsme před zdmi starého kláštera svatého Josefa z Copertina.

Dlouhými tichými chodbami s cihlovou podlahou jsme se dostali do pracovny opatovy, vyzdobené Doréovými dřevoryty biblických výjevů, kopií obrazu z kaple Sixtinské a lidovými barvotisky svatých. V rohu místnosti stál hvězdný glóbus s větrnou růžicí, vedle knihovny s folianty vázanými v kůži se krčila vitrínka se zčernalým mešním stříbrem, v čele vyzdobená erbem neseným dvěma medvědy.

Opat nám nevěnoval ani konvenční úsměv, obvyklý při představování, a usadil nás do křesel potažených granátovým sametem. Díval se na nás chladně, s tichou nevraživostí, brýlemi s rozdělenými sklíčky pro čtení a vidění na dálku. Jeho oči, kdysi černé, ožívaly prchavými záblesky vnitřního ohně ve mdlém nevýrazném obličeji, jako vymodelovaném z šedožluté plastelíny. Z hladké voskové tváře vystupoval špičatý nos. Ve scvrklých rukou držel jako svatou relikvii růženec s velkým cizelovaným, zlatem vykládaným křížem.

Mlčel výmluvně a přesvědčivě. Vycházela z něho skrytá síla, moc, která se neukazuje. Zdálo se, že zbožně naslouchá vnitřnímu hlasu, že žádná pochybnost nekalí jeho vyrovnanou mysl, a choval-li kdy v sobě nějaké světské běsy, půsty, sebetrýznění, flagelace a exorcia už dávno v něm umrtvila veškeré tělesné žádosti. Vypadal jako stará ikona.

„Dostanete-li se někdy do podpatku Itálie, naleznete tam v provincii Lecce malé středověké městečko jménem Copertino,“ začal jako kdyby předčítal z knihy. „Na la Vitoria tohoto venkovského města je kostel svatého Guiseppa da Copertino, svatého Josefa z Copertina, narozeného v roce 1603, který je patronem našeho kláštera. V domě svého otce, truhláře Felixe, si již v útlém dětství zřídil v rohu malý oltář, u kterého se ve dne noci modlil, odříkával růženec a litanie. V osmi letech zažil první svatou extázi. Odříkání a různé trýzně, které si odmalička ukládal, nedostatečná strava, sestávající nechutné zeleniny a bylin, kterou posypával odporně hořkým práškem, způsobily, že onemocněl vnitřními vředy. Jeho matka vyhledala poustevníka s pověstí zázračného lékaře a po podivuhodném uzdravení zasvětil Josef svůj život Bohu.

Ani po nemoci neupustil od stálého sebetrýznění. Chodil bos v žíněné košili na holém těle, s těžkým řetězem kolem pasu a železnou deskou na krku, spal na prkně a bičoval se důtkami opatřenými jehlami a kovovými hvězdicemi, až krev stříkala a třísnila stěny jeho cely. Řachtil řetězem, takže rušil při bohoslužbách, a nedovolili mu jíst v refektáři, protože v záchvatech extatických stavů rozbíjel nádobí.

Dostalo se mu však četných darů a mimořádných schopností, kterými Bůh vyznamenává své vyvolené. Četl myšlenky osob, které zpovídal, léčil nemocné, rozmnožoval jídlo, nacházel ztracené předměty a objevoval se současně na dvou místech.

Jistý šlechtic jménem Baldassar Rossi, byl přiveden k Josefovi, aby ho zbavil těžké duševní nemoci, která z něho dělala nebezpečného šílence. Jen s námahou ho přivedli a svázaného přinutili kleknout před Josefem, který mu řekl: »Baldassare, nepochybuj a odevzdej se Bohu a jeho nejsvětější matce.« Pak ho chytil za vlasy a s výkřikem se zvedl do vzduchu a zůstal tam s ním asi čtvrt hodiny, než se zase vrátili na zem. Baldassar se pak, nabyv opět zdravého rozumu, vesel vrátil domů a chválil Boha a božího sluhu Josefa za tak jedinečný skutek.

Jsou četné a ověřené záznamy o tom, jak se Josef často vznášel do vzduchu a jako prorok Eliáš cestoval k nebi, jak létal v kostele přes hlavy věřících, zatímco ženy omdlévaly a museli je polévat vodou.

Je uchováno vyprávění, kterak vyzvedl samojediný do , vzduchu těžký kříž z ořechového dřeva, jejž se deseti dělníkům nepodařilo zvednout a zapustit do díry pro něj vykopané. Byv přijat papežem Urbanem III., vznes! se do povětří, když mu bylo dovoleno políbit jeho nohy, a papež sám prohlásil, že osobně vydá svědectví o tom, co viděl.

Josef z Copertina zemřel v roce 1663 a 16. července léta Páně 1767 byl pak papežem Kiementem XIII. kanonizován a přijat mezi světce.“

„Slyšel jsem,“ řekl Robert Cox se špatně skrývanou ironií, „že levitace, vzdušné lety, mohou, jako jiné mimořádné schopnosti, přicházet od boha i ďábla.“

„Ani svatý Josef z Copertina nebyl ušetřen ďábelských pokušení,“ odpověděl s veškerou vážností opat. „Je znám jeho boj s ďáblem, který se mu zjevil i s rohy dvě stopy dlouhými, a zhasiv všechna světla oltáře, uchopil ho za krk. A tu Josef vyvolal z hrobu svatého Františka, který malou svíčkou rozsvítil všechny lampy, které ďábel zhasil, a skončil tak Josefův strašný „zážitek.

Rovněž znám případ Magdaleny de la Cruz, abatyše kláštera v Cordobě, která se vznášela ve vzduchu čtyři stopy nad zemí a prohlásila, že počala a porodila dítě Ježíše, se kterým si hrála. Byla jasnovidná, znala hříchy novicek, dříve než se vyzpovídaly, a poznala na knězích, když sloužili mši ve stavu smrtelného hříchu. Měnila shnilá jablka v čerstvá, materializovala třešně mimo sezónu, a jednou upustila na zem vejce, aniž je rozbila.

V roce 1543 onemocněla a zdálo se, že zemře. V křečích a záchvatech se při svaté zpovědi přiznala, že byla posedlá démonem, který ji naučil, jak napodobovat svatost a extáze a simulovat rány Kristovy na vlastním těle. Tento démon, s nímž uzavřela pakt již ve svých dvanácti letech, se jí zjevoval někdy jako býk a někdy jako černoch, a také na sebe bral podobu anděla nebo svatého Františka, šeptal jí tajemství ze života hříšníků a umožňoval jí provádět zázraky.

Psychózy, hysterie, neurózy, halucinace, šeptal si pro sebe Robert Cox, ale nahlas se zeptal:

„Ve vašem klášteře se vyskytovaly podle pověstí levitace ještě před páterem Diotiavellim. Mohl byste mi o tom něco říci?“

„Je třeba, abyste věděl, že mnoho zázračných skutků, které se odehrávají v klášteřích a jiných svatých i světských místech, zůstává utajeno, a není-li to vůle Páně, nedostanou se zprávy o nich na veřejnost,“ řekl opat. „V kronikách našeho kláštera se vyskytují zmínky o létání některých našich byvších bratří, ale zřejmě jimi nebyly pokládány za něco mimořádného. Zdá se, že oddané následování a napodobování života svatého Josefa z Copertina má v jistých případech jako přirozený důsledek projevy některých jeho zázračných skutků. Tak je tomu nepochybně i u našeho bratra Diotiavelliho.“ Představený kláštera vstal a ukončil audienci: „Páter, Anselmo vás uvede do vašich skromných příbytků. Jste našimi milými hosty.“

Sotva jsme měli čas se převléknout a spláchnout prach cesty v porcelánové soupravě, do které jsme nalévali studenou vodu ze džbánu, a ozvalo se zvonění k obědu.

V refektáři jsme při stolování věnovali veškerou svou pozornost fráteru Diotiavellimu. Nevypadal vůbec jako náboženský mystik. Dvě ustupující brady, uši s růžovými lalůčky, malý nos v ducaté tváři, ručičky s vypolštářkovanými dlaněmi a krátkými tupými prsty. Jeho malá zaoblená postava vězela v mnišském rouchu, které by potřebovalo přežehlit.

Z kuchyně bylo slyšet rachot kastrolů a praskot omastku.

Fráter Diotiavelli sepnul ruce, lokty opřeny o stůl, a jeho pomněnkové oči. bezelstné, jako kdyby v nich sídlila jeho duše, hleděly vroucně z hladce vyholené mastné tváře na srnčí kýtu ve veliké míse.

Po modlitbě bylo slyšet už jen cinkot nožů a vidliček a zvuk vydávaný čelistmi, které šrotují řízek.

Dobromyslný ďáček okoštoval víno, ale měl hrdlo asi vyschlé, zašmáklo mu a táhl, až v korbeli nezůstalo nic. Po obědě vytřel chlebem omáčku z talíře, pokřižoval se a pohladil vypouklé bříško. Mastnota mu ještě tekla po bradě. Řeholní život mu šel očividně k duhu.

K podvečerní májové pobožnosti se sešli lidé z dalekého kraje.

Tabule oken s nepravidelnými sklíčky v olověném mřížoví, odlesk kolísavých plaménků čadivých kuželíčků z kostelních svící, stoupající oblaka kadidla, která se táhla za knězem ve zlatém zdobeném ornátu jako delfíní ocas, vytvářely v chrámové lodi tajemné zášeří.

Fráter Diotiavelli sepjal ruce a jako pod tíhou utrpení těžce klesl na kolena u bočního chrámového sloupu před třemi panely triptychu postranního oltáře, kde pod malým baldachýnem byly v malé skleněné skříňce chovány nejvzácnější relikvie kláštera: čéška z levého kolena svatého Josefa z Copertina a článek železného řetězu, který nosil na krku.

Z klenuté empory zadní galérie se ozývaly varhany. Svěží vzduch hebkého májového večera, který sem vnikal otevřenými chrámovými dveřmi, se mísil s vůní myrtového balzámu.

Uprostřed pobožnosti se páter Diotiavelli s očima obrácenýma k nebesům, rukama sepjatýma, z ničeho nic zdvihl i s koberečkem, na kterém klečel, v prázdnotu, a zastavil se ve vzduchu jako nebeská korouhev, absorbé en Dieu, s výrazem bohulibého štěstí a dojímavým blaženým úsměvem, jako by byl dočasně v ráji.

Byl dobré dva metry nad zemí a klečel tam jako ptáček na neviditelném bidýlku.

Věřící zafuněli úžasem. Venkovská babička v šátku vedle nás ze sebe vyrazila: „Bože svatý, rač pomoci, nedejž mě ďáblu do moci,“ a chorus mysticus svíčkových bab v lavicích začal drmolit nějaké střelné modlitbičky. Jeptišky volaly: „Sláva Bohu na výsostech!“ a zpod kapuci mnichů se linulo mumlání: „Miserere nobiš, Domine, i Gloria in excelsis deo.“

Povětrná postava rozepjala ruce, jako kdyby kázala, opánky se svezly s jejích nohou a spadly na zem a fráter Diotiavelli se snesl zvolna na podlahu jako pánbůh na růžovém oblaku.

Teď, když se probral ze svatého vytržení, tvářil se, jako kdyby ho korunovali trním. Varhany zaburácely a kněz rychle dosloužil mši.

Hrobová noc se vetřela potichoučku do tesknoty mého pokoje a zdálo se mi, že ještě ani neuběhla lžička písku ve starých přesýpacích hodinách na mém nočním stolku, když klášterní orloj odbil ve tmě půlnoc.

Svatý aviatik mi nedal spát a do mých zavřených očí se stále vracel obraz toho vzácného fenoménu.

Když nemohu usnout, tak se kvůli tomu trápím, a to trápení mi nedá spát. Posadil jsem se na chvíli na ložní pelest a pak jsem vstal.

Vyšel jsem do dlouhé úzké mlčenlivě chodby, ve které táhlo, a ačkoli jsem šel zlodějským krokem, zdálo se mi, že každé šlápnutí se rozléhá velebným tichem.

Noc má svoji moc.

Připadal jsem si jako ve starém strašidelném zámku, ve kterém studený vánek fouká do obličeje, teplota klesá a ledová ruka nadpřirozena vám sahá na krk. Slyšíte; tajemný šelest, šramoty a praskoty, světla sama od sebe zhasínají, schody vržou a dveře se otvírají.

Sledoval jsem žlutý kužel své kapesní baterky, až jsem se dostal k vyšlapaným rozpukaným zčernalým kamenným schodům, ovinutým železným zábradlím, po kterých jsem sestoupil malými postranními dvířky do kostela.

Objal mě chladný vzduch chrámové lodi, ve které blikalo jen věčné světlo na hlavním oltáři, černém jako truhla nebožtíka. V zapovězeném posvátném území postranního oltáře vstoupil do světla mé svítilny temný přelud a vrhl na něm pitvorný stín. Kolena mi změkla. „Myslím, že jsem na to přišel,“ řekl Robert Cox luskl prsty. „Podívejte se!“

Robert Cox posvítil svou baterkou na kobereček nadzvedl jej. Pod ním byla čtvercová železná deska pojená ocelovým dříkem s bočním chrámovým sloupem.

„Víte, co to je?“

„Ne,“ řekl jsem..

„Hydraulický zvedák. Dole ve sklepě pod podlahou je kompresor, který po zmáčknutí páky vžene z olejové nádrže kapalinu pod píst skrytý v chrámovém sloupu, hlava pístu je zakončena silným ocelovým dříkem, který drží ve vodorovné poloze železnou desku ležící pod kobercem na podlaze. Zapnutím kompresoru vytlačí olej píst ukrytý v sloupu a zároveň s ním dřík, který se pohybuje Vzhůru úzkým svislým výřezem v chrámovém sloupu a zvedne železnou desku přikrytou kobercem do výše dvou metrů. Kraje koberce splývají přes desku i dřík, takže je není vidět.“

„Stoupněte si sem!“

Došlápl jsem měkce na koberec a Robert Cox začal něco kutit za sloupem. Ozval se zvuk jako zaskřípání pumpy, který však na mne zapůsobil spíš jako zakrákání černého ptáka smrti.

Půda se mi zachvěla pod nohama a zvedala se se mnou zvolna do výše, až se zastavila ve dvou metrech, kde končil píst a výřez pro dřík. Vyjel jsem vzhůru na železném plátu přikrytém kobercem jako ve výtahu.

Princip zařízení byl stejný jako hydraulické zvedáky v opravnách aut, které zvedají kolejnice s automobilem, aby mechanik měl volný přístup ke spodku vozu. Konstrukce musela být z pevné oceli, aby unesla baculatého frátera Diotiavelliho.

„Spusťte mě zase dolů!“ zavolal jsem na Roberta Coxe.

„Nekřičte!“ odpověděl přidušeným hlasem, ale už bylo pozdě. Lustr před hlavním oltářem se rozsvítil, z šedých koutů chrámu se vynořily zakuklené mnišské postavy.

Chopily se Roberta Coxe a nesly ho andělíčkem do zahrady.

Spustil jsem se na rukou z železné podlážky, která se mnou zůstala trčet ve vzduchu, a doskočil jsem na zem.

Vyběhl jsem za Robertem Coxem, ale v studeném příšeří prvního ranního rozbřesku a ve světlech mnišských luceren jsem již jen zahlédl, jak ho temné postavy rozhoupávají a házejí přes mříž železného plotu, na jehož druhé straně se vzápětí ozvalo strašné zařvání.

Schoval jsem se za strom, a když se mniši pro mě vrátili do kostela, přelezl jsem rychle mříž.

Robert Cox trčel v rašícím bodlinatém hloží na smetišti a tiše sténal.

„Jsou skryté věci, které je lépe neodhalovat slabými silami rozumu,“ řekl jsem. „Myslím si ale, že jediný člověk, který kdy v tomhle klášteře doopravdy letěl vzduchem, jste vy.“

Jen taktak jsem stačil uhnout cihle, kterou po mně Robert Cox s vehemencí hodil. Reportérský vtip je nebezpečná zbraň, neboť málokdy se sejdou dva reportéři se stejným smyslem pro humor.

ABDEL IBN AL-HASIB,

POTOMEK SINBÁDŮV

Chůze je samovolný pohyb, který Jato rukopis nebo čáry na dlani skrývá lidská tajemství.

Krátké tiché kočičí kroky, ruce při těle s úspornými, hlídanými pohyby prozrazují tajnůstkáře nebo fízla, rychlá rytmická chůze člověka cílevědomého, rozhodného nebo pošťáka. Muž sunoucí se jako jezevec ne zcela ještě probuzený ze zimního spánku a vzbuzující dojem, že může každou chvíli upadnout, je buď unavený životem, nebo opilý.

Abdel ibn al-Hasib se šinul jako medúza, našlapoval zeširoka a klátil se z boku na bok jako škuner kolébaný vzdutým oceánem. Ví bůh, že takhle chodí jenom námořníci.

Abdel ibn al-Hasib, otřískaný veterán moře, podle vlastního přiznání kdysi plavčík šanghajovaný nejkrutějším kapitánem Barbarského pobřeží, košovník na velrybářské lodi, lovec perel na ostrově Kamaran, topič na parníku a loďmistr na arabské plachetnici dhau, byl z rodu bukanýrů, ostrovních kanibalů a ztroskotaných mariňáků, zběhlý v námořnických podáních, a hověl mému návyku naslouchat lodním legendám a odhalovat tajemství mořských hlubin.

Při prvním setkání mě změřil pohledem od hlavy k patám, přisedl k mému stolku v tripolské přístavní kavárně a položil na stůl slamák s proraženým dýnkem. Slova pozdravu, jež zachrčela v jeho hrtanu, se podobala zarochání.

Vyplivl užmoulaný oharek doutníku, a vypjat a mírně nakloněn, připomínal starého plešatého mořského orla připraveného zatnout drápy i zobák do kořisti, čekal na svůj čaj s burskými oříšky.

Manžety jeho saka byly nastaveny koženými proužky, ramena již dávno ztratila tvar. Ze zmuchlané tváře, scvrklé jako sušená švestka a zbrázděné vráskami, hleděly zpod huňatého obočí štěrbinovité temné oči, jako by je přimhuřoval proti prudkému slunci. Koutky úst mely vertikální rýhy klesající k bradě a tenké rty pod skobovitým nosem byly staženy do zatrpklé křivky.

Kostnatou rukou nacpal svou krátkou dýmku z mořské pěny vyřezanou jako hlava vousatého Turka v turbanu, zakouřenou do hnědá, s náustkem z jantaru, zapálil ji a díval se na mě jejím kouřem, podoben hřbitovnímu duchu.

Nesuďte mě příkře, budu-li jeho dobrodružství vybavovat na přeskáčku. Takový byl jeho způsob rozpřádání vzpomínek.

Žhnoucí, pískem prosycené světlo obestřelo kandelábry na nábřeží a rybářské bárky zakotvené v zálivu u rybího trhu a kolem nás bzučely mouchy. Vábivé ovzduší přístavu přidávalo barvitosti, pestrosti a výraznosti jeho příběhům.

Moře se občas nepatrně zčeřilo chabým zaševelením větru a drobné vlnky se ( zatřpytily stříbrnými dirhámy zlatými dináry odkrytého korsárského pokladu. Proti modři obzoru, obletována skřehotajícími racky, e rýsovala silueta břichatého parníčku naloženého čáře nejvyššího ponoru, couvající do přístavu. Větřík jen donesl slábnoucí dunění dieselových motorů běžících na zpětný chod, třes světelného obrazu v prosluněné vodě se ustaloval, jak parník zvolňoval plavbu, až zakotvil.

Abdel ibn al-Hasib přehodil nohu přes nohu a mnul si koleno, ve kterém zapraskalo.

„Vypadá skoro jako Ruahata,“ řekl s tajnůstkářským pohledem.

„Jako co?“

„Ruahata. To byla loď.“

„Divné jméno.“

„Tak se jmenoval polynéský bůh, který sídlil na mořském dně.“ Ibn al-Hasib otřel orosené čelo, přejel zášijek a zatroubil do kapesníku. „Dva Polynésané lovili ryby a na udici se jim chytil za vlasy Ruahata. Strach je málem srazil do moře, když ho vytáhli na palubu pirogy. Ale Ruahata je jen požádal, aby vyprostili jeho vlasy z háčků, a pak se jich zeptal, jak se jmenují. »Roo a Teahoroa,« řekli rybáři. »Vraťte se domů,« řekl Ruahata, »naložte svoje rodiny na pirogy a odvezte je na ostrov Toa marama, protože celá země bude zatopena mořem.« Ruahata pak způsobil potopu a všichni lidé zahynuli, kromě Rooa a Teahoroy a jejich rodin na ostrově Toa marama.“

„Pěkná legenda,“ řekl jsem povzbudivě. Tušil jsem, že mi může říci zajímavé věci o svém životě.

Abdel ibn al-Hasib kroutil mlčky prostředním knoflíkem saka a kochal se pohledem na parníček podobný lodi s polynéským jménem Ruahata.

Nad hlavou nám ševelily palmy, z kavárenské kuchyňky se táhl pach ovčiny, zpod stolu mžourala a předla žebravá kočka.

Vítr zesílil a prohrábl třpytivou hladinu, vlny se nadechly, zpěnily a zašuměly.

Ibn al-Hasibovi se znovu rozvázal jazyk.

„Říkáte legenda. Někdy je více pravdy ve věcech, které nejsou, než v těch, které jsou. Skutečnost je často jako výmysl a výmysl často jako skutečnost. Když lidé ještě věřili, že hvězdami pohybují andělé, moře roztříštilo o útesy krásný koráb a všichni námořníci se utopili. To rozzlobilo měsíc, který za trest moře spolkl, takže země zůstala bez oceánů a lidé hynuli hladem. Jeden kapitán se vydal za měsícem a řekl: »Naše lodi jsou na suchu, nemohou plout, lidé se nemohou obživit, měj slitování s námořníky a vrať nám moře.« Měsíc tedy řekl moři: »Jestliže mi slíbíš, že budeš plnit moje rozkazy, vrátím tě na zem.« Moře slíbilo a měsíc je vyvrhl ze svého břicha. Po nějaké době móře odmítlo poslouchat a měsíc je začal zase polykat. Ale moře zaplavilo rychle solné doly a čím déle je měsíc chlemstal, tím slanějším se stávalo, až bylo tak odporné, že je měsíc zase vyvrhl, a už nikdy se nepokusil je znovu vypít. Moře je však od té doby poslušné a řídí příliv a odliv podle měsíce.

Tak to je legenda, pane. Ale říká lidem tři pravdy: že bez moře by se jim těžko žilo, že slaná voda oceánů vznikla rozpouštěním nerostů a že příliv a odliv podléhá lunárnímu vlivu.“

Abdel ibn al-Hasibovi se teď podařilo ukroutit knoflík, vytáhl tudíž z kapsy perlový mohamedánský růženec, aby zaměstnal své neposedné ruce.

„A teď vám řeknu něco, co se doopravdy stalo. Slyšel jste o lodi Marie-Céleste?“

„Ne“ řekl jsem.

„17. listopadu 1872 opustila loď toho jména Nový York s nákladem petroleje a lihu a mířila k Janovu. Kromě posádky měla na palubě ženu a dítě kapitána. Žena nebo kněz na lodi je zlý omen, pane. Poslední záznam v lodním deníku byl z 24. listopadu: »Dnes jsme viděli Sainte Marie.« To je v Azorech, pane. Sedm dní po Marii-Céleste odrazila od newyorského břehu loď Delratia a sledovala její trať. Na 36° severní šířky a 27° západní délky zahlédli důstojníci podivnou loď, kterou pozdravili, aniž obdrželi odpověď. Byla to Marie-Céleste. Spustili člun a přirazili k jejímu boku. Posádka vyběhla na kapitánský můstek. Všechno na lodi bylo v bezvadném pořádku. Zaklepali na dveře kapitánovy kajuty, ale nikdo jim neodpověděl. Vstoupili. Byla prázdná. Na celé lodi nebylo živé duše. Marie-Céleste plula mořem bez posádky i pasažérů. Kabiny byly bezvadně uklizené, malé lodní harmonium bylo otevřeno a na něm noty, jako by někdo zrovna přestal hrát. V hrncích v kuchyni se vařilo a maso bylo právě dost měkké, aby se mohlo servírovat k obědu. V kajutě kapitánovy ženy byly na podlaze hračky a na polštáři v postýlce byl ještě teplý otisk dětské hlavičky. Všechny zásuvky v kajutách byly ne dotčeny a nic nenasvědčovalo tomu, že by lidé opustili loď ve zmatku nebo v nebezpečí. Záchranné čluny byly na svých místech a moře již několik dní klidné, bez bouře. V kabině prvního důstojníka ležely na stole záznamy o čase a teplotách a pod nimi tato v rychlosti napsaná slova: »Podivné, moje drahá ženo…«

V roce 1921 přirazila k písečnému břehu New Jersey americká plachetnice Carrel Deering s plachtami napnutými, ale bez živáčka na palubě. Třináct mužů její posádky zmizelo. A od té doby ještě řada lodí se ztratila na moři, mezi nimi moderní parníky vybavené nejmodernějšími bezdrátovými telegrafními a rádiovými přístroji, které by mohly vysílat výzvy o pomoc v nebezpečí, ale jež zmizely na klidných vodách beze stopy. To nejsou výmysly, pane, ale skutečné, pravdivé události. Ale řekněte sám, není v nich více záhad než v legendách, které jsem vám vyprávěl?“

„Snad,“ řekl jsem. „Ale nechtěl jste hovořit o lodi Ruahata?“

„Ruahata byla moje poslední loď. Libyjský břeh, pane, je místo, kde se moře schází s pouští. Je to domov mého osudu, neboť tady mě vyvrhla poušť do moře a moře nazpět na břeh. Teď v Tripolisu jako na větrolamu mezi velkým oceánem žhavého písku a Středozemním mořem dožívám svoje dny. Povím vám příběh svého života, stojíte-li o to.“ Přitakal jsem horlivě.

„Moje jméno je Abdel ibn al-Hasib. Nevím, do jaké míry ovládáte arabštinu, je však třeba, abyste věděl, že abd, jež se vyskytuje v řadě arabských jmen, znamená otroka nebo potomka otroků. Tak je tomu také i s mým jménem Abdel, neboť já jsem uprchlý otrok. Svému otci, bohatému šejku v Kanu, jsem byl unesen otrokáři, posledními svého druhu, kteří dopravili ještě karavanu otroků z nigerských vesnic na trh s otroky v Kanu a odtamtud do Ghadámesu, dříve důležité otrokářské křižovatky.

Většina cesty vedla Velkým osamělým místem, jak Beduíni říkají poušti. Velbloudi a osli byli naloženi zbožím, otroci svázáni řetězy po deseti až dvaceti, hlavy prostrčené dírami, jen několik stop od sebe, v dlouhém dřevěném jhu, takže když některý padl únavou a vedrem, stačilo useknout mu šavlí hlavu, aby byl vyproštěn.

Na nekonečný pochod pískem a skalnatými krajinami jsme vyráželi brzy ráno, kdy hvězdy byly ještě jasné a žlutá tráva orosena, ale kráčeli jsme i pod žhavým bičem denního slunce. Mnozí z nás zaplatili poslední daň poušti a rozmnožili svými kostmi mnohé dřívější, vybělené žárem podél karavanní cesty.

V zaniklé oáze s vyschlou zasypanou studní obehnanou palmami spálenými sluncem, na místě už jen obývaném supy a ještěrkami, nás zastihla písečná bouře. Vysušila poslední vodu v kozích měších. Naší jedinou potravou po mnoho dní, které následovaly, se staly ořechy koly, jejichž žvýkání zahání hlad a dodává síly tělu i duchu.

Naše pouští vysušená těla byla špinavá a připomínala mrtvoly. Jazyky nám praskaly žízní a krvácely. Velbloudi zhubli na kost a měkké části jejich hrbů zmizely. Žíznili a vydávali pronikavé kloktavé chrčivé zvuky, když pili vodu ze svých žaludků.

. V Ghadámesu, městě zahalených Tauregů a odhalených žen, se mi podařilo ukrást nejrychlejšího mehári ze stáda místního šejka, na kterého jsem řemeny připevnil sedlo, jediné, jež bylo při ruce, určené pro náklady, a tudíž tvrdé, nepohodlné, a způsobující odřeniny. Velbloudí klíšťata se mi zakusovala do kůže, zmožen hladem sjížděl jsem z hrbu, a nikdy nepochopím, jak se mi podařilo dostat se do Tripolisu, tehdy součásti otomanského impéria, kde již byl obchod s otroky zakázán.

Místo abych vyhledal britského rezidenta a požádal o zprostředkování spojení se svým otcem v Kanu, moje první cesta vedla do přístavu a stala se mi osudnou.

Tripolský přístav nepatřil tehdy ještě k hlavním lodním tratím a kromě dvou nebo tří tureckých válečných lodí tam odpočívala jen flotila rybářských bárek, několik dhau a dvoustěžňová plachetní loď kapitána, kterému říkali Bernard Kreaturski Monstrovič, protože pocházel z nějaké slovanské země a z Dubrovníka utekl před pověšením. Zabýval se trampskou dopravou a přivydělával si pirátstvím a pašeráctvím. Jeho dvoustěžník jménem Oceánie je už dávno zakotven v království utopených.

Viděl jsem poprvé moře. Bylo místy průhledně zelené a jinde zase temně modré, a čeřené nízkými vlnami, hrálo všemi barvami. Voda klokotavě narážela na molo, na které dopadal stín Oceánie. Chraptiví rackové se s divokými skřeky spouštěli na hejna ryb. V chřípích jsem měl pach dehtu, v uších skřípot lodního rumpálu a řachtění kotevního řetězu, na rtech slanou chuť a oči plné modrého obzoru.

Byl jsem u konce svých sil, nohy pode mnou brnkaly, takže dvěma lodníkům z posádky kapitána Bernarda Kreaturskiho Monstroviče nedalo žádnou práci dostat mě na palubu Oceánie připravené k vyplutí.

Teprve mnohem později jsem se dozvěděl, že kapitán Monsterski Kreaturovič…“

„Řekl jste, že se jmenoval Kreaturski Monstrovič,“ skočil jsem mu do řeči.

Odbyl mě strohým gestem. „Monstrovič, Kreaturovič nebo Obludovič, co na tom záleží, byl to prostě velký kruťas. Našel ve své kajutě provaz smrti s devíti uzly, nazývaný žebřík čarodějnic, který ukryt v blízkosti toho, pro něhož je určen, vyhání z něho život, uzel po uzlu. Jediné léčení takového člověka je naleznout jej včas a rozvázat uzly. Kapitán podezříval z úkladů o svoji osobu plavčíka a hodil ho přes palubu žralokům, ještě než zakotvil u tripolských břehů. A tím pádem jsem se dostal na moře.

Na můstku se rozklinkal lodní zvonec, kapitán vykřikl: »Všichni muži na palubu,« loď se obrátila bokem proti vlnám. Byl příliv a vítr byl s námi.

Nebudu vám vyprávět, jaký to byl život, jen tolik vám řeknu, že drhnutí paluby mi bylo rozkoší a svátkem.

Uplyne mnoho času, než se z plavčíka stane mořský vlk. Poznání moře je zkušenost snad nejhlubší ze všech lidských zkušeností, která mění do kořene lidskou osobnost.

Zažil jsem za ta léta podivuhodná a zcela neuvěřitelná dobrodružství. Oceány zaplavují tři pětiny povrchu glóu. Kdo zná celou jejich plochu, co je na nich, v nich na jejich dnech? Kdo chce tvrdit, že je doopravdy poznal?

Nemusíte věřit v ostrov kentaurů ani v zemi draků, ni v ptáky tak veliké, že když roztáhnou křídla, způsobí zatmění slunce, ani v sirény, ani v živé ostrovy, které se ponoří, když na nich rozděláte oheň. Strávil jsem celý svůj život jako plavec na širém moři a mohu vás ujistit, že prostá skutečnost předčí jakoukoli fantazii.

Viděl jsem podmořská města, zámky, katedrály, paláce rajské zahrady na mořském dnu, zažil jsem cyklony, tajfuny a tornáda, potkal jsem bílé velryby, nestvůry neznámého druhu podobné pohádkovým drakům u Sandičových ostrovů a mořskou krávu v Indickém oceánu, mořské fantomy, bludné, prokleté a strašidelné lodi, koráby duchů, strašlivé mořské kreatury, příšery a běse, snivé, neobydlené ostrovy nezakreslené na námořních mapách, od věků roztočené spirály pěnivých vírů, které se rozvírají jako obrovské ústřice a spolknou i největší tankovou loď, osamělé kříže na pobřežích plných mořem vyvržených pozůstatků ztroskotaných lodí.

Křižoval jsem všemi sedmi moři vystaven všemožným svízelům, na plachetnicích, parnících, jachtách, rybářských a velrybářských lodích, na kocábkách i leviatanech.“

„Chtěl jste mi něco říci o lodi Ruahata.“ přerušil jsem záplavu jeho slov. Zdálo se, že není k zastavení, když zvedne stavidlo své výřečnosti.

Abdel ibn al-Hasib polkl naprázdno a jeho pirátský kukuč ztemněl. „Řekl jsem vám, že to byla moje poslední loď,“ odsekl sveřepě. Očividně ho hnětlo, že jsem přetrhl řetěz vzpomínek, které ho osedlaly. „Abych vám mohl povídat o lodi Ruahata, nemohu se nezmínit o motorové plachetnici Ulyses. Její kapitán Dick Bingbuffer s posádkou čtyř mužů se na cestě za proviantem a whisky stavil v Tripolisu, kde mu kormidelník umřel na úplavici. Byl jsem zrovna nasuchu a kapitán Bingbuffer mi nabídl třikrát víc, než jsem mohl čekat na takové kolísavé kocábce.

Bylo to divné a ponuré plavidlo. Nikdo nevěděl, odkud plulo, ani kam, posádka zbylých tří mužů byli černoši, Bingbuffer je nabral v Senegalu, kam připlul jen s tím kormidelníkem, který mu tady vypustil duši.

Vypluli jsme do bláznivého povětří. Bouře už zuřila čtyři dny a nic nenaznačovalo, že by měla přestat. Ulyses se těžce probíjel vlnami a mlátil se z boku na bok. Kapitán Bingbuffer vzdoroval bouřlivému počasí a nic nedal na moje rady, aby zdržel odjezd lodi.

Manévroval jsem v klikatém kursu, navigace byla obtížná, vítr nás držel při pobřeží, hřebeny vln se hnaly přes palubu jako stáda bílých koní a bezmocná lodní posádka se chytala, čeho mohla. Kapitán se mi snažil něco říci, ale burácející var moře přehlušil i hromobití. Odpoledne se obloha zarděla, slunce bleskalo z těžkých mraků, bouře si na chvíli oddechla, ale věděl jsem, že to nemůže mít dlouhé trvání.

»Kapitáne,« povídám, »vraťte se do přístavu, než to znovu vypukne. Tohle pobřeží je jeden řetěz podmořských korálových útesů a divokých ostrůvků a i za klidného moře potřebuje lodivoda.«

Dick Bingbuffer se opovržlivě zasmál, jeho brada ztvrdla, obočí se svraštilo a oči mu zahořely, ale neodpověděl. Manévroval s lanovím a plachtovím a to bylo y takovém větru, jako když hraje poker s ďáblem.

K večeru se bouře znovu zvedla, cloumala a prala se s námi, gigantické nestvůry vlny se rozbíjely o loď v zuřivém útoku a padaly na palubu v burácivých kaskádách.

Řev vichřice a skučení moře nabývalo na síle. Ulyses se zmítal a probíjel pěnivými hřebeny jako na hřbetu velryby a marně vzdoroval jejich náporu podoben víc létající rybě než lodi. Nebe náhle ztemnělo a v okamžení jsme byli jako v černém hrnci s tekutým peklem pod nohama.

Ucítil jsem prudký náraz. Žebrová výztuha kostry lodi povolila, kompresory se zastavily, konopná lana praskala jako nitě, svinuté plachty se utrhly, vratipeň hlavního stěžně byl přeražen, příďová vaznice vedví. Ulyses šel ke dnu.

Jen já a kapitán jsme se dostali na břeh. Leželi jsme v písečném zálivu obklopeném dunami a skalnatými rozsedlinami a bohatě členitými korálovými útesy s balkóny, jeskyňkami, výklenky a škvírami. Bouře ustala. Dlouhé pásy bíle pěnivého lámajícího se a tříštícího se příboje zchlazovaly teplý písek mezi skálami.

Pěnovitě nadýchnuté, tančící, hravé a předoucí moře má v sobě něco kočičího a něco z tajemství těsta obtěžkaného kváskem, kypí. nabývá a nadouvá se.

Na korálovém převisu seděl racek, zobák pod křídlem a voda perlivě odkapávala s peří napuštěného tukem.

»Zapamatuj si dobře tenhle záliv,« řekl kapitán Diclc Bingbuffer.

»To nebude těžké,« řekl jsem. »Vypadá to tu jako měsíční krajina. Mořské panny by se tu mohly scházet s piráty.«

»S piráty…,« zachechtal se Bingbuffer. »Ani nevíš, jak blízko jsi pravdě. Umíš se potápět?«

»Živil jsem se jeden čas lovením perel na ostrově Kamaran.«

»Lovit perlotvorky je něco jiného než vytáhnout z moře železnou truhlu. Dokážeš pracovat pod vodou v akvalungu?«

»Dělal jsem za války frogmana,« řekl jsem. »O jaké železné truhle mluvíte?«

»O té, která šla ke dnu s Ulysem a s posádkou mých tří senegalských černochů. Musím tě, ač nerad, zasvětit do tajemství. Znal je kromě mě jen kormidelník, který zemřel v Tripolisu. Dostali jsme se k mapě, kterou dal své ženě kapitán William Kidd, než ho pověsili. Od té doby kvůli ní přišla o život pěkná řádka lidí, z nich jenom ten kormidelník na úplavici. Podle té mapky jsme na jednom ostrově vykopali železnou truhlu plnou zlatých dublonů. Doufal jsem, že ji dopravím do Tangeru, kde znám bankéře, který by mi zlaťáky směnil diskrétně na dolary. Ale ta zatracená bouře mě připravila o loď i deset procent toho pokladu.«

» Jakých deset procent?«

»Těch, které ti dám za to, když mně ji pomůžeš vylovit.«

A s tím jsme se vrátili do Tripolisu. Koupil jsem akvalung naplněný stlačeným vzduchem, harpunu, masku, gumové ploutve a vodotěsné hodinky, s hloubkoměrem na zápěstí.

Kapitán Dick Bingbuffer najal rybářský parníček Ruahata s malým jeřábem na zádi a s potápěčskou šachtou na dně v kýlu lodi. Posádku omezil na strojníka, topiče a plavčíka.

Naše cesta byla od začátku poznamenána smůlou, ale kapitán ležel v posteli, kouřil opium a bylo mu to fuk.

Plavčík pískal na palubě a spadlo mu do moře vědro. To, pane, popuzuje ďábla, který vládne větru a vlnám. Lodní kočka mňoukala, delfíni si hráli a skákali kolem lodi a za námi se táhl albatros; všechno zlá znamení. A rackové, ve kterých sídlí duše utopených a zemřelých námořníků, se nám zdaleka vyhýbali, jako kdyby mela přijít bouře, vichřice, špatné počasí nebo jiné neštěstí.

K dovršení všeho zlého chytil plavčík, čert nám ho byl na té lodi dlužen, podivného mořského tvora a přibil ho na stěžeň, protože si myslel, že to je velký mořský úhoř a mezi rybáři se udržuje zvyk přitlouct první chycenou rybu na stožár, aby se ty ostatní za ní táhly.

Jak tu potvoru uviděl strojník, zuby mu zacvakaly jako Geigerův počítač, který zachytil radioaktivní záření, a v tu ránu skočil i s topičem přes palubní brlení a rozrážel kraulem vlny nazpět k přístavu.

Vytáhl jsem kapitána z kajuty, ale jen nad tím mávl rukou, snad byl i rád, že je na palubě míň svědků, dal plavčíkovi pohlavek a navigoval loď do zálivu, kde byl pohřben Ulyses s třemi Senegalci a pokladem kapitána Williama Kidda. K tomu nebylo třeba žádného oceánografického umění, korálové stavby při pobřeží zakreslily polohu přesněji než značkovací bóje a ze stožárového koše jsme v průzračné hlubině viděli zřetelně zborcenou záď motorové plachetnice.

Stočil jsem příď na východ a zakotvil pod skalní římsou lemovanou pásem korálů. V příboji nebo v bouři by to bylo nebezpečné místo, ale moře teď bylo jako zrcadlo a lodní boky byly chráněny pneumatikami.

Spustil jsem se do moře na návětrné straně, abych zjistil přesnou polohu vraku a našel nejsnadnější cestu do podpalubí k pokladu.

Tajuplný průsvitný zelený svět podmořské krajiny se svou němou poezií, chrámovým tichem, baletní pantomimou rejnoků a mořských koníků, makrel a sardinek, zvonů průhledných medúz a mořských želv, krabů, korýšů, mlžů, škeblí a jiné havěti mezi svícny odumřelých korálů, zkamenělými květy, keříky a trsy, lodyhami, řasami, chaluhami, mechovkami a mořskými houbami ve fosforeskujících mořských prohlubních a jeskyních je velkolepá podívaná pro potápěče.

Ale na vyhlídkovou exkurzi nebyl čas. Nebe se zatahovalo a černé ocasní ploutve krájely zatím klidnou hladinu nad mou hlavou.

Připevnil jsem řetěz jeřábu na čelen vraku, to je krátký šikmý stožár vybíhající z přídě plachetních lodí, a kapitán s plavčíkem nadzvedli Ulyse a naklonili jej na pravý bok. Prostor v proražené zádi se rozšířil a uvolnil mi přístup do nitra lodi, kde jsem naše! obrovskou železnou truhlu, na jejímž víku jsem i v pohybem lodi zvířené hlubině mohl přečíst iniciály W. K. Obmotal jsem ji pevně řetězy a zaklestil do nich hák vlečného lana.

Prokličkoval jsem vrakem a u navigační kabiny jsem zachytil hloubkový signál smluvený pro případ krajního nebezpečí.

Ruahata, rybářský parníček, jemuž bylo souzeno vylovit z vraku motorové plachetnice Ulyses legendární pirátský poklad Williama Kidda, se nade mnou prudce zakymácel.

Vyplaval jsem na hladinu a podíval jsem se na svoje vodotěsné hodinky.

Byly čtyři hodiny odpoledne 23. září, vítr vanul od severozápadu, bylo oblačno, ale hodně světla.

Nejsem žádný plašmuška, ale to, co jsem spatřil, bylo hroznější než ta nejdivočejší noční můra, která vás kdy strašila ve spánku.“

Ibn al-Hasib se odmlčel, jako kdyby šetřil můj útlocit, a přetížen děsnými představami, jež mu letěly hlavou, zabloudil sám v sobě.

„Pokračujte,“ vybídl jsem ho.

Protáhl obličej, jako kdyby kousl do šťovíku, a vrásky kolem jeho sevřených úst se prohloubily.

„Vypovím vám věrně, co jsem viděl, i když vám to může připadat jako plkání a třesky plesky z přístavních špeluněk a tingltanglů.

Moji cestu k lodi Ruahata zkřížil obrovský had, dlouhý dobrých dvacet metrů, s tělem v průměru nejméně tří stop. Pohyboval se vlnovitě rychlostí asi patnáct mil za hodinu, byl šedohnědé barvy, na břichu žlutý, bez ploutví a ošklivější než hřích.

Vynořil se přede mnou jako hroch a plul, dlouhou hlavu se špičatou tlamou zdviženou dva metry nad hladinou moře, podoben nestvůrnému kladivounu, směrem k Ruahatě.

Kapitán Dick Bingbuffer stál u harpunového děla a řval jako tur na plavčíka, který zkamenělý strachem se krčil pod palubním přístřeškem a držel se jako klíště brlení, jako kdyby věděl, že mu zvoní hrany.

Viděl jsem zřetelně, jak kapitánovi naběhly tepny na skráních, jak trhal ramenem a ohryzek mu skákal nahoru a dolů. Jeho ryčný hlas zanikal v křiku mořských ptáků, kteří kroužili nad Ruahatou.

Civěl jsem zděšeně s vyvalenýma očima na jeho konec.

Ten prožluklý starý pošetilec, postižený zlým osudem v podobě plavčíka, který ulovil a přibil na stěžeň mládě mořského hada, jenž sídlí v tripolských vodách a o němž jde mezi tripolskými námořníky a rybáři pověst, že jediný pohled jeho očí tě promění v kámen, jej harpunoval.

Novodobý Herkulův zápas s hydrou skončil v okamžiku. Kotevní lano prasklo, truhla s bukanýrským pokladem se zvedla z vraku a tažená parníčkem Ruahatou zapraženým do harpunovaného obludného zjevení mizela v zatahujícím se obzoru, ze kterého se vyvalila divoká bouře.

Tak skončila loď Ruahata, kapitán Dick Bingbuffer s pokladem Williama Kidda a nešťastný plavčík, který přivolal z hlubin Středozemního moře tripolského mořského hada.

Se zpěněným příbojem jsem se znovu dostal na pláž zálivu, tentokrát naposled.

Co moře nechce, pane, vyvrhne na břeh. A tak, jak jsem vám řekl na počátku mého vyprávění, loď Ruahaia byla mým posledním plavidlem.

Ale co na tom, každý námořník se nakonec nasytí těkání po světě, a když se v něm usadí zpěněná krev, zateskní po přístavu. A i když se vrátí bez piastru, přece je vzpomínkami bohatší než Harún al-Rašid.“

Abdel ibn al-Hasib vstal, přitiskl dlaň k srdci a na čelo a odkormidloval k městu.

Nebylo mu však souzeno už mě nespatřit. Zastihl jsem ho, několik dní po našem prvém setkání, s nosem zabořeným do knížky v malém arabském knihkupectví v suku, jehož majitele jsem znal.

Nehnula se v něm ani žilka a jeho tvář vyjadřovala nezájem. Uložil svazek nazpět do regálu, a aniž mi věnoval pohled, vzal do zaječích.

„Znáte ho?“ zeptal se mě knihkupec.

„Ano,“ řekl jsem. „Jmenuje se Abdel ibn al-Hasib.“

Pověděl jsem knihkupci, co jsem od něho slyšel.

Usmál se. „Abdel ibn al-Hasib nebyl nikdy na moři. Narodil se v Tripolisu a jeho otec byl berním úředníkem. Ibn al-Hasib znamená arabsky »syn účetního a jeho jméno Abdel nemá s otroctvím společného o nic víc než jméno Abdula Hamida, tureckého sultána. Lodi Oceánie, Ulyses a Ruahata nejsou o nic skutečnější než Nautilus nebo Mobby Dick. Kapitáni Bernard Kreaturski Monstrovič a Dick Bingbuffer jsou ze stejné líhně jako slavní navigátoři a stateční kapitáni Long John Silver, svatý Brandan, van der Straeten, baron de Crac nebo Sinbad mořeplavec.

Abdel ibn al-Hasib byl ve svých mladších letech kavasem, to je takový lepší sluha a tlumočník na různých cizích konzulátech a vyslanectvích v Tripolisu, poznal mnoho cizinců, slyšel hodně zvláštních příběhů, potloukal se v přístavu, bavil se s námořníky všech možných národnosti a je vášnivý čtenář cestopisných knih.

Ale především je vyzbrojen mocnou představivostí. Je zlatotepec umných příběhů, které ze sebe souká jako hedvábné vlákno z kotonu bource morušového, básník dobrodružství, žijící ve fantastickém světě, který má svoje zákony a logiku, i když více poetickou a báchorečnou než rozumovou.

Má jazyk jako pepřenku a vypráví své kořeněné příběhy podle toho, po čem vaše srdce baží, rozezvučí zvony skryté v nejhlubších zvonicích duše a váš zájem mu propůjčuje vzlet.

Fantazie prý končí na hranici, kde začíná bláznův ráj, za kterou jsou halucinace a fantasmagorie. Abdel ibn al-Hasib nachází půvab v tom, jak daleko dokáže tu hranici beztrestně natáhnout.

Byl jsem přitom, když vyprávěl shromáždění fotbalových fanoušků, že viděl za měsíční noci přistát na hřišti dva létající talíře, ze kterých vyběhly jedenáctky zelených a oranžových mužíků a sehrály zápas, který oranžoví vyhráli 5:1, a oba týmy pak zase odletěly do vesmíru. Popisoval utkání s takovými podrobnostmi a přesvědčením, že všichni měli oči navrch hlavy a jeden starý mezkař vstal a odpřisáhl při bradě Prorokově, že to taky viděl na vlastní oči a že je to svatá pravda.

Viděl jsem na Ibn al-Hasibovi, jak ho to uznání těší a uvádí ho do stavu hlubokého uspokojení. »Blažené teplo se mi rozlilo kolem srdce,« přiznal se mi pak, »protože ještě nikdy mi tolik lidí najednou nezbaštilo tak velikou lež.«„

„Podvodník,“ řekl jsem otráveně. „Tušil jsem, že mu šplíchá v hlavě. Není normální.“

„Je v lidské přirozenosti lepit nálepky s ošklivými nápisy na jiné lidi,“ řekl knihkupec. „Kdysi tady na každém větším trhu seděl bajkař a vyprávěl příběhy, které byly sice vymyšlené, ale skrývaly hodně pravdy a moudrosti. Dnes jejich úlohu převzaly tranzistory, televize a noviny. Žurnalisté jsou pohádkáři moderního věku. Nemějte mi za zlé, že to tak říkám, ač tuším, že jste také novinář, ale vyprávějí lidem věci, jež nazývají fakty a skutečnostmi, z nichž se však často vyklubají pohádky.

Nezatracujte snílky sedící vpodvečer v kavárnách na nábřeží. Jejich osvobozené duše žijí v čaromocné říši, jediné zemi neomezené svobody, kam nepotřebujete vízum ani valuty. A že nejsou normální? Snad. Ale není pravda, že jen v posledních dvou válkách desítky miliónů normálních lidí zabily a zmrzačily desítky miliónů jiných normálních lidí?“