Jean de la Hire

Poklad v hlubinách

I

TAJEMNÁ SKŘÍŇKA

V únoru roku 1896 se objevilo ve všech světových časopisech oznámení, které způsobilo senzaci:

PŮL MILIONU DOLARŮ ODMĚNY

Počátkem letošního roku ztroskotal v Tichém oceánu parník Lincoln. Posádka bloudila v záchranných člunech devět dní, než byla zachráněna francouzskou válečnou lodí. Lincoln leží na dně oceánu, 6 000 metrů pod hladinou. Poloha lodi byla přesně zaznamenána. V kapitánově kajutě zůstala ocelová skříňka. Tomu, kdo přinese neotevřenou a nepoškozenou skříňku, vyplatí její majitel odměnu ve výši pěti set tisíc dolarů. Majitel skříňky je pan John Dogg, Londýn, Bedford-Street 263. Pan Dogg upozorňuje, že hradí veškeré výlohy spojené s hledáním skříňky.

Zpráva vzrušila celý svět, zejména vědce a vynálezce. Pan Dogg správně předpokládal, že ohlas jeho oznámení bude veliký. Přijal několik úředníků, kteří ovládali jazyky, a pověřil je tříděním došlých dopisů. Další přijímali návštěvy a zaznamenávali jejich nabídky. Zpracovaný

materiál přepisovaly čtyři písařky, neboť pan Dogg každý večer velice podrobně studoval vše, co se týkalo případu Lincoln.

I když odměna byla víc než lákavá, přece celá záležitost působila poněkud výstředně, takže vzbuzovala dost výhrad i pochybností. Někteří označovali podnik za nereálný, neboť žádné ponorce se dosud nepodařilo dosáhnout větší hloubky než sto metrů. Pokud jde o potápěče, i ti nejodvážnější se nedostali za čtyřicetimetrovou hranici.

V jiných úvahách a článcích se psalo optimističtěji, hlavně v souvislosti s obrovskou odměnou a výhodnými podmínkami. Případ Lincoln jistě podnítí další bádání a věda nakonec zvítězí. Tajemná skříňka se prý rozhodně najde.

O obsahu skříňky neměl nikdo tušení. Kapitán Lincolna prohlásil novinářům, že mu ji svěřil v San Francisku velice starý muž doslova na smrtelné posteli. Prosil, aby skříňku nezapomněl dát svému šéfovi, panu Johnu Doggovi. Dále kapitán uvedl, že ve chvíli katastrofy stála skříňka na jeho stole. To bylo vše.

Pro zvídavé novináře rozhodně málo.

Obrátili se pochopitelně i na Johna Dogga, ale nikomu se nepodařilo přimět ho k rozhovoru. Pokoušeli se aspoň zjistit, kdo je tajemný boháč, vydávající tak obrovskou sumu za malou ocelovou skříňku. Zjistili, že majitelem Lincolna je syn londýnského obchodníka Jamese Dogga, který zemřel v naprosté chudobě. Vzhledem k tomu, že jmění Johna Dogga se odhadovalo na deset miliónů dolarů, bylo snadné soudit, že ve svých pětadvaceti letech musel prokázat výjimečné obchodní schopnosti, aby v poměrně krátké době nahromadil tak velký majetek.

Uběhly dva měsíce a mezí nabídkami, jimiž byl pan Dogg zavalen, nenašel ani jedinou, která by poskytovala naději, že skříňka se dostane do rukou adresáta. Ve chvíli, kdy už ztrácel naději, přišel k němu sekretář David Helen. Pan Dogg si ten den dobře zapamatoval: bylo časně ráno 2. dubna.

„Myslím pane, že se našel…”

„Opravdu ?”

„Přečtěte si tento dopis.”

Pan Dogg sáhl dychtivě po listu a četl:

Vážený pane, píši Vám z ‚Ústavu sv. Anny v Paříži — z ústavu choromyslných. Šťastnou náhodou jsem četl Vaše oznámení týkající se skříňky z Lincolna. Netoužím po penězích ani po slávě. Potřebuji prokázat význam svého vynálezu, který Vám může vrátit skříňku, mně pak svobodu a úctu. Můj vynález je totiž příčinou, proč mě považují za blázna. Věříte-li mi, vážený pane, navštivte mě.

S projevem úcty ing. Charles Korides

„Rozhodně pojedu do Paříže,” řekl John Dogg, když si podruhé přečetl podivný dopis. „I kdyby byl opravdu šílený, nic nemohu ztratit.”

Téhož dne však došel ještě jeden dopis, který pana Dogga zaujal. Zněl takto:

Pane, vynalezl jsem podmořský stroj, s jehož pomocí mohu najít Vaši skříňku i v hloubce šesti tisíc metrů. Rád bych Vám ukázal své plány a nákresy. Zhotovení stroje bude trvat přibližně dva roky. Sdělte mi, zda a kdy Vás mohu v Londýně navštívit. Berlín, Wilhelmstrasse 111.

Franz Domach, profesor fyziky

„Odjíždím do Paříže,” řekl John Dogg sekretáři. „Profesoru Domachovi pošlete okamžitě telegram, že ho čekám pozítří v poledne v hotelu Regina v Paříži.”

Druhého dne dopoledne byl pan Dogg už v Paříži. Na anglickém velvyslanectví si opatřil doporučující list pro ředitele Ústavu sv. Anny a odpoledne už seděl v pracovně proslulého doktora Charlese Vingrase.

Doktor Vingras se zabýval dlouhá léta problémy psychické patologie a na obou kontinentech ho znali jako vynikajícího organizátora speciálních ústavů pro duševně choré. Když se stal ředitelem Ústavu sv. Anny, přestal se zajímat o teorii a věnoval se praxi. To znamená, že už

neuváděl v úžas svými objevy mezinárodní shromáždění a akademie, zato znal do nejmenších podrobností život každého chovance ústavu a osobně dohlížel na jeho léčbu. Na život se díval očima skeptického filosofa, který je ochoten dokázat, že šílenství je normální stav člověka, zatímco lidé rozumní jsou nenormální.

Žádost Johna Dogga vyslechl s úsměvem. Zřejmě považoval Angličana za podivína, kterému je třeba vyhovět tím spíše, že pro svůj podivný rozmar vážil cestu až z Londýna.

„Chcete vidět inženýra Koridese? Proč ne?” řekl doktor Vingras. „Je to neškodný člověk. Kdybych ho měl vědecky zařadit, řekl bych, že je to tichý blázen, patřící do třídy učenců, řádu vynálezců a čeledi strojních mechaniků.”

„Jak se k vám pan Korides dostal?” zeptal se věcně John Dogg.

„Požádala o to jeho manželka. Přivedl ji svými pokusy na mizinu.”

„Jaké jsou to pokusy?”

„Nikdo neví nic bližšího. Bojím se, že ani on ne.”

„Mohl bych si s panem Koridesem asi hodinku pohovořit?”

„Třeba dvě. Do pěti hodin s ním můžete zůstat v jeho pokoji,” pravil s ironickým úsměvem ředitel ústavu.

Dozorce zavedl Angličana ke Koridesovi. Inženýr seděl za stolem a něco psal.

„John Dogg,” představil se obchodník z Londýna.

„Korides,” uklonil se Francouz a vyšel příchozímu vstříc.

Inženýr Korides byl asi třicetiletý muž, vysoký, snědý, s krátce ostřihanými vlasy. Působil příjemným dojmem inteligentního člověka. John Dogg si všiml jeho krásných černých očí a pravidelných úst. Bude to energický člověk, napadlo Angličana. y

Inženýr Korides si prohlížel hosta s nemenším zájmem. Stál před ním mladý džentlmen vysoké, poněkud suché postavy, jehož modré oči byly chladné jako ocel. Úzké rty dodávaly tváři přísný vzhled a hladce sčesané vlasy s pečlivou pěšinkou prozrazovaly pedanta.

„Jsem rád, pane, že jste přišel. Děkuji vám,” řekl inženýr Korides a vybídl hosta, aby si sedl.

Dali se do hovoru a John Dogg s uspokojením zjišťoval, že francouzský inženýr má do blázna stejně daleko jako on. Rozmlouvali spolu plné tři hodiny. Při loučení řekl Korides:

„Rád bych vás ještě o něco požádal. Pomáhá mi tu jeden sympatický mladík. Je to bývalý klaun, ale prošel celou řadou zaměstnání a vyzná se v nejrůznějších pracích. Vezměte ho s námi.”

„Velmi rád si ho vyžádám,” řekl John Dogg. „Jak se jmenuje?”

„Pantalon.”

„Zvláštní jméno,” usmál se na okamžik John Dogg a poznamenal si je do zápisníku.

Ve dveřích se srazili s dlouhým hubeným mladíkem, kterému mohlo být nanejvýš pětadvacet let.

„Jako na zavolanou!” radoval se inženýr Korides. „Tak’ tohle je přítel Pantalon.”

Mladý muž se hluboce uklonil. John Dogg, který si Pantalona zkoumavě prohlížel, měl dojem, že se ten člověk vpůli zlomí — tak byl hubený. Jinak s uspokojením zaznamenal, že mladý muž má příjemnou, oduševnělou tvář, lemovanou rudou záplavou vlasů a sporým chmýřím vousů téže barvy. Oči měl Pantalon modré a kromě upřímnosti se v nich tajil i veselý odlesk čtveráctví.

„Těší mě, pane. John Dogg,” pronesl chladně Angličan. Když však při loučení zahýbal Pantalon ušima, což působilo tím komičtěji, že jeho tvář se ani nepohnula, neubránil se Dogg úsměvu.

Druhého dne v poledne přijal John Dogg profesora Domacha. Setkali se v hotelu Regina. Angličan pečlivě prostudoval plány a nákresy, které mu profesor předložil, a posléze pravil:

„Váš projekt je nepochybně dobrý, i když časově poněkud náročný. Dva roky je poměrně dlouhá doba. Včera jsem se sešel s inženýrem Charlesem Koridesem, který mi může opatřit skříňku během roku. Vím, že je to pro vás nepříjemné. Navrhuji vám však spolupráci. Vaše znalosti nám mohou být prospěšné a byl bych rád, kdybyste se účastnil naší výpravy. Měsíčně budete k veškerému zaopatření dostávat pět tisíc franků. V případě, že by se podnik inženýra Koridese nezdařil, velice rád použiji vašeho projektu. Souhlasíte?”

Němec chvíli přemýšlel. Svraštil široké čelo a jeho malé oči se za skly brýlí zřetelně zúžily.

„Souhlasím, pane,” řekl rozhodně a John Dogg si okamžitě uvědomil, že by byl býval rád, kdyby Němec odmítl. V jeho tlusté tváři bylo cosi nepříjemného. Nebýt jeho znamenitých odborných znalostí, o nichž přinášel neklamné svědectví jeho plán, John Dogg by podobnou nabídku nikdy neučinil.

„Potřebuji ty peníze,” pokračoval profesor, „abych mohl dokončit své pokusy. Nepomůže-li můj vynález vám, proslavím jím alespoň svou vlast.”

„Dobrá, pane. Buďte, prosím, šestého května v Liverpoolu v hotelu Terminus.”

„Spolehněte se, pane.”

Oba muži se chladně rozloučili. Uzavřeli smlouvu, nikoli přátelství.

V následujících třech dnech si John Dogg obstaral potřebné formality k propuštění inženýra Koridese.

„Vydám ho jen za určitých podmínek,” oznámil psychiatr.

„Prosím. Jaké jsou vaše podmínky?” zeptal se Angličan.

„Předně musím dát inženýrovi Koridesovi vysvědčení, v němž uvedu, že jde o choromyslného člověka, stiženého mánií vynálezců. Zdůrazním, že není nebezpečný. S tím budete jistě souhlasit.”

„Ano, souhlasím.”

„Dále se musíte písemně zavázat, že Koridese hmotně zabezpečíte a že mu nedovolíte, aby své pokusy provozoval veřejně.”

„Dobrá. Co dál?”

„Do čtyřiadvaceti hodin opustíte s inženýrem Koridesem Francii.”

„Stane se,” suše poznamenal John Dogg.

A tak se inženýr Charles Korides a Pantalon, vystupující nyní jako jeho sluha, rozloučili dne sedmého dubna s Francií a odcestovali do Londýna.

Den nato vydala Havasova tisková kancelář tuto zprávu:

SKŘÍŇKA Z LINCOLNA. Po poradách s pařížskými inženýry a oceánografy bylo zjištěno, že vylovení skříňky z potopené lodí Lincoln je technicky neproveditelné. Pan John Dogg ruší svou výzvu a oznamuje, že na další nabídky nebude odpovídat.

Přesně za měsíc uveřejnil Reuter jinou zprávu?

SKŘÍŇKA Z LINCOLNA. Dne osmého dubna - oznámila Havasova tisková kancelář, že záležitost se skříňkou z lodi Lincoln byla uzavřena. Jak se však dovídáme z dobře informovaných míst, nestalo se tak proto, že by pan John Dogg nevěřil v uskutečnění smělého podniku. Podle posledních zpráv naopak nalezl člověka, který se chce pokusit o vyzdvižení skříňky ze dna oceánu. Dne devátého dubna koupil pan John Dogg v Liverpoolu velkou zámořskou loď Walkover a okamžitě ji začal vybavovat nejmodernějšími přístroji. Včera došlo do Liverpoolu třiadvacet beden neznámého obsahu. Ví se jen tolik, že část je od firmy Creusot, část z Kruppových závodů. Walkover má vyplout 15. května. Na palubě je kromě pana Dogga, jeho tajemníka Helena a bývalé posádky Lincolna asi dvacet techniků, inženýr, jehož totožnost se nepodařilo zjistit, a berlínský profesor fyziky Domach s dcerou. Podle některých informací je neznámý inženýr totožný s inženýrem Koridesem z Ústavu sv. Anny, kde byl ošetřován jako choromyslný. Tuto domněnku se zdá potvrzovat skutečnost, že ho doprovází sluha, jenž předtím pracoval v Ústavu sv. Anny.

Nějaký čas přinášel světový tisk nejrůznější úvahy a dohady týkající se podniku pana Dogga. Poněvadž se nikomu nepodařilo zjistit kurs Walkoveru a poněvadž na pevnině nezbyl jediný ze svědků katastrofy Lincolna, který by mohl dát tisku sebemenší informaci, záležitost kolem tajemné skříňky utichala.

Teprve po osmi měsících byla veřejnost znovu vyburcována z klidu případem tajemné skříňky — tentokrát způsobem, jehož hrozný dosah překonával všechnu lidskou fantazii.

Ale to bychom předbíhali událostem. Zatím budeme raději sledovat plavbu Walkoveru.

II

H E L I O N

Trojstěžník Walkover vyplul z Liverpoolu v noci ze 7. na 8. května, a nikoli až 15. května, jak udávala Reu-terova tisková kancelář. Cíl plavby nikdo neznal, vědělo se jen, že 10. května mine loď španělské břehy.

Jitro příštího dne bylo čisté a krásné. Vycházející slunce zastihlo na palubě — kromě službu konajícího důstojníka — jediného cestujícího, inženýra Koridese. Stál u zábradlí na zádi a pozoroval nekonečnou modrou dálku, laskanou prvními slunečními paprsky. Ve chvíli, , kdy se inženýr Korides chystal odejít, vstoupila na záď mladá dívka v bílých šatech.

„Dobré jitro, slečno,” pozdravil ji inženýr Korides, „co tak časně na palubě?”

Dívka opětovala pozdrav a její malá, půvabná ústa se lehce usmála.

„Mám ráda východ slunce. Nezdá se vám, pane inženýre, že jitro je na moři obzvlášť krásné?”

„Máte pravdu, slečno,” řekl Korides, „dnešní ráno je překrásné.”

Inženýr by byl pravděpodobně nedovedl říci, zda ho více okouzluje vycházející slunce nebo přítomnost mladé ženy. Jisto je, že oba podléhali kouzlu této zvláštní chvíle.

Dívka byla adoptivní dcera profesora Franze Domacha. Matku ztratila při porodu, otec — Domachův přítel — zemřel o patnáct měsíců později. A tak Markétka vyrůstala u profesora od nejútlejšího dětství a nemyslela ani na ztrátu, která ji brzy po narození potkala. A nebýt toho, že profesor Domach jí dal občas najevo, že nejsou spojeni nejužším příbuzenským poutem, Markétka by si sotva uvědomovala, že je sirotek.

Markétce bylo dvacet let a její svěží krása okouzlovala každého, kdo se k ní přiblížil. Věru bylo těžké odolat půvabu modrých očí, které dodávaly její tváři něhu a svědčily ó upřímném srdci. Vlasy měla zlaté a ústa poněkud smutná: tím krásnější se ovšem zdála ve chvíli, kdy je rozvlnil úsměv. Profesor Domach neměl komu dívku svěřit a požádal Johna Dogga o svolení, aby Markétka mohla cestovat s ním. Angličan souhlasil.

Od prvého dne plavby si Markétka získala náklonnost všech, od kapitána Simpsona k poslednímu plavčíkovi. Pokud jde o inženýra Koridese, cítil k ní ještě něco víc než náklonnost.

„Kde vlastně jsme?” přerušila Markétka dlouhé mlčení a obrátila se k inženýrovi tváří. V zlatých vlasech jí zářilo slunce.

„Vidíte ten šedý proužek nad obzorem? Tak to je Španělsko. Každým okamžikem se mu vzdalujeme. Loučíme se s pevninou.”

„Já se loučím s lehkým srdcem/’ usmála se “dívka,

„Mne už zajímá jen moře a vaše plány. Dovíme se o nich něco bližšího?”

„Myslím, že pan Helen dokončil zprávu a že nám ji ‘dnes dopoledne přečte,” odpověděl Korides a pohlédl zpříma do Markétčiných očí,

„Smím být při tom?”

„Prosím vás o to,” řekl inženýr tak naléhavě, že se dívka zarděla.

Jejich oči bloudily po nekonečné hladině, vzduch byl vlahý a slunce již počínalo hřát. Všude vládl klid a mír.

„To je krása!” přerušila mlčení Markétka.

„Ano — tohle je krása!” odpověděl inženýr s podivným přízvukem. Nebylo jasné, zda jeho ocenění patří přírodě nebo chvíli, kdy má šťastnou náhodou po boku mladou dívku.

Na palubu vstoupil John Dogg s Franzem Domachem. Němci nebylo vhod, že vidí svou dceru s Koridesem. Inženýr byl koneckonců jeho konkurent a soupeř. Od začátku bylo jasné, že profesor nemá Koridese rád a že mu dá hodně přemáhání, aby se k němu choval přátelsky.

Domach věděl, že nezbývá než se přetvařovat. S úsměvem přistoupil ke Koridesovi a srdečně mu stiskl pravici.

„Dobré jitro, pane kolego. Zdá se, že Markétka vás chce oloupit o vaše tajemství. Pozor!”

„Otče,” zvolala mladá žena, „takové věci se neprozrazují.”

John Dogg políbil dívce^ ruku a zavěsil se do Koridese.

„Pojďte, inženýre. Helen je hotov, přečte nám svou zprávu.”

Všichni zamířili ke kabině na zádi, kde hlídkoval Pantalon. Rozlehlá místnost byla zařízena jako knihovna a pracovna zároveň. Ve výklenku byla instalována laboratoř, podle níž dostala celá kabina jméno. Na stropě zářil veliký lustr, po stranách svítilo asi dvanáct elektrických těles.

John Dogg přisunul Markétce křeslo a vybídl ostatní, aby se posadili. V téže chvíli vstoupil do laboratoře tajemník Helen. Pozdravil přítomné, sedl si za stůl a rozevřel velkou knihu. Ještě jednou pohlédl zběžně na posluchače a pak začal číst:

Palubní deník lodi Walkover. Majitel: John Dogg. Výchozí přístav: Liverpool.

Z příkazu pana Johna Dogga a podle poznámek inženýra Charlese Koridese, vedoucího výpravy, sepsal jsem jako úvod k lodnímu deníku tuto zprávu, v níž je ozřejměno, jak inženýr Korides našel a vyrobil hmotu umožňující vyzvednout skříňku z potopené lodi Lincoln.

David Helen, osobní tajemník pana Johna Dogga.

ZPRÁVA.

Dne 15. července 1888 procházel se pan Charles Korides v Meudonském lesíku u Paříže. Byl jasný letní den. Náhle zaslechl pan Korides ostrý, pronikavý hvizd, pak hluk lámajících se větví a dunivý pád. Několik metrů od

něho se zabořil do země meteorit, veliký přibližně jako koňská hlava. Inženýrovi Koridesovi se jej podařilo vyhrabat a určit, že to je sporadosiderit, to jest meteorit, v jehož základní hmotě jsou roztroušena kovová zrnka. Při bližším ohledávání pan Korides zjistil, že se z meteoritu neustále oddělovaly nepatrné částečky, které prudce stoupaly k nebi. Inženýr chtěl tyto částečky zadržet, ale první mu prolétla dlaní jako ostrá střela a pokračovala v cestě do neznámých výšin. Zkrvavená dlaň byla jediným výsledkem jeho pokusu.

Pan Korides uchopil kus kůry, která ležela u jeho nohou, a postavil ji v cestu vyletujícím částečkám. S překvapením zjistil, že kůrou tyto nepatrné předměty neprolétly. Když kůru obrátil, okamžitě se vznesly k nebi. Pan Korides nasbíral větší množství kůry, celý meteorit do ní pečlivě zabalil a tak jej později dopravil do své laboratoře v Meudonu.

Dvě léta se zabýval výzkumem meteoritu a jeho podivuhodných vlastností. Dospěl k těmto závěrům:

Létající částice meteoritu se skládají z hmoty, která se na Zemi nevyskytuje. Inženýr Korides nazval tuto hmotu helion. Má tyto vlastnosti:

1. Helion je ovlivňován přitažlivostí Slunce. Přitažlivosti Měsíce, Země nebo jiných nebeských těles nepodléhá.

2. Tuto přitažlivost neruší země, voda ani kovy.

3. Jediné hmoty, které úplně ruší vliv sluneční přitažlivosti na helion, jsou čistá vlna a dřevo, hlavně tvrdé (cypřiš, cedr).

4. Rychlost helionu se rovná rychlosti zvuku a podléhá týmž zákonům.

5. Třebaže se helion na Zemi nevyskytuje, skládá se z prvků, které se na naší planetě nacházejí.

6. Smísí-li se tyto prvky v určitém poměru, lze je pod vlivem vysokých teplot sloučit v helion, který se neliší od sloučeniny nalezené 15. července roku 1888 v meteoritu.

7. Uměle vyrobený helion je modrá zrnitá látka a lze ji rozdrtit na jemný prášek.

8. Práškovitý helion tvoří s horkým, čistým kaučukem kašovitou hmotu, která se dá po vychladnutí lisovat do Hesek libovolných tvarů a síly.

9. Tyto desky podléhají rovněž účinkům sluneční přitažlivosti. Stojí-li jim v cestě překážka, například skála, pevně k ní přilnou do té doby, než cesta k slunci je opět volná. Těleso pokryté touto deskou podléhá rovněž sluneční přitažlivosti, přičemž síla přitažlivosti je dána poměrem mezi celkovou plochou tělesa a jeho váhou.

Výzkumné práce inženýra Koridese trvaly dva roky a pohltily všechen jeho majetek. Když pak požár zničil jeho laboratoř s velkými zásobami helionu, který při tom unikl ke slunci, ocitl se pan Korides na mizině. Duševní otřes, který inženýr při požáru utrpěl, vedl jeho ženu k přesvědčení, že manžel zešílel. Proto ho dala

do Ústavu sv. Anny, kde zůstával i poté, co se jeho duševní stav úplně normalizoval. Nikdo totiž nebral jeho slova o vynálezu helionu vážně. V té době potkala inženýra Koridese další ztráta: zemřela mu manželka.

Když byl pan Korides třetí měsíc v Ústavu sv. Anny, četl náhodou oznámení pana Johna Dogga. Nabídl mu svůj vynález a pan Dogg se za inženýra Koridese zaručil a odvedl ho spolu se sluhou Pantalonem z ústavu. S finanční pomocí pana Dogga vyrobil v nových laboratořích nedaleko Liverpoolu velké množství helionu a seznámil svého mecenáše s jeho účinky i se způsobem, jímž hodlá této podivuhodné hmoty použít při vyzvedávání skříňky z Lincolna. Podrobnější vysvětlení zaznamenají oba pánové v případě, že výprava skončí úspěšně.

Zapsal David Helen.

„Chcete, pane inženýre, něco opravit nebo doplnit?” zeptal se John Dogg.

„Ne, děkuji. Všechno je v pořádku.”

„Tak zprávu laskavě podepište.”

Inženýr Korides přistoupil zvolna ke stolu a sklonil se nad knihou. Všichni — až na Domacha — ho sledovali s obdivem. Němec nedokázal v prvé chvíli skrýt zklamání, které mu inženýr svou zprávou připravil. Sen o půlmiliónové odměně se rozplynul. Přesto se Domach snažil zamaskovat své roztrpčení přehnanou srdečností,

když blahopřál úspěšnějšímu kolegovi. Korides byl příliš šťastný; než aby si něčeho povšiml. Zato John Dogg si uvědomil, že spolupráce s Domachem nebude asi bez problémů. Příliš dobře věděl, co se skrývá za nadšenými slovy jindy upjatého profesora.

Markétka byla ovšem nadšena zcela upřímně. Nedokázala teď skrýt obdiv, který chovala k inženýrovi Koridesovi. Její ústa se usmívala a oči se jí koupaly ve šťastných slzách. Dojetím nemohla promluvit; přistoupila ke Koridesovi, vděčně mu pohlédla do očí a stiskla mu ruku.

Tajemník Helen odešel uložit lodní deník a ostatní se chystali na obhlídku lodi, kterou za účasti všech důstojníků konal Angličan každý den. Korides s Markétkou šli mlčky vedle sebe, oba hluboce dojati.

Walkover byla loď o výtlaku tří tisíc tun. Celou záď zabírala laboratoř. Na přídi byly vedle nejrůznějších přístrojů i lana pro spouštění sond. V mezipalubí nechal pan Dogg zřídit ohromnou dílnu, vybavenou nejmodernějšími nástroji. V podpalubí byly kabiny pro důstojníky, námořníky a techniky, dvě jídelny a rozměrné skladiště plné beden, konečně pak kotelna, strojovna a skladiště uhlí. Walkover byla silná, pevná loď, která se nepohybovala rychle, zato se mohla vydat bez obav do jakéhokoli počasí.

Protože z bezpečnostních důvodů neměl Walkover nikde přistávat, najal pan Dogg velkou nákladní loď, jejímž úkolem bylo zásobovat výpravu uhlím. Tato loď nesla hrdé jméno Tygr a poprvé se setkala s Walkoverem 17. července uprostřed Tichého oceánu na 160° západní délky a 20° jižní šířky. Po překládce zamířil Tygr do Sydney pro nové zásoby uhlí, zatímco loď pana Dogga dále křižovala Tichým oceánem, blížíc se k nesčetným ostrůvkům Nových Hebrid.

Konečně 3. srpna se přiblížili k nevelkému ostrovu, který byl porostlý palmami a jehož břeh chránil prstenec nevysokých skal a útesů.

Walkover zakotvil několik desítek metrů před přirozenou hradbou ostrova. Námořníci okamžitě spustili člun, do něhož usedli John Dogg, inženýr Korides, Franz Domach a kapitán Simpson. Čtyři námořníci se chopili vesel.

Moře bylo klidné a voda tak čirá, že na dně oceánu rozeznávali účastníci výpravy koraly a chaluhy, mezi nimiž se proháněly barevné ryby. Téměř hodinu hledal kapitán v souvislé hradbě skalisek místo, jímž by mohl člun proniknout ke břehu ostrova. Konečné objevili několikametrový průliv. Člun jím bez obtíží projel a vzápětí vyskákali muži na pevninu.

Ostrov byl pustý, měl elipsovitý tvar a jeho delší průměr měřil asi čtyři kilometry. Třebaže vznikl kdysi vulkanickou erupcí, byl dnes hustě porostlý kokosovníky a chlebovníky. Na úpatí jedné skály objevil inženýr Korides dva prameny, skryté pod listy fíkovníků, v spleti palem a orchidejí.

„Lepší ostrov jsme si nemohli přát,” řekl na zpáteční cestě inženýr Korides Johnu Doggovi. „Dynamitová nálož prorazí na severu korálovou hradbu a ve vzniklé laguně ukryjeme Walkover. Střed ostrova zčásti vykácíme a postavíme tam dílny a skladiště s baráky. Za tři měsíce budeme, pane Doggu, hotovi a vydáme se hledat vaši skříňku!”

Angličan se spokojeně usmíval.

III

GONDOLA

Uplynulo čtrnáct dnů. Walkover odpočíval pokojně v zátoce a z nitra ostrova bylo slyšet rány a hluk; dříve pusté místo se proměnilo v jedinou obrovskou dílnu.

Dne 19. srpna dorazila k ostrovu nákladní loď Tygr a složila v zátoce uhlí. Poté opět odplula. Následujícího dne dal inženýr Korides svolat osazenstvo ostrova, aby je blíže seznámil s vynálezem.

Shromáždění se konalo na okraji prostranství, které bylo určeno k vybudování dílen a baráků. Inženýr Korides stanul za narychlo zhotoveným stolkem pod střechou jedné z nedokončených budov. Jeho přátelé, spolupracovníci a dělníci zasedli v půlkruhu před ním na poražených kmenech nebo přímo na zemi. Pantalon, s tváří nezvykle vážnou a soustředěnou, seděl nedaleko inženýra na stoličce, kterou si zřejmě sám zhotovil. Po pravici inženýra si našli místo John Dogg, Franz Domach s dcerou Markétou a kapitán Simpson. V prvé řadě půlkruhového shromáždění zasedli tajemník Helen, důstojníci Popy a Corat, kormidelník Martin a dělnický předák Jeffries.

Inženýr Korides čekal, až se přítomní uklidní. Rovnal si na stole nákresy a plány, jichž hodlal při výkladu použít. Byl bledý a vážný.

„Přátelé,” promluvil za naprostého ticha inženýr, „všichni znáte cíl výpravy. O tom není třeba ztrácet slov. Z velké většiny však nevíte, co budeme dělat na tomto ostrově. Po pravdě řečeno, přesný plán zná pouze jediný muž — pan John Dogg. K tomu, aby se naše dílo zdařilo, je bezpodmínečně nutné jedno: Každý z vás musí být obeznámen nejen s programem, nýbrž i s prostředky, jichž hodláme k splnění díla použít. To znamená s mým vynálezem. Vyslechněte nejdříve zprávu o vynálezu, kterou vám z lodního deníku přečte tajemník Johna Dogga pan Helen.”

Shromáždění sledovalo pozorně každé slovo, které jim tajemník předčítal. Když Helen zavřel lodní deník, zeptal se Korides:

„Rozuměli jste všemu?”

Hromové „ano” bylo pro inženýra naprosto uspokojivou odpovědí.

„Dovolte tedy,” pokračoval vynálezce, „abych vás blíže seznámil s praktickým využitím svého objevu. K cestě do mořských hlubin použijeme velké kovové gondoly, v níž bude umístěno šest lidí. Kulovitá gondola bude na jednom konci zkosená, abychom získali místo pro kajutu válcovitého tvaru. Pokud jde o rozměry, počítáme, že gondola dosáhne v průměru šesti metrů, na výšku pak pouze čtyř metrů, protože zbývající dva zaujme část válcovité kajuty, která má být vysoká tři a půl metru.

Několik slov k vnější podobě gondoly. Horní část obložíme vrstvou helion-kaučukové hmoty, jejíž síla bude stanovena vzhledem k celkové váze lodi, vybavené všemi přístroji a osazené posádkou šesti lidí. Tuto helion-kaučukovou vrstvu pokryjeme tenkými deskami z cedrového dřeva které budou uspořádány tak, aby se daly jedna do druhé zasouvat a opět vysouvat. Celý princip bude ovládán elektricky. Víc vám prozradí podrobný nákres gondoly.”

Inženýr rozvinul plán gondoly a připíchl jej na dřevěnou stěnu nedostavěného baráku. Pak pokračoval:

„Silný kovový plášť přikryje dřevěné desky, neboť, jak víte, kov není pro helion překážkou. Na řídící desce uvnitř kabiny umístíme pohyblivou páku, jejímž prostřednictvím budeme moci zapojovat rychlosti od čísla jedna až do čísla deset — jak to odpovídá počtu dřevěných desek. Nařízením páky na rychlost čísla jedna se zasune první deska pod druhou, při rychlosti číslo dvě se zasune pod třetí desku deska čísla jedna a dvě — a tak dále až do deseti.

Pohyblivost a ohebnost desek umožňuje jejich rozdělení do čtyř částí, které jsou navzájem spojeny měchy ze silné vlněné látky. Postupným odkrýváním helion-kaučukové plochy se bude zvyšovat sluneční přitažlivost a gondola tím získá na rychlosti. Spodní část lodi má čtyři okna a čtyři mohutné elektrické reflektory. Sklo je nerozbitné a dostatečně silné, aby odolalo tlaku největších mořských hloubek. Dveře jsou dvojité a vchází se jimi do spodní válcovité místnosti.” Inženýr Korides učinil kratičkou přestávku. Rozhlédl se s uspokojením po přítomných, kteří na něm doslova viseli očima. Pak pokračoval:

„Gondola musí být pohyblivá. Proto jsem v horní části umístil na protilehlých místech dvě vrtule a v dolní části dva šrouby. Tím je zajištěn pohyb ve vzduchu i pod vodou. Protože hřídele vrtulí i šroubů jsou dost dlouhé, mají za letu i funkci kormidla. Elektrický motor, napájený neobyčejně silnými akumulátory, je ve spodní, válcovité části lodi. Nemusím snad ani podotýkat, že jak vrtule, tak šrouby jsou zasouvatelné, aby nepřekážely při rychlém stoupání ve vzduchu a při prudkém klesání ve vodě.

Gondola, kterou umístíme na zádi Walkoveru, bude se spouštět na vodu pomocí dvou mohutných jeřábů. Ke dnu oceánu klesne loď svou vlastní vahou. Přítěž na

spodní části válcovité místnosti má dvojí úkol: jednak zvyšuje váhu gondoly a bude působit zejména ve velkých hloubkách, jednak nám poslouží při udržování rovnováhy. Prvá část našeho úkolu skončí, jakmile klesneme ke dnu oceánu v místě, kde se potopil Lincoln. Toto místo nám přesně určí kapitán Simpson.

Dostáváme se k druhé části našeho úkolu, to jest k vystoupení z lodi. Ve válcovité místnosti, která je spojena s gondolou padacími dveřmi a železnými schůdky, jsou speciální skafandry. Díky přístrojí se stlačeným vzduchem vydržíme v nich pod vodou až dvanáct hodin. Jakmile si oblékneme skafandry, které mimochodem snesou sebevětší tlak, otevřeme pomocí zvláštních, lehce ovladatelných kovových chapadel závěry a necháme vniknout do válcovité kajuty vodu. Pak už stačí otevřít dveře, vyjít ven a splnit poslední etapu našeho úkolu: vniknout do Lincolna a vyzvednout skříňku. Zpáteční cesta začíná opět ve válcovité místnosti. Po uzavření kohoutků vyčerpá mohutná vývěva vodu, my se vysvlékneme ze skafandrů a vystoupíme zase do gondoly. Celou loď pak uvedeme do pohybu tím, že odkryjeme potřebné množství helionu pod dřevěnými deskami. Sluneční přitažlivost bude naším spolehlivým motorem.”

Inženýr Korides se odmlčel. Chvíli vládlo naprosté ticho, rušené jen vzdáleným pokřikem ptáků. Pak se ozval potlesk a výkřiky nadšení.

„Někdo může namítat,” pokračoval inženýr, jakmile se shromáždění poněkud uklidnilo, „že tento teoretický výklad nebudeme moci tak snadno v praxi splnit. To je možné, ba pravděpodobné. Ale nepovede-li se nám najít skříňku napoprvé, zkusíme to podruhé a potřetí — a třeba i podesáté. Budeme hledat tak dlouho, pokud úkol nesplníme. Neboť za všech okolností jsem odhodlán vrátit s vaší pomocí panu Johnu Doggovi jeho skříňku.”

Inženýr Korides domluvil a chtěl si jít sednout k přátelům. Zvedla se však bouře potlesku, přítomní povstali a o překot se hrnuli k řečníkovi, aby mu stiskli ruku, vyjádřili obdiv, aby ho ujistili oddaností a pevnou vírou ve zdárný konec výpravy. Námořníci a dělníci projevovali radost po svém. Vzali inženýra na ramena, nesli ho v improvizovaném průvodu staveništěm a co chvíli mu provolávali slávu.

Obecné radosti neodolal ani Pantalon. Nemohl se však dostat k svému pánovi, aby mu blahopřál jako ostatní. Jeho srdce překypovalo blahem, které nemohl ovládnout. Netleskal, nekřičel sláva a nesplynul s nadšeným proudem. Stál poněkud stranou. Jenže nadšení mu nedovolilo zůstat v klidu. Pantalon, jako by se rozpomněl na své původní povolání, začal poskakovat, nejprve mírně, pak prudčeji, až skončil tím, že k potěšení nejbližších sousedů provozoval bezvadné přemety, jaké lze vidět jen v cirkusové manéži.

Korides se šťastně usmíval. Bylo vidět, že je hluboce dojat. Chtěl poděkovat, chtěl snad ještě promluvit, dokonce pozvedl ruku, a když se shromáždění utišilo, nemohl ze sebe vypravit slovo. Rozpačitě si odkašlal a s námahou řekl:

„Dík, přátelé… díky .. ale teď do práce!”

Potom, zatímco dělníci a námořníci zaujali místo na svých pracovištích, inženýr poodešel stranou a sedl si do stínu palem sklánějících se nad pramenem. Potřeboval být sám… Nabral trochu chladné vody a potíral si rozpálené spánky a čelo. Na okamžik zavřel oči a slastně se natáhl do trávy. Kéž by měl stejně dobrý pocit i na konci výpravy, blesklo mu hlavou. Dál se však ve svých úvahách nedostal. Otevřel oči, protože měl pocit, že si ho kdosi prohlíží. Před ním stála Markétka.

Oba mladí lidé k sobě cítili sympatie, ale ani jeden se nesnažil dát je nějakým způsobem najevo. Bránila jim v tom hrdost i stud. Nebýt všeobecného nadšení, jemuž pochopitelně v plné míře podlehla i dcera profesora Domacha, sotva by se Markétka odhodlala přijít za inženýrem, a dokonce se k němu teď posadit.

„Pane inženýre,” pravila potichu a hleděla upřeně před sebe, „mám velkou radost.”

Korides nedokázal promluvit.

„Byl jste obdivuhodný,” pokračovala Markétka a tentokrát pohlédla svýma jasně modrýma očima přímo na inženýra. Ty oči byly zvlhlé. Korides, aniž si to uvědomil, vzal dívku za ruku.

„Slečno, i já mám radost. A ujišťuji vás, že jejím původcem v této chvíli není ani můj vynález, ani výprava

Inženýr větu nedokončil, ale Markétka mu rozuměla. Oba dlouho mlčeli.

Konečně Markétka zvolna stáhla svou ruku zpět a změnila téma rozhovoru.

„Všiml jste si, pane inženýre, chování mého otce?”

„Vím, co myslíte,” usmál se Korides. „Trochu žárlí, ale to je přirozené a …”

„Nenávidí vás,” pravila tiše, ale rozhodně mladá dívka. Na okamžik se odmlčela, jako by musela sebrat odvahu k tomu, co teď řekne:

„Chová se ke mně jako opravdový otec. Jsem povinna ho ctít. Ale i k vám cítím… Ano, otec vás nenávidí. Je to hrozné, i když snad pochopitelné. Představte si, že dvacet let žil skoro v bídě. Pracoval na svém vynálezu. Pro jeho zdárné dokončení byl ochoten obětovat cokoli, rozhodně mnohem víc než osobní pohodlí a klidný život. - Přitom otec je sám, nemá známosti na ministerstvech a úřadech, nesnažil se získat bohaté finančníky. Spoléhal na náhodu, na zázrak. A když se dočkal, když se naskytla příležitost v podobě Lincolna a potopené skříňky, najednou pozná, že přišel pozdě. O chviličku později. Jeho sen o bohatství, slávě a moci se naráz rozplynul. Prostě jste ho předstihl.”

Inženýr mlčel a Markétka pokračovala:

„Nic vám nevyčítám … ani bych nemohla… Spíše vás chci požádat, abyste otce omluvil a nesplácel mu stejnou mincí. Ujišťuji vás, že kdyby chystal něco nekalého, okamžitě vás přijdu varovat.”

Markétka byla bledá jako stěna.

„Nebojte se, slečno,” řekl dojatý Korides, „nebudu se mstít.”

„Děkuji,” zašeptala s úlevou, „děkuji vám. Pochopte, je to přece jen otec … ale nedopustím, aby vám škodil! To jsem vám chtěla říci. Sbohem.”

IV

CESTOU K LINCOLNU

V příštích dnech se ostrov změnil v obrovitou továrnu s vysokými pecemi, s dílnami a montážními halami, kde se krok za krokem uskutečňoval plán inženýra Koridese. Usilovnou prací všech členů výpravy se podařilo splnit všechny úkoly v předpokládané lhůtě.

Nejdříve byla dokončena gondola. Její povrch tvořily dva ocelové pláště o síle deseti centimetrů, mezi nimiž zůstával volný prostor hluboký pětadvacet centimetrů. Prostor mezi plášti byl vyztužen kovovými vzpěrami v podobě ocelových destiček, jež změnily obal gondoly v nespočet samostatných celků. V případě, že by povrch gondoly byl v hlubinách moře proražen, nebyla by ohrožena celá plocha povrchu lodi, nýbrž pouze její malá část.

Pod vnitřní část hořejší poloviny gondoly dal inženýr Korides upevnit hustou ocelovou síť. Na ní spočívala na kaučukovém podkladě pěticentimetrová vrstva helion-kaučuku, jež byla shora kryta systémem překrývajících se dřevěných plátů, vyrobených z tvrdého cedru. Tyto dřevěné desky, ovládané z kabiny, byly regulátory vzestupné rychlosti gondoly. Podle toho, jak velké množství helionu odkryjí, bude stoupat loď buď rychleji, nebo pomaleji.

Ihned, jakmile byla loď hotová, došlo k slavnostnímu křtu. Temný, lesknoucí se gigant, odpočívající dosud v zajetí lešení, dostal jméno Viktorie.

Poté provedl inženýr Korides poslední kontrolu zařízení a přístrojů. Sám vešel do válcovité místnosti, kde nebylo vidět nic než čtyři speciální skafandry s kyslíkovými nádržemi; akumulátory a stroje dal zamontovat po obou stranách místnosti a postavil před ně ocelové přepážky. Tím se stalo, že místnost měla skoro čtvercový tvar. Padacími dveřmi vstoupil Korides do vlastní gondoly. Čtyři kruhová okna propouštěla dostatek světla. Kolem dokola byly umístěny nejrůznější přístroje, skříně a desky s množstvím knoflíků. Inženýr kontroloval velmi podrobně každý přístroj a soudě podle spokojeného úsměvu, který mu zářil na tváři, když opouštěl loď, bylo vše v naprostém pořádku.

Zbývala už jen zkouška nejodvážnější, zkouška pod vodou.

Dělnicí dopravili velmi opatrně Viktorii k zádi Walkoveru. Náhodný pozorovatel by byl dojista překvapen lehkostí, s níž několik pracovníků posunovalo obrovskou gondolu. S nemenší lehkostí ji pomocí soustavy jeřábu vyzvedli a uložili na zádi zámořského kolosu. Vysvětlení bylo prosté. Inženýr Korides, který uvnitř gondoly řídil práci, odsunul nepatrným stisknutím páky malou část

^ ochranných desek, takže sluneční přitažlivost nadlehčovala Viktorii, rušíc její faktickou váhu.

Zkouška pod vodou měla být provedena na širém moři. Plně obsazený Walkover vyplul ze své zátoky a několik set metrů od ostrova se zastavil a spustil kotvu.

Přiblížil se nejdůležitější okamžik. K vlastní zkoušce pozval inženýr do gondoly Johna Dogga, profesora Domacha a kapitána Simpsona.

„Pánové,” obrátil se inženýr Korides k přátelům, „nemám nejmenší pochybnosti o Viktorii. Nicméně považuji za svou povinnost provést tuto závěrečnou zkoušku, jež , potvrdí vynikající práci všech, kdo se na stavbě podíleli.”

Na palubě bylo napjaté ticho. Nikdo nepochyboval o inženýrově vynálezu — za dlouhé měsíce společné práce poznal každý jeho schopnosti —, nicméně mohutná gondola, která tu před nimi stála, připadala jim v tomto okamžiku tak fantastická, že mnozí cítili v srdci přece jen stín pochybnosti.

V krátké chvíli měly však být všechny pochybnosti rozptýleny. Inženýr Korides, John Dogg, profesor Domach a kapitán Simpson vstoupili do lodi a krátce nato počala Viktorie volně klesat k hladině. Když zmizela pod vodou, nikdo na palubě Walkoveru nedýchal. V pozadí u zábradlí stála o samotě Markétka.

Uplynuly dvě minuty, tři minuty, pět minut.

Konečně se Viktorie objevila na hladině, několik desítek metrů od pravého boku Walkoveru. Celá loď propukla v nadšený jásot. Lidé se objímali a křičeli sláva, , námořníci vyhazovali čepice do vzduchu a Pantalon z přemíry radosti udělal několik přemetů. Mezitím Viktorie doplula klidně k zádi a dala se poslušně vyzvednout dvěma silnými jeřáby na místo, které jí bylo vykázáno. Když inženýr Korides s přáteli vystupoval z válcovité místnosti, uvítalo ho mnohohlasé hurá. Poslední zkouška skončila úspěšně. Továrny a budovy na ostrově byly poté srovnány se zemí, aby žádná stopa neprozrazovala druh činnosti, kterou zde Koridesovi lidé po několik měsíců provozovali.

Když se práce chýlila ke konci, objevil se na obzoru nákladní parník Tygr, přivážející ze Sydney uhlí. Po . skončené překládce Tygr odplul s tím, že příště se setká s Walkoverem už v místě, kde se potopil Lincoln.

A tak dne 21. prosince opustil Walkover zátoku, která mu sloužila plné tři měsíce za přístav. Na zádi vezl podivný náklad: ohromnou lesklou kouli, spočívající mezi dvěma rameny jeřábů.

Walkover zamířil k severozápadu, řídě se pokyny kapitána Simpsona. Podle jeho údajů se Lincoln potopil na 145° 3′ 6″ západní délky a na 11° 8′ 4″ severní šířky.

V tuto roční dobu nebylo moře nejklidnější, ale pevná loď vzdorovala vlnám i větru. Příštího dne minula souostroví Melanésie, pak proplula ostrovy Karolíny a konečně dne 23. prosince dorazila do míst, kde zmizel pod hladinou Lincoln.

Walkover snížil rychlost na minimum; zdálo se, že se nepohybuje. Ve skutečnosti zvolna křižoval v místech, kde podle kapitánova předpokladu odpočívá v hloubi šesti tisíc metrů vrak lodi s tajemnou skříňkou.

Jednoho rána svolal inženýr Korides poradu na kapitánský můstek. Účastnili se jí kromě inženýra John Dogg, Franz Domach, kapitán Simpson a Pantalon. Sluha Pantalon, jak už jsme poznali, měl výsadní postavení, za něž vděčil jednak přirozené inteligenci a postřehu, jednak svému humoru. Jinými slovy, byl nejen platným účastníkem porad, při nichž se počítalo s jeho názorem a stanoviskem, ale zároveň dárcem dobré nálady, což nezřídka mělo pro shromáždění větší význam než moudrý úsudek.

„Myslím, pánové,” oslovil přítomné inženýr Korides, „že můžeme začít s pátráním. Prosím o vyjádření kapitána Simpsona.”

„Jak víte, jsme na místě,” začal kapitán. „Plujeme v blízkosti největších hloubek Tichého oceánu. Zbývá jen provést poslední úkol: přesně určit polohu. Domnívám se, že dokážu stanout s maximální přesností nad místem ztroskotání. Úchylka může činit pouze několik uzlů, a to pro inženýrův záměr není podstatné. Velmi dobře si pamatuji, že asi hodinu před katastrofou jsem viděl ostrov Guam přesně v těch místech, kde ho vidím nyní.”

„Mohu tedy dát gondolu připravit ke spuštění?” zeptal se inženýr.

„Můžete. Důstojník Popy vám pomůže.”

John Dogg, Korides, Domach a Pantalon zamířili k Viktorii. Mezi dvěma rameny jeřábu a v spleti lan se leskla gondola jako obrovská kořist vyrvaná z hlubin oceánu.

Na povel důstojníka Popyho nastoupilo osm námořníků. Okamžitě se chopili rumpálů a mohutná ramena jeřábu se brzy posunula asi o čtyři metry kupředu. Viktorie se vznášela nad vodami oceánu.

Inženýr Korides poté zavolal skupinu techniků, která po schůdcích vystoupila do gondoly, aby zkontrolovala zařízeni a učinila poslední nezbytná opatření. Bylo třeba připravit akumulátory a naplnit zásobnice skafandrů stlačeným kyslíkem.

V té chvíli se obrátil na inženýra Koridese strojmistr Jeffries:

„Neměl byste, pane, odložit sestup o několik dní?”

„Proč?”

„V nejbližší době dokončíme speciální přístroje na výrobu kyslíku, které budou zároveň pohlcovat kysličník uhličitý. Sám jste je přece navrhl. Umožňují neomezený pobyt pod hladinou.”

„Vím,” řekl inženýr, „vím to, milý Jeffriesi, ale nechci čekat. Toužím už spatřit to, co dosud neviděl žádný člověk.”

Markétka, která se před okamžikem připojila ke skupině, pozorovala střídavě inženýra Koridese a svého otce. Neušlo jí, že při posledních slovech odvážného Francouze nedokázal profesor Domach skrýt výsměšný úšklebek. Vmísila se do rozhovoru. Hlas se jí poněkud chvěl:

„A proč by se nemohlo počkat ?” Markétka se tak ulekla, že téměř vykřikla. Tišeji pak dodala: „Copak musíte do té strašlivé hloubky už dnes?”

Inženýr Korides se usmál:

„Můžete být, slečno, úplně klidná. I bez nových přístrojů je pobyt pod hladinou bezpečný. Kdyby to bylo nutné, mohou žít na dně oceánu čtyři lidé plné čtyři dny. Zásoby vzduchu i zásoby potravin jsou dostatečné.”

„Jak dlouho chcete zůstat pod vodou?”

„To záleží na okolnostech, slečno. Jisto je, že Viktorie potřebuje k sestoupení na dno asi dvacet minut. Dobu výstupu mohu naopak v případě nutnosti zkrátit až na deset minut. Pokud jde o konstrukci a vybavení gondoly, jsem naprosto spokojen. V tomto směru se nemusíme ničeho obávat. Nemůžeme pochopitelně předvídat všechna vnější nebezpečí. Upřímně řečeno si však nedovedu představit, co by mohlo Viktorii vážněji ohrozit.”

Při poslední větě si inženýr všiml, že Markétka smrtelně zbledla. A hned vzápětí opustila záď lodi a odešla do laboratoře. Co bylo příčinou jejího neklidu? Při Koridesově výkladu nespouštěla dívka oči z otcovy tváře. Tentokrát si byla naprosto jistá. Jeho výsměšné pokřivení úst nemohlo znamenat nic dobrého. Věděla, že otec je pro zdar a uskutečnění svého vynálezu schopen všeho. Přistoupila ke stolu, kde byly Koridesovy plány a poznámky, vzala kousek papíru a ve spěchu na něj napsala:

Pozor na otce! Nic dnes nepodnikejte! Přijďte v jedenáct večer do laboratoře.

Rychle se vrátila na palubu, kde se dosud všichni zaměstnávali Viktoru. Celkem snadno se jí podařilo vložit složený lístek do inženýrovy ruky a pošeptat mu. aby si jej okamžitě přečetl. Na palubě bylo plno lidí a veškerou pozornost poutala jedna jediná věc — gondola, takže si nikdo nepovšiml ani odchodu, ani příchodu slečny Markétky.

„Promiňte, pánové,” řekl inženýr přátelům, kteří ho obklopovali a zahrnovali otázkami, „rád bych ještě jednou zkontroloval přístroje.”

Rychle vyběhl po schůdcích a vstoupil do válcovité místnosti a odtud do gondoly. Okna byla hermeticky uzavřena ochrannými ocelovými příklopy. Inženýr otočil vypínačem. Vnitřek lodi zalilo oslňující světlo.

Přečetl si lístek. Cítil, že Markétčiny obavy nejsou bezdůvodné. Musí přece svého otce znát! Ale co mohl udělat? Co chystá? Čím chce škodit?

Korides se znovu vydal na obhlídku. Kontroloval přístroj za přístrojem, ale nikde neshledal sebemenší závadu. Obrátil se k nejdůležitější aparatuře lodí, k řídící desce, jíž se ovládá mechanismus odkrývající helion. Uchopil rukojeť číslo jedna a lehce ji stiskl. Gondola okamžitě reagovala. Inženýr cítil nepostřehnutelný pohyb, jímž se loď zbavovala vlastní tíhy. Povolil rukojeť a gondola zaujala opět původní polohu.

Všechno je tedy v pořádku.

Inženýr zhasil světlo, sestoupil do dolejší místnosti a odtud vyšel z lodi. Dveře pečlivě zamkl a klíč schoval do kapsy. Byl to jediný klíč a Korides jej měl neustále u sebe.

„Všechno je v nejlepším pořádku,” řekl inženýr přátelům, a aby upokojil Markétku, dodal: „Dnes ještě ne-sestoupíme — i když dorazíme na místo.”

Cítil, že musí nějak zdůvodnit to prodlení, a obrátil se na strojmistra Jeffriese se žádostí:

„Jeffriesi, potřebuji nutně ještě jeden klíč k akumulátorovým maticím. Buďte tak laskav a dejte mi jej ihned udělat.”

Inženýr nespouštěl při těch slovech oči z Franze Domacha. Němec byl však naprosto klidný a utíral si ruce, které si umastil při manipulaci s lany.

Nikdo si pochopitelně této drobné epizody nepovšiml. Žádost inženýra Koridese nikoho nepřekvapila. Opravdu nikoho? Ani Franze Domacha? Markétka a inženýr Korides o tom nebyli docela přesvědčeni. Nicméně jediná

věc nenasvědčovala tomu, že by jejich pochybnosti mohly být oprávněné.

Zatím se paluba zvolna vyprazdňovala. Dělníci i námořníci šli po své práci. Jeffries odešel do dílny, aby splnil inženýrův požadavek.

John Dogg se obrátil k Popymu:

„Za pět minut bude poledne.”

„Dojdu pro sextant, kapitán určí polohu,” odpověděl důstojník a zamířil k laboratoři. John Dogg, Charles Korides, Franz Domach a Markétka vyhledali na velitelském můstku kapitána Simpsona.

Moře bylo v této chvíli klidné. Jeho modrá hladina se prostírala do nedohledna a na obzoru se měnila v ostrou čáru, oddělující vody od nebe. Na bezmračné obloze stálo slunce.

„Za dvě minuty poledne!” zvolal John Dogg.

Důstojník Popy podal kapitánovi sextant.

„Poledne,” ozval se opět Angličan.

Kapitán zjistil polohu lodi a oznámil:

„Pánové, plujeme na sto šestačtyřicátém stupni a šesté minutě západní délky a na jedenáctém stupni a sedmé minutě severní šířky.”

„To znamená ?” zeptala se Markétka.

„To znamená, že jsme skoro na místě,” s úsměvem pravil kapitán. „Od místa katastrofy Lincolna nás dělí jen velmi malá vzdálenost. Stačí, postoupíme-li o padesát sedm minut k západu a o jeden stupeň k severu.”

„A kdy tam budeme?”

„Počítám, že musíme urazit něco přes sto mil, to znamená asi jedenáct hodin plavby.”

„Do té doby bude mít inženýr Korides svůj klíč, takže bude možno ihned sestoupit,” obrátil se na kapitána Němec Domach.

„Nemyslím, že je třeba spěchat. Dorazíme na místo asi o půlnoci. Moře je v této části úplně klidné, takže se nemusíme obávat, že nás vrchní proudy odnesou daleko od původního místa,” odpověděl kapitán.

„Musíme si před sestupem odpočinout,” poznamenal inženýr. „Ráno změří kapitán polohu s naprostou přesností.”

„Naprosto přesně bych mohl určit polohu pouze osmého ledna v jedenáct hodin večer,” usmál se kapitán. „Jsem však přesvědčen, že i zítra vás zavedu nad místo katastrofy. Není ovšem jisté, zda Lincoln leží tam, kde se potopil. Nezapomínejte na silné podmořské proudy. Také nevím, zda je vrak zachován vcelku nebo zda se rozpadl v několik částí. Musíme brát v úvahu i ničivou sílu vodních živočichů a řadu dalších eventualit, o nichž jsem už s inženýrem Koridesem hovořil.”

Francouz přikývl na znamení souhlasu a kapitán pokračoval:

„Splnili jsme prvou část výpravy. Díky panu Koridesovi můžeme sestoupit do hlubin a pokusit se o záchranu skříňky spočívající v útrobách Lincolna. Nejtěžší úkol však máme před sebou. Jsme pevně rozhodnuti jej splnit. Budeme se tak dlouho pokoušet vyrvat skříňku ze.

zajetí hlubin oceánu, až se nám to jednou podaří.” „Věřím, že budeme mít úspěch,” řekl John Dogg a s úsměvem se obrátil na inženýra Koridese.

Dříve než mohl Francouz cokoli říci, ozval se zvon,oznamující, že oběd je připraven. Všichni se odebrali do jídelny, kde už čekal Pantalon, ochotně zastávající úřad číšníka.

Na můstku zůstal jen důstojník Popy, který měl službu.

V

DO HLUBIN OCEÁNU

Přesně v jedenáct hodin dal kapitán Simpson rozkaz k zastavení Walkoveru. Noc byla tichá, moře klidné. Na temném nebi zářily miliardy hvězd.

Na opuštěné palubě stál jen službu konající důstojník Corat. Opíral se o zábradlí na přídi a pln okouzlení pozoroval třpytivou záplavu hvězd. Buď byl tak zamyšlen, nebo na něho působil půvab noci svou neodolatelnou silou, jisto je, že nevěnoval sebemenší pozornost tomu, co se dělo na palubě. Ostatně proč také? Loď odpočívala v klidu a posádka i členové vědecké výpravy byli lidé naprosto spolehliví.

Chvíli už nebyl Corat na palubě sám. Podél zábradlí se na opačné straně lodi plížil muž. Mířil k zádi a měl velice naspěch. Zastavil se u žebříku, který vedl k Vik-> toru, rychle se rozhlédl a pak vystoupil ke dveřím lodi. Připraveným klíčem si je otevřel a zmizel uvnitř. Pečlivě za sebou zavřel a okamžitě vystoupil do gondoly. Otočil vypínačem a místnost zalilo světlo. Okna byla zakryta ocelovými chrániči, takže ven nemohl proniknout jediný paprsek.

Muž, na kterého dopadlo plné světlo, byl Franz Domach.

S jistotou člověka, který se uvnitř dobře vyzná, přistoupil k řídicí desce. Z kapsy vyndal šroubovák a kleštičky. Uvolnil ochranný kryt desky. Objevila se spleť drátů, z nichž každý byl spojen s příslušným ukazatelem rychlosti. Domach spěšně přeštípl dráty od rychlostních pák číslo dvě až deset. Pouze drát ovládající rychlost číslo jedna nechal nepoškozený. To znamená, že řídicí pákou se mohla odsunout pouze první deska, odkrývající jen velmi nepatrné množství helionu. V okamžiku uvedl kryt do původního stavu a rychle opustil gondolu. Celá akce netrvala déle než tři minuty.

Němec zamířil k laboratoři, ale zaslechl kroky a vrátil se na záď. nenápadně se opřel o zábradlí, zapálil si doutník a tvářil se jako člověk vychutnávající vlahou krásu noci. Kdyby ho teď spatřil Corat, jistě by si pomyslil, že ubohý vědec nemůže spát a vyšel si na noční procházku po palubě.

Domach kouřil s opravdovou rozkoší. Už dlouho mu nechutnal doutník tak jako dnes. Úkol, který zprvu považoval za neproveditelný, splnil s lehkostí, které se sám podivoval. Nejobtížnější na celé věci byla nakonec výroba klíče, jehož otisk si opatřil, když jej inženýr Korides nechal na okamžik ležet na pracovním stole v laboratoři. Ostatní šlo až směšně snadno. Teď muže Francouz sestoupit na dno oceánu! Jeho Viktorie se stane věčnou společnicí Lincolna. A pak přijde jeho chvíle, chvíle profesora Domacha!

Němec byl natolik pohroužen do svých plánů, že si ani nevšiml dvou lidí, kteří vstoupili do laboratoře. Jinak by byl jistě nešel tak bezstarostně kolem dveří, které se okamžik předtím zavřely za pozdními návštěvníky. Profesor si jen ověřil, že ho Corat nemohl vidět, a sestoupil dolů. O čtvrt hodiny později již spokojeně spal ve své kajutě.

V laboratoři se mezitím svěřovala Markétka s novými obavami inženýru Koridesovi. Nemůže se zbavit dojmu, že její otec něco chystá.

„Buďte, prosím vás, opatrný,” opakovala už poněkolikáté rozčilená dívka.

„Už jsem vám říkal, že v gondole je všechno v pořádku,” uklidňoval ji Korides.

„Pro jistotu ještě zítra Viktorii prohlédněte,” naléhala Markétka.

„Buďte klidná, slečno, dám si pozor. Je vyloučeno, aby kdokoli kromě mne vstoupil do gondoly.”

„Kdy chcete sestoupit?” zeptala se tiše Markétka.

„Zítra před západem slunce. V noci budeme hledat vrak a v poledne příštího dne vystoupíme na hladinu,” řekl klidně inženýr Korides.

„Buďte jen opatrný,” zašeptala dívka a rozloučila se s Francouzem.

Korides byl potěšen zájmem, který projevovala o zdar výpravy, a zejména o něho půvabná Domachova schovan-ka, její obavy však nebral příliš vážně. Nedovedl si představit, že by vědecká ctižádost mohla zajít tak daleko. Také nevěděl, jakým způsobem by mohl Němec Viktorii poškodit. Zvenčí byla loď nezranitelná.

Nicméně inženýra napadlo, že by si mohl snadno ověřit Domachovu spolehlivost tím, že by ho zařadil místo Pantalona mezi účastníky zítřejší výpravy. Nějaký důvod si už pro to najde.

Jenže Němec byl nazítří nemocen; trpěl opět migrénou a odmítl opustit kajutu. Inženýr Korides byl skoro rád, že nemusí provést změnu, která by se velice dotkla věrného Pantalona.

Dopoledne uběhlo v přípravných pracích. Kapitán Simpson prováděl měření a loď, která se v noci nepatrně odchýlila, zaujala odpoledne správnou polohu.

Asi ve čtyři hodiny se ve dveřích laboratoře objevil kapitán a zvolal: „Jsme na místě!”

Na palubě zavládlo slavnostní ticho.

„Pane inženýre, můžete sestoupit. Lincoln leží šest tisíc metrů pod námi,” pokračoval kapitán.

Oči námořníků i dělníků spočinuly s obdivem na čtyřech účastnících výpravy, kteří stáli připraveni pod gondolou. Kromě inženýra Koridese a Pantalona měl sestoupit ještě důstojník Popy a strojmistr Jeffries. John Dogg se snažil skrýt pohnutí. Markétka stála v pozadí a stěží zadržovala slzy. Její tvář byla stejně bílá jako krajky zdobící její šaty.

„Přeji vám, pánové, hodně štěstí,” ozval se do poněkud tísnivého ticha kapitánův hlas. Teprve v okamžiku, kdy se měl plán inženýra Koridese uskutečnit, uvědomil si každý člen výpravy vážnost tohoto experimentu. Poprvé v historii lidstva se odvažuje člověk do tak velké hloubky! Vydrží to stroj a vydrží to člověk?

„Na shledanou, přátelé!” zvolal inženýr na schůdcích k Viktorii. „Úkol není snadný, ale věříme, že budeme mít úspěch. Nepočítám s tím, že Lincolna najdeme hned. Ale nevzdáme se. čekejte nás zítra v poledne.”

Čtyři účastníci výpravy zamávali na rozloučenou a chystali se vstoupit do podmořské lodi. Vtom se ozval John Dogg:

„Koridesi, buďte opatrný! Kdybyste se nevrátili, do smrti bych si to vyčítal.” Bylo znát, jak klidný Angličan vší silou potlačuje vzrušení.

Znovu se na palubě rozhostilo ticho. Inženýr Korides pohlédl do očí Johna Dogga a srdce se mu na okamžik sevřelo dojetím i strachem. Záhy však chvilku slabosti překonal.

„Na shledanou,” zvolal ještě jednou a otevřel klíčem pancéřové dveře válcovité místnosti. Vstoupil dovnitř, sledován Popym, Jeffriesem a Pantalonem …

O tři minuty později se Viktorie nakláněla zcela nízko nad mořem, upoutána mohutnými řetězy a lany na vysunutých ramenech jeřábů.

„Uvolnit gondolu!” zvolal kapitán Simpson. Námořníci provedli rozkaz.

Okamžik poté zmizela gondola pod hladinou, jež se prudce vzedmula. Všichni hleděli k jedinému místu, jako by chtěli sledovat Viktorii na její podmořské pouti. Před nimi se však prostíral mlčenlivý a tajemný oceán.

Čtyři muži uvnitř Viktorie pocítili nepatrný otřes a hned nato měli dojem, že loď je v naprostém klidu. Jen lehký šum, který vystřídal hluk pádu, svědčil o tom, že loď klesá. Až dosud nepadlo jediné slovo. Nikdo z členů posádky nepociťoval strach; všichni věřili v pevnost a dokonalost Viktorie. Přesto první okamžiky pod hladinou nekonečných vod je poněkud vyvedly z míry.

První přerušil ticho inženýr Korides.

„Uvolněte okna a zhasněte světla!”

Teprve po odstranění ocelových chráničů z oken si mohli uvědomit, jak rychle klesají. Kolem oken se míhaly ryby a nejrůznější živočichové, jimž prudký sestup lodi ještě přidával na bizarních tvarech. Voda, zpočátku hnědočervená, měnila velice rychle barvu, podobající se posléze temné, neproniknutelné stěně.

„Klesáme příliš rychle!” zvolal Jeffries.

Inženýr přistoupil k řídicí desce a posunul rukojeť na rychlost číslo jedna. Loď se lehce zachvěla a sestup se okamžitě zvolnil. Helion tedy působí bezpečně i v hlubinách. Korides požádal strojmistra, aby rozžehl reflektory.

Ze čtyř ohnisek vystřelily paprsky kolem Viktorie a osvětlily kruhový prostor v průměru padesáti metrů. Voda měla nyní zelenomodrou barvu. Světelný odraz vnikal okny do gondoly a ozařoval ji zelenavým přísvitem. Pantalon se nemohl vynadívat. S čelem přitisknutým na skle okna sledoval podivné mořské živočichy, kteří před ním defilovali jako při přehlídce barev a krásy.

Loď klesala opět tak rychle, že Pantalon při nejlepší vůli nemohl rozeznat jedinou rybu. Ostatně byly to vůbec ryby? Barevné blesky, ubíhající vzhůru, jako by patřily všemu, jen ne známým obyvatelům mořských vod.

Popy pohlédl na manometr.

„Jsme v hloubce dvou tisíc metrů.”

„A klesáme příliš rychle,” dodal Francouz. „Nepozorujete, že stoupá teplota? Gondola se třením rozpaluje.”

„To už jsem měl čest zjistit,” usmál se Pantalon a sáhl si na čelo, které měl od okenního skla rozpálené do červena.

Inženýr Korides přistoupil znovu k řídicí desce a posunul rukojeť na číslo dvě.

Tentokrát se rychlost klesání nezmírnila. Zdálo se, že dokonce stoupla.

„Tři tisíce metrů,” hlásil Popy.

Inženýr Korides zneklidněl. Zapjal rychlost číslo tři.

Nic se však nezměnilo.

„Proboha!” vykřikl Jeffries. „Co se stalo?”

Francouz dal rukojeť na číslo čtyři.

„Čtyři tisíce metrů,” ozval se opět Popy.

„Tomu nerozumím,” zašeptal inženýr a zbledl jako stěna. „Znám přece všechny vlastnosti helionu,” dodal spíše jen pro sebe.

„Ještě máme před sebou dva tisíce metrů. To se může stát spousta věcí,” pokoušel se o vtip Pantalon.

„Jen tisíc osm set,” opravil ho klidně Popy.

Konec se zdál neodvratný. Gondola se řítila ke dnu šílenou rychlostí, kterou ohromný tlak jen nepatrné zmírňoval. Čtyři muži myslili na jedinou věc: kdy gondola narazí na dno a roztříští se.

„Už to mám!” vykřikl náhle Korides a skokem byl u řídicí desky. Rychle odšrouboval ochranný příklop, uchopil svazek přeštípnutých drátů a dva z nich spojil.

Gondola se prudce otřásla a zmírnila rychlost. Otřes byl tak silný, že tři muži uvnitř lodi neudrželi rovnováhu a spadli na zem.

„Jsme zachráněni!” zvolal inženýr, který mezitím spojil všechny dráty.

„Stojíme na místě,” oznamoval Popy. „Jsme v hloubce pěti tisíc šesti set metrů.”

„To znamená,” dodal inženýr Korides, „že jsme měli nejvyšší čas.

Ještě tři čtyři vteřiny a roztříštili jsme se o dno.”

Teprve nyní si inženýr všiml, že strojmistr Jeffries leží na zemi v mdlobách. Zřejmě při pádu narazil hlavou na hranu stolku nebo skříňky. Okamžitě ho posadili a Korides mu vpravil do úst několik lžic rumu. Snad ani tohoto zákroku nebylo zapotřebí, neboť Jeffries se rychle vzpamatoval a hned se ptal:

„Kde jsme? Co se stalo?”

„Jsme zachráněni,” odpověděl inženýr a několika slovy vysvětlil strojmistrovi závadu na řídicí desce. Korides nikoho neobviňoval, vyslovil pouze podiv nad tak neobvyklým defektem.

Zamyšleně hleděl do klidných hlubin oceánu, jež prosvětlovaly reflektory Viktorie, a pravil:

„Musíme se rozhodnout. Buď pokračovat v cestě, nebo okamžitě vystoupit na hladinu. Ještě je čas, slunce nezapadlo.”

První se ozval Pantalon.

„Myslím, že bychom měli pokračovat.”

„Pokračovat,” souhlasil Popy.

„Jsem také pro. Sestupme!” řekl Jeffries.

„Dobrá,” spokojeně poznamenal inženýr, „věřím, že jsme se rozhodli správně. Sestoupíme tedy až na dno. Tam nám nehrozí žádné nebezpečí a můžeme v klidu provést důkladnou opravu. Budeme mít dost času i k prohlídce okolí a vrátíme se podle plánu zítra v poledne. Platí?”

Všichni souhlasili. Inženýr snížil množství odkrytého helionu a Viktorie počala opět klesat.

Teprve teď mohli všichni členové výpravy náležitě vychutnat podívanou, kterou jim tyto závratné hlubiny poskytovaly.

Zpravidla se tvrdí, že v tak velkých podmořských hloubkách nemůže existovat život. Před okny Viktorie však defilovala mořská zvířena, vyvracející toto tvrzení. Popy, který se velmi dobře vyznal v přírodních vědách a hlavně v zoologii, mohl s určitostí označit jen velmi málo druhů ryb. Většinou šlo o zvířata, která dosud nikdy nespatřil. S úžasem hleděli muži z Viktorie na obrovské barevné ryby s kratičkým, plochým tělem a s ohromnou neforemnou hlavou bez očí. Jednu chvíli se před oknem vznášel bílý rak s mohutnými klepety, jimiž se marně snažil přichytit gondoly. Kolem něho neustále kroužily a proplétaly se dlouhé různobarevné ryby, podobné velkým, nesmírně tenkým žížalám. Jejich vířivý pohyb připomínal půvabný tanec, kterým tito obyvatelé hloubek vítají nezvyklé návštěvníky.

Náhle všechen pohyb před okny ustal.

V okamžiku bylo osvětlené jeviště oceánu prázdné. Vzápětí se však měl objevit na scéně herec, který i mužům v bezpečném krytu gondoly nahnal pořádnou hrůzu.

Inženýr stiskl páku a zastavil loď.

„To není možné!” neubránil se výkřiku Pantalon.

K Viktorii se blížil živý důkaz toho, že prehistorické obludy, jejichž rekonstrukce udivují návštěvníky muzeí, dosud žijí.

„Míří přímo k nám,” poznamenal Jeffries.

V té chvíli už se před jedním oknem rozevřela ohromná tlama netvora. Popy stačil spočítat, že je vyzbrojena osmi řadami zubů. Po stranách zploštělé hlavy zářily dvě zelené oči, podobající se planoucím svítilnám. Obrovský had měřil asi dvacet metrů a jeho doutníkovité tělo mohlo mít v průměru až dva metry. Hřbet se ježil ostrými hrotitými pláty, jež se podobaly velkým průsvitným šupinám. Čtyři páry asi třímetrových ploutví, vyrůstající těsně za hlavou a končící v polovině těla, měl netvor ozbrojeny bodlinami, jež se podobaly dýkám. Zvíře se přes svou velikost pohybovalo s neobyčejnou pružností a rychlostí. Kroužilo neustále kolem gondoly a nahlíželo střídavě do všech oken. Kdykoli se přiblížilo ke sklu, rozevřelo naplno svou hroznou tlamu.

Pojednou zmizela obluda pod gondolou.

Čtyři muži s napětím čekávali, co se stane. Chystá se předpotopní mořský had k útoku? Chce je napadnout zespodu? Nebo snad zmizel?

Vzhledem k tomu, že se před okny opět objevily ryby, muži usoudili, že obluda zmizela.

„Z takového úhoře by už byla pěkná večeře,” poznamenal Pantalon.

Důstojník Popy uvedl, že o podobné obludě četl kdysi v odborném časopise. Šlo o netvora, kterého v roce 1808 vyvrhlo moře u jednoho z Orkneyských ostrovů. Pokud si vzpomíná, popis se přesně shodoval s dnešním předpotopním hadem.

„V každém případě,” poznamenal Jeffries, „nebylo by právě příjemné se s ním setkat. Spolkl by nás i se skafandrem.”

„Nikoli,” ozval se Korides, „budeme ozbrojeni!”

„Ozbrojeni?” zeptali se zároveň Jeffries a Popy.

„Nezapomínejte na chapadla našich skafandrů. Jsou nabitá elektřinou. Ostatně celý skafandr se podobá spíše podmořské motorce než potápěčskému úboru. Nemáme se čeho bát.”

„Nuže, vystupme!” řekl Popy. „Jsme už skoro hodinu pod vodou a zatím jsme nic nepodnikli. Lincoln, pánové, na nás čeká!”

„Popy má pravdu, inženýre, měli bychom se dát do práce,” přizvukoval strojmistr Jeffries.

„Souhlasím,” řekl Korides a posunul páku směrem k rychlosti číslo dvě.

Viktorie začala okamžitě klesat.

Popy sledoval manometr a oznamoval hloubku.

„Pět tisíc osm set metrů.”

Kolem oken opět defilovaly nejrůznější druhy ryb, k nimž přibyly i zvláštní druhy krabů.

„Pět tisíc devět set metrů.”

Inženýr Korides stiskl rukojeť číslo tři. Klesání lodi se zvolnilo na minimum. Uplynulo několik vteřin napjatého očekávání.

„Šest tisíc metrů,” ozval se opět Popy a okamžik poté ucítili nepatrný náraz.

Viktorie stanula na dně.

„Pánové, tak jsme tu!” zvolal radostně Pantalon. „Konečná stanice, všechno ven!”

„Země,” pravil velice tiše, spíše jen pro sebe, inženýr Korides a vypnul rychlost Číslo tři.

Gondola dosedla pevně na dno Tichého oceánu.

VI

CHVÍLE HRŮZY

Účastníci výpravy přistoupili k oknům. Jak vypadá mořské dno v hloubce šesti tisíc metrů? A jaký je tu život? Jsou tu nějaké rostliny? Zjeví se jim v záři reflektorů trosky Lincolna? To byly otázky, které prolétly mužům hlavou. Byli prvními lidmi, jimž se podařilo proniknout do tak velké hloubky. Pociťovali hrdost, ale ponenáhlu vstupovala do jejich srdcí i úzkost. Vládlo tu naprosté ticho a obraz, jenž se jim naskytl, se podobal fantastickému snu.

Kolem dokola se prostírala jednotvárná planina, z níž jen tu a tam vyrůstaly a opět mizely bizarní tvary těl podmořských živočichů. Některé z .nich nebylo možně blíže určit, v jiných poznal Popy zvláštní druh mořských ježků a hvězdic. Ryby se tu skoro nevyskytovaly. Jen náhodou se stalo, že se kolem oken mihl stín nějaké ryby.

Dno bylo hladké, jakoby bahnité. Nikde jediná rostlina, trochu písku nebo skalnatý útes. Osvětlený kruh byl uzavřen neproniknutelnou černou stěnou. Jaká tajemství se za ní skrývají?

Čtyři muži nepromluvili několik dlouhých minut ani slovo. Věčné ticho z nich učinilo své zajatce.

První se vzpamatoval Popy. Trochu nuceně se zasmál a řekl:

„Škoda, Jeffriesi, že jste ještě nedokončil váš bezdrátový přístroj. Mohli jsme se kapitána zeptat, jak je teď nahoře.”

Popyho pokus o vtip však neměl odezvu. Dokonce ani Pantalonovi nebylo do žertu, a to je už co říci!

Pochmurná podmořská poušť je přitahovala neznámou, leč neodolatelnou silou. Několik podivných zvířat se blížilo ke gondole. Popymu se zdálo, že to jsou nesmírně zvětšení červi. Při bližším pozorování zjistil, že dvoumetroví měkkýši mají na jednom konci těla velkou lo-patkovitou ploutev, na druhém pak dva výrůstky, podobající se rohům. Ploutve používal živočich k vztyčování, rohy měly spoustu přísavných otvorů, malých i větších, jež zřejmě nahrazovaly obrovským mořským červům všechna ústrojí. Nikde na těle nezjistil totiž Popy sebemenší stopy po očích či ústech. Někteří z těchto bílých červů se už svými rohy přisáli ke gondole. Menší, kteří

měřili sotva půl metru, měli těla růžově pruhovaná a ti docela malí byli celí růžoví.

Korides se zachvěl. Nikoli však proto, že by pociťoval odpor nad podivným tancem obrovských červů, kteří se vztyčovali před gondolou. Pohlédl na teploměr a řekl:

„Teplo tu právě není. Jen tři stupně nad nulou.”

Jeho hlas vytrhl ostatní ze zajetí apokalyptického snu.

„Je čas, abychom se vydali na prohlídku dna.”

„Ano, půjdeme!” souhlasili všichni.

Popy otevřel poklop vedoucí do válcovité místnosti. Dříve než sestoupili, svlékli se muži ze svých šatů a místo nich si vzali teplé vlněné kombinézy. Na nohy si natáhli silné punčochy a na ruce lehké rukavice. Popy šel poslední a velmi pečlivě uzavřel dvojitý poklop.

Zbývalo už jen vstoupit do skafandrů a vydat se na cestu.

Vstoupit do skafandrů? Přesně tak. To, co inženýr Korides sestrojil, podobalo se totiž spíše podmořské motorce než běžnému skafandru, který oblékají potápěči. Přístroj měřil dva metry. Tvarem se podobal obrovskému vejci o středním průměru pětasedmdesát centimetrů. Jeho povrch byl pochopitelně kovový, speciálně vyztužený, aby vydržel i tlak, který na něj bude působit v hloubce šesti tisíc metrů. Pro tento účel si nechal inženýr Korides vyrobit zvláštní kovovou slitinu z hliníku a oceli, do níž bylo přimícháno i něco platiny. Téže slitiny použil inženýr k výrobě kovových plátů gondoly, které byly pochopitelně ještě mnohem silnější.

V dolní části bylo kovové vejce jakoby useknuté. Spočívalo na masivním podstavci, v jehož dně se pohybovaly dva kovové válce, opatřené nesčetnými ocelovými hroty. Válce zastávaly u podmořské motorky funkci kol. Přední válec byl pohyblivý a sloužil k řízení motorky. Pokud jde o hnací sílu, dodávala ji opět elektřina: akumulátory uvnitř motorky jí měly dostatečnou zásobu.

Ovládání přístroje bylo vcelku jednoduché. Jednou pákou se řídila rychlost a směr, další se rozsvěcovaly dva malé reflektory, umístěné ve výši hlavy, dvě poslední páky uváděly v pohyb článkovité „ruce”, silná ocelová chapadla, ukončená šesti „prsty”. Snad jen ovládání ocelových rukou bylo složitější, neboť důmyslná konstrukce reagovala velmi citlivě na každé vysunutí nebo pootočení páky. Všichni účastníci však znali mechanismus ocelových chapadel a naučili se jej ovládat při četných cvičeních na ostrově.

Každá páka uvádějící do pohybu ocelovou ruku byla opatřena malým knoflíkem. Stačilo jej zmáčknout a chapadlo se změnilo v smrtící nástroj: konce ocelových prstů byly nabity silným elektrickým proudem. Předností článkovité ocelové ruky byla její proměnlivá délka. Jednotlivé části do sebe zapadaly, takže ruka mohla podle potřeby sáhnout až do vzdálenosti tří metrů, nebo se změnit na půlmetrové chapadlo. Díky tomu mohla podmořská motorka šplhat i po kolmých stěnách. Stačil sebemenší výběžek, o nějž se mohly zachytit ocelové prsty — a pak zbývalo jen ruku zkrátit.

Důležitou část přístroje tvořila nádrž se stlačeným vzduchem, jehož přívod byl automaticky regulován pomocí speciálních záklopek. Kysličník uhličitý pohlcovala zvláštní chemikálie, umístěná v ocelových nádobách uvnitř motorky.

Označení motorka není docela přesné, protože přístroj se podobal spíše mamutí ocelové larvě s dvěma zářícíma očima na vrcholu, pod nimiž bylo pozorovací okénko, připomínající ústa. Celý ten ocelový kolos, ostatně velice pohyblivý, spočíval, jak už jsme si řekli, na podstavci, jehož význam byl neobyčejně důležitý. Nejen proto, že v něm byly zamontovány pohyblivé válce a motor. Podstavec byl tak masivní, že posunul těžiště přístroje skoro až k zemi. V praxi to znamenalo, že motorku nebylo možné převrhnout. Po pádu se okamžitě sama vztyčila.

Naši čtyři přátelé se tedy chystali vstoupit do podmořských motorek. Odšroubovali horní část přístroje a jeden po druhém zmizeli v jeho útrobách. Při pevném došlápnutí na dno motorky se přístroj samočinně zavřel. Stačilo pak jen zajistit jej zevnitř, to znamená utáhnout čtyři šrouby.

V několika minutách byli Korides, Popy, Jeffries a Pantalon připraveni.

Zbýval poslední úkol. Inženýr Korides otevřel kovovou rukou čtyři kohoutky a do válcovité místnosti začala vnikat voda. Místo stropního světla ozařovaly teď temný prostor místnosti čtyři páry reflektorů. Mechanickou rukou uvolnil inženýr vnitřní dvojité dveře a zároveň stiskl knoflík po levé straně dveří. Z nitra lodi se vysunul ocelový můstek, po němž sjely všechny čtyři motorky pohodlně na dno oceánu.

Podle lehkosti, s níž se přístroje pohybovaly, usoudil inženýr Korides, že dno je velmi tvrdé, nikoli však skalnaté.

Plán výpravy byl stanoven předem. V prvé fázi šlo o prozkoumání nejbližšího okolí Viktorie. Účastníci měli na tento úkol tři hodiny. Orientaci jim umožňoval kompas, který byl spolu s hodinkami a tachometrem umístěn uvnitř přístroje.

Zpočátku se zdála cesta velmi jednotvárná. Ploché dno oživovali jen velmi nepočetní obyvatelé, mezi nimiž měli naprostou převahu pruhovaní červi a mořští ježci. Možná také, že to byli jediní živočichové, kteří neprchali před světlem reflektorů.

Asi po dvou hodinách cesty se dno počalo mírně zvedat. Černou barvu vystřídala místy hnědá, někde dokonce bílá. Tu a tam vyrůstaly ze dna zvláštní liány, nekonečné stvoly bez listů, podobající se napjatým lanům.

Inženýr Korides si uvědomoval, jak depresivním dojmem působí tyto mlčenlivé končiny, ukryté pod spoustou vod. Blikající světélka přátel mu dodávala potřebnou odvahu. Korides správně předvídal tuto tísnivou reakci

při prvním setkání se světem ticha, a proto trval na tom, aby prvý průzkum podnikli všichni společně.

Jednotvárná cesta, zpestřovaná v poslední půlhodině podivnými záblesky, o nichž se Popy domníval, že to jsou snad miliónová hejna drobných nálevníků, pojednou končila.

Skupina mužů stanula před kolmou skalní stěnou. Ocelové ruce zjistily, že je to dokonale hladká plochj, po níž není možné šplhat.

Skupina, vedená inženýrem Koridesem, jala se tudíž postupovat podél skalnatého útesu. Za pět minut volné jízdy narazili na otvor asi deset metrů vysoký a u dna čtyři metry široký. Inženýr Korides okamžitě zaměřil svůj reflektor do nitra předpokládané jeskyně. Nedohlédl konce. Přiblížil se k přátelům, aby se s nimi poradil. Všem bylo jasné, oč inženýrovi běží. Jít či nejít na průzkum jeskyně? Popy, Jeffries i Pantalon dali očima na srozuměnou, že souhlasí s cestou do nitra neznámé chodby.

Čtyři podmořské motorky zamířily do zejícího jícnu. Jako první jeli Korides a Popy, sledováni Jeffriesem a Pantalonem. Cesta byla rovná, dno hladké a tvrdé. Skalnaté stěny se pozvolna zužovaly. Vše nasvědčovalo tomu, že se přibližují ke dnu jeskyně. Pojednou inženýr Korides zastavil stroj. Druzí okamžitě následovali jeho příkladu. Znovu na všechny dolehlo bezbřehé ticho, rušené uvnitř motorek jen zrychleným dechem účastníků. Co se děje? Inženýr Korides zhasil světla. Ostatní rovněž. V naprosté tmě spatřili v dálce dva veliké světélkující body. Záhy poznali, že světlo se pohybuje a roste. Čím více se svítící body přibližovaly, tím zřetelnější byl jejich kývavý pohyb. Teď už to byly dva obrovské světelné mlče, měnící dokonce barvu. Muži pochopili, že se k nim blíží nějaká mořská příšera. Dříve než si mohli uvědomit, v jakém nebezpečí se nacházejí, spatřili těsně nad sebou obrovská krvavá světla a pocítili, že se o ně otřelo tělo obludy. Tři z motorek se převrhly.

Pantalon zapjal reflektor a s hrůzou zjistil, že je sám. Kde jsou ostatní? Co se s nimi stalo?, Obrátil motorku a spatřil v dálce světla reflektorů. Neznámý nepřítel vrhl motorky daleko nazpět. Ani jedné se naštěstí nic. nestalo a díky velmi nízkému těžišti se všechny okamžitě vztyčily do původní polohy.

Pantolon zamířil k přátelům, aby se ujistil, že jsou v pořádku. Tři motorky mu vyjely vstříc a bývalý klaun v té chvíli pocítil radost, kterou dal najevo tím, že několikrát za sebou rozžehl a zase zhasil světla reflektorů. Ostatní odpověděli stejnou řečí.

K dalšímu dorozumívání jim už nezbyl čas. Pocítili prudký otřes. A pak jen s hrůzou pozorovali obrovského ještěra, jenž se k nim blížil. Uvědomili si, že je to týž netvor, kterého viděli z Viktorie. Otřes byl způsoben nárazem vody, kterou ještěr rozvířil, když se prudce obrátil. Nestvůra teď plula celkem klidně,minula čtyři motorky a zmizela v hloubi jeskyně. Za okamžik se však před vyděšenými cestovateli znovu objevily krvavé oči ještěra. Vycházela z nich ohnivá záře. Nebo se jim to jen zdálo? Nejhorší zážitek měl teprve přijít. Objevila se strašlivá tlama, vyzbrojená dvěma řadami mohutných zubů. Nezadržitelně se přibližovala k podmořským motorkám, které řídili Korides a Popy. Inženýr se vzpamatoval první. Vysunul ocelové ruce, nabil je nejvyšší dávkou elektřiny a zamířil jimi do otevřené tlamy obludy. Popy učinil totéž. Zvíře dostalo dvě mocné elektrické rány. Jeho tělo se křečovitě prohnulo a pak se začalo bolestně svíjet. Úderem ocasu vrhl netvor Popyho na stěnu skály a Pantalona daleko do nitra jeskyně. Jeffriesova motorka se dostala do drtivého objetí ještěrova ocasu. Netvor s ní mával jako s hračkou. Prudkým vírem se převrhla i motorka inženýra Koridese. Při pádu se Francouz udeřil do hlavy a cítil, že omdlévá. Otevřela se před ním nekonečná tma a on se do ní zvolna propadal.

VII

V ZAJETÍ STRACHU

Sotva se gondola potopila, padla na palubu Walkoveru tíseň. Nikdo nepochyboval o schopnostech inženýra Koridese, všichni věřili jeho důmyslnému stroji. V té chvíli si však znovu uvědomili, že existují síly a okolnosti, s nimiž inženýr nemohl počítat. Byl prvním člověkem, který se spolu se třemi přáteli vydal do neprobádaných hloubek oceánu. Není to příliš velká sázka ? Stojí skříňka z Lincolna za tak velké riziko? ptali se mnozí. Na podobné otázky by mohl dát odpověď pouze jediný člověk:John Dogg. Angličan však mnohokrát zřetelně naznačil, že nehodlá o obsahu skříňky s nikým hovořit. Ostatně. — nikdo se ho neodvážil zeptat, dokonce ani kapitán Simpson ne.

Námořníci se rozcházeli po své práci. Radost z úspěšné plavby se pojednou změnila v napjaté očekávání, nejistotu a úzkost. Muži nedávali tyto pocity najevo, ale jejich chování je prozrazovalo. Uzavřeni do svých úvah konali běžné povinnosti bez jediného slova, často se v prácí zastavovali a bylo zřejmé, že jsou duchem jinde než na palubě Walkoveru.

Na velitelském můstku nebyla nálada o nic lepší. Jindy vyrovnaný John Dogg neklidně přecházel sem a tam, důstojník Corat pozoroval upřeně hladinu, jako by se tam co chvíli měla objevit gondola, a Markétka se ani nenamáhala, aby skrývala slzy.

Deprese však netrvala dlouho.

Kapitán Simpson se obrátil k prvnímu důstojníkovi:

„Přes noc se odchýlíme k východu. Docela postačí jedna míle. Zařiďte potřebné!”

„Zařídím, pane,” odpověděl první důstojník.

„Počítám s tím,” vysvětloval kapitán ostatním, „že inženýr Korides se zítra v poledne vynoří o jednu nebo dvě míle dále k východu vzhledem k poloze slunce.”

„Jen aby se opravdu vrátil!” vydechla svou obavu Markétka.

„Zatím nemáme nejmenší důvod k pochybám,” řekl John Dogg a pohlédl káravě na Domachovu dceru.

„Máte pravdu, pane,” zašeptala Markétka, ale její oba^ vy se tím nerozplynuly. Znovu si uvědomila, že její otec tu není. Je opravdu nemocný?

Večeře proběhla v klidu, snad jen trochu rychleji, než bylo obvykle zvykem. John Dogg se odebral velmi brzy do své kajuty, aby spánkem zaplašil pochybnosti, jichž se přece jen nemohl zbavit. Tíha odpovědnosti za výsledek odvážného podniku spočívala z valné části na něm. Také Markétka šla záhy spát. Chtěla si co nejvíce zkrátit’ dobu, jež ji dělí od chvíle inženýrova návratu.

Nastalo jitro dne 27. prosince. Paluba byla od samého rána plná. Všichni pozorovali jasnou oblohu a nedočkavě vzhlíželi k slunci, které se jen velmi pomalu sunulo k zenitu. Každá hodina se zdála nekonečná.

V poledne se všech zmocnila zcela zřetelná nervozita.

Viktorie se však neobjevovala.

Byla jedna hodina, půl druhé, dvě hodiny — a Viktorie nikde!

Odpoledne dal kapitán Simpson rozkaz, aby Walkover, plul opět západním směrem.

Uplynul celý den a gondola se nevynořila.

Kapitán uklidňoval Johna Dogga a Markétku:

„Se vzduchem vydrží čtyři dny. Jsou pod vodou ani ne půldruhého dne.”

Ale Viktorie se neobjevila ani v následujících dnech.

Kapitán Simpson žil teď skoro výhradně na velitelském” můstku. Námořníkům se zdálo, že vůbec nechodí spát. John Dogg byl přesvědčen, že nikdy v životě neprožil tak dlouhé dva dny, jako byly 29. a 30. prosinec. Bledý a vyčerpaný, neopouštěl téměř palubu. V noci spal čtyři hodiny, více nemohl. Zato Markétka trávila většinu času v kajutě. Styděla se za své slzy. Její otec byl stále nemocen a nechával si přinášet jídlo do své kabiny. Nikdo si jeho nepřítomnosti nevšímal, protože každý měl plnou hlavu vážnějších starostí. I když to nikdo nevyslovil, málokdo věřil, že se Viktorie ještě vrátí.

Dne 31. prosince — Viktorie byla pátý den pod vodou — navštívil před polednem kapitána důstojník Corat s jedním z dělníků.

„Kapitáne,” řekl důstojník, „pan Peters by s vámi chtěl mluvit.”

„Poslouchám, Petersi, oč jde?” řekl kapitán.

Peters se rozpačitě rozhlédl kolem sebe. Byl to statný chlapík poněkud drsné tváře a pronikavých černých očí. Podíval se střídavě na kapitána, Corata a Johna Dogga, přešlápl s nohy na nohu, postoupil o krok blíže a začal:

„Vyrobil jsem podle plánů inženýra Koridese čtyři podmořské motorky. Hned jak jsem byl s prací hotov, začal jsem dělat na dvou náhradních strojích, které jsem právě včera dokončil. Rád bych se, kapitáne, pokusil sestoupit na dno oceánu. Možná, že je ještě čas, že můžeme inženýra Koridese a jeho druhy zachránit. Všechno mám promyšleno,” dodal spěšně, když viděl, že ho chce kapitán přerušit. „Upevníte mě na lano, na jehož konec umístíte velký plovák. Spustíte mě na dno a věřte mi, že Viktorii najdu. Kdybych musel nahoru sám, stačí, když odepnu spodek přístroje.”

John Dogg byl dojat nabídkou oddaného Peterse. Všem však bylo jasné, že jeho odvaha by byla v tomto případě marná. Kapitán pravil:

„Jste statečný muž, Petersi. Ale naděje na záchranu posádky Viktorie touto cestou je velice malá. I když ovládáte podmořskou motorku, není pravděpodobné, že byste Viktorii vůbec objevil. Nevíme dnes už přesně, kde se inženýr Korides potopil. Sám víte, že tu záleží na několika desítkách metrů. Ne, ne, Petersi, bylo by to velmi nebezpečné a riskantní.”

Ve chvíli, kdy chtěl Peters kapitánovi dokazovat, že jeho obavy jsou zbytečné, ozvalo se v dálce prudké zasyčení. Ti, kdo stáli na zádi, spatřili nepatrný bod prudce stoupající k nebi.

„To je gondola!” vykřikl kapitán Simpson. Rychle sestoupil z můstku, sledován Johnem Dog gem.

Oba muži běželi na pravý bok lodi. Po Viktorii však nebylo ani vidu ani slechu.

Sotva se námořníci, shromáždění na zádi, poněkud uklidnili, zvolal kdosi na levém boku:

..Tamhle je!”

Všichni pohlédli jako na povel k nebi. Opravdu! Z výšin se snášel temný bod, který vůčihledně rostl. Mířil přímo na Walkover.

Nastalo zděšení. Ještě několik vteřin a musí dojít k srážce. Nebylo nesnadné si představit, jak bude loď vypadat po nárazu mohutné ocelové gondoly.

Náhle se Viktorie zastavila. Kapitán odhadl, že je tak sto padesát, dvě stě metrů nad Walkoverem. Viktorie ovšem nestála, nýbrž se zvolna spouštěla k oceánu. Zvolnění pádu však stačilo k tomu, aby loď opustila místo, kam gondola směřovala.

Několik vteřin poté, co kapitán odhadoval výšku Viktorie, dotkla se gondola moře. Nebyla vzdálena víc než dvacet metrů od zádi Walkoveru. Zprvu se gondola potopila, ale ve chvíli se objevila ze dvou třetin nad hladinou. Lehce a pokojně se kolébala na vlnách, jako by odjakživa doprovázela svou velkou sestru.

Do radostného zmatku zazněl kapitánův hlas:

„Spustit čluny!”

V několika málo minutách byla Viktorie připoutána k zádi a vyzdvižena na své stanoviště mezi dvěma mohutnými jeřáby.

John Dogg vyběhl první po schůdcích ke gondole a snažil se nahlédnout oknem dovnitř. Byl oslněn prudkým světlem reflektorů, které dosud zářily.

Dveře gondoly se neotvíraly.

Přihlížejících se zmocnil neklid. Kapitán přikázal několika námořníkům, aby se pokusili otevřít jedno z oken. Po delší chvíli se jim to podařilo.

Dva námořníci vnikli do gondoly. A za okamžik už podávali ostatním z okna bezvládné tělo inženýra Koridese. Po něm vytáhli Jeffriese, který byl rovněž bez sebe, sténajícího Popyho s obličejem plným krve a konečně Pantalona, který se pokoušel pohybovat sám a na jehož krví potřísněných ústech bylo znát něco jako úsměv.

Stav inženýra Koridese a Jeffriese byl skoro beznadějný. Zdálo se, že je už nelze zachránit. Po tříhodinovém umělém dýchání a neustálém tření levé strany prsou, při němž se vystřídala skoro celá posádka, otevřel konečně inženýr Korides oči. Chvíli nato se vzpamatoval i Jeffries. Popyho ošetřili už předtím; ovázali mu ránu na hlavě, posilnili ho šálkem čaje a vysílený muž okamžitě usnul.

Jediný Pantalon byl jakžtakž v pořádku. Sotva se vzpamatoval, hned hlásil:

„Umírám hlady! Dejte mi něco jíst!”

Bývalý klaun snědl čtyři porce jídla a vypil litr vína.

„Teď je stroj zase v pořádku,” vydechl s uspokojením,a aby dokázal pravdivost svých slov, udělal na palubě vzornou hvězdu.

Mezitím v kajutě vyhrazené nemocným ošetřoval lodní lékař doktor Sachs tři zbývající členy posádky. Markétka mu po celou dobu oddaně pomáhala.

Teprve čtvrtého dne po přistání byli inženýr Korides a Jeffries schopni vyjít na palubu. Popy, jehož zranění bylo bolestivé, zůstával i potom v kajutě.

Dne 4. ledna odpoledne podal inženýr Korides podrobný popis dobrodružství, která výpravu pod vodou potkala. Na palubě se shromáždilo mnoho posluchačů, mezi nimiž kromě Johna Dogga, kapitána Simpsona, Corata, Pantalona a Markétky byl i uzdravený Franz Domach.

O technické závadě v řízení se zmínil inženýr jen několika málo slovy, vydávaje ji za celkem nepodstatný nedostatek, který se dal, lehce odstranit. Nespouštěl však oči z Domacha, jehož ledově klidná tvář zůstávala nezměněna. Němec seděl s naprostým klidem v proutěném křesle, pokuřoval a bedlivě sledoval inženýrovo vyprávění. Korides popsal zevrubně vše, co se zběhlo až do chvíle, kdy cítil, že v jeskyni omdlévá.

„To, co se dalo potom,” řekl inženýr a odmlčel se, aby se mohl napít, „přesahuje i ty nejbujnější představy. Nevím přesně, jak dlouho jsem byl v bezvědomí, ale soudím, že nejméně čtyři hodiny.

Když jsem konečně přišel k sobě, byla kolem dokola naprostá tma. Nemohl jsem hned vstát. Nohy i ruce jsem měl ztuhlé a jakoby zpřerážené. Asi půl hodiny jsem ještě ležel na dně přístroje. Jen ponenáhlu jsem si srovnával v hlavě události, které se tu seběhly. Hrozná situace probudila poslední zbytek mé odvahy.

Zvolna jsem vstal.- ůdy byly v pořádku. Zaplať bůh! Pak jsem začal prověřovat stav motorky. Stiskl jsem páku a — rozsvítilo se světlo. Radostí se mi chtělo vykřiknout. V duchu jsem děkoval náhodě, jež způsobila, že jsem při pádu vypnul elektrický proud. Jinak bych teď byl bez světla. Vyzkoušel jsem i ostatní páky. Všechno bylo v pořádku. Jen několik ocelových prstů na pravé ruce bylo zlomených. To však v dané chvíli nevadilo. Hlavně že byl v pořádku motor a že jsem se mohl pohybovat.

Moje první starost platila přátelům. Co se s nimi stalo? Kde asi jsou? Rozhodl jsem se prohlédnout nejbližší okolí. Sotva jsem otočil reflektor doprava, spatřil jsem v jednom z nepatrných výklenků jeskyně stát motorku. Přiblížil jsem se k ní, nahlédl okénkem dovnitř — a nikoho jsem neobjevil. Měl jsem dojem, že jde o stroj Popyho. Nebyl v nejlepším stavu. Ocelové ruce visely bezmocně podél stěn. rozlámané a zničené. Naštěstí jsem zjistil, že válce, po nichž se.motorka pohybuje, jsou v dokonalém pořádku. V duchu jsem si přál, abych totéž mohl říci i o majiteli stroje. Doufejme, že jeho zranění není příliš vážné.”

Inženýr Korides se opět napil. Nad palubou se vznášelo napjaté ticho.

„Uvažoval jsem, co mám dělat. Pochopitelně, musel jsem zachránit Popyho. Věděl jsem, že mohu jeho motorku bez obtíží strkat před sebou až k Viktorii. Kompas mi umožní orientaci. Nevěděl jsem však, kolik mám vzduchu. Hodinky se mi zastavily a nedokázal jsem odhadnout, jak dlouho už jsem pod vodou a kolik kyslíku mi ještě zbývá.

Šlo mi také o druhé dva přátele. Co se s nimi stalo? Mám nejdříve zachránit a ošetřit Popyho a pak se pro ně vrátit? Nebo je mám hledat hned? Vystačím s kyslíkem a se silami? Cítil jsem, že se musím okamžitě rozhodnout, protože vteřiny teď mají cenu zlata či spíše cenu lidských životů. Naštěstí jsem si v té chvíli vzpomněl, jak příšera uchopila Jeffriesovu motorku a vrhla ji směrem k východu z jeskyně. Musím ji tedy najít cestou.

A Pantalon snad také nebude daleko.”

Inženýr se tak vžil do svého vyprávění, že rozčilením nemohl dál. Chviličku si musel oddechnout. Posluchači beze slova čekali na pokračování.

„Přesně v okamžiku, kdy jsem si vzpomněl na Pantalona, spatřil jsem v hloubi jeskyně světlo, které se pohybovalo směrem ke mně. To mi ještě scházelo, lekl jsem se, blíží se další obluda.”

„Neurážet!” vmísil se do vyprávění Pantalon.

„Máš pravdu, hochu,” usmál se inženýr, „měl bych se ti dodatečně omluvit. Nuže, přátelé, místo obludy přijel se svou vodní motorkou Pantalon. Měl jsem nevýslovnou radost, když jsem za sklem hledí poznal jeho tvář.

Okamžitě jsem mu naznačil, aby se ujal Popyho, a sám jsem pospíchal k východu z jeskyně. Asi po pěti minutách jízdy jsem stanul před hroznou překážkou. Věřte, že jsem měl co dělat, abych leknutím neomdlel. Přede mnou ležel obludný netvor, a když jsem zaměřil reflektor na jeho hlavu, spatřil jsem v široce rozevřené tlamě Jefřriesovu motorku. Abych byl přesný, viděl jsem pouze její spodní část vyčnívající z tlamy. Ostatek mizel kdesi v temném chřtánu.”

Inženýr Korides opět pozvedl sklenku, ale byl tak rozrušený, že ji nemohl udržet. Spěšně ji položil, zhluboka se nadechl a pokračoval. Hlas se mu znatelně chvěl:

„Překonal jsem hrůzu z leknutí a přistoupil jsem k Jeffriesově motorce. Uchopil jsem ji pevně za spodní válce a zapnul zpáteční rychlost. S ulehčením jsem zjistil, že ji netvor neměl čas stisknout mohutnými čelistmi. Elektřina zřejmě vykonala své. Jeffriesova motorka byla nepoškozená a hned po vytažení se automaticky vzpřímila. Zdálo se dokonce, že ani ocelové ruce, které Jeffries zřejmě stáhl na minimální délku, nejsou vážněji poškozeny. Bohužel jsem nemohl totéž konstatovat o ubohém muži uvnitř. Okénkem jsem ho vůbec neviděl. Pravděpodobně ležel na dně motorky, podobně jako Popy a já.

Mezitím se přiblížil Pantalon, postrkující před sebou přístroj Popyho. Jeho usměvavá tvář, zubící se na mě za sklem motorky, posílila mne svým optimismem. Uchopil jsem do náruče Jeffriesovu motorku a vydal jsem se na zpáteční cestu. Jeli jsme poměrně rychle, bezpečně vedeni kompasem. Znal jsem vzdálenost od gondoly, a tak jsem i bez hodinek podle rychlosti spolehlivě vypočetl, že asi za dvě hodiny musíme být u Viktorie.”

„Na jak dlouho jste měl kyslík?” přerušil inženýra John Dogg.

„Právě asi na dvě hodiny,” usmál se Korides. Nyní byl již klidnější. Pozdvihl sklenku s vodou a svlažil si rty.

„Asi po dvou hodinách jsem měl dojem, že jsme u cíle. Kyslíku už bylo málo, dýchalo se mi velmi těžce. Gondola však nikde! Nezbývalo než jet dál. Asi po sto metrech jsem prudce zastavil. Krve by se ve mně nedořezal. Na okamžik jsem myslel, že jsem zešílel. Vpravo jsem jasně viděl v mořském dně otisk válcovité komory Viktorie — ale gondola tu nebyla!

Těžko teď mohu vypovědět, co jsem v té chvíli cítil. Ujišťuji vás, že jsem měl co dělat, abych se udržel na nohou. To je konec, pomyslel jsem si. Záviděl jsem Popymu a Jeffriesovi. Smrt je zastihne v bezvědomí. Jaká hrůza však čeká ještě na mne a na Pantalona?”

„Proboha,” neubránila se výkřiku Markétka, „co jste dělal?”

„Každá vteřina se mi zdála věčností a každou vteřinou vzrůstala má bezmocná hrůza. Co jsem měl dělat? Nedovedl jsem si záhadné zmizení gondoly vysvětlit. Jedinou slabou útěchou pro mne bylo, že Pantalon netuší, co se stalo. Z jeho tváře vyzařoval dokonalý klid.”

„Věděl jsem, že se na vás mohu spolehnout, pane,” pravil s úsměvem bývalý klaun. „Máte však pravdu, netušil jsem tehdy, že Viktorie zmizela.”

„To by bylo po důvěře, viď?” usmál se inženýr Korides.

„Křivdíte mi, pane,” bránil se Pantalon, „důvěra by nezmizela, ale určitě bych měl hrozný strach.”

„Já jsem v té chvíli pociťoval něco jiného než strach: začal jsem pochybovat o svém rozumu. Pravděpodobně jsem se následkem úrazu zbláznil a všechno se mi jenom zdá. Naštěstí — nebo naneštěstí, jak se to vezme — jsem velice rychle poznal, že jsem nezešílel. Naskytl se mi strašný pohled. Asi třicet metrů ode mne se zmítal uzel obrovských chapadel, která se vzájemně proplétala, vlnila, stoupala a zase klesala. To, co mi však nahnalo největší hrůzu, bylo matné světlo, které tu a tam zpod spleti chapadel vyzařovalo. Pochopil jsem, že Viktorie je v zajetí několika ohromných chobotnic. Později jsem zjistil, že byly tři. Zvolna vlekly gondolu po mořském dnu.

Jakmile jsem se vzpamatoval z leknutí, chtěl jsem; se rozjet směrem k Viktorii. A tu jsem si povšiml zděšené tváře svého přítele, který nejrůznějšími posunky úst cosi naznačoval.”

„Křičel jsem jediné slovo: „Pozor!” vpadl Pantalon inženýrovi do řeči,v té chvíli jsem si neuvědomil, že je to zbytečné. Stejně dobře jsem vám to mohl šeptat.”

„Tak docela zbytečné to nebylo. Tvoje tvář, hochu, byla výmluvnější než tucet řečníků. Pohlédl jsem vzhůru a uviděl jsem nad sebou chobotnici, jež si co do rozměrů nikterak nezadala ve svými sestrami, které tak náruživě objímaly Viktorii, Okamžitě jsem zhasil světlo. V duchu jsem se připravoval na nejhorší. Skoro jsem už cítil, jak mě netvor ovíjí svými chapadly a vleče pryč. Pro všechny případy jsem nabil ocelové ruce elektřinou. Neodvážil jsem se pohnout, abych zvíře nevyprovokoval. Viktorie se ovšem také nehýbala — a jak skončila! Vše trvalo několik krátkých vteřin. Byly to však vteřiny věčnosti! Dodneška si nedovedu vysvětlit, čemu vděčím za nezájem zvířete. Tehdy jsem o tom ovšem neuvažoval a zamířil jsem — poslušně sledován Pantalonem — k Viktorii.

Záhy jsem poznal, že jsem se dopustil chyby. Vyjel jsem příliš brzy. Asi po deseti metrech jsem spatřil před okénkem obrovská chapadla se spoustou přísavných bradavek. Chobotnice mě znovu sledovala! Vznášela se střídavě nade mnou a nad Pantalonem, ale neodvážila se zaútočit. Věděl jsem, že teď nezbývá než riskovat. Zvýšil jsem rychlost, pokud to bylo ovšem možné s přítěží v podobě mrtvé motorky. Od vchodu do válcovité místnosti Viktorie nás dělilo asi dvacet metrů! Chobotnice kroužila kolem, jako by chtěla vzdát našemu průvodu poctu. Deset metrů! Rozeznával jsem vchod s vysunutou ocelovou podlážkou, která neznatelně postupovala kupředu. Pět metrů! Bylo to strašné skončit tak těsně před cílem! Chobotnice však byla neodbytná a prokazovala nám pozornost do poslední chvíle. Dva metry! Vjeli jsme na ocelovou podlážku a zmizeli uvnitř válcovité místnosti. Ocelovou rukou jsem stiskl páku, dveře se zavřely a podlaha se zasunula. Byli jsme zachráněni!”

Inženýr Korides si oddechl, jako by unikl smrtelnému nebezpečí právě před minutou. Šátkem si setřel pot z čela a rozhlédl se po posluchačích. Všichni s napětím čekali na jeho další slova. Markéta se na něho usmívala.

„Tehdy jsem netušil, že nejhorší chvíle nás teprve čeká. Ale nebudu předbíhat. Ve válcovité místnosti jsem okamžitě uvedl v činnost čerpací aparát, který vytlačil vodu a naplnil zároveň prostor kyslíkem. Odšrouboval jsem horní část skafandru — Pantalon mě následoval — a opustil jsem podmořskou motorku. Naší největší starostí teď bylo vyprostit Jeffriese a Popyho. Jsou dosud naživu? To byla otázka, která nás nejvíc zaměstnávala, zatímco jsme otevírali jejich skafandry. Oba leželi na dně motorky. Popymu krvácelo čelo. Naštěstí oba dýchali a po krátkém úsilí jsme je přivedli k sobě. Ošetřil jsem Popyho, který si při pádu lehce poranil hlavu a poškodil jednu z pák přístroje. Přinutil jsem ho, aby spolkl několik kapek rumu. Krátce po ošetření vysílením usnul. Podobně Jeffries: sotva se vzpamatoval, upadl do hlubokého, posilujícího spánku. Předtím však s námi vypil šálek teplé kávy. Mě i Pantalona postavila na nohy, na Jeffriese působila naopak jako uspávači prostředek. Pro jistotu jsem vypil ještě trochu rumu. Čekala mě totiž práce. Musel jsem definitivně opravit řídicí desku a poškozené dráty.

Poslal jsem Pantalona spát a dal jsem se okamžitě do díla. Gondola se stále pohybovala. Chobotnice jí i nadále projevovaly přízeň. S prací jsem byl poměrně rychle hotov, ale protože jsem byl předcházejícím dobrodružstvím silně vyčerpán, cítil jsem hroznou únavu. Řekl jsem si, že i mně prospěje malý odpočinek, tím spíše, že na výstup v této chvíli nebylo ani pomyšlení. Pohled na hodinky v kabině mi ukázal, že je jedna hodina po půlnoci. Viktorie musí počkat na východ slunce.

Zabalil jsem se do vlněné pokrývky a lehl jsem si na podlahu k přátelům. Nervové i fyzické vyčerpání způsobilo, že jsem upadl do hlubokého spánku, který se spíše podobal letargii. A nebyl jsem sám. Moji přátelé spali stejně tvrdě a — což bylo horší — stejně nepřetržitě jako já. Věřte tomu nebo nevěřte, spali jsme nepřetržitě šedesát hodin! Možná že bychom spali ještě déle, kdyby mě neprobudila šílená bolest hlavy, způsobená nedostatkem kyslíku. Vydýchali jsme za ty tři noci a dva dny spánku všechnu zásobu vzduchu.

Bylo mi hrozně. Mým přátelům se vedlo ještě hůř. Nebyli už s to učinit jediný pohyb. Jejich tváře byly temně rudé, rty se zbarvily do modra. Všichni tu zemřeme,, zadusíme se, blesklo mi hlavou. A tato strašlivá představa mě na okamžik vzpružila. S vypětím posledních sil jsem přistoupil k řídicí desce a stiskl jsem páku. Myslím, že jsem ji posunul až na číslo osm. Přesně to říci nemohu, jednal jsem spíše automaticky a podvědomě než s určitým záměrem. Cítil jsem, že stoupáme. S ulehčením jsem si ještě uvědomil, jaké jsme měli štěstí, že jsme procitli za dne.

Pak jsem i já omdlel. Probudil mne podivný náraz. Teprve teď jsem si uvědomil, že to byl prudký úder oslnivého jasu a strašlivé horko. V mžiku jsem se vzpamatoval. Řítíme se ohromnou rychlostí k slunci. Posunul jsem páku o několik rychlostí zpět. Gondola začala zvolna klesat. Dnes opravdu nevím, jak jsem to mohl dokázat. Jisto je, že si pamatuji na okamžik, kdy Viktorie dosedla na hladinu. Posunul jsem ještě jednou páku směrem nahoru, aby gondola neklesla pod vodu — ale pak už nevím nic. Propadl jsem se znovu do tmy.”

Korides skončil. Všichni mlčeli. Do tísnivého ticha se” ozval Pantalon:

„Naštěstí to nebyla tma definitivní, tma smrti, protože o nějakou chvíli později jsme všichni procitli v náručí přátel.”

VlIl

SMRŠŤ

Ráno 5. ledna ve dvanáct hodin měli inženýr Korides a John Dogg schůzku v laboratoři. Hlídka přede dveřmi zaručovala nerušený rozhovor.

„Bude asi bouřka,” řekl inženýr, stojící u okna. „Už v noci se zdvihl vítr a ráno byla obloha z poloviny pokryta temnými mračny.”

Počasí opravdu nevěstilo nic dobrého. Slunce se objevilo pouze na několik minut a podobalo se temně rudému míči.

John Dogg neodpověděl. Seděl na pohovce a klidně kouřil. Teprve když si k němu inženýr Korides přisedl, obrátil se na něho s otázkou:

„Chtěl jste se mnou mluvit mezi čtyřma očima, že? Oč jde, inženýre?”

Charles Korides informoval pana Dogga velmi podrobně o defektu, který objevil záhy po startu Viktorie na řídicím systému.

„Domníváte se, že nešlo o náhodu?” pravil John Dogg.

„V poslední době nemyslím na nic jiného než na tuto závadu. Je naprosto vyloučeno, aby se dráty přetrhly náhodou. Přeřezal nebo přeštípl je zločinec, který počítal s tím, že zůstaneme na dně oceánu.”

„Kdy a jak se mohl dostat do Viktorie?”

„V každém případě to musel udělat krátce před naším sestupem. Ptáte se jak? Nevidím jiné vysvětlení, než že mi ten bídník na okamžik vzal klíč, pořídil si otisk a pak si vyrobil duplikát.”

„Podezíráte někoho?” John Dogg se pátravě zahleděl na inženýra.

„Okamžik,” řekl Korides a zazvonil, „hned se to dovíte.”

Vstoupil námořník, který stál přede dveřmi na stráži.

„Dojděte pro slečnu Domachovou. Požádejte ji mým jménem, aby sem ihned přišla.”

Markétka se dostavila okamžitě. Vážné tváře obou mužů ji trochu vylekaly. Dívka lehce zbledla. Uhádla, o čem bude řeč.

Inženýr Korides vzal Markétku za ruku a předstoupil s ní před Johna Dogga.

„Vážený pane,” začal inženýr poněkud obřadně, „dovolte, abych vám oznámil, že jsem se se slečnou Domachovou tajně zasnoubil. Náš vztah trvá už delší dobu a vzhledem k tomu, že zde budeme mluvit o poněkud choulostivých věcech, považuji za nutné vás s touto skutečností seznámit.”

„Správně,” poznamenal suše Angličan. Pak vstal a dodal: „Blahopřeji vám!”

Překvapená Markétka chtěla něco říci, ale Korides ji předešel.

„Je vám teď jistě jasné, že slečna Markétka nemůže mít na zločinu sebemenší podíl.”

Nato se obrátil k Markétce.

„Mluvíme o záhadné nehodě, která potkala Viktorii. V podstatě šlo o vražedný úklad. Někdo záměrně přestřihl dráty, aby zničil nás i Viktorii. Je mi, Markétko, nanejvýš trapné, že vám musím říci, koho podezírám.”

Inženýr se zarazil. Nebylo snadné vyslovit Domachovo jméno před jeho dcerou, byť adoptivní. Bylo to však nezbytné. Co kdyby chtěl Němec svůj zločinný záměr opakovat ?

„Víte dobře, slečno,” začal inženýr, „že vy sama jste mě varovala …”

„Ano, Markétko,” skoro zašeptal Korides, „podezřelý je váš otec. On to byl, kdo …”

Dívka si zakryla tvář dlaněmi.

„Bože,” pravila, „tušila jsem to! Můj otec! Máte pravdu, viděla jsem u něho jednou klíč, který jsem neznala… byl to jistě klíč od dveří Viktorie… A ty jeho pohledy… a úsměvy … Máte pravdu … je to hrozné … ach bože, jak je to hrozné!”

Ubohá dívka byla úplně zdrcena. Rozčilením se celá chvěla. I když tušila, že záměry jejího otce nejsou zcela čisté, krutá pravda ji přece jen překvapila. Tajně doufala, že se otec neodváží jít tak daleko.

„Co s ním uděláte?” zeptala se, když se trochu uklidnila.

„Nejdříve nám odpovězte na jednu otázku, slečno,” řekl Angličan. „Jste přesvědčena, že váš otec Franz Domach je pachatelem tohoto zločinu?”

„Ano, jsem,” vydechla Markétka.

John Dogg pronesl ledově:

„Takový člověk nezasluhuje slitování. Pokud je na mně, dal bych ho shodit do moře. Nejsem však soudce a pak … je to váš otec. Ať rozhodne inženýr Korides.”

Markétka sklopila hlavu a zavřela oči.

„V každém případě,” pravil Korides, „jde o zločin, který by měl být potrestán. Ale jak řekl už John Dogg, Franz Domach je váš otec … Ostatně zlo, které spáchal, nám přinese, doufám, prospěch.”

Markétka otevřela oči a pohlédla překvapeně na svého snoubence.

„Hned vám to vysvětlím,” pokračoval inženýr. „Je samozřejmé, že všechno zůstane jen mezi námi. Nuže, necháme Franze Domacha na pokoji. Pověříme však dva muže, aby ani na okamžik nespouštěli profesora Domacha z očí. Tak mu zabráníme v dalších pokusech o zločin. Až se budeme vracet do Evropy, požádáme profesora, aby jako odměnu za naše mlčení dal souhlas k Markétčině sňatku se mnou. Doufám, že bude souhlasit. Sňatek bychom oslavili ještě na palubě Walkoveru. Franze Domacha bychom pak poslali do Německa a zajistili bychom mu přiměřený důchod. To je vše. Souhlasíte, přátelé ?”

„Budiž,” pokýval hlavou Angličan, „nezaslouží si tolik” Shovívavosti, ale souhlasím.”

Místo odpovědi stiskla Markétka inženýrovi ruku. Dojetím nemohla promluvit.

Nastalo ticho. Přerušil je John Dogg, který vyhlédl z okna a řekl:

„Vypadá to opravdu na bouřku, Koridesi. Myslím, že bychom si měli promluvit se Simpsonem.”

Oba muži se krátce rozloučili s Markétkou a vyšli z laboratoře, kde nechali dívku o samotě, aby se uklidnila.

„Nikoho nepouštěj dovnitř,” obrátil se John Dogg na námořníka hlídkujícího před dveřmi. „Až slečna odejde, přijď ke mně!”

„Koridesi,” pravil Dogg cestou k inženýrovi, „nařídil jsem vyplatit Petersovi a Rogersovi po pěti stech dolarů za úspěšné dohotovení kyslíkového přístroje, který zároveň pohlcuje kysličník uhličitý. Dále jsem oznámil Jeffriesovi, že skončí-li náš podnik úspěšně, dostane tři tisíce dolarů ročního důchodu. S týmž obnosem počítám i pro Pantalona, pokud bez vašeho svolení neopustí službu.”

„Děkuji vám, příteli,” pravil inženýr vděčně.

Na můstku stál kapitán Simpson s Popym, který měl ještě zavázané čelo.

„Nevypadá to dobře,” řekl kapitán příchozím a ukázal před sebe.

Nad obzorem se táhla černá mračna, pokrývající čím dál větší kus oblohy. Tu a tam se v dálce objevil blesk a ozvalo se tlumené zahřmění. Zvedl se prudký vítr. Moře se chvělo neklidem, občas se některá vlna přehoupla přes palubu.

Pojednou se setmělo, vítr zesílil a moře se rozbouřilo. Houstnoucí mračna přikrývala už skoro celé nebe. Přes palubu se převalila mohutná vlna, tříštíc se v rozpěněný živel, který si bezohledně vezme vše, co není připoutáno. Moře dostalo podivnou sinalou barvu, podobnou té, kterou měl uzounký pruh oblohy, táhnoucí se mezi hranicí obzoru a bouřkového mračna.

Walkover prchal před bouří, a třebaže plul plnou parou, bylo zřejmé, že v nerovném závodě nemůže vyhrát. Vítr sténal v ráhnoví a kolem lodi křižovaly blesky.

Kapitán Simpson přikázal všem kromě námořníků, aby se okamžitě odebrali do kajut. Zůstal na můstku

sám s Popym. Oba muži se křečovitě drželi zábradlí a vzdorovali přívalům vln a větru. Ani bouře jim nezabránila v rozhovoru.

„Pěkná tropická bouře,” zvolal kapitán, „máme se nač těšit!”

„Jak dlouho to může trvat?”

„Těžko říci.”

„Měli bychom se vrátit k místu, kde se potopil Lin coln!” zvolal Popy a musel ztichnout, neboť se přes můstek přehnala vlna, která oba muže dokonale zmáčela.

„Zatraceně studené moře!” nadával kapitán. „Ale máte pravdu, osmého ledna tam musíme být. Potřebujeme však jasnou oblohu. Jinak se nám bude špatně hledat.”

Vítr ještě zesílil. Kapitán se obrátil na službu konajícího důstojníka a přikázal zdvojit lana.

„Psí čas,” povzdechl Popy, „jen aby to neublížilo Viktorii.”

„Co soudíte o těch poškozených drátech?” zeptal se náhle kapitán.

„Vypadá to podezřele. Nevěřím na náhodu.”

„Někdo je musel přestřihnout,” konstatoval kapitán.

„Určitě,” dodal Popy.

„Kdo myslíte, že to mohl udělat?” obrátil se Simpson na Popyho.

Důstojník pouze pokrčil rameny.

„Co říkáte inženýrovi a slečně Domachové?” převáděl kapitán rozhovor jiným směrem.

„Vypadá to na svatbu,” věcně poznamenal Popy.

„Korides je správný chlapík. Čestný a ušlechtilý člověk, že?”

„To si myslím!”

„Ale těm jeho povídačkám o náhodě by uvěřili nanejvýš novináři, kteří si pletou mosazný drát s provázkem. Víte, Popy, já pořád myslím na toho Němce. A nechce se mi líbit. Co mu říkáte vy?”

„Nesnáším ho, kapitáne!”

„Vsadil bych se, Popy, že to udělal on. A Korides kvůli té … Hrome! Kormidlo na pravý bok … Smršť! Blíží se smršť! Přiložit! Plnou parou vpřed! Popy, dohlédněte na stroje! Dostihne-li nás smršť, pak za nic neručím…”

V mžiku byl Popy pryč a kapitán zůstal na můstku sám.

Přibližně pět mil severovýchodně od Walkoveru se vytvořil černý mrak v podobě převráceného kužele. Jeho špice dosahovala k moři a tam se stýkala s jiným, menším kuželem, který vystupoval z vln. Ve chvíli, kdy se oba vrcholy setkaly, zdálo se, že svádějí krutý zápas nebo provozují šílený tanec. Mrak a voda se spojily v jeden jediný obrovský vír, otáčející se nesmírnou rychlostí kolem vlastní osy a postupující zároveň směrem k Walkoveru. Bylo jasné, že loď neunikne živlu, v němž ničivá vířivá síla byla ještě násobena elektrickými výboji. Blesky osvětlovaly tu hrozivou podívanou, dodávajíce jí zdání čehosi nadpřirozeného. Jako kdyby se tu spikly pekelné mocnosti proti všemu živému, co se teď pohybovalo nad hladinou moře. Loď se proměnila ve sténající hračku. Kapitán se neodvažoval pomyslet na to, jak dopadne střetnutí lodi se živlem.

V té chvíli se na palubě objevili John Dogg, inženýr Korides a Pantalon. Strach o loď a obavy o její osud je vyhnaly nahoru. Křečovitě se drželi zábradlí a pozorovali zmítající se Viktorii. Osm námořníků ji hlídalo a upevňovalo řetězy i lana, aby pohyb gondoly byl co možná nejmenší.

Rozčilení všech se s blížící se smrští stupňovalo.

„Té neunikneme,” pravil inženýr Korides, „je mnohem rychlejší než my.”

„Hrozí nám opravdu bezprostřední nebezpečí?” zeptal se zneklidněný Dogg.

„Bohužel ano,” přisvědčil důstojník Corat, který dohlížel na Viktorii, „smršť se pohybuje naším směrem.”

„Copak nemůžeme ten směr změnit?” řekl znovu Angličan.

„Už je pozdě. A v téhle bouři můžete těžko manévrovat lodí, jak byste si přál.”

„Pak zbývá pouze jedna věc,” vmísil se do rozhovoru Charles Korides.

„Co říkáte?” křičel John Dogg, který neslyšel, protože skučení větru a vřava bouře přehlušila Koridesova slova.

„Proti smršti se střílí z děl!” vykřikl inženýr.

„Ano,” podporoval Francouze Corat, „námořníci používali velmi často dělových ran, aby smršť rozrazili.” Bohužel ne vždy s úspěchem. Projektil je příliš malý, a i když se mu podaří smršť narušit, ve chvíli “se opět živel spojí.”

„Pan Korides má však na mysli jinou kouli než dělovou!” pln nadšení zvolal Pantalon, který pochopil inženýrův záměr.

„Správně, Pantalone,” pochvaloval Korides svého sluhu, „správně. Dejme se ihned do práce!”

Pak se obrátili k důstojníkovi Coratovi s žádostí, aby s námořníky připravil Viktorii ke startu.

„Co chcete dělat?” děsil se John Dogg.

„Změníme se na okamžik v mamutí dělovou kouli,”

vysvětloval inženýr a následoval Pantalona, který už postupoval při kraji paluby směrem k Viktorii.

Oběma mužům se šlo těžko. Každý krok vyžadoval nadlidskou námahu. Kdyby se nedrželi zábradlí, vichr by je odnesl jako hadrovou hračku.

„Půjdu s vámi!” zvolal Jeffries. Nikdo ho neslyšel, neboť stál stranou hlavní skupiny. Vydal se rychle za inženýrem a dostihl oba muže ve chvíli, kdy se chystali vystoupit na žebřík vedoucí k Viktorii.

Před užaslými zraky Johna Dogga, kapitána Simpsona a ostatních vešli po namáhavém a nebezpečném výstupu tři muži do gondoly. Na prahu dveří se inženýr otočil a ze všech sil vykřikl:

„Spustit na vodu!”.

Jakmile se za ním zavřely dveře, dal Corat námořníkům příkaz k spuštění Viktorie. V okamžiku zmizela v rozbouřených vlnách oceánu.

O několik vteřin později se však vynořila a ‘stoupala vzhůru. Ve výši asi padesáti metrů se zastavila. Ani silný vichr nemohl ohrozit těžkou, masivní gondolu.

Corat se vrátil na velitelský můstek.

„Inženýr chce Viktorií rozrazit smršť,” vysvětloval kapitánovi a ostatním.

V té chvíli už pracovaly postranní vrtule Viktorie na plné obrátky a gondola se úžasnou rychlostí rozletěla proti smršti. Ničivý živel nebyl vzdálen od Walkoveru víc než tři sta metrů. Všichni na palubě mohli tedy pohodlně sledovat fantastický souboj.

Gondola vnikla jako ocelový klín do vířících vod v místech, kde se mísila mračna s vlnami. Smršť se na okamžik rozdělila, leč vzápětí se znovu s obrovským hlukem spojila v jednolitý ničivý celek. Viktorie zmizela. Muži na palubě zatajili dech. Dříve než mohli vyslovit obavy, gondola se znovu objevila uprostřed strašlivého víru. Tentokrát jím prolétla v úhlopříčce, to znamená od hladiny směrem k obloze. Byl to odvážný a velmi riskantní manévr. Nastal strašlivý hluk, jako by se spojilo několik bouří dohromady, aby protestovaly proti zásahu člověka do přirozeného řádu přírody. Horní kužel byl odříznut a stoupal vzhůru, spodní se zřítil bezmocně do klína rozbouřené hladiny.

Viktorie, která pronikla hluboko do nitra smršti, octla se teď v šíleném víru zbylých vod a mračen, protkávaných blesky. Rozrušený kužel smršti se změnil v kulovitou masu, jež stoupala prudce vzhůru. Užaslí pozorovatelé na Walkoveru si uvědomili, že uprostřed té fantastické koule zmizela i Viktorie.

Jako zázrakem se moře po několika minutách uklidnilo. Gondola se však neobjevila.

Na palubě zavládlo zděšení. Od kapitána až k poslednímu plavčíkovi stáli všichni na palubě a pozorovali střídavě klidnou hladinu a zachmuřená nebesa. Hrozná úzkost jim svírala srdce.

„Co se jim jen mohlo stát?” ptal se už poněkolikáté kapitán.„Nedovedu si to vysvětlit,” pravil pochmurně Angličan. „Korides a Jeffries přece bezvadně ovládají loď. A porucha je tentokrát vyloučena. Nevím, co si mám o tom myslet…”

Hodiny ubíhaly a Viktorie se nevracela.

Večer se znovu rozpoutala bouře. Trvala celou noc. Walkover plul zvolna k jihovýchodu, aby se příliš neod-chýlil od cíle plavby. Kapitán nařídil, aby po celou noc dávala loď světelné signály.

Ale Viktorie se neukázala.

Bouře zuřila až do rána. Kolem desáté hodiny se octl Walkover v souostroví Karolín. Kapitán rozkázal plout k severu.

Loď křižovala v těchto místech dlouhé hodiny, leč marně. Po Viktorii ani stopy!

Nálada na lodi byla pramizerná. Jediný John Dogg neztrácel naději.

„Věřím Koridesovi,” opakoval při každé příležitosti, „Viktorie se přece nemohla ztratit!”

Ostatní byli přesvědčeni o opaku, i když to nikdo nevyslovil nahlas.

Dne 7. ledna kapitán oznámil, že Walkover dorazil opět na místo, kde se potopil Lincoln.

„Co je nám to platné,” povzdechl Corat, „když nemáme gondolu.”

„Sestrojíme novou,” řekl John Dogg.

„Vy znáte formuli helionu?” zeptal se se skrytou ironií Franz Domach, který se až dosud nemísil do rozhovoru.

„Bohužel ne,” procedil skrze zuby Angličan.

„Pak nezbývá než postavit můj podmořský člun,” usmál se Domach.

„Máte asi pravdu, pane,” poznamenal ledově John Dogg, „jenže váš vynález mi bohužel nevrátí Koridese a další dva přátele.”

Ani toho dne se Viktorie neobjevila.

Večer dal John Dogg svolat do laboratoře všechny důstojníky.

„Pánové,” pravil, „budeme v těchto místech křižovat osm dní. Jestliže se do té doby Viktorie nevrátí, poplujeme k našemu ostrovu a postavíme tam podmořský člun podle plánů pana profesora Domacha. Rád bych však věřil, že to nebude nutné.”

Po těchto slovech se rozhostilo pochmurné ticho. Jen John Dogg dodal:

„Osm dní naděje! Máme osm dní naděje!”

Nezdálo se, že by optimistický závěr někoho z přítomných přesvědčil.

IX

V ZAJETÍ DIVOCHŮ

Korides, Jeffries a Pantalon si oddechli. Smršť byla zřejmě zneškodněna. Oknem viděli spousty vod klesající do moře. Hluboko pod nimi plul Walkover.

„Jeffriesi,” pravil inženýr Korides, „vrátíme se zpět. Leťte poněkud k jihu a pak můžete začít sestupovat.”

V téže chvíli ucítil Korides prudkou ránu. Současné viděl, že Pantalon a Jeffries byli sraženi k zemi.

„Hrome! Co se to děje?”

„Nevím,” zamumlal Jeffries zvedaje se z podlahy. Naštěstí ani on, ani Pantalon nebyli zraněni.

„Měl jsem dojem, jako bych dostal elektrickou ránu,” bručel Pantalon. Okamžik poté však vykřikl: „Podívejte se ven!” Jeho tvář byla zkřivena hrůzou.

Všichni se vrhli k oknům. Nad tím, co viděli, jim stydla krev v žilách. Inženýra napadlo, že se snad propadli do hlubin pekla. Kolem se hustě míhaly blesky a zdálo se, že všechny míří na gondolu. Inženýrovi vyrazil na čele chladný pot. Záhy však jeho krůpěje zmizely, neboť uvnitř gondoly bylo nesnesitelné vedro. Rozpálené sklo oken žhnulo jako kamna. Světelné efekty provázela vřava a prudký větrný vír, v němž se Viktorie zmítala jako ořechová skořápka v bouři. Všichni cítili, že se gondola počíná otáčet kolem vlastní osy a že vířivý pohyb nabývá stále větší rychlosti.

„Má hlava! Má ubohá hlava!” vykřikl Jeffries a skácel se k zemi. Pantalon byl odolnější a klesl až po inženýru Koridesovi. A tak všichni ztratili vědomí. Poslední, co si uvědomili, byla obrovská rychlost, s níž Viktorie stoupala k nebesům.

Gondola se stala hříčkou živlů.

Mdloby inženýra Koridese netrvaly naštěstí dlouho. Sotva se vzpamatoval, přistoupil k oknu. Sklo bylo horké, nikoli však rozpálené jako dřív. Kolem dokola se rozkládal bleděmodrý prostor. Viktorie neustále stoupala. Smršť zmizela kdesi hluboko pod gondolou. Let se stal opět klidný, to znamená, že se loď už neotáčela kolem své osy.

Inženýr přistoupil k řídicí desce a zmírnil stoupání. Po chvíli se gondola úplně zastavila. Brzy nato se probrali k vědomí Jeffries a Pantalon.

„Kde to jsme, inženýre?” zeptal se Jeffries.

„Těžko říci. Vím jen, že jsme dosáhli výškového rekordu, neboť jsme dvaadvacet tisíc metrů nad zemí,” usmál se Korides, teď už úplně klidný.

„Řízení je v pořádku?” zeptal se Pantalon, kterého výškový rekord nyní nezajímal.

„Ano. Myslím, že jsme zachráněni,” odvětil inženýr, „Chvíli ještě počkáme pro případ, že by dole zuřila bouře. Pak sestoupíme a pokusíme se zjistit polohu.”

Všichni přivítali krátkou přestávku a využili jí k rychlému občerstvení. Museli se spokojit s několika “sušenkami a s douškem rumu.

Po půlhodině přistoupil inženýr Korides k řídicí desce, snížil množství helionu a gondola počala klesat. Tisíc metrů nad hladinou oceánu ji Korides zastavil.

Široko daleko se rozkládalo moře.

„Na jihu je pravděpodobně pevnina,” řekl inženýr.

Na obzoru, v nesmírné dálce, se vskutku rýsovala neznatelná čára, poněkud tmavší než ostatní obrysy horizontu.

„Kupředu, přátelé!” vyzval inženýr Jeffriese a Pantalona. Jeffries se okamžitě ujal řízení, uvedl do pohybu vrtule a Viktorie zamířila k jihu. Zanedlouho bylo zřejmé, že temná čára je ostrovem.

„Přistaneme a zjistíme polohu,” rozhodl Korides a chystal si sextant a další přřstroje.

„Na Walkoveru mají jistě strach,” poznamenal Jeffries.

„Však my jsme také užili dost strachu, nemyslíte, Jeffriesi? Ať se jen o nás trochu bojí, budeme jim vzácnější,” smál se Pantalon, který už byl zase ve své kůži.

„Na ostrově se nezdržíme. Jakmile zjistíme, kterým směrem je Walkover, ihned se vydáme na cestu,” prohlásil Korides.

„Škoda,” povzdechl si Pantalon, „těšil jsem se na malý piknik.”

„Pantalone,” řekl inženýr, „buď tak hodný, postav se k oknu a podívej se, kde bychom mohli bezpečně přistát.”

„Už se dívám, pane.”

„Potřebujeme buď volné místo na pobřeží, nebo nějakou mýtinku. Jeffriesi, zastavte motor.”

Vrtule přestaly pracovat a Viktorie se zvolna pohybovala kupředu, hnána pouze setrvačností. Netrvalo dlouho a souvislý koberec zelených palem byl vystřídán značně prostornou mýtinou, na níž Korides bezpečně přistál.

Hodiny ukazovaly přesně poledne, když se Viktorie dotkla pevniny. Všichni si oddechli.

„Pantalone,” přikázal Korides, „otevři dveře a vy, Jeffriesi, vezměte s sebou potřebné měřicí přístroje. Je dvanáct hodin, nesmíme zbytečně ztrácet čas.”

Za pět minut stála skupina tří mužů na půdě neznámého ostrova. Inženýr se okamžitě věnoval přístrojům, Jeffries mu pomáhal.

„Trochu se projdu,” oznámil Pantalon, „chybí mi pohyb. A pokusím se sehnat něco k jídlu. Co byste říkali čerstvému kokosovému mléku?”

Inženýr Korides se usmál:

„Nevrátíš-li se včas, necháme tě na ostrově. Bude z tebe docela pěkný robinzon.”

Ale Pantalon už běžel napříč mýtinou až k místu, kde přecházela v hustý les, plný vysoké trávy, keřů a nejrůznějších lián.

Před hradbou lesa se Pantalon zastavil. Asi třicet metrů od něho spočívala na zemi Viktorie. Vpravo za gondolou konali svá měření Korides s Jeffriesem. Vlevo od Pantalona sahalo volné prostranství hlouběji do lesa a postupovalo v ohromném polokruhu až ke gondole. Pouze na jednom místě byla souvislá stěna houštin a lesa přerušena cestou, vedoucí, jak usoudil Pantalon, asi k moři.

Skončiv pozorování, vydal se sluha na důkladnější obhlídku. Zjistil, že kromě široké cesty vede na opačné straně do nitra pralesa ještě menší cesta, spíše jen pěšina.

Pantalon zneklidněl. Copak je ostrov obydlen? Řekl si, že by se měl vrátit a sdělit výsledek pozorování svému pánu. Zvědavost však byla silnější než smysl pro opatrnost a Pantalon se vydal po stezce do nitra pralesa.

Mezi liánami zářila tropická květena vyzývavými barvami. V korunách palem pokřikovali papoušci. Z nitra houštin vystupovala vlhká, kořenná vůně. Pantalon postupoval nanejvýš opatrně, rozhlížeje se na všechny strany. Neviděl nic podezřelého. V jedné chvíli se mu zdálo, že zaslechl zvuk praskajících větví. Chtěl se otočit, ale dříve než tak mohl učinit, uchopily ho silné paže a ucpaly mu ústa. V několika vteřinách byl nešťastník spoután. Teprve teď mohl zjistit, že byl přepaden dvěma divochy. Jeden z nich si ho přehodil přes rameno a spěchal s ním k mýtině.

Pantalon měl brzy příležitost dobře si oba přemožitele prohlédnout. Domorodci byli štíhlí a velcí — i když Pantalonovy výšky nedosahovali — pleť měli temně měděnou a husté černé vlasy spletené na temeni ve zvláštní uzel. Bělmo široce rozevřených očí se červenalo krví, nos se jim u kořene značně rozšiřoval a rty měli vystouplé a masité. Hrubá pletená látka, připomínající rohož nebo ozdobný přehoz na pohovku, sloužila jim za jediný oděv. Měli ji přehozenou volně přes sebe jako plášť. Jejich výzbroj se skládala z dlouhého kopí a štítu.

Na mýtině hodili divoši Pantalona zcela nešetrně na zem. Ještě než měl ubohý mladík čas protestovat, spatřil vedle sebe na zemi Koridese a Jeffriese — rovněž v poutech.

„Jsi raněn?” zeptal se inženýr Pantalona.

„Ne, a vy, pane?”

„Jsem v pořádku. Jeffries také.- Byli jsme velice neopatrní. Pozorovali nás při přistání. Mohlo nás napadnout, že ostrov je obydlen.”

„Ti divoši museli být pořádně vyděšení, když viděli na nebi naši Viktorii,” poznamenal Jeffries. „Jak je však vidět, přemohli strach dost brzy.”

„Máte jistě pravdu, Jeffriesi,” řekl Korides, „ale gondola jim nahání hrůzu i teď. Podívejte se v jaké vzdálenosti ji obcházejí. Myslím, že se dovnitř neodváží.”

Asi deset nebo patnáct metrů před Viktoru stál hlouček domorodců, živě gestikulujících a hlasitě povykujících. Další obcházeli loď v ještě uctivější vzdálenosti.

„Vypadají na Maory, kteří obývají některé ostrovy v Polynésiij” zamyšleně pravil inženýr Korides.

„Tak to jsme na tom dobře,” řekl Jeffries, „Maorové jsou lidojedi.”

„Vypadá to tak,” povzdechl si Korides, „těchto divochů se civilizace zřejmě ani nedotkla.”

Další hovor byl přerušen příchodem jednoho z domorodců. Vzhledem k tomu, že měl zdobené kopí a kolem krku náhrdelník z lastur, dalo se usuzovat, že je to náčelník.

Mohutný, dvoumetrový divoch se postavil před zajatace a několik minut jim cosi vykládal. Jeho řeč byla dokonale nesrozumitelná, ale posunky zřetelně naznačovaly, že se týká Viktorie.

Inženýr Korides místo odpovědi sehrál obtížnou němohru. Pokud mu to pouta dovolovala, naznačil náčelníkovi, že nehodlá jednat dříve, než se bude moci i se svými přáteli volně pohybovat.

Maor se netvářil jako člověk, který porozuměl. Právě naopak. Zíral tupě, ale vztekle na tři zajatce, jako by se rozhodoval, má-li je zabít hned nebo až za hodinu. Pojednou se otočil, zamával paží a cosi vykřikl. Z hlučícího klubka se oddělil starší muž, který důstojně kráčel k náčelníkovi.

Oba se chvíli radili. Nově příchozí se poté sklonil ke Koridesovi a začal mu cosi vykládat. Inženýrovi trvalo dost dlouho, než pochopil, že muž se snaží mluvit směsí angličtiny a francouzštiny. Nicméně nakonec pochopil smysl toho nesrozumitelného přívalu slov.

Inženýr se obrátil ke svým přátelům”:

„Už tomu rozumím. Považují gondolu za nadpřirozenou věc a nás za kouzelníky. Jsou ochotni nám darovat život, ukážeme-li jim, jak prý se chodí v nebeské kouli na procházku. Ten chlap, co se mnou mluvily se jmenuje Pu-pu-teki, je kouzelníkem kmene a těch pár anglických a francouzských slov pochytil na lodi bílých lidí.”

Korides odpověděl v co nejjednodušší angličtině: „Musíte nám sejmout pouta. Sám nic nesvedu. K obsluze kouzelného stroje musíme být tři. Pak vezmeme na procházku po nebi náčelníka i tebe, velikého kouzelníka Maorů.”

Zdálo se, že Pu-pu-teki porozuměl. Obrátil se k náčelníkovi a cosi mu temperamentně vysvětloval. Náčelníkovi se nabídka nelíbila, rozlítil se nejprve na velikého kouzelníka, pak i na zajatce. Dokonce mrštil po Koridesovi kopí. Zabodlo se do země deset centimetrů od jeho hlavy. Přitom nepřestával divoch vykřikovat nadávky a hrozby.

Když se náčelník vyzuřil, zeptal se Korides klidně:

„Co říkal tvůj pán naší nabídce?”

Kouzelník začal opět drmolit páté přes deváté, nicméně Korides přece vyrozuměl, že on, náčelník, je ochoten zbavit pout pouze jediného zajatce, totiž inženýra Koridese. Oba přátelé musí zůstat na zemi jako rukojmí. Kdyby se náčelníkovi něco stalo, ostatní je zabijí a snědí.

„Dobrá,” řekl Korides, „vyřiď náčelníkovi že se musím poradit s přáteli. Pak odpovím.”

I tato odpověď divocha rozzlobila. Nekřičel však a neházel kopím. Jenom dal rozhořčeně kouzelníkovi několik

pokynů, otočil se a zamířil ke skupině domorodců, která si stále ještě prohlížela Viktorii.

„Mluvte, mluvte!” řekl Pu-pu-teki, „dávám pozor.”

Korides se obrátil k Jeffriesovi a Pantalonovi, kteří s obavami sledovali rozhovor. V rychlosti je seznámil s obsahem rozmluvy.

„Nemáme na vybranou,” dodal, „poněvadž jsme v rukou divochů. Nezbývá než náčelníkovi vyhovět. To je jediný způsob, jak se dostat do Viktorie. Jakmile vzlétneme, okamžitě ho uspím chloroformem. Pak vstoupím do podmořské motorky, přistanu a vyjedu ven. Počítám, že divoši budou tak vyděšeni, že okamžitě utečou. Kdyby došlo k nějaké potyčce, použiji elektrických rukou. Potom vás osvobodím a co nejrychleji odlétneme směrem k Walkoveru.”

„Stanovil jste vůbec polohu?” zeptal se Pantalon.

„Z větší části ano. V lodi výpočty dokončím.”

„V tom případě je všechno v pořádku, inženýre,” usmál se Jeffries, „gratuluji vám, vymyslel jste to moc dobře.”

„Tak se dáme do díla,” rozhodl Korides.

Inženýr mluvil se svými přáteli velmi rychlou franštinou, aby jim Pu-pu-teki, ovládající lépe angličtinu, nerozuměl. Proto nemohl mít nejmenší podezření, když mu Korides oznámil:

„Pu-pu-teki ať řekne náčelníkovi, že souhlasíme. Moji přátelé zůstanou na zemi, pokud se budu s náčelníkem procházet po nebi.”

Z taktických důvodů inženýr dodal:

„Řízení lodi není jednoduché. Bude třeba, aby nás na cestě provázel i Pu-pu-teki, který také musí tlumočit.”

Kouzelník byl pýchou bez sebe a okamžitě běžel k náčelníkovi.

Divoši sňali Koridesovi pouta a inženýr se hned vydal k Viktorii, provázen náčelníkem, kouzelníkem a povykující smečkou divochů.

Když inženýr Korides vstupoval na ocelovou podlahu vedoucí k dveřím válcovité místnosti, domorodci ztichli. Náhle se však ozval řev, mnohem mohutnější než předcházející křik divochů. Na planinu se za strašlivého vytí vyřítila velmi početná skupina jiného kmene Maorů, která ve chvilce povraždila divochy shromážděné na mýtině kolem gondoly. Ušetřili pouze náčelníka a kouzelníka, pravděpodobně proto, že byli na prahu Viktorie. Náčelník byl raněn kopím do nohy, Pu-pu-tekiho udeřili do hlavy. Ani Korides neunikl pozornosti nových dobyvatelů, a než se nadál, octl se po boku svých žasnoucích přátel. Tentokrát vedle nich ležel ještě náčelník a kouzelník poraženého nebo spíše vyvražděného kmene.

Pohled na krvavé, bitevní pole byl hrozný. Vítězové však měli smysl pro pořádek” a srovnali všechny mrtvoly pěkně do půlkruhu kolem zajatců. Vítězný tanec pak korunoval úspěšné dílo, z něhož se divoši upřímně radovali. Když dotančili, utvořili vítězové hustý šik a za nepopsatelného řevu odpochodovali do nitra pralesa.

„Pane,” obrátil hlavu Pantalon ke Koridesovi, „myslíte, že odešli všichni?”

„Zdá se,” odpověděl inženýr, „na mýtině není ani jeden.”

„Pak jsme zachráněni!” radostně zvolal Pantalon.

K nesmírnému údivu svých druhů klidně vstal a odhodil liány, jimiž byl spoután.

„Mám přece nějakou praxi ze svého bývalého působiště. V cirkuse jsem tenhle kousek dělal mnohokrát,” řekl na vysvětlenou přátelům, kteří nepřestávali žasnout.

V okamžiku zbavil Pantalon pout Koridese a Jeffriese.

„A teď honem do Viktorie!” zvolal vesele klaun.

„Ano. Nesmíme ztrácet čas. Divoši tu mohou být co nevidět zpátky!”

„A co přístroje?” vykřikl Jeffries.

Všichni se vrátili, sebrali přístroje a znovu se rozběhli ke gondole. Vtom je zarazil srdcervoucí výkřik. Raněný náčelník se hlásil k životu, probrav se po delší době ž bezvědomí.

Korides se zastavil, vteřinku uvažoval a pak ho přemohl soucit. Odevzdal přístroje Pantalonovi a rozběhl se k zajatcům, aby je zbavil pout.

Pantalon a Jeffries mezitím už vstoupili do gondoly.

Sotva se inženýr Korides sklonil nad náčelníkem, aby rozvázal jeho pouta, vyřítilo se na mýtinu asi dvacet divochů. Inženýr neměl ani čas se vztyčit, natož bránit. Než se nadál, ležel v poutech vedle těch, jimž chtěl tak velkoryse dopomoci k volnosti. Ani z této společnosti se však dlouho netěšil. Pojednou přišla jiná skupina divochů, zvedla inženýra na ramena a s pokřikem ho odnášela k Viktorii. Na prahu válcovité místnosti přivítali divochy Pantalon a Jeffries. Tři nejodvážnější, kteří vstoupili na ocelovou podlahu vysunutou z Viktorie, srazili železnými tyčemi. Přicházeli další a další domorodci a bylo zřejmé, že boj dvou statečných mužů je pouze otázkou času. Když pak se na mýtině objevila další posila, vnikli divoši dovnitř gondoly. Pantalona a Jeffriese povalili a nevěnovali jim další pozornost. Zajímala je pouze gondola. Všechno si důkladně prohlíželi, každou věc brali do rukou nebo se jí aspoň dotýkali. Jeden z divochů náhodou stiskl řídící páku. Viktorie se pohnula.

Otevřenými dveřmi vypadlo několik divochů na zem a s nimi i spoutaný inženýr Korides.

Gondola stoupala k nebi, odnášejíc s sebou omráčeného Pantalona a Jeffriese a několik Maorů.

X

SETKÁNÍ UPROSTŘED OCEÁNU

Uplynulo osm dní, které kapitán Simpson a John Dogg stanovili jako mezní lhůtu pro objevení Viktorie.

Gondola byla nezvěstná.

Na 15. ledna večer svolal John Dogg schůzi. Konala se v laboratoři a účastnil se jí kapitán Simpson, Popy, Co-rat, Domach, Helen a Markétka. Nálada byla pochmurná, nikomu z účastníků nebylo do řeči. Dokonce i Franz Domach se tvářil sklesle, ačkoli se v duchu radoval. Náhoda ho zbavila konkurenta a Doggovi teď nezbude nic jiného než obrátit se na něho, profesora Domacha, s prosbou, aby mu dal k dispozici svůj vynález. Na obnovu Viktorie není pomyšlení, protože pouze inženýr Korides znal složení helionu — a Francouz nenávratně zmizel. Franz Domach se v posledních dnech často obíral těmito myšlenkami a neměl nejmenší důvod sdílet smutek ostatních. Proto byl jediným člověkem na palubě, který v noci klidně spal a jemuž nepřestalo chutnat. Jinak se ovšem přetvařoval a pouze navenek sdílel smutek s ostatními.

Slova se ujal Doggův tajemník David Helen. Stručně zopakoval fakta posledních dnů:

„Dne pátého ledna vzlétla Viktorie proti blížící se smršti. Na palubě byli Korides, Jeffries a Pantalon. Viktorii se podařilo zneškodnit smršť tím, že oddělila vodní vír od vzdušného odvrátila tak od Walkoveru hrozící nebezpečí. Z neznámých příčin však gondola zmizela uprostřed mračen a blesků. Dnes je patnáctého ledna a dosud se neobjevila. Proto pan Dogg navrhuje, aby se Walkover vrátil k onomu pustému ostrovu, kde jsme postavili Viktorii. Závazně hodlá požádat pana profesora Domacha, aby začal s konstrukcí své podmořské lodi. Viktorii nelze znovu postavit, neboť s inženýrem Koridesem jsme ztratili i tajemství helionu. Pan Dogg prosí o schválení návrhu nebo o námitky či připomínky.”

Rozhostilo se dlouhé mlčení.

Když už ticho začínalo být trapné, zvedl se kapitán Simpson a pravil:

„Nesmíme zapomínat, že před čtyřmi dny vyplul ze Sydney Tygr s nákladem uhlí. Musíme mu oznámit změnu kursu.”

„Máme dost uhlí, abychom se dostali k ostrovu?” zeptal se John Dogg.

„Ano, uhlí je dost,” odpověděl Popy.

„Pak stačí dát Tygrovi telegraficky pokyn, aby plul přímo k ostrovu.”

„Corate,” obrátil se kapitán na důstojníka, „zatelegrafujte Tygrovi a požádejte o potvrzení našeho pokynu.”

„Nevyplujeme, pokud nedostaneme odpověď,” rozhodl Angličan.

Corat okamžitě opustil laboratoř, kde znovu zavládlo tísnivé ticho. Muži zírali před sebe, jako by řešili nějaký důležitý problém, při němž nesmějí být rušeni. Franz Domach se zahloubal do spisů a plánů, které ležely na stole před ním. Markétka si položila hlavu do dlaní a nikdo nevěděl, zda uvažuje o tragických událostech, nebo zda ‘skrývá před ostatními hluboké pohnutí.

Dvacet minut uplynulo v naprostém mlčení.

Náhle se otevřely dveře a vstoupil Corat.

„Tygr změnil kurs a pluje k ostrovu!”

John Dogg povstal:

„Souhlasíte všichni s naším postupem?”

Nikdo se neozval.

„Považuji vaše mlčení za souhlas,” řekl John Dogg.

Angličan poděkoval, ukončil schůzi a opustil laboratoř. Kapitán, Corat, Popy a Helen ho následovali. Franz Domach sbíral pomalu své papíry a odešel několik okamžiků po nich. V laboratoři zůstala jen Markétka. Teprve teď, když byla úplně sama, roztřásla se dlouho utajovaným pláčem. Ztratila poslední naději; nevěřila už, že by se mohl inženýr Korides vrátit.

Walkover mířil k opuštěnému ostrovu. Nálada na palubě byla vpravdě pohřební. Nikdo nepromluvil zbytečné slovo, námořníci i důstojníci se vyhýbali vzájemným setkáním. Simpson s Coratem stáli na velitelském můstku jako dva zasmušilí cizinci. Popy se dokonce zavřel do své kajuty, předstíraje nějakou práci. Do kajuty se uchýlil i profesor Domach, jenže z důvodů zcela odlišných: aby nebyl nucen nic předstírat, aby se nemusel přetvařovat a aby mohl nad svými nákresy spřádat plány příští podmořské výpravy, která proslaví jeho vynález, osobnost a hlavně vlast.

Pokud jde o Johna Dogga, trávil většinu času na zádi. Opřen o jeřáb, na němž kdysi spočívala Viktorie, hleděl k místům, kde šest tisíc metrů pod hladinou odpočívá Lincoln s drahocennou skříňkou. Víc než ztráta Viktorie a oddálení výpravy do hloubi oceánu bolel ho odchod inženýra Koridese, Jeffriese a Pantalona.

Walkover plul plnou parou celou noc a ráno se octl v blízkosti souostroví Karolín.

Loď se probudila do svěžího jitra. Corat vystřídal ve službě Popyho, který ihned zmizel v podpalubí. Mužstvo drhlo se zuřivou důkladností palubu.

Vtom se ozval starý mořský vlk Will. Podíval se k nebi a pak se obrátil na Peterse, jenž stál vedle něho:

„Ať do mě praští hrom, jestli se tamhle něco neleskne nad obzorem. Vidíš, starouši?”

Peters “si zaclonil oči a pohlédl naznačeným směrem.

„K čertu! Myslím, že máš pravdu, mořská příšero. Člověk by řekl, že nevidíš ani na konec paluby, a ty zatím…”

„Hele, důstojník si toho taky všiml. Dívá se dalekohledem.”

Vtom se už ozval Coratův hlas?

„Wille, skočte pro kapitána! Rychle! A pro pana Dogga!”

Ve chvilce byli kapitán a Angličanem u Corata.

Ve vzdálenosti tří mil se vznášel přímo nad obzorem malý bod, lesknoucí se pod dopadajícími paprsky slunce.

„To je Viktorie!” řekl kapitán, odkládaje dalekohled. Byl bledý a hlas se mu chvěl rozčilením, které se ani nesnažil potlačit.

„Plnou parou k jihovýchodu!” zavelel Simpson, tentokrát už jasným, zvučným hlasem.

„Bože, je to možné?” vydechl John Dogg. „Vždyť to je opravdu gondola!”

Novina se rozšířila po Walkoveru rychlostí blesku. Paluba byla plná zvědavců, kteří si podávali dalekohledy a kukátka. Nikdo už nemohl pochybovat: byla to Viktorie. Stála těsně nad hladinou naprosto klidného oceánu.

„Jak to, že tu není slečna Markétka?” zeptal se Angličan.

„Před chvílí jsem pro ni poslal, pane,” odpověděl Popy. „Musí tu být co nevidět.”

Vskutku, netrvalo to ani tři minuty, a po schůdcích vystupovala z podpalubí Markétka Domachová. Její usmívající se tvář zářila štěstím.

„Slečno!” zavolal Popy, „vidíte Viktorii? Pojďte sem, půjčím vám dalekohled.”

Gondolu už bylo zřetelně vidět i pouhým okem. Markétka uchopila dalekohled, ale ruce se jí tak chvěly, že jej ihned odložila. Vzrušením nemohla promluvit ani slovo. Pevně se zachytila zábradlí a upřeně hleděla na lesklou gondolu, jež se vůčihledně zvětšovala.

„Proč jsou tak hrozně nízko?” uvažoval nahlas John. Dogg. „Nejsou výš než takových padesát metrů nad mořem.”

„Spíš méně, pane,” poznamenal Popy. „Pravděpodobně nás zahlédli a sestoupili, jak nejníže mohli, aby se s námi co nejdříve setkali.”

„Mohli nám letět naproti,” řekl Corat, „v tom bude něco jiného.”

„Podívejte se!” vykřikl Popy. „Něco je přivázáno ke gondole!”

Walkover už byl velmi blízko; kapitán vzal dalekohled a zamířil jej na gondolu.

„Je to člověk!” vykřikl ihned. „Nějaký člověk uvázaný na laně. A dveře Viktorie jsou otevřené! Něco se přihodilo.”

Po půlhodině další plavby mohl už Popy konstatovat:

„Ten člověk je uvázán za nohu. A není to běloch. Visí tam nějaký divoch. Myslím, že je mrtev.”

„Co se stalo? Proč nesestupují? Kde jsou ostatní?” to byly otázky, které šly od úst k ústům.

Mezitím se Walkover přiblížil natolik, že gondola byla takřka na dosah. Popy měl pravdu, Viktorie se vznášela ve výši asi třiceti metrů. Když se loď octla pod gondolou, vrážel uvázaný domorodec do nejvyššího stěžně. Zdálo se dokonce, že Viktorie neustále zvolna klesá.

„Copak tam spí?” divil se John Dogg.

„Pokusím se je vzbudit,” řekl kapitán Simpson a nařídil vypálit salvu z děl.

Vzápětí byl rozkaz proveden. Zazněla ohlušující rána. Ve Viktorii se nic nepohnulo. Zato na schodech z podpalubí se objevil překvapený Franz Domach. Nikdo mu neoznámil radostnou novinu, protože všichni na lodi se ho od určité doby instinktivně stranili. Teprve rána z dél ho vyburcovala. Při pohledu na Viktorii zaťal zuby a znatelně zbledl. V té chvíli nedokázal ovládnout své city. Nikdo si ho ostatně nevšímal, oči všech byly upřeny k otevřeným dveřím gondoly.

Mezitím Walkover minul Viktorii a musel se zvolna vracet. Toho využil kapitán a John Dogg ke krátké poradě, k níž přizvali důstojníky Corata a Popyho.

„Není pochyb o tom, pánové,” začal Simpson, „že se v gondole stalo něco nepředvídaného. Nasvědčuje tomu i mrtvola divocha uvázaného na laně. Navrhuji, aby někdo vyšplhal po laně do Viktorie. Mohli bychom se pokusit stáhnout ji na palubu. Nevím však, jak pevně je lano nahoře přivázáno. Kdyby se uvolnilo nebo přetrhlo, vystoupila by gondola okamžitě o několik desítek metrů výš, protože bychom ji zbavili přítěže. Člověka, jak je zřejmé, lano udrží. Musíme vyslat nahoru některého námořníka.”

„Souhlasím,” řekl zamyšleně John Dogg, „jenže háček je v tom, že by to měl být člověk obeznámený s řízením Viktorie. Námořníci umějí znamenitě šplhat, ale ani jeden neovládá řídicí systém gondoly.”

„Já se tam podívám,” pravil Popy. „Aspoň si trochu za trénuji. Ve škole jsem býval přeborníkem ve šplhu.”

„Uvidíme, zda jste to ještě nezapomněl,” usmál se kapitán, který byl rád, že se Popy přihlásil.

John Dogg a Corat poklepali námořníkovi s uznáním na ramena a přáli mu hodně zdaru.

V tě chvíli se Walkover ocitl opět pod gondolou. Stroje se zastavily. Divochova mrtvola se volně kývala kolem hlavního stěžně.

Popy se bez obtíží dostal nahoru. Ve vhodném okamžiku uchopil divocha za ruku a přitáhl ho k sobě. Z kapsy vyndal řemen a připoutal jím mrtvolu k stěžni. Poté uchopil lano, které bylo napjaté jako struna, a bez obtíží šplhal vzhůru. Bylo vidět, že Popy neztratil nic ze své mrštnosti a sportovní zdatnosti. Nicméně asi po patnácti metrech se musel zastavit a odpočívat. Popy se podíval dolů. Lano pod ním bylo pokrčené, to znamená, že loď pod tíhou jeho těla poněkud klesla. Desítky očí ho sledovaly s obdivem i úzkostí. Vydrží zbývajících patnáct nebo dvacet metrů? Co asi objeví uvnitř gondoly?

Popy se opět vydal na cestu k výšinám. John Dogg s úlevou zjišťoval, že má dostatek sil, aby zvládl tento obtížný úkol. Popy šplhal cekem lehce a vzdálenost maži ním a gondolou se vůčihledně zmenšovala.

Zbývalo posledních pět metrů. Nad Walkoverem se vznášelo napjaté ticho. Všichni čekali, co přinesou příští okamžiky.

Ještě tři metry, dva, jeden …

Popy se zachytil jednou rukou vysunuté ocelové podlahy, snadno se vzepřel a — zmizel uvnitř Viktorie.

Konečně tedy na Walkoveru poznají, co se přihodilo Koridesovi, Jeffriesovi a Pantalonovi.

XI

DVANÁCTKRÁT KOLEM ZEMĚ

Když se jeden z divochů náhodou dotkl páky na řídicí desce, začala gondola okamžitě stoupat, ovšem bez inženýra Koridese, který vypadl společně s několika domorodci otevřenými dveřmi.

Asi za pět minut nabyli Pantalon s Jeffriesem opět vědomí. Zjistili, že leží spoutáni na podlaze válcovité místnosti a že gondola stoupá prostorem. Oba byli značně zemdleni rozčilením i fyzickými útrapami.

Kromě nich zůstalo ve Viktorii sedm Polynésanů. Čtyři pobíhali v gondole, tři seděli v dolní místnosti. Divoši projevovali překvapení, pak strach a posléze hrůzu tak komickým způsobem, že Pantalon i Jeffries se neubránili smíchu ani v této tragické chvíli. Teprve když se k třem divochům z dolní místnosti připojili čtyři z gondoly, přešel oba přátele smích. Sedm Polynésanů se totiž sesedlo do polokruhu na podlahu a začalo vzývat svá božstva. Zpočátku to vypadalo, jako by zpívali něco na způsob žalmů, ale tou měrou, jak se zvyšovala jejich hrůza, měnil se i zpěv, ústící nakonec v neartikulované, zoufalé vytí.

Jeden z divochů, náhle vstal, začal se kolébat a mávat rukama, až posléze vytančil nahoru do gondoly, kde pln hrůzy pobíhal od předmětu k předmětu.

„Tentokrát jsme ztraceni definitivně,” pravil Jeffries, jen stěží překřikující vytí Maorů.

„Vypadá to tak,” přisvědčil rozvážně Pantalon.

„Nedokážete se zbavit pout jako posledně?”

„Tentokrát ne. Ti mizerové si dali záležet na tom, abych se nemohl ani hnout. A pak… jsem vysílený .,, už nemohu.”

„Ti chlapi se snad zbláznili,” řekl po chvilce opět Jeffries, neboť šílenství divochů se ještě vystupňovalo.

„Co se s námi stane, Jeffriesi?”

„To ví jen bůh, milý Pantalone. Naštěstí nestoupáme příliš rychle. Cítíte to také, ne? Teplota se přece skoro nezměnila. Kdyby ten divoch odkryl větší množství helionu, museli bychom už být nejméně osm nebo deset tisíc metrů nad mořem — a v takové výšce by nám už byla zatracená zima! Zřejmě stiskl jen páku číslo jedna, takže stoupáme pomalu a za chvíli se vůbec zastavíme. Jen co se vyrovná síla sluneční přitažlivosti s váhou Viktorie.”

„Takže máme vlastně štěstí,” usmál se Pantalon.

„Jak se to vezme, příteli,” pravil odevzdaně Jeffries. „Podle mého názoru to je prašť jako uhoď, zemřít mrazem nebo hladem a žízní.”

„Máte pravdu,” povzdechl Pantalon, „perspektiva je v každém ohledu mizerná.”

Oba přátelé se odmlčeli. A zatímco se zabývali nepříliš radostnými myšlenkami na budoucnost, otřásal lodí podivný zpěv divochů, provázený křečovitými pohyby paží i hlav. Maorové snad opravdu zešíleli.

„Pantalone!” ozval se opět Jeffries. „Nezpozoroval jste nic? Mám pocit, že se loď zastavila.”

„Také mě to napadlo, nebyl jsem si však jist, a tak jsem o tom radši nemluvil. Jak můžeme být vysoko?”

„To bych se musel podívat nahoru do gondoly,” řekl Jeffries. „Sundejte mi pouta a řeknu vám to naprosto přesně.”

„Zatracený provazy!” ulevil si Pantalon.

„Souhlasím, Pantalone,” pravil Jeffries, „ale stejně si myslím, že bychom místo nadávání měli uvažovat, nedali se v naší situaci přece jen něco dělat.”

„Ach, drahý Jeffriesi!” zvolal nešťastný Pantalon, „co chcete podnikat, když se nemůžete ani hnout. Mluvit, nadávat a čekat na zázrak!”

Přátelé ztichli, jako by skutečně očekávali zásah nadpřirozené moci. Netušili, že je čeká překvapení, které podstatně změní jejich situaci i bez přispění zázraku.

V gondole stále ještě pobíhal sedmý divoch. Těžko říci, co tam hledal a proč se nevěnoval podivnému obřadu, na němž se podíleli ostatní. Jisto je, že ho mnohem více zajímalo vybavení gondoly. Neustále obcházel kolem stěn, při čemž zvláštní pozornost věnoval vždy skříňce s léky a nejrůznějšími chemikáliemi. Pestrobarevné podlouhlé lahvičky ho zajímaly natolik, že se v jedné chvíli skříňky dotkl a odsunul vrchní stěnu, která nebyla zajištěna. Znovu obešel několikrát gondolu, až stanul opět před skříňkou. Lehce, jakoby s ostychem sáhl na několik lahviček. Nic se nestalo. I uchopil spěšně jednu lahvičku, v níž se leskla tekutina hrající na slunci všemi barvami.

Divoch třímal vzácnou kořist oběma rukama a vzhlížel k ní s nesmírným obdivem. Ponenáhlu ustupoval na-zpět, snad aby nenápadně zmizel z místnosti, kde se dopustil krádeže, či aby ukázal vzácnou kořist svým přátelům v dolní místnosti. Na prahu železných schodů se zastavil. Otáčel lahvičkou a prohlížel si ji ze všech stran. Ve chvíli, kdy ji obrátil vzhůru nohama, skleněná zátka se uvolnila a spadla na první schod. Obsah lahvičky pomalu stékal po schodech do dolní místnosti k velkému potěšení divocha, který radostí celý bez sebe začal mávat rukou a rozstřikoval průhlednou kapalinu po celé válcovité místnosti.

V lahvičce bylo neobyčejně silné narkotikum. I minimální dávka by omámila oběť na čtyřiadvacet hodin, při delším vdechování mohl člověk spát až patnáct dní. Silnější dávka znamenala zpravidla smrt.

Účinky omamného prostředku se projevily okamžitě. Maorové jeden po druhém ustávali ve zpěvu a omdlévali. Nakonec tam leželi na podlaze jako skupina padlých bojovníků, ten skloněn kupředu, jiný leže na zádech. Jeffries s Pantalonem pozorovali divocha a uvědomili si, co dělá. To bylo ale vše, co měli čas vnímat; i oni upadli totiž vzápětí do hlubokého spánku.

Nejhůře doplatil na svůj nepředložený čin jeho nevědomý pachatel. Také na něho pochopitelně omamná droga zapůsobila. Jenže on jediný stál, dokonce na vrcholu železného schodiště, které spojuje gondolu s válcovitou místností. Jak ztrácel divoch vědomí a jak se začal na prvním schodě motat, šlápl na skleněnou zátku, noha mu podklouzla a omdlévající Maor sletěl obloukem dolů. Na okamžik se ještě stačil postavit a chvilku se potácel, zaplétaje se do lana složeného vedle dveří. Přitom šlápl jednou nohou do oka, jímž bylo lano zakončeno, zakopl, zapotácel se a vypadl otevřenými dveřmi ven. Viktorie se otřásla prudkým nárazem. Asi třicetimetrové lano se odvinulo a na jeho konci visel za nohu omámený Maor. Viktorie pokračovala klidně ve své cestě, poslušná teď pouze sluneční přitažlivosti. To znamená, že ve své úctyhodné výšce obíhala kolem Země, přesněji řečeno, že Země ubíhala pod ní, neboť gondola, poutána Sluncem, stála nehybně v prostoru.

Za dvanáct dní se tak Země pod touto novou družicí otočila dvanáctkrát.

Dne 16. ledna ráno procitl první divoch a pohled na nehybné druhy ho tak vyděsil, že okamžitě utekl do gondoly. Pln hrůzy a strachu ustupoval až k zadní stěně, kde byla řídicí deska. Jak narazil na páku desky, zmenšil množství odkrytého helionu a loď počala zvolna klesat. V té chvíli byla nad Tichým oceánem. Zastavila se těsně nad jeho hladinou. O hodinu později ji objevil Walkover. Jakmile se Popy dostal do spodní místnosti Viktorie, okamžitě se rozhlížel po svých přátelích. Těžko vypovědět hrůzu, jež se ho zmocnila při pohledu na bezvládná těla divochů, mezi nimiž našel v poutech i Pantalona a Jeffriese. Přiskočil k přátelům a zkoušel jim tep.

„Žijí, žijí!” vykřikl Popy. „Pantalone, Jeffriesi, vzbuďte se!”

Vtom spatřil na zemi prázdnou lahvičku od narkotika a pochopil.

Rychle vystoupil do gondoly, kde se v koutě krčil na smrt vyděšený Maor. Popy si ho nevšímal. Hledal někoho jiného. „Proboha, co je s Koridesem?” zašeptal pro sebe. Nebyl však čas na otázky, které v této chvíli nemohl nikdo zodpovědět. Popy znovu seběhl dolů, zbavil pouť oba přátele a jedním úderem sekery přeťal lano, jímž byla gondola spojena se stěžněm Walkoveru. Viktorie, které se nepatrně ulehčilo, začala mírně stoupat. Jen do té doby, než se Popy ujal řízení. V příštích okamžicích dosedla gondola poslušně mezi dvě ramena jeřábu na

zádi lodi a byla pevně připoutána k Walkoveru. Námořníci vynesli opatrně Pantalona a Jeffriese a uložili je do jejich kajut. Pět omámených Maorů položili na rohož v podpalubí, šestého pro jistotu spoutali a posadili vedle nich. Sedmý našel poslední útočiště ve vlnách Tichého oceánu.

Radost ze setkání s Pantalonem a Jeffriesem kalila pouze obava o Koridese. Co se stalo s inženýrem? Nebylo jediného člena výpravy, který by si nekladl tuto otázku.

Walkover přerušil cestu k ostrovu, vyrozuměl o změně posádku Tygra a zvolna křižoval na místě, kde se setkal s Viktorií.

Všichni s netrpělivostí čekali, až procitnou Pantalon s Jeffriesem. Oba zatím spali pod dohledem lodního lékaře, který nařídil jejich umělou výživu.

Přátelé se probudili takřka zároveň. Bylo to 19. ledna. Cítili se znamenitě. V téže době přišli k sobě i zbývající Maorové, kteří však zůstali zajištěni v podpalubí. O dvě hodiny později se shromáždili členové výpravy v laboratoři, aby vyslechli zprávy obou navrátilců, kteří byli nemálo překvapeni, když zjistili, jakým způsobem se zachránili.

Pantalon seznámil účastníky schůze s podivuhodným dobrodružstvím na ostrově a s okolnostmi, za nichž ztratili inženýra Koridese. O letu ve Viktorii nemohl celkem nic říci. Převážnou část proležel v mdlobách.

„Máme před sebou jediný cíl a jediný úkol, pánové,” ujal se slova John Dogg, jakmile Pantalon skončil. „Tím cílem je neznámý ostrov a úkolem pak co nejrychlejší záchrana inženýra Koridese. Nesmíme ztratit ani minutu, abychom snad nepřišli pozdě.”

„Pevně věřím, že inženýr Korides žije a že se s ním shledáme,” pravila Markétka. Za tato slova ji stihl nenávistný pohled jejího otce, který se v té chvíli zapomněl ovládat.

„Také já v to věřím, slečno,” pravil kapitán Simpson. „Souhlasím s Johnem Doggem, že musíme ihned vyplout Koridesovi na pomoc. Otázka však je kam ? Ani Pantalon, ani Jeffries neznají přesnou polohu místa, kde s Viktorií přistáli. Nezbývá než se uchýlit k hypotézám. Snažil jsem se opřít je o co nejpřesnější fakta. Vyznám se poněkud v místních nářečích Polynésanů a vyslýchal jsem zajatce. Podle jejich údajů — rozuměl-li jsem jim dobře — a podle důkladného popisu ostrova, který mi poskytl Pantalon, se domnívám, že jde o Papouščí ostrov. Asi před deseti lety jsme tam museli nouzově přistát. Popis se shoduje. Ostrov je plný papoušků — odtud jeho jméno — a obyvatelný je pouze z jedné poloviny, neboť na druhé straně jsou dosud v činnosti sopky. Kromě ptáků nežijí na ostrově žádná zvířata, takže není divu, živí-li se domorodci lidským masem.”

„Znáte polohu ostrova?” zeptal se věcně Angličan.

„Ano. Pojedeme-li přes noc, ráno tam jsme.”

„Můžeme hned vyplout?”

„Jistě, pane.”

„Dejte příslušné rozkazy, kapitáne. Bylo by dobře, kdybychom byli u cíle ještě před rozbřeskem,” řekl .Dogy.

Několik minut poté zamířil Walkover, plnou parou k Papouščímu ostrovu.

Téhož večera vypracoval Pantalon válečný plán, který předložil ostatním ke schválení.

„U ostrova přistanou tři čluny, každý s dvacetičlennou posádkou. Tyto tři skupiny se vydají hledat inženýra Koridese; každé z nich bude přidělen jeden Maor jako průvodce. Přimět domorodce k poslušnosti není nikterak těžké. Jsou dokonale vystrašeni a vidí v nás bílé bohy. Podle jejich údajů jsou na ostrově tři vesnice. Jde o to, přepadnout je zároveň, aby divoši neměli čas vzájemně se varovat a abychom zmařili případnou oběť zajatce jejich bohům.”

Podle dohody měl jednotlivým oddílům velet John Dogg s Pantalonem, Popy s Jeffriesem a konečně Corať s Willem. Každý člen výpravy dostane pušku s bodákem, revolver a sekeru. Společná akce začne ihned po přistání, aby výprava využila ještě ranního šera.

Plán byl jednomyslně schválen a všichni odešli spát. Není snad třeba říkat, že té noci většina mužů ani nezamhouřila oka.

Ke třetí hodině ráno dne 20. ledna dorazil Walkover, k Papouščímu ostrovu. Markétka požádala Johna Dogga, aby se’ směla účastnit výpravy do nitra ostrova. Angličan souhlasil a za chvíli stála na palubě mladá dívka v loveckém kostýmu. Markétka si jej přivezla z Německa a teprve dnes se jí naskytla první příležitost, aby si jej oblékla. Vypadala v něm stejně roztomile jako v krajkových šatech. Ve tři hodiny třicet minut přistály u ostrova tři čluny, každý s dvacetičlennou posádkou. Celá akce byla provedena v největší tichosti. Skupiny zmizely okamžitě v lese a ve tři hodiny čtyřicet minut bylo pobřeží opět pusté a klidné jako kdykoli dříve. John Dogg trval na tom, aby Se čluny maskovaly, a vybral pro jejich skrýš malou zátoku nedaleko místa přistání.

Pro vzájemné dorozumění se vedoucí dohodli, že použijí v případě nutnosti tří druhů signálních raket. Červené, kdyby hrozilo nebezpečí, zelené, kdyby některá skupina objevila inženýra Koridese, a konečně žluté, jestliže bude zapotřebí pomoci při osvobozování vzácného vězně.

Nad Papouščím ostrovem začínalo svítat.

XII

PULKASOVÉ

Když Korides vypadl z otevřených dveří Viktorie, zmocnilo se ho zoufalství. Tentokrát se Pantalon s Jeffriesem asi nezachrání. Na sebe v té chvíli nemyslel, ačkoli jeho vyhlídky také nebyly růžové.

S úlevou inženýr zjistil, že není poraněn. Ponenáhlu začal opět chladně uvažovat a zoufalství a malomyslnost ho opouštěly.

Nic není přece ztraceno. Všichni zatím žijeme! Pantalon je hlava otevřená a Jeffries má odvahu. Ti dva už něco společně podniknou!

Inženýr Korides potřeboval věřit, a proto věřil. Ano, než uplyne den, zmocní se oba přátelé Viktorie a vrátí (se pro něho. Možná že to bude trvat dva dny, nejvýše tři. Určitě však přijdou. Při takových myšlenkách se inženýrova nálada vůčihledně zlepšovala.

Dalším zdrojem zábavy a dobré nálady byli divoši. Korides, i když byl v nezáviděníhodné situaci, přece se asi dvacet minut dokázal upřímně bavit pozorováním domorodců. Těžko popsat jejich tváře, obrácené k nebi a tupě zírající do výšky, kde zmizela tajemná létající věc, kterou pravděpodobně považovali za božstvo. Jejich výraz se často měnil podle toho, zda vítězila pochybnost, strach nebo zvědavost. Korides je z dlouhé chvíle počítal. Kolem něho stálo asi dvě stě nehybných živých soch. divoce koulejících očima za odlétající Viktorii. Ještě dlouho poté, co gondola zmizela, zůstávali divoši na místech, jako by čekali, že se nebeský člun přece jen musí vrátit. Inženýr Korides litoval, že není tak zručný jako Pantalon. Kdyby se teď zbavil pout, nikdo by si toho pravděpodobně nevšiml, protože mysl všech domorodců zaměstnávala pouze jediná věc — tajemná loď. Inženýr si byl skoro jist, že v této chvíli by ho nikdo nepronásledoval.

Asi po hodině divoši usoudili, že létající bůh jim definitivně uprchl, a za nepopsatelné vřavy se seběhli do středu mýtiny, aby se poradili. Trvalo jim to dlouho, mnohem déle než čekání na Viktorii. Soudě podle křiku a živé gestikulace, byla to porada neobyčejně bouřlivá. O čem se mohou tak dlouho radit, napadlo Koridese. Když se podíval vedle sebe na těžce raněného náčelníka a na zcela apatického Pu-pu-tekiho, který byl zřejmě dokonale smířen se svým osudem, nebylo inženýrovi právě dobře.

Náhle domorodci ztichli. Z hloučku se oddělila skupina tří divochů a zamířila k zajatcům. Každého velmi pečlivě prohlédli. Korides a Pu-pu-teki je nezajímal, všechnu pozornost soustředili záhy na raněného náčelníka. Po důkladném ohledání jeho ran nebožáka zdvihli, a jak Korides viděl, zanesli ho na nedalekou skalnatou vyvý-šeninu.

Inženýr nemohl pak už přesně sledovat, co se na skalnaté planině děje. Zřetelně však viděl, jak se ze skupiny domorodců oddělil zvlášť silný divoch a jak se s nožem v ruce skláněl k zemi. Několikrát se silně rozmáchl a bodl do země v místě, kde asi ležel raněný náčelník. Pak vyskočil a s radostným křikem odběhl za svými druhy.

Jiná skupina divochů připravovala oheň. Inženýrova předtucha se splnila. Za několik minut spatřil nebohého náčelníka nabodnutého na silné větvi, kterak se zvolna smaží v plamenech. Divadlo, které se tu Koridesovi naskytlo, bylo příliš hrůzné, než aby je mohl sledovat. Zavřel oči a jen stěží přemáhal nevolnost.

Inženýr upadl do zvláštní apatie. Ztratil pojem o čase, nedokázal by říci, zda tu leží spoután hodinu nebo den. Vzpamatoval se, teprve když se vedle něho ozval hluboký povzdech, přecházející pozvolna v nářek, který se neustále stupňoval. Pu-pu-teki oplakává svého náčelníka, napadlo inženýra.

Divoši přistoupili k dělení své strašlivé kořisti. Nářek Pu-pu-tekiho se v té chvíli změnil v žalostné vytí. Jeden z divochů vstal od ohně a blížil se k spoutanému kouzelníkovi který ani na okamžik nepřestával naříkat. Hodil mu před ústa kus masa, zabalený v palmovém listě. Pu-pu-teki ztichl a vrhl se na čerstvé sousto. Korides strnul. Tak tedy proto kouzelník naříkal! Nikoli z lítosti nad ztrátou náčelníka a přítele, nýbrž z obav, že by mohl přijít o pochoutku, která se mu asi nenaskytne každý den. Korides musel opět zavřít oči. Tohle už bylo nad jeho síly. Bohužel si nemohl zacpat uši, a tak se chtě nechtě musel stát svědkem hodů, o nichž až dosud jen slyšel nebo četl. Inženýrovo utrpení netrvalo dlouho; strašlivá hrůza mu záhy zastřela smysly.

Probral se, až když ho divoši pokládali na nosítka. Inženýrovi se sice vrátilo vědomí, ale celková apatie trvala dál. Nestaral se o to, kam ho divoši nesou, a bylo mu v té chvíli lhostejné, jak s ním naloží. Dvanáctihodinový půst, přestálá únava a nervové vyčerpání vykonaly své. Korides posléze usnul tak tvrdě, že nevnímal naprosto nic.

Ráno nevěděl, kde je. Chtěl vstát, ale nemohl, protože byl přivázán ke stromu. Pomalu si začal v paměti vybavovat všechny zážitky z včerejšího dne. Slunce stálo už dost vysoko a inženýr odhadl, že může být jedenáct hodin. To tedy znamená, že spal přibližně patnáct hodin. Proto se cítí poměrně dobře. Pouta byla volná a inženýr se pomalu a s požitkem protáhl.

Bez obtíží se posadil a rozhlédl. Spatřil několik chatrčí, tu a tam roztroušených po planině a v řídkém lese. Za zády objevil dřevěnou mísu se zlatožlutou hustou tekutinou. Sklonil se k nádobě a okusil neznámý pokrm. Shledal, že je velice chutný, a v duchu si řekl, že by jím nepohrdl, ani kdyby neměl takový hlad. Brzy poznal, že ka-šovitá hmota je pravděpodobně ovocná zavařenina zředěná kokosovým mlékem.

Sotva skončil inženýr snídani — či spíše oběd —, objevil se Pu-pu-teki. Byl to jediný divoch, kterého toho jitra Korides spatřil. Podle toho, že třímal v ruce kopí a že se k zajatci blížil pomalým, majestátným krokem, inženýr odhadl, že dostal milost a s ní i svobodu. Kouzelník pozdravil Koridese pokynem ruky. Pravil:

„Jak je mému bratru?”

Korides se přizpůsobil rozhovoru á odpověděl rovněž lámanou angličtinou:

„Dobře. Můj bratr je svoboden?”

„Ano,” vypjal se hrdě Pu-pu-teki. „Pulkasové ctí moudrost. Má pověst je větší než země. Dali mi život. Jsem náčelník, jsem člen kmene, jsem Pulkas.”

Včera sis pochutnával na vlastním náčelníkovi a dnes jsi zradil svůj kmen, pomyslel si Korides. Nahlas však pravil:

„Jsi velký učenec a velký náčelník. Korides ti blahopřeje.”

„Můj bratr se jmenuje Korides?”

„Ano.”

„A ví můj bratr Korides, co ho čeká?”

„Nevím.”

„Můj bratr to ani netuší?”

„Ne. Ale vím, že můj bratr to ví.”

„Jsi také moudrý.”

„Ne však tolik jako ty.”

„Přeje si můj bratr vědět, co ho čeká?”

„Budu ti velmi zavázán, řekneš-li mi to.”

„Pulkasové mého bratra vykrmí a snědí,” poznamenal s naprostou samozřejmostí kouzelník a dodal: „Rada tak rozhodla.”

Pu-pu-teki se odmlčel, jako by chtěl vychutnat účinek, který tato zpráva bude mít. Čekal-li, že se inženýr Korides vyleká, nemýlil se. Francouz silně zbledl a nebyl schopen říci jediné slovo. Kouzelník si s potěšením prohlížel nebohého zajatce a pak pravil:

„Můj bratr může být klidný. Pulkasové přijali můj návrh.”

„Jaký návrh?” vzpamatoval se inženýr.

„Můj bratr je náčelníkem bílých mužů, kteří jsou v létající kouli?”

„Ano.”

„Ať tedy řekne, zda koule je bohem nebo lodí, která místo po vodě jezdí vzduchem.”

Inženýr Korides uvažoval. Na odpovědi zřejmě záleží jeho další osud. Nedovedl odhadnout, která ze dvou možností mu přinese prospěch, ale rozhodl se pro pravdu.

„Je to loď, nikoli bůh. Loď jezdící vzduchem místo po vodě, jak poznal můj moudrý bratr, který je opravdu největším učencem na celé zemi.”

Pu-ipu-teki se tvářil nadmíru spokojeně. Korides chtěl využít příležitosti a pokračoval:

„Stroj jsem vynalezl a vyrobil já. Proto mě poslouchá. Pohybuje se, jak já chci, odletí, kdy chci a naří-dím-li, opět se vrátí.”

Kouzelník Se zamyslel.

„Proč můj bratr poslal loď pryč?”

„Abych zachránil Pulkase. Kdyby se uvnitř dotkli některých pák, loď by se roztočila tak rychle, že by zabila všechny tvé bratry i mě. Dokonce i tebe by zabila, třebaže jsi kouzelník.”

„Dobrá. Můj bratr je tedy vládcem lodi.”

„Ano, to jsem.”

„Přivolej tedy létající loď nazpátek!”

Inženýr Korides čekal na tato slova.

„Rád bych to udělal, ale jsou tu překážky.”

„Jaké?”

„Abych mohl loď přivolat, musím být volný. Stroj je teď daleko za mořem. Je třeba, abych se vypravil na mořský břeh a loď tam přivolával.”

„Budeš volný. Kdy můžeš začít?”

„Třeba zítra. Dovedete-li mě dnes o půlnoci k moři, podaří se mi během dne loď přivést zpět.”

„Dobrá,” řekl kouzelník a neobvykle rychle odkvapil. Zamířil k největší z chatrčí, která vévodila všem ostatním.

Už při Koridesově rozhovoru s kouzelníkem postávaly v uctivé vzdálenosti ženy a děti, zvědavě si prohlížejíce zajatce. Teď se odvážily blíže. Některé děti se dokonce Koridese dotýkaly, jako by se chtěly přesvědčit, že je “skutečný. Celá ta skupina domorodců kolem něho neustále hlučela a dorážela na něho, nikdo mu však neublížil.

Toto zvláštní divadlo trvalo asi hodinu. Jakmile se objevil Pu-pu-teki, celé ječící hejno se rozprchlo.

Kouzelník přistoupil k inženýrovi a pravil:

„Můj bratr musí slíbit, že Pulkasům neublíží.”

„Slibuji!”

„Přísahej!”

„Přísahám!”

„Při kostech svého otce,” naléhal kouzelník.

„Přísahám při kostech svého otce, že Pulkasům neublížím,” řekl Korides a nemohl se ubránit úsměvu. Kouzelníkova důkladnost ho bavila.

„Dobrá. Jsi volný,” prohlásil slavnostně Pu-pu-teki a osvobodil inženýra.

Korides počítal s tím, že přátelé z Walkoveru budou hledat Viktorii. I když si nedělal příliš velké naděje, přece věděl, že na břehu moře by mohl nějakým způsobem na sebe upozornit v případě, že by se loď ocitla v dohledu. Nevylučoval také, že se vrátí Viktorie. Spoléhal na své přátele v gondole a věřil, že se jim nějakým způsobem podaří zmocnit se stroje. I pro ně by byla práce na břehu snazší. Jak s přistáním, tak i s jeho osvobozením. Proto tedy inženýr Korides předstíral, že musí létající loď přivolávat na břehu moře a že si tato námaha vyžádá celý den.

Inženýr Korides šel zvolna za Pu-pu-tekim a uvažoval o své situaci. Nedočká-li se do příštího večera Viktorie nebo neobjeví-li se náhodou Walkover, bude s ním nepochybně zle.

Mezitím došli Pu-pu-teki a Korides k veliké chatrči. Když inženýr vešel, neviděl zprvu nic. Uvnitř bylo šero a trvalo hezkou chvíli, než si jeho oči přivykly. Pak vystupovaly ze tmy jednotlivé postavy Pulkasů. Bylo jich dvanáct a seděli v půlkruhu na zemi. Korides stál právě uprostřed. Každý domorodec měl vedle sebe kopí, sekerku a nůž. Všichni kouřili z maličkých dýmek.

Vězňův příchod nevyvedl divochy z míry. Setrvávali i nadále ve svém nehybném klidu, který porušovali jen tehdy, jestliže potřebovali vyndat dýmku z úst. Moc povzbudivě toto setkání na inženýra nezapůsobilo. První porušil ticho Pu-pu-teki. Obrátil se zvolna na Koridese a pravil:

„Zde jsou moji bratři náčelníci. Zítra doprovodí mého bratra Koridese, až bude přivolávat létající loď.”

Po tomto projevu usedl kouzelník vedle ostatních náčelníků. Také on si zapálil dýmku. Opět se rozhostilo ticho, které připadalo Koridesovi dost trapné. Náhle jeden z náčelníků, ten, který seděl uprostřed půlkruhu, pozvedl ruku. Ostatní na tento povel odložili dýmky vedle sebe na zem, pozdvihli ruce a zvolali:

„Orakao! Orakao! Orakao!”

Pu-pu-teki se obrátil k inženýrovi s výzvou:

„Ať také můj bratr Korides potvrdí přátelství!”

Kouzelník zvolal:

„Orakao! Orakao! Orakao!” A také přitom mával rukama nad hlavou.

Korides velice ochotně vyhověl a opakoval třikrát za sebou záhadné slovo. Dokonce se snažil napodobit divochy i v tom, že zvedl paže a třikrát jimi zamával. Tváře Pulkasů se okamžitě rozzářily. Koridesovi se zdálo, že se na něho usmívají. Mohl se však také mýlit, neboť světlo v chatrči bylo stále špatné a viditelnost ještě zmenšoval

kouř. Jednou věcí si však byl naprosto jist: jejich přátelskou náklonností, kterou dávali najevo rukama. Divoši mu kynuli, snad na znamení díků, snad proto, aby si k nim přisedl.

V téže chvíli vešel do chatrče stařičký domorodec a položil inženýrovi Koridesovi k nohám kopí, sekerku a nůž. Do rukou mu vložil malou, nacpanou dýmku. Nato domorodec odběhl a vzápětí se vracel se žhavým uhlíkem, který nesl ve zvláštních dřevěných kleštičkách.

Než mohl bílému muži dýmku připálit, vyndal inženýr z kapsy sirky a připálil si sám.

Účinek byl opravdu překvapující. Domorodci vykřikli úžasem a ten, který třímal v ruce dřevěné kleště s uhlíkem, vyběhl ven. Náčelníci se naopak nemohli hrůzou ani pohnout. Zírali vytřeštěnýma očima na drobné dřívko, z něhož záhadným způsobem vyrostl oheň. Nedovedli si srovnat v hlavě, že někdo může nosit oheň v kapse, dokonce v tak nepatrné krabičce, jakou měl v ruce bílý muž.

Korides, když viděl jejich zděšení, nechal sirku dohořet až do konce. Teprve pak ji odhodil na zem. Pu-pu—teki “se okamžitě vrhl po zuhelnatělém zbytku dřívka, s posvátnou úctou je sebral a ukazoval náčelníkům. Všichni se skláněli nad nepochopitelným zázrakem asi pět minut. Přitom se neustále o něčem dohadovali.

Posléze se znovu posadili na svá místa a Pu-pu-teki přistoupil k inženýrovi;

„Můj bratr Korides je velkým náčelníkem. Velí kulaté létající věci, která je zakletým korábem. Můj bratr je velkým vládcem, neboť dokáže udržet blesk. Je velkým kouzelníkem, neboť umí tomuto blesku přikázat, aby mu sloužil. Pulkasové jsou vedle něho jen dětmi. Pověřili mě, abych to sdělil bratru Koridesovi, velkému bílému náčelníkovi, vládci a kouzelníkovi.”

Pu-pu-teki se odmlčel, zhluboka nadechl, jako by se chystal k zvlášť obtížnému úkolu, a pokračoval:

„Náčelníci Pulkasů navrhují velkému náčelníkovi Koridesovi, aby jim dal ohnivé hůlky a aby je naučil řídit létající loď. Ohnivé hůlky i létající loď se stane majetkem kmene. Dále náčelníci žádají mého bratra Koridese, aby vyrobil mnoho dalších hůlek a naplnil je ohněm. Dřeva i blesků je na našem ostrově dost. Pulkasové nechtějí tyto služby zadarmo. Za odměnu bude můj bratr jmenován prvním náčelníkem kmene. Dostane nejmladší a nejkrásnější dívku a každý týden mu přineseme stehno mladého muže, který ještě nebojoval. To je nej-: větší pochoutka a mohou si ji dopřát jen největší náčelníci. Domluvil jsem a čekám na odpověď.”

To, co inženýr právě vyslechl, byla asi nejlákavější nabídka, jakou kdy tito divoši někomu učinili. Nicméně Korides se zachvěl hrůzou při představě výhod, které mu Pulkasové nabízeli. Tvářil se však, jako by uvažoval o předloženém návrhu.

Obrátil se k Pu-pu-tekimu a pravil:

„Můj bratr Pu-pu-teki nechť vyřídí dík náčelníkovi a jeho druhům. Vážím si nabídky, kterou mi Pulkasové ústy mého bratra učinili, vážím si i uznání, jež mi tu vyslovili. Nemohu však nic přijmout do té doby, než se vrátí létající loď. Musím se poradit s naším bohem, který je skryt uvnitř lodi, a musím promluvit s přáteli. Bez schválení našeho boha nesmím nic podniknout, tedy ani přijímat pocty, ani rozdávat předměty, které mi svěřil. Proto mohu každému náčelníkovi dát zatím pouze jediné dřívko s ukrytým ohněm. Komu se podaří dřívko zapálit, dostane ode mne ihned další.”

Pu-pu-teki se jal ihned tlumočit a bylo zřejmé, že řeč inženýra Koridese se Pulkasům líbila. Důvody, které Francouz uvedl, odpovídaly mentalitě divochů. Nemohli se dočkat, až dostanou ohnivé dřívko. S vděčností přijímali každý po jedné zápalce a pohlíželi na ni s posvátnou úctou. Leč ať ji otáčeli nebo třeli v prstech jak chtěli, ať na ni dýchali či s ní prudce mávali vzduchem, zápalka se ani jednomu nevzňala.

Zbytek dne věnoval Korides prohlídce vesnice. Provázel ho Pu-pu-teki a náčelníci, projevující inženýrovi při každé příležitosti obdiv i úctu. Jednali s ním jako s velmi vzácným hostem, kterému je třeba poskytnout vše, po čem touží, kterého však zároveň je třeba tím pečlivěji hlídat.

Večer pojedl Korides něco ovoce a uložil se pod týmž stromem, kde byl včera připoután. Správně počítal, že tím získá ještě větší důvěru Pulkasů. Pu-pu-tekimu nařídil, aby ho po půlnoci vzbudil. Potřebuje být před úsvitem na mořském pobřeží.

Korides se uložil na měkkou rohož a okamžitě usnul. Včera tu spal na tvrdé zemi a spoután, dnes mu ženy přinesly něco jako primitivní lůžko, na něž uléhal div ne s královskými poctami. Kouzelník splnil inženýrovo přání s naprostou přesností, a tak se stalo, že úsvit zastihl Koridese na mořském pobřeží.

Den na pobřeží, vyplněný jen čekáním, byl pochopitelně velice dlouhý. Inženýrovi však tentokrát ubíhal až příliš rychle. Trávil čas tím, že střídavě seděl pod palmami a zase přecházel podél mořského pobřeží. Obzor zůstával pochopitelně čistý, ani na moři, ani na nebi se neobjevila za celý den jediná známka života. Jen slunce se s neúprosnou neoblomností sklánělo níž a níž.

Když se ohromná rudá koule dotkla na obzoru lemu moře, přistoupil Pu-pu-teki ke Koridesovi a pravil:

„Můj bratr nepřivolal létající loď. Náčelníci se ptají proč?”

„Loď je už daleko, opozdila se. Vrátí se zítra,” řekl inženýr.

„Můj bratr se stane opět zajatcem. Nepřiletí-li koráb, ztratí život. O svátku boha Pulkiho bude obětován. Do té doby ho ženy vykrmí.”

„Kdy bude svátek boha Pulkiho?” tázal se inženýr Korides.

„Osmkrát vyjde slunce a pak budou Pulkasové slavit svého boha,” řekl se zřejmým potěšením kouzelník.

Slunce “se utopilo v moři a pobřeží ztemnělo. Pět divochů spoutalo inženýra, naložili si ho na ramena a celá skupina se vydala na zpáteční cestu do vesnice. Korides doufal, že i jako zajatec bude moci zůstat na pobřeží, aby mohl ještě druhého dne přivolávat létající loď. Bohužel musel noc strávit opět u stromu, kde nocoval již dvakrát. Tentokrát byl však znovu spoután. Divoši mu vzali i zbraně, které od nich dostal, ale ponechali mu krabičku zápalek. Snad ze strachu, snad z úcty k tajemné síle té podivuhodné věci.

Jako předcházejícího večera jedl Korides pouze zavařeninu. Domorodé ženy mu nabídly i maso, ale to odmítl.

Večer byl dlouhý a Korides měl dost času na přemýšlení. Jeho situace byla zlá. Jediné východisko viděl v útěku. Inženýr se rozhodl, že se této noci pokusí za každou cenu uprchnout. Příležitost byla toho večera o to větší, že ho nikdo nehlídal. Spoután byl opět tak, aby mohl pohybovat rukama a používat jich k jídlu. V deset hodin vládl už všude ve vesnici naprostý klid. Přesto inženýr Korides čekal ještě hodinu, tváře se, jako by hluboce spal.

Celkem bez obtíží se mu podařilo vytáhnout z kapsy krabičku zápalek. Opatrně rozškrtl jednu sirku a její plamen mu prokázal stejnou službu jako nůž. Tři zápalky stačily k tomu, aby si přepálil pouta.

Konečně byl zase volný! Ještě jednou se opatrně rozhlédl kolem sebe, a když viděl, že vesnice je ponořena do

bezstarostného spánku, dal se na útěk. Cestou vzal na prahu jedné chatrče kopí a nůž, u další našel dýmku, jež byla zastrčena v pletivu, které přikrývalo okno. Zastrčil dýmku do kapsy a zamířil k pobřeží. Noc byla jasná, ale inženýr se přesto uchýlil poněkud k východu. Vyšel v místech, kde volné pobřeží bylo po pravé straně přerušeno vysokým a strmým útesem, zabíhajícím hluboko do moře. Asi uprostřed tvořil útes mírný zub, z jehož paty vyrůstal strom. Korides předpokládal, že by v těch místech mohl být vchod do jeskyně. V každém případě je planinka se stromem tak nepřístupná, že by tam byl určitě v bezpečí. Inženýr předpokládal, že v četných trhlinách skal budou mít svá hnízda ptáci, jejichž vejce by mu poskytla potravu do té doby, než Se objeví Viktorie nebo Walkover.

Korides litoval, že nemůže ihned zahájit výstup. Uvědomil si však, že by to byl velmi riskantní podnik i za tak jasné noci, jako byla dnešní. A za žádnou cenu nechtěl dát v sázku své nohy či ruce, které by si při pádu mohl zlomit. Vyhledal si tedy bezpečné místo v jedné proláklině u paty útesu a usadil se na jemný písek.

Nad ostrovem ležela tichá a vlahá noc. Korides vzpomínal na události minulých dnů, které vnesly do jeho života tolik nového. Vzpomínal i na své přátele. A tu se mu čím dál častěji objevovala před očima líbezná dívčí tvář. Korides si uvědomil, jak velice mu Markétka v těchto dnech chybí.

Jakmile se nebe prosvětlilo nadcházejícím jitrem, začal Korides s důkladným průzkumem strmé stěny útesu. Věděl, že ,nemá času nazbyt, neboť každou chvíli musí Pulkasové zjistit jeho útěk.

Inženýr s uspokojením pozoroval, že stěna, která se v noci zdála být naprosto hladká, je na mnoha místech rozrušena trhlinami a zbrázděna četnými výstupky.

Začal rychle šplhat nahoru. Naneštěstí výstupků neustále ubývalo, a když se octl asi dva metry pod stromem, který vyrůstal na okraji planiny uprostřed útesu,; neměl už čeho se zachytit. Korides zůstal trčet na nepatrné plošince. Oběma rukama se křečovitě přidržoval hladké stěny. Cítil, jak mu po zádech stéká chladný pot. Pohlédl na strom, jehož kořeny zčásti přesahovaly okraj skalnaté planiny. Stačilo by zachytit se jich a vyšplhat nahoru. Nezbude mu nic jiného než se o to pokusit. Nepodaří-li se mu zachytit se kořenů … Korides pohlédl dolů a zachvěl se hrůzou. V třicetimetrové hloubce byla jen holá skála. Pomalu sunul ruce po stěně vzhůru, aby zjistil, jak velká vzdálenost ho dělí od spásných kořenů. Ne víc než patnáct centimetrů, pomyslil si Korides. Za normálních okolností by nebylo nic snazšího než vyskočit a uchopit kořeny pevně do obou rukou. Za normálních okolností, povzdechl si Korides. Nemohl se takřka hnout, obě nohy spočívaly na křivolakém výčnělku, na němž jen udržet rovnováhu bylo sportovním výkonem. Navíc mu bránilo v pohybu kopí, které si upevnil řemenem na záda.Jedno si však inženýr uvědomil s naprostou určitostí: Za žádných okolností se nemůže vrátit. Sestup by znamenal pád a pád jistou smrt. Nezbývalo než riskovat. Buď se mu podaří zachytit se kořenů stromu, a pak — bude-li jeho dočasná opora pevná — má naději na záchranu. Nebo se mu to nepovede a … Korides nechtěl na tuto možnost ani pomyslet. V duchu si neustále říkal: Musím to dokázat, musím, musím! Celou svou bytostí se upjal k nesnadnému úkolu. Ano, musím to dokázat, opakoval si horečně a centimetr po centimetru sunul ruce po holé skále směrem k přečnívajícím kořenům.

Stále však mu chybělo několik centimetrů.

Nesmím se vzdát, pomyslil si inženýr. Těch několik; centimetrů musím přece vyskočit i za těchto obtížných podmínek. A tak inženýr pokrčil mírně kolena a vymrštil se do vzduchu. Naděje, zoufalství i vůle žít — to byly hnací síly, které zmnohonásobovaly jeho úsilí.

Skok se podařil. Pravou rukou se Korides zachytil kořene, okamžitě se přitáhl a levou rukou se zavěsil na ostrý okraj útesu. V několika vteřinách byl nahoře. Vyčerpán fyzicky i duševně padl na poměrně prostornou plošinu a zůstal tam nehybně ležet. Jeho stav se podobal mdlobě a trval skoro hodinu.

Mezitím nastal jasný slunečný den. Když se inženýr Korides vzpamatoval, dal se do prohlídky místa, které teď bude jeho dočasným útulkem. Skalní plošina byla šest metrů dlouhá a vystupovala přibližně tři metry nad úroveň hladké stěny. U její paty našel inženýr vchod ústící do značně prostorné jeskyně. Nahlédl dovnitř, ale konec jeskyně se ztrácel kdesi v nedohlednu. S povděkem zato zaznamenal, že stěny jsou polepeny ptačími hnízdy. O nejnutnější potravu má tedy postaráno.

Korides se opřel o strom a rozhlédl se. Kolem dokola se rozkládalo moře, dorážející hluboko pod ním na pevné skály. Na ostrov neviděl, skála mu bránila ve výhledu. To znamená, že ani jeho nemůže nikdo z ostrova vidět. Inženýr si vzpomněl, že z nejzazšího cípu břehu viděl pouze vrcholek stromu. Je tu tedy bezpečně kryt ze všech stran.

Z moře byly plošina i strom dobře viditelné. Nicméně bude zapotřebí, napadlo Koridese, něčím na sebe upozornit. Byť měl jen omezené možnosti, přece se nechtěl předem vzdát. Svlékl si kabát a košili, kterou pak uvázal na kmen stromu, aby byla dobře viditelná z moře, nikoli však ze břehu. Košile se podobala nevelkému, leč zřetelnému praporu, který se vesele třepotal v mírném mořském větru.

Dalším důležitým úkolem bude prozkoumání jeskyně. Ze všeho nejdříve si prohlédl několik ptačích hnízd. Zjistil, že v nich jsou vejce. Hladem tedy nezemře, i když bude mít v nejbližších dnech poněkud jednotvárnou kuchyň. Pomalu si zvykl na šero, jež tu vládlo, a všiml si, že na konci jeskyně je otvor ústící do druhé skalní chodby. Kampak vede, ptal se v duchu inženýr,a sahal po zápalkách, aby si posvítil na cestu. Včas si však uvědomil, že musí sirkami šetřit. Současně se mu v mysli vybavil strom. Když inženýr upevňoval košili, umazal si ruce od smůly. To znamená, uvažoval Korides, že by mu mohla některá větev případně posloužit za pochodeň. Vrátil se ke stromu. Uříznout vhodnou větev bylo pro něho hračkou. Zatím jde všechno docela dobře, pomyslil si inženýr a v duchu se usmál. Začínal věřit ve štěstí a byl v té chvíli přesvědčen, že všechno dobře dopadne, že se objeví Viktorie i Walkover a že se co nejdříve setká s přáteli a s Markétkou.

S mladistvou vervou se znovu obrátil do nitra jeskyně.

XIII

JESKYNĚ HRŮZY

Inženýr Korides zapálil svou primitivní pochodeň a vydal se do nitra jeskyně. První nevelká část ústila do jeskyně mnohem prostornější. Stěny se rozbíhaly skoro v pravém úhlu a půda se ponenáhlu snižovala.

Po deseti minutách chůze se zastavil. Nesmí zabloudit! Jeskyně je tak veliká a cesta tolikrát přehrazována skalisky, že spolehlivá orientace je naprosto vyloučena. Korides na okamžik zaváhal. I tentokrát však zvídavost byla silnější.

Ostatně, uvědomil si, cesta je naštěstí pokryta jemným pískem. Zanechávám tudíž stopy, které mi ukáží cestu ven.

Po pěti minutách další chůze narazil inženýr na hladkou kolmou stěnu. Byla to první větší překážka, s níž se setkal. Až dosud probíhala cesta celkem hladce, nanejvýš musel obejít nějaký skalnatý výstupek. Ale teď stanul před stěnou, která byla neklamným znamením, že přešel na druhý konec jeskyně. Při bližší prohlídce objevil Korides tři velké otvory, rozšiřující se ve tři další chodby. Kterou z nich se má dát? Dříve než se rozhodl, s překvapením zjistil, že z prostřední chodby vychází podivný rytmický hluk.

Inženýr se samozřejmě pustil prostřední chodbou. Cesta bylá i zde pokryta pískem a neustále se svažovala. Tou měrou, jak postupoval hlouběji, nabýval hluk na síle. V jedné chvíli se dokonce domníval, že snad jde o mohutný vodopád, jehož příliv je pravidelně přerušován. Po několika dalších krocích tuto možnost vyloučil.

Hukot byl čím dál silnější a najednou se ozval ještě mohutný táhlý řev, přecházející v divoké syčení.

Proboha, co to je? zastavil se Korides a na čele mu vyvstal pot. Jaké překvapení mu chystá tato tajemná jeskyně? Pochodeň osvětlovala jen nejbližší okolí, takže inženýr nemohl tušit, co ho čeká při nejbližších krocích.

Postupoval velmi opatrně. Hukot neustával. A tu zaslechli znovu řev, tentokrát z větší blízkosti. Ve skutečnosti šlo o zvukový klam, neboť Korides vystoupil z úzké chodby a ocitl se v další jeskyni. Její prostory násobily hukot i řev, přicházející z temných hlubin.

Strašný řev zazněl potřetí. Nohy pod inženýrem Koridesem se podlomily, pochodeň mu vypadla z rukou a skutálela se kamsi dolů, kde zhasla jako nepatrná jiskra naděje. V téže chvíli se na protější straně jeskyně objevilo zelenavé světlo, ozařující zevnitř chodbu, kterou nemohl Korides ve tmě vidět.

Inženýr stál jako přimražen. Nevěděl, co má dělat. Znovu se ozval řev. Korides měl dojem, že skály musí puknout pod náporem nepředstavitelného vytí. Příští vteřiny však přinesly další hrůzu, hrůzu tak velikou, že při ní inženýrovi ‘stydla krev v žilách. Tak příšerné divadlo nespatřil dojista žádný smrtelník a inženýr jen s největším vypětím vůle překonal mdloby, které se o něho pokoušely.

Z chodby osvětlené zelenavými plameny vystupovalo zvolna obrovské chapadlo, poseté tisíci krvavých přísavných bradavek. Inženýr si uvědomil, že je silné jako hlavní lodní stěžeň. Nebylo pochyb: toto chapadlo mohlo patřit pouze obrovskému předpotopnímu polypovi. Hrůzou znehybnělý Korides viděl, jak po prvém chapadle se jako had přisunuje druhé, třetí a další. Celkem sedm chapadel se záhy zmítalo v zelenavém světle.

Předpotopní příšera se podobala kouli. Místo hlavy měla velký zahnutý zobák, po jehož “stranách seděly oči, a z nich vycházela ona zelená záře. V kruhu kolem zobáku a očí vyrůstala jednotlivá chapadla. Netvor spočiň val na poměrně malých, jakoby ještěřích nohách, které nebylo vidět. Proto se zdálo, že se kulovité tělo sune po zemi, hnáno nějakou neznámou silou. Dlouhý ocas zakončoval tuto podivnou hříčku přírody, netvora žijícího zde patrně po dlouhá staletí. Podivný hukot působilo zvíře dýcháním.

Vzdálenost mezi Koridesem a předpotopním ještěrem se zmenšovala. Mohutné chapadlo se plazilo jen několik metrů před užaslým inženýrem, který nebyl schopen sebemenšího pohybu.

Strašlivá chobotnice postoupila ještě o několik metrů a zastavila se. Rozevřela zobák a vydala ohlušující řev. Jedno z chapadel se zvedlo a mířilo ke Koridesovi. Nešťastník ucítil dotek slizké hmoty, ale byl tak vystrašen, že si to ani neuvědomoval. Všechno se udalo příliš rychle. Tak to je konec, napadlo ještě inženýra Koridese. Vzápětí ucítil, jak letí vzduchem, svírán měkkým koncem chapadla. Když se Francouz vzpamatoval, zjistil, že sedí na hřbetě obludy, živ a zdráv, bez nejmenší odřeniny. Polyp se dal do běhu. Jeho rychlost — vzhledem k nepatrným ještěrčím nohám — byla vskutku obdivuhodná. Zelené světlo ozařovalo stěny chodby, kudy obluda ubíhala se svým zajatcem.Korides se zvolna vzpamatovával. Mohl opět uvažovat, ale jeho myšlenky nebyly veselé. Věděl, že nemá sebemenší důvod k optimismu. Příšera ho nemohla unášet jinam než do svého doupěte, kde se inženýr pravděpodobně změní v kus potravy, jež příjemně zpestří jednotvárný jídelníček polypa. Pochopitelně, že Korides myslel i na útěk. Může se přihodit něco nepředvídaného, může se vyskytnout nějaká překážka, která polypa zaměstná natolik, že se inženýr dostane z jeho dosahu. Jenže i kdyby se mu nějakým zázrakem podařilo utéci, nikdy by už nenašel cestu zpět. V nejlepším případě by byl odsouzen k pomalé smrti hladem.

Zatímco inženýr takto uvažoval o svém příštím osudu, obluda se zastavila. Zajatec se musel zachytit rohovitých výrůstků na těle příšery, aby nespadl.

To, co Korides spatřil, překonalo všechny dosavadní hrůzy. Předpotopní chobotnice stanula na pokraji podzemního jezera, jehož velikost nemohl inženýr odhadnout. V zeleném přítmí se mu zdálo, že vody jezera se z neznámých příčin vzdouvají.

Obluda vyrazila jeden ze svých příšerných skřeků. Hned nato vystoupila z jezera stonásobná ozvěna, plnící celou jeskyni příšernou vřavou. Korides teprve teď zjistil, že jezero je plné nejrůznějších příšer, které jim zvolna plují vstříc. Některé z nich už vystoupily na břeh. I z jejich očí vystupovala ona zelená záře, tvarem těla a hlavy se však navzájem velmi lišily.

Přes vážnost situace se musel inženýr v duchu usmát. Před ním se konala nejfantastičtější přehlídka předpotopního zvířectva, jakou nemůže poskytnout žádné muzeum ani učebnice. Se šibeničním humorem si říkal, že dosavadní vědecké výzkumy o pravěkém životě jsou tváří v tvář této skutečnosti naivně směšné. Byli tu ti nejpodivnější tvorové, na nichž příroda věru nešetřila tvůrčí vynalézavostí. Skupině vévodila příšera podobající se okřídlenému slonu, vedle stála řada lvů s ploutvemi, obrovití ještěři s medvědí tlamou a nekoneční hadi, jejichž tělo bylo porostlé bělostnými rohovitými bodlinami. Přitom si inženýr Korides uvědomoval, že vidí jen malou část shromážděných zvířat.

Celý ten podivuhodný sbor příšer se rozložil v obrovském půlkruhu před polypem, na jehož hřbetě spočíval vyděšený inženýr.

Třebaže byl díky posledním prožitkům dokonale apatický ke každé hrůze, přece jen zažil ubohý Korides ještě další překvapení, které mu na chvíli vzalo dech. Náhle totiž pocítil, že ho kdosi uchopil v pase a že se vznáší vzduchem. Jeho nedobrovolná pouť trvala však jen okamžik. A než měl čas se vzpamatovat, stál už opět na pevné půdě. Polyp ho jedním ze svých chapadel přenesl na břeh. Tento kratičký výlet vzduchem provázel ohlušující řev. Zvířata, shromážděná v půlkruhu kolem polypa a inženýra Koridese, dala se pomalu na pochod. Většina oblud měla kratičké nohy a při neohrabané chůzi se kolébala ze strany na stranu. Napohled byl jejich pochod velice komický, ale inženýrovi při něm naskakovala husí kůže. Tak hrozný konec si přece jen nepředstavoval. Sklopil hlavu a zavřel oči.

Ozvalo se vzdálené hučení. Zprvu se Korides domníval, že to způsobil horečnatý nával krve do hlavy, ale záhy poznal svůj omyl. Hukot sem doléhal zvenčí.

Otevřel oči. Měl právě čas zjistit, že předpotopní příšery zmizely. Byl to snad všechno jen sen? Ne, záhy se mohl přesvědčit, že to, co prožívá, je tragická skutečnost. V nejbližších vteřinách se totiž inženýra Koridese zmocnila obrovská vlna, která pozvedla jeho tělo jako j nepatrnou třísku, a hned vzápětí se octl v silném proudu, nebo spíše ve víru. Jeho tělo se bezmocně otáčelo v spoustě vod čím dál větší rychlostí.

Korides ztratil vědomí. Poslední věc, kterou ještě vnímal, byl oslnivý jas, útočící na jeho unavené oči. Potom se však propadl do prázdnoty, v níž nebylo ani světlo, ani tma — prostě vůbec nic.

Procitl na písčitém břehu. Na jasně modrém nebi stálo slunce, rozžhavené do běla. Inženýr se jen s velkou námahou postavil, aby zjistil, zda je v pořádku. Vládl všemi údy, ale cítil strašnou bolest hlavy a byl k smrti unaven. Rozhlédl se kolem a uvědomil si — ne právě s úlevou —, že je v malé zátoce, která je z obou stran uzavřena vysokou a zcela hladkou skálou.

„Jsem znovu uvězněn,” pomyslel si inženýr s trpkostí. „Tentokrát je však situace přece jen výhodnější. Jsem tu sám. Ale jak jsem se zachránil?”

Korides se ulekl, neboť zjistil, že své myšlenky pronáší nahlas. Posléze usoudil, že jezero je nějakým podzemním průlivem spojeno s mořem a že působením přílivu se vytvořil vír, jemuž může děkovat za svou záchranu.

Inženýr si svlékl svrchní šat a položil jej na kámen, aby mu co nejdříve oschl. Sám se natáhl za kámen do stínu na vlahý písek a odpočíval. Když se pořádně zotavil, vydal se na obhlídku zátoky. Útěk po souši je vyloučen. Také naděje, že by ho v tomto malém uzavřeném prostoru mohl objevit Walkover nebo Viktorie, byla velmi nepatrná.

U paty skály na jedné straně zátoky objevil Korides několik ptačích hnízd plných vajec. Nedaleko odtud vytékal i malý pramen. Hlady a žízní tedy nezemře. Okamžitě nasbíral zbytky suchých dřev, které sem moře vyvrhlo, rozdělal oheň a v horkém popelu si udělal čtyři vejce. Chutnala mu znamenitě.

Když se najedl, Korides tvrdě usnul a probudil se až příštího jitra.

Celý den ještě odpočíval. Snědl další vejce a večer si opekl jednoho ptáka, jenž se neprozřetelně vrátil do hnízda. Záhy šel spát, aby načerpal co nejvíce sil. Zítra je bude potřebovat. Inženýr totiž usínal s předsevzetím, že příštího dne zátoku opustí. Mohl ovšem použít pouze jediné cesty: po moři. Věděl, že to bude cesta velmi namáhavá.

Ráno se inženýr Korides naposled posilnil porcí vajec. Pak se svlékl, svázal šaty a obuv do velikého uzlu, který si posadil na hlavu jako turban — a vrhl se do moře. Nejprve zamířil vpravo, ale po dvaceti minutách plavání shledal, že skála je přespříliš dlouhá, a obrátil se opačným směrem.

Tentokrát byl šťastnější. Uplaval sotva tři kilometry, když zpozoroval, že se skála níží, přechází v mírnou vy-výšeninu a pak se mění v balvany, za nimiž bylo zřetelně vidět kokosové palmy. Musel uplavat ještě asi kilometr, Vynaložil všechny své síly, aby tuto vzdálenost překonal co nejrychleji a aby si mohl odpočinout na písčitém břehu.

Slunce stálo kolmo nad inženýrovou hlavou, když vystupoval na břeh, jehož písek byl tak rozžhaven, že si na něj Francouz nemohl ani sednout. Uchýlil se proto do stínu prvých palem, natáhl se a odpočíval.

Málem by byl usnul, kdyby jeho pozornost neupoutal hukot ozývající se z hloubi lesa. Inženýr nedokázal přemoci zvědavost a vydal se za zdrojem podivného hluku. Celkem správně usoudil, že ho může potkat sotva co horšího, než byly předpotopní příšery. Ostatně je velký rozdíl mezi tím, pohybujeme -li se v lese nebo postupuje-me-li temnou jeskyní.

Korides šel lesem přibližně půl hodiny, když narazil na podivnou věc. Cesta končila u jeskyně, která se za-kusovala do obrovského skalního masívu, podobného tomu, s nímž se Francouz setkal v malé zátoce. Papoušci ostrov byl zřejmě zpoloviny skalnatý a tato skalnatá část byla doménou předpotopní zvěře, kdežto druhou polovinu obývali divoši. Hukot “se opakoval v pravidelných intervalech a vycházel z jeskyně. Inženýr už dávno zapomněl na svá předsevzetí a znovu hodil opatrnost za hlavu. Vyhledal smolnou větev a podobně jako už jednou vydal se na prohlídku tajemného nitra hory.

Ušel sotva půl kilometru pomalou chůzí; ve chvíli, kdy se zastavil ke kratičkému odpočinku, ozval se ohlušující výbuch. V prvé chvíli inženýr myslel, že se hora nad ním roztrhla a že ho zavalí. Země se chvěla a bylo slyšet, jak v dálce prudce dopadají úlomky skal na dno jeskyně.

Korides se obrátil na útěk. Provázel ho další výbuch, ještě mnohem silnější než ten první. Nebylo nejmenší pochyby: nedaleko tu vybuchla sopka. Všechno teď záleží na rychlosti, s níž dosáhne bezpečí, to jest mořského břehu, uvědomoval si Francouz. Nekonečná chodba zmnohonásobovala příšerný hluk. Korides měl dojem, že se za ním valí kamení a žhavá láva. Teplota v jeskyni vůčihledně stoupala. Jako malý světlý bod uviděl inženýr v dálce ústí jeskyně. Odhodil pochodeň, neboť mu překážela v běhu, a hlava nehlava pádil za bílým bodem, který se naštěstí každou vteřinu zvětšoval. Když vybíhal z chodby, Korides to nevydržel a v rychlosti se otočil. V dálce spatřil plameny, osvětlující jeskyni, i proud kamení a lávy, valící se chodbou.

Inženýr vyrazil do palmového lesa a zamířil k moři. Stále se ozýval silný rachot a vzduch byl plný dýmu. Nad korunami stromů šlehaly plameny. Obrovské jeskyně se účinkem sopečného výbuchu propadaly do hlubin, pohřbívajíce v sobě všechno živé.

Korides běžel jako smyslů zbavený; moře už bylo v dohledu.

XIV

BOJ NA OSTROVĚ

Dne 20. ledna časně ráno se vydaly tři průzkumné skupiny do nitra ostrova. Vedoucí každé z nich měl k dispozici jednoho ze zajatých Maorů.

Skupina vedená Johnem Doggem dorazila záhy na mýtinu, kde druhdy přistála Viktorie. Pantalon to okamžitě oznámil Angličanovi, ujišťuje ho, že místo bezpečně poznává.

„A nemýlíte se?” ptal se John Dogg.

„Kdepak! V těchto místech konal svá měření inženýr Korides, a já jsem se zatím vypravil tamhletou stezkou do lesa …”

Pantalon nedomluvil. Domorodec využil příhodné chvíle a několika skoky byl v lese. John Dogg, Pantalon i Markétka byli tak zaujati pozorováním místa, které se stalo osudným pro jejich přítele Koridese, že si zajatcova útěku ani nevšimli. Vzpamatoval je teprve výkřik jednoho z námořníků: „Pozor! Utíká!”

Pantalon spolu s námořníkem se rozběhli za uprchlíkem, záhy však poznali, že nemohou Maora dostihnout v prostředí, v němž se pohybuje jako ryba ve vodě.

„Utekl, darebák!” ulevil si Pantalon, jakmile vyšli z lesa.

„To je pěkné nadělení,” poznamenal Angličan. „Za chvíli můžeme mít na krku celou vesnici. Co teď, přátelé?”

„I kdybychom postupovali seberychleji, nemůžeme už domorodce překvapit,” promluvil Pantalon. „A k tomu, abychom svedli v pralese regulérní bitvu, nás je málo. Navrhuji, abychom se vrátili na Walkover pro strojní pušku a čekali pak na Maory v záloze. Můžeme předpokládat, že nás budou chtít dostihnout a pobít.”

„Souhlasím,” řekl John Dogg, „a poněvadž nesmíme ztrácet čas, ať se vydá Peters s třemi námořníky pro strojní pušku. Pospěšte si, přátelé. V sázce je nejen náš život, ale i život našeho vzácného přítele, inženýra Koridese!”

Nad ostrovem mezitím procitl den. Světlo pronikalo i hustými větvemi palem a spletí lián, takže orientace v pralese už nebyla tak obtížná jako ve chvíli, kdy domorodec uprchl.

John Dogg se zbývajícími členy své skupiny se ukryli

na západní straně mýtiny. Pantalon si vyžádal svolení, aby mohl jít na průzkum.

„Není to zbytečně riskantní?” zeptal se Angličan.

„Půjdu jen po stezce, která je bezpečná. Najdu si vhodný úkryt, abych mohl včas zjistit, kolik divochů nás poctí svou návštěvou,” vysvětloval bývalý klaun.

„Dobrá. Doufejme, že Peters dorazí se strojní puškou včas,” řekl John Dogg odcházejícímu Pantalonovi.

Nad mýtinou se znovu rozestřel klid, rušený jen vzdáleným křikem papoušků.

Angličan umístil své lidi v husté spleti keřů a lián na pokraji volného prostranství, přímo proti stezce, po níž pravděpodobně přijdou Maorové. Jednotliví členové skupiny byli od sebe vzdáleni asi deset metrů, takže obsadili přibližně čtvrtinu obvodu mýtiny. Byli tak dokonale maskováni, že ani John Dogg nemohl přesně říci, kde který člen jeho skupiny sedí. Každý měl pušku a zásobu nábojů. Velitel však zdůraznil, že nikdo nesmí vystřelit dřív, dokud on nevydá příkaz.

Mezitím se Pantalon prodíral hadími pohyby stezkou zarostlou tropickými rostlinami a často tarasenou liánami. Chvílemi se zastavoval a naslouchal. Asi po dvaceti minutách chůze zaslechl vzdálený praskot a šum. V okamžiku byl Pantalon na stromě. Se zatajeným dechem pozoroval okolí, hledaje mezi větvemi stromů skulinu, jíž by zahlédl aspoň několik domorodců. Hluk se blížil. Divoši si byli zřejmě příliš jisti, než aby dbali jakýchkoli příkazů opatrnosti.

Konečně je Pantalon spatřil. Blížili se zvolna husím pochodem k mýtině, kde doufali nalézt skupinu bělochů. I když se nemohl docela přesně orientovat, Pantalon odhadl, že jich je asi tak sto padesát. Seskočil se stromu a spěchal nazpět. Teď už nemusil být opatrný, neboť divoši nadělali sami tolik hluku, že ho nemohli slyšet.

John Dogg už několik minut Pantalona netrpělivě vyhlížel. Strojní puška byla na místě, pečlivě zamaskována větvemi keřů a listy tropických rostlin. Angličan vyslechl Pantalonovu informaci a řekl:

„Strojní pušky použijeme v nejzazším případě. Už jsem dal příslušné pokyny. Pokusíme se vyjednávat. Moc si od toho neslibuji, ale u těchhle lidí člověk nikdy neví, na čem je. Těžko tedy předvídat, ale dost možná, že nás příjemně překvapí.”

„Dovoluji si o tom pochybovat, pane,” poznamenal Pantalon. „Pro jistotu se ukryji na opačném konci mýtiny. Kdyby se ti divoši místo mírumilovného vyjednávání na mě čirou náhodou vrhli, budete je mít aspoň na mušce. Jen, prosím vás, nepalte dřív, dokud nezmizím. Plně důvěřuji střeleckému umění našich námořníků, ale čert nikdy nespí a já bych se ještě hrozně nerad loučil se životem.”

„Dobrá, Pantalone, to by myslím šlo,” souhlasil John Dogg. „V každém případě však uděláte dobře, vezmete-li si také pušku.”

Sotva se Pantalon skryl na druhém konci mýtiny, objevili se na stezce první divoši. Teď postupovali opatrněji, neustále se rozhlíželi, a když zjistili, že mýtina je prázdná, pokynuli ostatním, kteří čekali v záloze. Prostranství se brzy zaplnilo a Pantalon s uspokojením zjišťoval, že jeho odhad byl správný. Napočítal nyní sto šedesát domorodců.

Divoši se shlukli kolem náčelníka a o něčem se radili. A tu vystoupil Pantalon ze svého úkrytu. Vyrazil prudký výkřik a ve snaze dát nějak najevo přátelské úmysly, vyskakoval do výšky a rozhazoval rukama, jako to kdysi viděl u Maorů. Divoši stáli chvilku jako přimraženi. Pak se však dali do příšerného řevu, který sotva mohl být projevem přátelství. Posléze vystoupil z klubka rozčilených divochů jeden, v němž Pantalon poznal uprchlého průvodce. Snad chce vyjednávat, napadlo Pantalona a vyšel domorodci vstříc. Ale brzy se měl bývalý klaun přesvědčit, že Maor dává přednost jiným dorozumívacím prostředkům než slovům. Kolem Pantalonovy hlavy se mihl oštěp a zabodl se do kmene palmy na okraji lesa. Hned nato se musel naivní vyjednávač vyhnout letícímu noži. To už bylo trochu moc i pro mírumilovnou duši klauna. Divoši mu také dávali velmi zřetelně najevo, že o nějaké vyjednávání nestojí. Celá tlupa se vyřítila kupředu a o jejích krvelačných úmyslech by nemohl pochybovat ani největší optimista.

Pantalona dělilo od lesního porostu deset nebo patnáct kroků. Prolétl tuto vzdálenost rychlostí šípu, a sotva zmizel za zelenou ohradou keřů a stromů, rozštěkala se zprava strojní puška. Dvě salvy zcela postačily. Asi třicet divochů padlo bezvládně k zemi, ostatní nevěděli zděšením, co dělat. Ve zmatku odhazovali zbraně a klekali si na zem, jako by chtěli prosit o milost neznámého boha, který se na ně rozhněval.

John Dogg správně odhadl, že teď je nejvhodnější okamžik, aby vystoupil se skupinou námořníků a se slečnou Markétkou z lesa a přiblížil se k divochům. Byli všichni tak vyděšeni, že vůbec nekladli odpor. Nechali si vzít zbraně a dali se poslušně nahnat do jediného houfu jako nejpokornější stádo ovcí.

„Bylo to jednodušší, než jsem myslel,” přivítal Angličan vracejícího se Pantalona.

„Nebýt strojní pušky, mohlo to být složitější,” odpověděl s úsměvem bývalý klaun, který rychle nalezl ztracený humor.

Markétka se vmísila do jejich rozhovoru s praktickou poznámkou. Pravila:

„Nesmíme ztrácet čas. Zeptáme se jich, zda vědí, kde je inženýr Korides.”

„Velmi správně, slečno, velmi správně,” přitakával Pantalon, „jen si myslím, že s nimi nebude právě snadná diskuse. Ledaže by tu byl…” Nedokončil větu a odběhl mezi zajaté Maory. Radostný výkřik zanedlouho prozradil, že Pantalon našel, co hledal. Markétka a John Dogg s překvapením pozorovali dlouhonohého přítele, kterak za sebou vleče ustrašeného domorodce, na jehož krku se houpal bohatě zdobený náhrdelník.

„Mám ho! Sláva! Našel jsem ho!” volal Pantalon. „To je Pu-pu-teki, kouzelník a tlumočník. Ještě že jsme ho. nezastřelili!”

Maorský mudrc se dal poslušně dovést až k Markétce a Johnu Doggovi. Když spatřil bílou ženu, velice se ulekl. Vytrhl se Pantalonovi z rukou, padl před Markétkou na kolena a zvolal:

„Pu-pu-teki se klaní bílé bohyni! Pu-pu-teki otrokem bílé bohyně!”

Jeho angličtině rozuměl pouze Pantalon. Nevšímal si kouzelníkova nadšení pro bílou bohyni a začal okamžitě velmi věcně s výslechem:

„Chci bratru Pu-pu-tekimu položit několik otázek.”

„Můj bratr Dlouhá tyč se může tázat,” odpověděl Maor.

„Hele, chlap má smysl pro humor,” obrátil se bývalý klaun na Johna Dogga. „Víte, jak mi říká? Dlouhá tyč. Dobré, co?” smál se Pantalon.

Pak se znovu zadíval na kouzelníka a jednoduchou angličtinou se ho zeptal:

„Kde je bílý náčelník, který zůstal u Maorů?”

„Můj bratr myslí bílého náčelníka jménem Korides ?”

„Ano, právě toho.”

„Bílý náčelník Korides odešel,” řekl s naprostým klidem Pu-pu-teki.

„Kam šel?”

„Pu-pu-teki neví. Nikdo neví. Všude ho hledali, ale nikde nenašli. Viděli jen stopy na břehu.”

Právě když Pantalon referoval o neradostném závěru Pu-pu-tekiho výslechu, objevily se na mýtině skupiny Popyho a Corata, které sem přilákala střelba strojní pušky. Angličan je informoval o situaci a na oplátku se dověděl, že dvě zbývající maorské vesnice našli velitelé skupin opuštěné. Zbyli v nich jen starci, ženy a děti.

John Dogg svolal ihned poradu. Jednomyslně se rozhodli, že vytvoří dvě čety po třiceti lidech, z nichž každá dostane deset domorodců jako průvodce. Obě čety prohlédnou důkladně polovinu ostrova. Námořníci se strojní puškou se vrátí na Walkover a požádají jménem Johna Dogga kapitána Simpsona, aby křižoval kolem ostrova a každých pět minut vypálil ránu z děla. Je-li inženýr Korides živ, pochopí, že ho přátelé z Walkoveru hledají. Zbývající domorodce Angličan propustil. Byl přesvědčen, že z jejich strany už jim nebezpečí nehrozí, neboť nedávný masakr je dokonale poděsil. Viděli v bílých lidech buď kouzelníky, nebo bohy. Prostřednictvím Pu-pu-tekiho jim Dogg pro jistotu pohrozil, že při sebemenším náznaku nepřátelství promluví opět kouzelná puška.

První četě velel John Dogg. Mezi jejími členy byla i Markétka, Pantalon a Pu-pu-teki. Druhá četa se vydala na průzkum pod vedením Popyho, který měl za pomocníka Corata. Jeffries se vrátil s námořníky na palubu Walkoveru.

Kdyby se některé z čet podařilo objevit inženýra Koridese, měla podle dohody okamžitě vypálit zelenou raketu.

XV

JEFFRIES V AKCI

V téže chvíli, kdy obě čety vyrazily do nitra ostrova, konal kapitán Simpson poslední přípravy k jeho obeplutí.

Walkover postupoval pomalu. Před ním plul člun měřící hloubku moře. V těchto místech hrozilo nebezpečí, že loď uvázne na mělčině. Další člun s patnácti námořníky vyjel na průzkum. Velel mu Jeffries. Osm námořníků veslovalo, ostatní prohlíželi námořními dalekohledy každý metr pobřeží.

„To by v tom byl čerti abychom Koridese neobjevili,” ozval se Jeffries.

„Jestli je ovšem ještě naživu,” poznamenal suše stařičký šedovlasý námořník, kterému říkali Bílý medvěd.

„Za takovéhle řeči byste mohl jít přes palubu. Bílý medvěde,” řekl podrážděně Jeffries. „Jsou věci, které není dobré vyslovovat nahlas — i když na ně všichni myslíme.” „Dobrá, dobrá, jako bych nic neřekl,” zahučel Bílý medvěd. Ozvala se rána z děla. Walkover dával podle dohody znamení.

„Hoši, opřete se do vesel!” zavelel Jeffries. „Blížíme se k útesu, který musíme co nejrychleji obeplout.”

Po půlhodině rychlé plavby přešla skála v písčité pobřeží, lemované vzadu palmami a tropickými rostlinami., Klid jarního dne se vznášel nad korunami stromů.

„Stát!” zvolal pojednou Jeffries. „Hoši, ke břehu, tady musel někdo tábořit!”

Ještě člun nepřistál, a námořníci už byli na pobřeží. Objevili stopy a ohniště, které bylo uvnitř ještě teplé.

„Nemůže být daleko,” prohlásil Bílý medvěd, „tak malé ohniště neudrží teplo moc dlouho.”

„Byl to jistě Korides,” řekl Jeffries, „prozrazují to stopy bot. Domorodci chodí bosi. Vydal se asi hledat nějaké příznivější místo. Honem do člunu, přátelé!”

Ozvalo se lehké a velmi vzdálené zadunění, jako by se blížila bouře. Člun se rozletěl po hladině, leč po několika minutách opět přistál na širokém, písčitém břehu. Všem bylo jasné, že tu přednedávnem musel tábořit člověk. Stopy byly velice zřetelné a vedly k hustému porostu.

Jeffries rozdělil námořníky na dvě skupiny a s jednou chtěl vyrazit po stopách člověka, který tu tábořil. Ani na okamžik nepochyboval, že tím člověkem byl inženýr Korides.

Ještě než se dali na cestu, překvapil je výbuch”, po němž následoval dlouhotrvající rachot.

„Zemětřesení!” vykřikl Jeffries.

„Sopka!” připojil se k němu jeden z námořníků a ukázal na ohnivý dým vystupující v dálce nad stromy.

Námořníci byli v prvé chvíli bezradní. Výbuchy a hukot neustále sílily, země se počala znatelně chvět. Všem bylo jasné, že za těchto okolností mohou udělat pouze jedinou rozumnou věc: nastoupit do člunu a co nejrychleji se vrátit k Walkoveru.

Nikdo nepromluvil, třebaže všem ležela na srdci stejná otázka. Co je s inženýrem Korid esem a co se s ním stane v případě, že ho zemětřesení zastihne uprostřed lesa?

Sopka neustávala ve svém zuřivém běsnění. Na vyděšené námořníky se začaly snášet první drobné kamínky, smíšené s popelem. Nebe nad ostrovem se zatáhlo hustým, šedivým mrakem.

„Korides!” vykřikl náhle chraplavým hlasem Bílý medvěd.

Z lesa vyběhl rozedraný muž. Tvář měl smrtelně bledou a vlasy divoce rozcuchané. Bylo třeba značné dávky fantazie k tomu, aby v něm námořníci poznali inženýra Koridese. Ale byl to vskutku on. Z posledních sil doběhl k Jeffriesovi a jeho lidem, na okamžik se zastavil a zdálo se, že chce něco říci. Svalil se však bezvládně na zem.

„Rychle do člunu!” zavelel Jeffries.

Jeho slov nebylo tentokrát třeba. Do námořníků jako by se vlil nový život. Rychle zamířili na širé moře. Za jejich zády zuřily divoké živly, jako by se chtěly mstít za to, že jim někdo vyrval jistou kořist. Vroucí láva se rozlévala po břehu a s odpuzujícím syčením vpadala do oceánu.

Na Walkoveru již očekávali člun. Když viděl kapitán Simpson, že vezou inženýra Koridese, dal okamžitě vypálit zelenou raketu. Byla ovšem pramalá naděje, že ji příslušníci dvou dalších záchranných čet uvidí. Celý ostrov už byl pod příkrovem husté kouřové clony.

Sotva vynesli Francouze na palubu, ujal se ho lodní lékař doktor Sachs. Inženýr byl dosud v bezvědomí.

..Mdloba je pravděpodobně způsobena naprostým vyčerpáním,” prohlásil lékař. „Musíme nechat pacienta spát.” Poté vpravil inženýrovi mezi zuby několik kapek červené tekutiny. Korides se zachvěl a hluboce si povzdechl. Bezvědomí vystřídal neméně hluboký spánek.

Nebe bylo skoro černé a výbuchy uprostřed ostrova neustávaly. Kapitán Simpson nařídil, aby Walkover zamířil k obydlené části ostrova, jež nebyla vystavena bezprostředním účinkům sopečné činnosti. Předpokládal, že se tam setká s členy obou záchranných skupin, které se jistě co nejrychleji vrátily na pobřeží.

Jeho předpoklad se splnil jen zčásti. Setkal se totiž pouze s jednou skupinou. Její velitel Popy nedovedl říci, kde teď je a co se vůbec stalo s Johnem Doggem a jeho druhy. Navrhoval, aby se za nimi vyslala skupina lidí, kteří se na Ostrově vyznají. Vedli by je dva nebo tři domorodci.

„Vypravit se teď znovu do nitra ostrova by nebylo rozumné,” pravil kapitán. „Nezbývá nám než čekat. Buď zde na pobřeží, nebo na palubě Walkoveru.”

„Myslím, že existuje způsob, jak urychlit návrat Johna Dogga a jeho skupiny,” pravil Jsffries.

Kapitán k němu pozvedl pochybovačně oči a Jeffries pokračoval:

„Nezapomínejme na Viktorii. Proč bychom s ní nemohli oblétnout tu část ostrova, která není zasažena zemětřesením? Je přece pravděpodobné, že nás John Dogg nebo někdo z jeho skupiny uvidí. A bezpochyby pochopí, že se stalo něco výjimečného, že jsme našli inženýra Koridese nebo že jim hrozí nebezpečí, zkrátka, že se mají vrátit.”

„Na Viktorii jsem docela zapomněl,” řekl zamyšleně kapitán, „a přece se toto řešení nabízí samo. Musíme se co nejrychleji vrátit na Walkover. Do člunů, pánové, do člunů! Každá vteřina je vzácná!”

XVI

BOJ S ORLEM

Cesta, kterou před více než hodinou postupoval John Dogg, Pantalon, Markétka a Pu-pu-teki do nitra ostrova, byla čím dál neschůdnější. Když po namáhavé chůzi pralesem dospěla skupina na pustou planinu, ležící asi dvě stě metrů nad mořem, uvítala těch několik desítek čtverečních metrů volné plochy jako trosečník spásný ostrov.

Krajina před nimi dostala pojednou docela jiný ráz. Směrem na východ pokračovaly lesy, podstatně ovšem řidší než dosud, na západ se prostíral skalnatý a pustý kraj, plný proláklin a údolí.

„Nezbývá než se znovu rozdělit,” řekl John Dogg. „Pantalon půjde s dvěma námořníky — snad by to mohl být Like a Gavin — prozkoumat západní skalnatou oblast, my se s ostatními vydáme na východ. Za dvě hodiny se tu setkáme.”

Pantalon “s Likem a Gavinem sestupovali zvolna do skalnatého údolí. Vegetace neustále ubývalo, až ji nahradily pouze kameny. Půda byla v nižších polohách vlhká, jako by tu prosakoval spodní pramen.

Po dvaceti minutách chůze octli se tři muži na dně neobyčejně členitého údolí. Z obou stran vybíhala nepravidelná skaliska, členící prostor v samostatná a nepřehledná oddělení. V jednom z nich spatřili Pantalon a Like na skalnaté výspě obrovského orla. Pantalon na něho zamířil puškou, vystřelil a dravec klesl mrtev na skálu. Gavin odhodil pušku a rychle šplhal pro vzácnou kořist. Ještě nebyl nahoře, když zaslechl varovný výkřik Pantalonův a Likeův. Nad Gavinovou hlavou zakroužil další orel, mnohem větší, než byl ten, kterého Pantalon zastřelil.

Všechno se udalo rychlostí blesku. Dříve než mohl Pantalon nebo Like “strhnout pušku, orel Gavina napadl. Byl to neobyčejně silný a velký jedinec, jaký se vyskytuje jen ojediněle. Námořník byl natolik duchapřítomný, že stačil vytrhnout nůž. Jeho pozice byla velice ztížena tím, že se musel levou rukou přidržovat skály, aby se nezřítil do propasti. Boj netrval dlouho. Ani Like, Gavinův nejlepší přítel, ani Pantalon se neodvážili vystřelit do zápasícího klubka. Mohli by stejně dobře zasáhnout přítele jako dravce. Gavin se bránil se zoufalou sveřepostí člověka, ale proti obrovským pařátům a mohutnému zobanu byl jeho nůž dětskou hračkou. Ve chvíli, kdy orel strašlivým úderem rozpoltil námořníkovi lebku, pustil se Gavin skály a mrtev se skácel do hlubin.

Pantalon a Like přihlíželi tomuto hrůznému divadlu s bezmocným zoufalstvím. Zapomněli úplně na své poslání, všechny jejich myšlenky patřily ubohému Gavinovi. Okamžitě se jali sestupovat do údolí. Trvalo dost dlouho, než se vůbec mohli přiblížit k místu, kde leželo mrtvé tělo nešťastného námořníka. Gavinův trup byl zaklesnut

mezi dvěma ostrými skalními útesy na nepřístupném místě. Pantalon s Likem si s lítostí uvědomili, že oni dva Gavinovo tělo nevyprostí. Vydali se tudíž na zpáteční cestu, trudnou a klopotnou, která jim zabrala dvakrát tolik času, kolik potřebovali k sestupu. Museli postupovat velice opatrně, protože údolí bylo rozrušeno množstvím proláklin, velmi hlubokých, na jejichž dně stála voda. S napjatou pozorností hleděli občas k nebi, zda se znovu neobjeví opeřený nepřítel. Ani jeden netoužil po dalším setkání s dravcem, který napadl Gavina. Pantalon poznamenal, že orla této velikosti neviděl v žádném muzeu a že jde zřejmě o vzácný druh, který žije pouze v nitru Papouščího ostrova.

O půl hodiny později dorazili oba muži na planinu, kde už čekal John Dogg.

„Také nic? Po Koridesovi ani stopy, že?” vítal je Angličan. „Ale kde máte Gavina?”

„Je mrtev,” řekl Pantalon.

„Cože?” obrátil se John Dogg na Likea. Námořník nemohl promluvit. Oči měl plné slz.

„Ano, pane, bohužel je to pravda. Gavin je mrtev,” opakoval Pantalon a vyprávěl o nerovném boji námořníka s obrovským orlem.

„To je strašné!” neudržela se Markétka. „Panebože, to je přece strašné!” Ubohá dívka byla po posledních událostech tak předrážděná a vyčerpaná, že neměla daleko k nervovému zhroucení.

„Uklidněte se, slečno,” pravil mírně Angličan, „musíte být statečná. Sedněte si zde a počkejte na nás. Půjdeme pohřbít Gavina.” Pak se obrátil na Pantalona a Likea: „Myslím, že nám stačí, vezmeme-li s sebou tři domorodce.”

Na místě neštěstí se jim naskytla podívaná, při níž jim běhal mráz po zádech. Místo Gavinovy mrtvoly našli ve skalní rozsedlině pečlivě ohlodanou kostru, po níž se ještě plazila spousta malých červených hadů. Jejich hostina byla zřejmě u konce.

Při pohledu na červeně zářící hady propadli Maorové panice. Křičeli, rozhazovali rukama, svíjeli se na zemi a za žádnou cenu nechtěli jít dál.

V té chvíli naplnilo údolí duté burácení. Ze dna propasti současně vytryskl gejzír vod a okamžitě počal zaplavovat nižší polohy údolí. Za těchto okolností nebylo pomyšlení na poslední poctu, kterou chtěli naši přátelé prokázat Gavinovi. Voda stoupala tak rychle, že zanedlouho pohřbila Gavinovo tělo, přesněji řečeno jeho kostru, sama. Maorové se dali na útěk. Ostatním nezbývalo než je následovat. Burácení nepřestávalo. Země se chvěla stále silněji. Strach znásobil úsilí našich přátel, kteří se záhy objevili před vyděšenou Markétkou a námořníky. Domorodci, šílení hrůzou, zamířili k východu, kde planina pokračovala čedičovou výspou, vedoucí pravděpodobně k moři. Pu-pu-teki běžel v čele.

„Honem za nimi!” vykřikl Pantalon. „Vyznají se tu lépe než my.”

Bývalý klaun se rozběhl, následován skupinou bělochů, která nemohla stačit překotnému útěku Maorů. Markétka, i když se držela statečně, byla za chvíli u konce svých sil.

Na štěstí i domorodci se pojednou zastavili, neboť čedičový útes končil výspou, pod níž se ve velké hloubce vzdouvalo moře. Kolem dokola se ozývalo hřmění sopky, země se neustále otřásala a nebe nad druhou polovinou ostrova bylo temné sirnatým dýmem.

„Copak se zbláznili?” vykřikl Pantalon a ukazoval Johnu Doggovi na domorodce.

Pu-pu-teki a ostatní divoši stanuli na okraji propasti. Na okamžik se zdálo, jako by zkameněli hrůzou. Chvíli klidu vystřídal však zběsilý křik, s nímž se jeden po druhém vrhali do stometrové hloubky. Poslední skočil Pu—pu-teki. Nemohlo být nejmenší pochyby o jejich dalším osudu. Ani jedno z těl se neobjevilo nad hladinou vzdou-vajícího oceánu.

„Zbláznili se strachem,” poznamenal John Dogg.

Pod Markétkou se podlomila kolena. Pantalon ji pohotově zachytil a nažil se ji uklidnit.

„Stejně skončíme jako oni,” vzlykala dívka, která byla na pokraji nervového zhroucení. „Zpátky nemůžeme a sopka zuří víc a víc. Všichni tu zemřeme!”

Pantalon musel uznat, že má dívka pravdu, ale přesto ji utěšoval.

„Slečno, nezapomeňte, že kapitán Simpson nás bude hledat.”

„Jak se k nám dostane, proboha ?” zaúpěla Markétka a zakryla si oči rukou, jako by z tohoto světa nechtěla už nic vidět.

Pantalon mlčel. Zdálo se, že ani on už nemá dosti sil, aby vzdoroval hrozné situaci. John Dogg si bedlivě prohlížel moře, ale po Walkoveru nebylo ani vidu ani slechu. Ostatní se tvářili jako ztroskotanci, jimž zmizela poslední naděje. Neustálý hukot, výbuchy sopky a chvění půdy působilo na ochrnuté nervy celé skupiny jako zhoubné narkotikum. Jejich hrůza už dostoupila vrcholu, takže byli teď apatičtí a lhostejní.

Nebylo divu, že za takových okolností si nevšimli Viktorie, která se k nim blížila z východní strany, kde už delší dobu konala průzkum. Jeffries jim později vyprávěl, jak velice byl překvapen jejich podivným přijetím. Nikdo z nich neprojevoval radost. Hleděli na Viktorii jako na neskutečný přelud. Musel je několikrát vyzvat, aby co nejrychleji nasedli, protože bylo nutno skupinu odvézt nadvakrát. Teprve když nastupovali do gondoly, vrátil se jim život. První slova, jež pronesl John Dogg, zněla:

„Co je s Koridesem?”

„Je zachráněn. Odpočívá na palubě Walkoveru,” oznamoval radostně Jeffries.

Tato slova působila na všechny jako povzbuzující injekce. Na okamžik zapomněli na nebezpečí, které jim hrozí, a upřímně se radovali ze záchrany vedoucího výpravy. Jeffries je musel popohánět, aby urychlili nástup,

neboť činnost sopky neustávala, ale naopak se stupňovala. Na tomhle prapodivném ostrově si nemohou být ničím jisti, a kdo ví, zda se zemětřesení nerozšíří i na druhou, dosud klidnou polovici ostrova. Stupňující se otřesy země tomu ostatně nasvědčovaly a názorně potvrzovaly Jeffriesoya slova. Mezi prvními, kdo se rozběhl do gondoly, byla slečna Markétka. Ani ne tak z nedočkavosti, aby už co nejdříve uvítala inženýra Koridese, ale aby před ostatními skryla slzy, jimž se v této chvíli nedokázala ubránit. Tentokrát to však byly slzy štěstí a radosti.

O hodinu později stáli John Dogg, Markétka a ostatní u Koridesova lůžka. Inženýr zářil štěstím, tiskl všem ruku a nejraději by byl už vstal, aby mohl spolu s Johnem Doggem a kapitánem vypracovat další plán cesty.

„Musíte si odpočinout, lékař to nařídil,” řekla Markétka a pohlédla na inženýra s tak něžnou naléhavostí, že se z toho pacientovi zatočila hlava.

„Dobrá, slečno, poslechnu vás. Ale zítra, a tu se inženýr obrátil zároveň k ostatním přátelům, zejména k Johnu Doggovi, „zítra se znovu vypravíme za skříňkou!”

Z Papoušcího ostrova sem doléhalo vzdálené zemětřesení.

XVII

TAJEMSTVÍ SKŘÍŇKY

Druhého dne ráno zvedl Walkover kotvy a zamířil opět k místu, kde se potopil Lincoln. Svěží a klidný jarní den jako by vyvracel něco tak absurdního, jako bylo včerejší zemětřesení. Nad ostrovem se vznášel už jenom lehký dým z dohasínající Sopky. Jinak vládl všude klid.

Maorové ze skupiny Popyho zůstali na ostrově, jehož zalesněná část nebyla sopkou ani zemětřesením nikterak’ postižena. Kdo ví, v jakém stavu najdou však své vesnice a s kolika přáteli se setkají. Kdo nepadl v boji, obětoval dobrovolně vlastní život tváří v tvář rozpoutaným živlům, v nichž primitivní divoši zřejmě spatřovali rozhněvané bohy.

Inženýr Korides ráno opustil lůžko. Byl už natolik zotaven, že se rozhodl svolat hned po obědě poradu do laboratoře. Účastnili se jí John Dogg, kapitán Simpson, Popy, Corat, Jeffries, Helen, Pantalon, Markétka, a dokonce i profesor Domach. Němci dělalo značné potíže přetvařování. Přes nejlepší vůli nedokázal skrýt své zklamání z vývoje událostí a jeho nezaujatý, ba dobromyslný výraz působil komicky. Nikdo si ho však nevšímal, takže tento zábavný detail společnosti unikl.

Inženýr Korides seznámil přátele se svými zážitky na ostrově. Velmi zevrubně vylíčil své setkání s předpotopními ještěry v nitru jeskyně. Vyslovil přesvědčení, že.to jsou dávno vyhynulé druhy zvířat, které známe pouze ze zkamenělých zbytků jejich koster. Tito živočichové se zde patrně ocitli v obzvlášť příhodném prostředí, a proto nevyhynuli. V době sopečných výbuchů se ještěři pravděpodobně dostávali ze svých podzemních úkrytů na povrch a domorodci jejich objevení spojovali s hrůzou zemětřesení, přikládajíce jim božskou moc.

„Velmi správně,” přerušil inženýra John Dogg, „proto se naši Maorové v šílené hrůze vrhli do moře. Obávali se nepochybně, že z nitra ostrova vystupují opět mocnosti zla. A kdo ví, zda jejich objevení nespojovali nakonec i s naším příchodem na ostrov.” Angličan stručně vypověděl o zoufalém skoku Pu-pu-tekiho a jeho druhů z čedičového útesu do vln oceánu.

Inženýr Korides pak dokončil svůj pohnutý příběh, který tak šťastně skončil zásahem Jeffriese a jeho mužů.

„Dovolte mi,” pravil poté Jeffries, „abych jen velmi stručně doplnil zprávu pana inženýra Koridese.” A vylíčil potom okolnosti, za nichž při průzkumu ostrova, který konal na palubě Viktorie za asistence dvou námořníků, objevil skupinu, Johna Dogga.

Ostatek porady byl věnován praktickým otázkám, souvisejícím s hledáním tajemné skříňky. Nikdo z účastníků — až na Markétku — si nepovšiml, že Franz Domach zmizel. Ctižádostivý Němec se uchýlil do své kajuty, aby zde mohl v klidu kout své černé pikle. Co se nepodařilo osudu, musí teď napravit on!

Příští dny proběhly v klidu. Pouze 24. ledna k večeru se zvedla prudká bouře a ještě v noci bylo moře silně neklidné, ale nazítří vládl zase všude mír a Walkover, mířil nerušené k svému cíli.

V poledne 30. ledna kapitán Simpson oznámil, že příštího dne budou na místě. Pak stačí provést jen poslední důkladná měření a Viktorie může sestoupit.

Poslední dva dny věnoval inženýr Korides spolu s Jeffriesem a dvěma techniky instalaci bezdrátového telefonního spojení mezi Walkoverem a Viktorií. Francouz tu uplatnil zcela nový systém, který sám vynalezl a vyzkoušel. Základní principy tohoto druhu spojení vysvětloval také Pantalonovi. Bývalý klaun kupodivu projevil obsáhlé technické znalosti, což inženýr poznal z jeho občasných poznámek, jimiž vtipně komentoval výklad. A stejně zasvěcoval do tajů svého vynálezu i Jeffriese. Korides tak nejednal z ješitnosti nebo samolibosti. Považoval za prospěšné, aby aspoň dva další členové výpravy znali do nejmenších podrobností nový spojový systém, jehož prostřednictvím bude Viktorie udržovat styk s Walkoverem.

„Jak vidím,” prohlásí Pantalon, když inženýr skončil dost obsáhlou instrukci, „je to vlastně obyčejný telefonní přístroj s velmi jemným mikrofonem, který je pouze vylepšen několika novými vymoženostmi.”

„Máš pravdu, Pantalone,” pravil inženýr s úsměvem, „každý vynález je jednoduchý a využívá předchozích zkušeností, jak ty říkáš.”

„Chystáte prý i zlepšení potápěcích přístrojů, pane,” ozval se znovu Pantalon.

„Už se na něm pracuje, milý hochu,” odvětil Korides. „Dělníci vyměňují nádrže na stlačený vzduch. Budou menší, což není tak podstatné, protože hlavní výhoda spočívá v tom, že mohou zároveň vyrábět kyslík i pohlcovat kysličník uhličitý. Umožní nám zůstat pod vodou až čtyři dny.”

Když viděl Pantalonův nadšený zájem, inženýr ještě dodal:

„Poněvadž zjišťuji, že doslova hoříš zvědavostí poznat všechny technické novoty, musím tě seznámit ještě s jedním malým zlepšením. Zabezpečil jsem pro všechny případy řízení tím, že jsem dal zdvojit dráty spojující jednotlivé páky s mechanismem, jímž se určuje množství odkrytého helionu.”

„Děkuji vám, pane, za vaši informaci. Vidím, že myslíte na všechno. Jenže se vám musím k něčemu přiznat. Já už tu nemám žádné stání. Hrozně rád bych už byl pod vodou,” řekl Pantalon.

„Také se už nemohu dočkat,” uzavřel rozhovor inženýr Korides, podal Pantalonovi ruku a odešel.

Celá loď žila v horečných přípravách. Všichni byli nanejvýš vzrušeni, o ničem jiném se nemluvilo než o Viktorii a o posádce, která se chystá vyrvat oceánu tajemnou kořist. Jediný, kdo na lodi zachovával naprostý klid, byl Franz Domach. Většinu času trávil ovšem ve své kajutě a v těchto okamžicích ho kupodivu klid opouštěl a Němec se zuřivě zaměstnával svými nákresy a vynálezem, který bude moci uplatnit, až inženýr Korides ztroskotá. O neúspěchu jeho výpravy byl profesor Domach skálopevně přesvědčen.

Dva dny před startem Viktorie pravil Angličan inženýru Koridesovi:

„Měli bychom si teď dát na Domacha dvojnásobný pozor, nemyslíte?”

„Naopak, pane,” řekl Francouz, „dopřejeme mu naprostou svobodu a vůbec si ho nebudeme všímat. Nesmí mít ani to nejmenší podezření! Jen tak se prozradí. Potřebujeme ho přistihnout při činu. Mám výborného spojence, který se sám nabídl, že nám pomůže. Věřím, že budeme mít úspěch.”

Tím spojencem byla Markétka. Před několika dny opět vyhledala inženýra Koridese, aby ho varovala před otcem. Dokonce se nabídla, že noc před startem je ochotna strávit ve Viktorii. Korides souhlasil.

Nastala noc z 31. ledna na 1. února. Kapitán Simpson provedl poslední kontrolní měření, inženýr Korides prohlédl Viktorii a poté se uchýlil jako všichni ostatní do své kajuty. V deset hodin byl na lodi naprostý klid.

Službu na palubě měl té noci Corat. Bylo přesně deset hodin patnáct minut, když spatřil Markétku, jak se ubírá kolem zábradlí na záď lodi. Důstojník si jí nevšímal; měl instrukce od Johna Dogga. Corat hleděl klidně na hladinu a díval se na drobné útržky hvězd, jež se tu odrážely v temném zrcadle vod. Za chvíli, zdálo se. měl té podívané dost a odešel na příď. Opřel se o zábradlí a jeho zrak se zabořil do neproniknutelné tmy nekonečných dálek. Tomu, co se dalo na lodi, nevěnoval žádnou pozornost.

Ostatně, co by se mohlo dít? A přece! Asi v jedenáct hodin si Corat povšiml stínu, který se mihl zádí a zmizel kdesi u Viktorie. Dogg s Koridesem tedy měli pravdu: jejich předpoklad se splnil.

Profesor Franz Domaeh stanul pod gondolou a spěšně se rozhlédl. Nikdo ho neviděl, paluba byla prázdná. Štěstí mu tedy opět přeje. Vystoupil na schůdky. Nepokoušel se otevřít dveře válcovité místnosti svým klíčem, neboť věděl, že Korides dal předělat zámek. Zachytil se řetězu od jeřábu a šplhal po obvodu gondoly až k jednomu z kruhových oken. Speciálním klíčem uvolnil matici ocelového krytu a pak už bez nesnází otevřel okno. Ve vteřině byl uvnitř. Přesvědčil se, že ocelový kryt okna za ním zapadl a …

Náhle ho oslnilo prudké světlo. Domach stál tváří v tvář své dceři.

Hrozně se ulekl. V jasném svitu elektrických žárovek ještě více vynikala jeho bledost.

„Co tu chceš?” zasípal zlostně, sotva se vzpamatoval z nepříjemného překvapení

„To bych se měla spíš ptát já tebe, nemyslíš?” odpověděla Markétka, nutíc se násilím do klidu.

„Okamžitě odtud zmiz!”

„Co se stane, když neodejdu?”

„Okamžitě odejdi a nikomu ani slovo, rozumíš?”

„Ty musíš, otče, odejít…”

„Jdi, nebo …”

„Au! To bolí, otče!” vykřikla Markétka, neboť Domach ji uchopil za rameno takovou silou, že dívka měla pocit jako by ji svíraly kleště.

Výkřik Domacha vzpamatoval. Pustil Markétčinu paži a ustoupil o dva kroky zpět. Teď tu stál docela jiný člověk.

„Tak i ty jsi proti mně?” pravil pomalu profesor a hlava mu poklesla na prsa.

„Nejsem proti tobě, otče,” odpověděla pevně dívka, „jsem proti zločinu!”

„Zločin! Co to povídáš?” řekl Domach pomalu. Náhle. však vztyčil hlavu a rozohnil se:

„Co ty o tom víš! Nemáš ponětí, jak mi je. Dvacet leť strádám, dvacet let pracuji, a když jsem u cíle, přijde si ten Francouz a chce mi všechno vzít. To není zločin?To snad je spravedlivé? Jen kvůli němu nemohu postavit svou podmořskou loď. To je v pořádku, že mě připravuje o slávu, o peníze a že mou vlast — naši vlast, Německo — zbavuje zbraně, která by z ní učinila nepřemožitelnou mocnost? Celé podmořské loďstvo bych mohl vybudovat, kdybych měl úspěch. Copak” to nechápeš? Jen proto se Korides nesmí vrátit z hlubin oceánu. Co je ti po něm? Což nejsi má dcera? Necítíš stejně jako já ?”

„I kdyby pro mě inženýr Korides neznamenal vůbec nic,” promluvila tiše Markétka, „přece bych se ze všech sil snažila odvrátit tě od zločinu, který je neomluvitelný.” „Řekla jsi… i kdyby neznamenal vůbec nic … Proboha, chceš snad naznačit…”

Markétka sebrala všechnu sílu a řekla pevně: „Ano, chci! Uvědom si, prosím, že inženýr Korides je mým snoubencem.”

Franz Domach se přikrčil jako šelma chystající se skočit na svou kořist. Chtěl udělat několik kroků kupředu, ale nemohl. Chvíli stál a tupě zíral na Markétku, jako by nechápal dosah toho, co mu právě oznámila. Pak” sklopil hlavu a celý se schoulil do sebe. Po tvářích mu stékaly slzy.

„Otče, prosím tě, snaž se mě …” zaprosila dívka, ale profesor ji přerušil:

„Nenamáhej se! Zradila jsi mě! Zradila jsi svůj národ!”

„Otče, pochop, že nic na světě nemůže ospravedlnit zločin,” zvolala nešťastná Markétka.

„Na všechno jsi zapomněla, nic jsi nepochopila,” řekl tvrdě Němec.

„Jak chceš, abych chápala vraždu nevinných lidí? Jak se mám smířit s vraždou člověka, kterého …”

„Mlč!” vykřikl Domach. „Nechci nic slyšet. Nedotýkej se mě!”

Profesor Domach se měl k odchodu. Zamířil k oknu, Markétka mu však zastoupila cestu a řekla

„Můžeš jít dveřmi. Otevřu ti.”

Když Domach odešel, zamkla Markétka pečlivě dveře válcovité místnosti a vstoupila znovu do gondoly. Zavřela okno a zhasila světlo. Usedla na zem a přemýšlela o události, kterou právě prožila. Té noci nezamhouřila ani na minutu oko.

Ráno vyhledala nešťastná dívka inženýra Koridese a všechno mu oznámila.

„To je hrozné. Musíme se poradit s panem Doggem. Včas vám oznámím, co podnikneme. V každém případě vám velice děkuji za pomoc,” pravil Korides, dojatý Markétčinou oddaností.

„Nebylo mi přitom lehce, věřte mi,” zašeptala dívka.

„Chápu vás a tím více si vážím toho, co jste pro nás vykonala, slečno. Nikdy vám to nezapomenu!” řekl inženýr

„Doufám, že teď už se nebude otec o nic pokoušet,” poznamenala Markétka.

„Jsem o tom přesvědčen.”

„Přesto buďte, prosím, opatrný,” pravila rychle dívka a odešla.

John Dogg vyslechl Koridese a byl tak překvapen a rozhořčen, že několik minut nebyl schopen promluvit. Náhle však vybuchl, pln spravedlivého hněvu:

„To je neslýchané, inženýre! Jak může být někdo tak podlý? Chápete to? Já nikoli. Musíme se ho zbavit. Při první příležitosti ho vysadíme. Až přijede Tygr s nákladem uhlí, vezme Domacha na palubu.”

„Nehněvejte se, pane,” řekl Korides, „ale nepovažuji to ani za nutné, ani za moudré. Jen bychom ho proti sobě popudili a kdo ví, čeho by byl schopen! A pak, mám i své důvody osobní.”

„Je to však zločinec!” neubránil se Angličan.

„Je to i Markétčin otec,” namítl klidně inženýr.

„Dobrá. Co tedy navrhujete?” zeptal se Dogg.

„Dnem i nocí bude mít v patách dva muže, ať se mu to líbí, nebo ne. Až skončí výprava, pak o něm rozhodneme s definitivní platností,” pravil inženýr Korides.

„Jste šlechetný muž, pane. Dojal jste mne,” usmál se Angličan. „Samozřejmě s vámi souhlasím. Myslím, že tohle řešení bude nejlepší. Ale teď bych si s vámi rád promluvil o velmi vážné věci. Mohli bychom zajít na chvilku do laboratoře?”

„Jistě, pane,” souhlasil Francouz a následoval Johnn Dogga, který zamířil ke dveřím laboratoře.

Oba muži se pohodlně usadili do lenošek a zapálili si doutníky.

„Pane inženýre,” začal poněkud obřadně John Dogg, „už dávno vím, že jsem ve vás našel vynikajícího odborníka, s jehož pomocí získám ocelovou skříňku. Jste můj nejbližší spolupracovník a byl bych rád, kdybyste byl i mým přítelem.”

„Víte dobře, že jím už dávno jsem,” poznamenal Korides.

„Čekal jsem tuto odpověď. Snad vás, milý inženýre, nemusím ani ujišťovat, že i já k vám chovám obdobné city. Ale nepozval jsem vás do laboratoře abych tu mluvil o našich vztazích. Chci vám dnes odhalit tajemství ocelové skříňky. Opravdoví přátelé před sebou nemají žádná tajemství.”

Korides si uvědomoval vážnost chvíle a řekl:

„Děkuji vám, příteli, děkuji. Vaše tajemství zůstane i mým tajemstvím. Přiznám se vám, že jsem často přemýšlel o obsahu schránky — ale nikdy bych se neodvážil pátrat po něčem, co se mě bezprostředně netýká nebo co mi nepatří.”

John Dogg si zapálil další doutník a začal vypravovat. Asi před třemi lety zachránil za velmi pohnutých okolností nějakého muže, který se topil v moři. Nejen to. Přijal ho ve vlastním domě, poskytl mu nutné ošetření,

a když se onen muž uzdravil, půjčil mu ještě tři tisíce dolarů. Spíš než o půjčku šlo tehdy o dar, neboť ubožák byl zcela bez prostředků a měl nejméně šedesát let. Jediné, co o něm John Dogg věděl, bylo, že se jmenuje Wild.

Po dvou letech zavedly obchodní záležitosti pana Dogga do San Franciska. Den před odplutím ho vyhledal na palubě Lincolna kněz, který mu odevzdal ocelovou skříňku a malý klíček. Plnil tak poslední vůli pana Wilda, který před krátkou dobou zemřel a pověřil duchovního, aby skříňku odevzdal majiteli lodi Lincoln.

„Pokud vím,” přerušil Angličana Korides, „v novinách se psalo, že skříňku pro vás přijal od umírajícího kapitán Simpson.”

„Ano, to se psalo. Skutečnost je však jiná. Nechtělo se mi uvádět výmysl novinářů na správnou míru. Nebylo to ostatně zapotřebí.”

„Chápu,” poznamenal Korides, „chápu, že jste nechtěl, aby se o události zbytečně mluvilo. Ale pokračujte. Co bylo uvnitř té skříňky?”

„Zlatý prach! Skříňka byla až po okraj naplněna prachem čistého, ryzího zlata. Kromě toho tam byl plán pobřeží jednoho úseku ostrova Madagaskaru s přesným vyznačením podzemního průlivu, který vede z jezera Alaotra do Zlaté jeskyně. Na plánku bylo napsáno, že do jeskyně lze vniknout jen podzemním průplavem, neboť vchod z pevniny objevitel zničil. A učinil tak proto, že v jeskyni bylo obrovské množství zlatého prachu, který tam za dlouhá staletí donesly vody podzemní řeky. Nemám nejmenší důvod nevěřit Wildovým slovům. Koneckonců zlatý prach ve skříňce je dostatečným důkazem.”

„Jistě, jistě,” pokyvoval hlavou Korides, „ale všechno je to tak neuvěřitelné.”

„Myslíte, že váš objev helionu je pravděpodobnější?” zeptal se John Dogg.

„Máte pravdu, pane,” pravil inženýr, „ale dokončete své vyprávění.”

„Mnoho už toho nezbývá. Jak víte, na zpáteční cestě Lincoln ztroskotal. Při katastrofě jsem se naneštěstí udeřil do hlavy a ztratil jsem vědomí. Nikdo kromě mne neměl tušení o tom, jak vzácný obsah je ukryt v ocelové skříňce. Proto se o ni při záchranných pracích nikdo nepostaral. Když jsem se vzpamatoval, ležel jsem v záchranném člunu a Lincoln už byl hluboko pod hladinou oceánu.”

John Dogg se odmlčel.

„Příteli,” ozval se po chvilce dojatý inženýr, „přísahám, že učiním vše, abych vám skříňku vrátil.”

„Vím to, příteli, vím,” pravil John Dogg a stiskl pevně Koridesovu ruku.

XVIII

JE TO LINCOLN!

Původně chtěl inženýr Korides startovat už v noci 1. února. Členy posádky byli jako posledně Popy, Pantalon a Jeffries. Gondola byla připravena, zbývalo jen provést poslední kontrolní měření. V noci se však na moře snesla mlha a neustále houstla. Walkover byl zahalen mléčným příkrovem, který dokonale zakrýval výhled na nebe. Nebylo vidět jedinou hvězdu.

„Počkáme se startem do zítřka,” rozhodl nakonec Korides.

„Zítra už nebudu moci stanovit naši polohu s takovou přesností, jak bych to mohl udělat dnes v noci — kdyby ovšem svítily hvězdy,” řekl kapitán Simpson.

„S tím si teď nedělejte starosti, kapitáne,” uklidňoval ho inženýr, „Lincoln stejně neklesl kolmo ke dnu a vedle toho musíme počítat i s podmořskými proudy.”

Ráno se mlha rozptýlila a v deset hodin se opíraly sluneční paprsky do modrozelené hladiny klidného oceánu.

Start Viktorie byl stanoven na jedenáctou hodinu.

V deset hodin třicet minut bylo mužstvo u jeřábů a lan.

V deset padesát se objevila pohádka, provázená kapitánem Simpsonem, Johnem Doggem, Markétkou a důstoj-niky. Franz Domach se nedostavil; trpěl opět migrénou.

V deset hodin padesát pět minut se Korides, Popy, Pantalon a Jeffries rozloučili s přáteli a vstoupili do válcovité místnosti. Záď Walkoveru byla v té době plná námořníků, kteří sledovali s obdivem čtyři statečné muže, vydávající se na jednu z nejodvážnějších výprav.

Přesně v jedenáct hodin zvolal kapitán Simpson:

„Mužstvo, pozor! Připravit ke startu! Uvolnit gondolu!”

Okamžik poté zmizela Viktorie pod hladinou Tichého oceánu.

Jakmile se povrch moře opět uklidnil, odebral se kapitán s Johnem Doggem a Markétkou na velitelský můstek. Usedli k telefonním přístrojům a čekali, až je Korides zavolá.

Uplynuly tři minuty.

Vtom se ozval telefon.

Kapitán zvedl sluchátko:

„Haló, tady kapitán Simpson. Slyšíte mě, Koridesi?”

Angličan a Markétka uchopili další sluchátka.

„Haló, tady Korides. Všechno v pořádku. Sestupujeme zvolna, rychlostí dvě stě metrů za minutu. Na dně budeme za půl hodiny.”

„Nestane-li se nic nepředvídaného,” poznamenal kapitán Simpson, „volejte nás za deset minut. Zůstáváme u aparátu.”

„Dobrá. Vyřiďte naše pozdravy ostatním na palubě!”

V jedenáct hodin patnáct, minut sděloval inženýr Korides

„Haló, vše v pořádku. Klesáme stále stejnou rychlostí. Vypnuli jsme reflektory a přikryli okna ocelovými chrániči. Objevilo se tu šest mečounů. Moc jsme se jim nezamlouvali a útočili na nás. Největší z nich měřil deset metrů a jeho roh byl u kořene silný jako stěžeň. Cítili jsme, jak vrážejí do gondoly. Teď už je klid. Máte pro nás nějaké sdělení? Ozveme se za deset minut.”

„Děkujeme,” odpověděl kapitán. „Nic pro vás nemáme. Buďte opatrní! Jsme s vámi!”

Desetiminutové přestávky využili kapitán, Angličan a Markétka k tomu, aby se rychle naobědvali. Jídlo si dali přinést přímo na můstek, aby mohli okamžitě navázat spojení, kdyby snad Korides volal o něco dříve.

V jedenáct dvacet pět se opět ozval zvonek.

„Haló, tady Korides,” bylo slyšet z přístroje, tentokrát už značně slaběji než minule. „Blížíme se ke dnu, ale museli jsme se odchýlit směrem k severu. Pod námi zřejmě vybuchla podmořská sopka. Teplota v kabině stoupla na třicet pět stupňů a všechno je zalito oslňující září, která sahá až k nám. Stále se vzdalujeme od centra výbuchu. Celou cestu nás provázely ryby fantastických tvarů a živočichové, z nichž mnohé jsme v životě ještě neviděli. Škoda, že nám mečouni zkazili toto nádherné divadlo. Teď máme před okny pouze růžově prozářenou vodu. Všechno živé zřejmě uprchlo. Blížíme se ke dnu. Temnota opět houstne, a tak jsme rozsvítili reflektory. Proboha! Co je, Popy?”

„Co se děje?” vykřikl kapitán Simpson. „Koridesi, slyšíte mě? Proč neodpovídáte? Co je s vámi, Koridesi?“Kapitán se už neovládal. Nemluvil do sluchátka, ale křičel, že ho bylo slyšet po celé palubě. John Dogg rozčileně vyskočil, Markétka se křečovitě držela křesla a nemohla se hnout.

„Haló, přátelé,” ozvalo se konečně, „haló, tady Korides. Byl jsem u Popyho. Právě objevil v dálce vrak. Je to Lincoln! Johne Doggu, slyšíte mě? Máme vaši loď! Je to Lincoln!”

Kapitán se neubránil nadšenému hurá, jímž okamžik poté zaburácela celá paluba. Všichni pochopili, že Korides dorazil s úspěchem k cíli.

Jediný, kdo se z této dobré zprávy dlouho neradoval, byl John Dogg. Když uslyšel, že inženýr Korides objevil Lincolna, rozpřáhl ruce — a omdlel. Ihned poslali pro lékaře, ale ještě dříve, než doktor Sachs přispěchal, byl John Dogg opět v pořádku a hovořil s Koridesem.

„Haló, tady John Dogg. Gratuluji k úspěchu, vám i ostatním. Jak vypadá Lincoln?”

„Leží jen asi třicet metrů od nás,” slyšel Angličan inženýrův hlas, opět velmi slabě. „Je celý jako ze stříbra. Úžasná podívaná. Přistáli jsme dobře a ihned vystoupíme. Vše v pořádku.”

„Děkuji, Koridesi. Buďte jen opatrní! Na shledanou!”

John Dogg odložil sluchátko. Všichni se usmívali, Angličan zářil nadšením.

XIX

V ZAJETÍ BÍLÉ KRÁSY

Ihned po přistání sestoupili čtyři muži do válcovité místnosti a zahájili přípravy k vystoupení z lodi. Nikdo z nich nepromluvil; byli příliš rozčileni. Konečně jsou u cíle! Lincoln leží před nimi, takřka na dosah ruky.

V několika minutách zmizel Korides, Pantalon, Popy a Jeffries v motorizovaných skafandrech. Ocelovou paží

uvedl inženýr v chod mechanismus, který umožnil, aby se místnost naplnila vodou. Pak zbývalo jen jediné: otevřít dveře a vyjet na mořské dno.

Pohled, který se našim čtyřem přátelům naskytl, předčil představy, které si utvořili při pohledu z oken Viktorie.

Před nimi se otvíral pohádkový svět. Kamkoli dopadlo světlo reflektoru, všude vyvstávala bělostná, zkamenělá krása, jejíž součástí byl i Lincoln. Miliardy korálů, o nichž by Korides nikdy nepředpokládal, že mohou žít v tak veliké hloubce, proměnily dno, kameny, skaliska i vrak v bělostný přelud. Z dálky vypadal Lincoln jako stará zasněžená loď. Jeho obrysy byly neostré, ze zlomených stěžňů splývaly bělostné závoje a trhliny úplně zacelila milosrdná práce nesčetných korálů.

Také mořské dno bylo nádherně bílé — a velmi pevné. Podmořské ponorky se po něm pohybovaly rychle a bezpečně.

Inženýr Korides dorazil k Lincolnu prvý. Celkem snadno se dostal na palubu. Boky lodi se totiž změnily v horalové pole, jehož drsný povrch usnadňoval pohyb. Ocelová chapadla se teď osvědčila znamenitě. Inženýr záhy zjistil, že miniaturní polypové, kteří mu umožnili výstup na palubu, nedovolují naopak vstup do nitra vraku. Každý otvor, okno, každá trhlina byla pokryta silnou vrstvou bělostné hmoty, napohled křehké jako krajka, ve skutečnosti však tvrdé jako ocel. V této chvíli nebylo na záchranu skříňky ani pomyšlení. Korides se sice po delším úsilí dostal až ke dveřím kapitánovy kajuty, ale byly hermeticky uzavřeny silnou vrstvou korálů. Stejným způsobem byla zazděna i okna.

Inženýr se vrátil na palubu á naznačil přátelům, že je třeba se vrátit k Viktorii.

O čtvrt hodiny později dorazili muži ke gondole, vstoupili do válcovité místnosti a za dalších deset minut je už inženýr informoval o situaci uvnitř vraku.

„Čeká nás perná práce,” začal Korides. „Budeme se muset doslova prokousat do nitra lodi. Naštěstí máme dýky a krumpáče, ale nejsem si jist, zda nám budou něco platné.”

„A co dynamit, pane?” ozval se Pantalon.

V téže chvíli se ozval telefon.

„Nahoře mají o nás strach,” usmál se Korides a zvedl sluchátko.

„Haló! Korides … Ano, vše v pořádku… Byli, ano, je to báječný pocit… Zavoláme za několik minut.” Po těchto slovech zavěsil a obrátil se k Pantalonovi.

„Máš pravdu, příteli. Také jsem na to myslel. Bude to asi jediné východisko, i když poněkud riskantní. Ale i pak budeme mít hodně práce.”

„Nač tedy čekáme?” ozval se znovu Pantalon. „Každé minuty je škoda. Víte, že dno není moc bezpečné. Vzpomeňte si na podmořský výbuch, kterému jsme se museli vyhýbat.”

„Hned ti řeknu, nač čekáme,” pravil klidně Korides.

„Na dynamitové patrony. Vzali jsme s sebou nejrůznější nástroje, ale nepočítali jsme s tím, že se Lincoln změní v křišťálový přízrak, který budeme muset vyhodit do povětří, abychom …”

„Do povětří sotva, pane,” usmál se bývalý klaun. „Spíše do povodí nebo do pomoří, dá-li se to tak říct.”

„Zkrátka vyhodit, rozstřílet,” řekl Korides, kterému nebylo zrovna do žertování. „V případě, že všichni souhlasíte, objednáme si z Walkoveru dynamitové nálože a požádáme ještě o jednoho muže.”

„Proč chcete posilu? Nestačíme na to sami?” zeptal se Jeffries.

„Jednak si myslím, že budeme mít opravdu hodně práce,” vysvětloval inženýr, „jednak bude mnohem jistější, dopraví-li nám dynamitové nálože některý z námořníků …”

„Vždyť můžeme vystoupit, pane,” namítl opět Jeffries.

„Nikoli, nevystoupíme,” pravil Korides. „Nikde není zaručeno, že bychom znovu našli Lincolna tak rychle, jak potřebujeme. Sami víte, že v okolí zuří podmořská sopka. To je další důvod, proč se odtud nehneme. A to nemluvím o spoustě nepředvídaných náhod, které by mohly způsobit, že by nám vrak zmizel z očí na delší dobu, než je únosné.”

„Koho si chcete vyžádat?” zeptal se Pantalon.

„Peterse. Sestoupí ve skafandru a vezme s sebou dynamitové nálože.”

Chvíli bylo ticho.

„Souhlasíte?” zeptal se inženýr.

„Souhlasíme!” ozvalo se z trojích úst.

„Mohu tedy telefonovat?”

„Jistě, inženýre, volejte hned,” řekl Popy a ostatní s ním souhlasili.

Inženýr uchopil přístroj, zmáčkl tlačítko a čekal.

„Haló, tady Simpson!” ozvalo se téměř ihned.

„Tady Korides. Kapitáne, dobře poslouchejte. Pošlete nám okamžitě Peterse s třemi dynamitovými náložemi… Ano, vejdou se do skafandru … Myslel jsem na to… Hleďte, jsou čtyři hodiny. Rozestavte kolem Walkoveru několik hlídkových člunů. Přesně v půl páté vypustíme z Viktorie

ohromný splávek, opatřený silnou zátěží, aby stoupal kolmo vzhůru. Pravděpodobně použijeme dřevěného stolku. V místě, kde se stůl vynoří, Peters sestoupí. Ať je od pěti hodin připraven. Doufám, že to do té doby stačí… Děkuji… Tedy dojednáno.”

„Haló, Koridesi! Něco vám musím ještě říci,” ozval se kapitán Simpson. „Asi před půl hodinou se objevily na obzoru lodi. Spojili jsme se s jednou z nich a telegrafická zpráva, kterou jsme dostali, vás asi překvapí. Jsou to novináři, vědci a turisté — chtějí být svědky vašeho triumfu… Jak se to stalo? Zjistili jsme. že z Tygra uprchl v Sydney jen námořník, který všechno prozradil novinářům. Zatím tu jsou lodi z Ameriky a z Austrálie, ale vypluly prý už i z Evropy a samozřejmě jsou na cestě také parníky japonské a čínské.”

„Co tomu říká John Dogg ?” zeptal se Korides.

„Je spokojen. Dám vám ho k telefonu.”

„Haló, tady Dogg. Inženýre, to je skvělé! Jen ať se svět doví o vašem vynálezu… Chtěl jsem se zeptat, unese-li Viktorie šest mužů … Ano ? . .. Pak tedy sestoupím s Petersem, máme tu přece dva přístroje … Na shledanou, příteli. Chci být. v té historické chvíli s vámi!”

Inženýr odložil přístroj a pohlédl na své přátele:

„Nezbývá nám mnoho času. Pantalone, připrav stolek, my se zatím oblékneme do skafandrů. Za dvacet minut by měl být náš dřevěný posel nahoře.”

XX

DRAMA

Jakmile John Dogg položil sluchátko, dal si zavolat Peterse.

„Sestoupím s tebou,” řekl Angličan předákovi, který už byl o svém poslání informován kapitánem Simpsonem.

„Přesně v pět hodin ať jsi hotov. A vezmi s sebou do skafandru asi tři dynamitové nálože. Já vezmu také tři. A pro jistotu i měděný drát.”

Zpráva o chystané cestě Johna Dogga a Peterse se rozletěla lodí rychlostí blesku. Markétka byla odpoledne ve své kajutě a chystala se navštívit otce, neboť dostala zprávu, že je nemocen. Domnívala se, že jde o jeho tradiční migrénu, a nikterak nespěchala. V půl páté zaslechla na lodi nezvyklý křik a vyšla ven. Na chodbě potkala několik námořníků, kteří debatovali o Angličanově rozhodnutí.

„Co se děje?” zeptala se dívka. „Co je s Johnem Dog-gem?”

„Copak vy nic nevíte, slečno?” divil se jeden z diskutujících a několika slovy ji seznámil s odvážným záměrem Angličana, který hodlá doprovodit Peterse na jeho cestě za Viktorií.

Markétka by se byla ráda seznámila zevrubněji s celým plánem, ale v té chvíli se ozval z Domachovy kajuty křik. Spěšně se rozloučila a vešla k otci.

Franz Domach zřejmě trpěl silnými bolestmi hlavy. Seděl na rozházeném loži, hlavu svíral dlaněmi a šílenýma očima hleděl do neurčitá.

„Potřebuješ něco, otče?” zeptala se Markétka a připravila nemocnému studený obklad na hlavu.

Zdálo se, že Němec začíná vnímat svět kolem sebe. Poznal Markétku a slabě se usmál.

„Buď u mě,” zašeptal a uchopil dceru za ruku.

„Musím se rozloučit s panem Doggem a s Petersem.Za půl hodiny sestoupí ve skafandrech za panem Koridesem,” řekla dívka, netušíc, co její slova způsobí.

Němec se prudce vztyčil, jako by ho uštkl had. Strhl si obvaz a začal rozhazovat rukama. Jeho oči měly opět

nepřítomný výraz šílence. Nejdříve tiše, pak čím dál hlasitěji vykřikoval útržky vět: „Za Koridesem … ať jde … půjdou k čertu .. Angličan… bohatství mu … Jdi, jdi… nikdo se nevrátí… Viktorie podruhé nevystoupí… cha … cha .,, vyletí do Slunce … John Dogg … tentokrát se to povede… všechny zničím… zničím …”

Stejně náhle jako začal, Franz Domach také skončil. Svalil se na postel a namáhavě chroptěl.

Vyděšená Markétka vyběhla z kajuty s jedinou myšlenkou: musí inženýra varovat. Chce s ním být ve chvíli nebezpečí. Zamířila do dílen a vyhledala Peterse, který se oblékal do speciálního vlněného oděvu. Dělníci připravovali jeho motorizovaný skafandr.

„Petersi!” zvolala dívka. „Musím jít místo vás! Je to bezpodmínečně nutné. Pomozte mi!”

Peters poznal z Markétčina výrazu, že jde o neobyčejně vážnou věc.

„Slečno,” řekl pln rozpaků, „rád bych vám výhověl ale víte, jak je celá záležitost nebezpečná…”

„Závisí na tom Koridesův život. A život všech. Věřte mi!”

„Co tomu řekne kapitán?” lekl se Peters.

„Napíši mu pár slov,” rozhodla se Markétka, vyndala z kapsy zápisník a spěšně načmárala krátké sdělení. „Dejte to, prosím, do obálky a odevzdejte kapitánovi.”

„Hoši, do toho!” obrátil se Peters na dělníky. „Už máme zpoždění. Slečna musí být na palubě včas!”

„Malé zpoždění mi přijde vhod,” poznamenala Markétka, „aspoň nebude mít nikdo čas prohlížet si můj skafandr a objevit změněného Peterse. Pro jistotu mi však půjčte své modré brýle,” obrátila se dívka na předáka

který jí navíc zavinul hlavu do vlněné šály. Několik minut po páté přivlekli dva dělníci na záď lodi skafandr. John Dogg už byl ve své podmořské motorce připraven. Walkover stál na místě, kde se před chvilkou objevil na hladině dřevěný stolek. Kapitán Simpson byl neklidný. Ztratili už několik minut, každé další prodlení je úplně zbytečné. Sotva byl druhý skafandr na místě, dal ihned povel k spuštění obou přístrojů.

Markétka cítila, jak její skafandr klouže po nakloněné rovině, ucítila náraz a hned nato ji obklopila tma. V hlavě jí začalo strašlivě hučet a ubohá dívka ztratila vědomí.

Johnu Doggovi se nevedlo o mnoho lépe, třebaže neomdlel. V hlavě cítil nepříjemný šumot a po zádech mu přebíhal mráz. Měl dojem, že se mu každým okamžikem rozskočí hlava.

Pád byl zprvu vskutku příliš prudký, vzhledem k zátěži na spodní části motorizovaného skafandru. Asi po pěti minutách se rychlost klesání zmírnila. Ale bylo to pět minut? John Dogg ztratil pojem o čase. Rozžehl reflektor a zjistil, že jeho druh šetří světlem. Jak dlouho ještě potrvá ta nepříjemná cesta ke dnu oceánu? Stav, do něhož Angličan upadl, se podobal apatii. Nevnímal nic ze svého okolí, nesledoval pád svého druha a vzpamatoval se, teprve když ucítil náraz a ocitl se na mořském dně.

Rozhlédl se a zjistil, že je v tajemném světě, který byl vybudován z bělostného křišťálu. Jediná věc rušila tu bílou nádheru: temná kulovitá hmota, ležící asi dvacet metrů před ním. John Dogg s úlevou poznal, že jeho reflektor míří na Viktorii. Současně zpozoroval, že se k němu blíží podmořská motorka.

„Koridesi!” vykřikl Angličan, „příteli drahý!” Okamžitě se však ovládl, neboť si uvědomil, že ho nikdo nemůže slyšet, tedy ani muž, který se na něho usmíval skrze ochranná skla skafandru.

Petersův přístroj zřejmě nebyl v pořádku. Korides si jej připjal a zamířil s ním k Viktorii. John Dogg spustil bez obtíží motor a vydal se za inženýrem. Teprve teď plně vychutnával krásu mořského dna, kde vpravo i vlevo vyrážely trsy podivných rostlin, které spousty korálů proměnily ve zkamenělou pohádku.

O deset minut později vystoupil Dogg ve válcovité místnosti ze svého přístroje a vítal se s ostatním osazenstvem Viktorie. Angličan se brzy přizpůsobil nezvyklým poměrům a lze říci, že už byl ve své kůži. Zato Petersovi se zřejmě něco přihodilo. Popy a Pantalon uvolnili šrouby přístroje, sundali poklop a z nitra motorky vytáhli omdlelou Markétku. Nikdo nechápal, co se děje. Pochopitelně se obrátili na Angličana, ale z výrazu jeho tváře vyrozuměli, že i pro něho je tato podivná záměna věcí naprosto novou a nepochopitelnou.

„Proboha! Co tu chce Markétka?” zvolal John Dogg, když se trochu vzpamatoval. Opatrně sundal dívce modré brýle, které se jen zázrakem při jejím pádu na dno motorky nerozbily, a zvolna jí odvíjel s hlavy silnou vlněnou šálu.

„Markétko,” zašeptal Korides a pozvedl bezvládné dívčino tělo. Nedočkal se však odpovědi, a tak vynesl dívku do gondoly. Okamžitě ji uložil na několik přikrývek a požádal Jeffriese o éter. Navlhčil jím Markétčino čelo a zároveň jí vpravil mezi rty osvěžující tekutinu z malé broušené lahvičky.

Po pěti minutách se dívka vzpamatovala. Překvapeně si prohlížela všechny muže, kteří se nad ní skláněli. Bylo zřejmé, že zatím neví, kde je a co se s ní dělo. Teprve pohled na inženýra Koridese ji vrátil skutečnosti.

„Pane inženýre,” zašeptala se zoufalým výrazem ve tváři, „jsme ztraceni.” Pak znovu zavřela oči, ale neomdlela. Pantalon se domníval, že je vysílena, a přinesl jí sklenku koňaku. Markétka otevřela oči, usmála se vděčně na bývalého klauna a s chutí sklenku vypila. Posadila se a pravila?

„Myslím, že už jsem v pořádku.”

Inženýr Korides a John Dogg se posadili vedle ní.

„Co vás sem přivedlo, slečno?” zeptal se inženýr.

Markétka je stručně informovala o svém posledním setkání s otcem a o jeho vyhrůžkách. Dodala:

„Předpokládám, inženýre, že jste ostatním řekl o chování mého otce a o jeho minulých nástrahách?”

„Nebylo to zapotřebí, slečno,” předešel inženýra Jeffries. „Všichni jsme to tušili. Vaše zpráva nás nepřekvapuje. Jde jen o to, co myslil tím, že při druhém výstupu shoříme všichni v Slunci?”

„Předpokládáme-li,” začal rozvážně John Dogg, „že Domachovy vyhrůžky nejsou jen důsledkem jeho duševního vyšinutí, pak je podle mého soudu možný jen jediný výklad. Němec počítal s tím, že při výstupu odkryje Korides maximální množství helionu, aby mohl spolehlivě odstartovat. Pravděpodobně poškodil řídicí mechanismus a zařídil věc tak, aby se toto množství už nedalo snižovat. Postačí tedy, aby inženýr prohlédl vedle řízení i desky a jejich…”

„To není možné,” přerušil ho Korides. „Nemohu se tu pouštět do tak komplikované operace, jako je odkrytí desek pod ocelovým krytem gondoly. Situace vypadá dost vážně. Mluvil-li Němec pravdu, pak se docela dobře může stát, že nás Slunce pohltí.”

John Dogg pravil:

„Snad by se dalo neštěstí předejít tak, že byste odkryl jen nejmenší množství helionu, jehož je nezbytně zapotřebí k výstupu ze dna oceánu.”

„Snad, pane,” usmál se skepticky Korides, „ale kdo nám poví, při které rychlosti odepře mechanismus poslušnost?”

„Zatelefonujeme nahoru,” navrhl Pantalon, „ať se jakýmkoli způsobem vynasnaží dostat z Domacha pravdu.”

„Zkusit to můžeme,” řekl inženýr a chopil se přístroje.

„Haló, tady Korides. To je kapitán Simpson?… Ano, dorazili před chvílí a oba jsou v pořádku… Proč? Přišla nás varovat před svým otcem. Potřebovali bychom, abyste s ním promluvili. Poslouchejte dobře… Cože? Co říkáte? To není možné!” a Korides upustil sluchátko. „Franz Domach před půl hodinou skonal,” řekl tiše. Pantalon přistoupil k přístroji, zvedl sluchátko ze země a zavěsil.

Markétka při inženýrových slovech smrtelně zbledla. Zdálo se, jako by byla duchem nepřítomná, jako by dosah zprávy zatím plně nechápala. Zakryla si tvář rukama a zůstala bez hnutí několik dlouhých minut. Nikdo nepromluvil. Tíživé ticho bylo na dně oceánu ještě hrozivější.

„Odpočiňte si, Markétko,” řekl laskavě inženýr. „Cítíme s vámi, neboť víme, co znamená ztráta otce pro bytost tak oddanou, jako jste vy.”

„Už dávno jsem ho ztratila, už dávno. Přesto je mi ho v této chvíli líto,” skoro neslyšně odpověděla Markétka. „Byl zlý, ale byl navíc ještě nešťastný.”

„Teď se snažte usnout,” řekl Korides a obrátil se k ostatním. „Musíme si několik hodin odpočinout, bez ohledu na to, v jaké jsme právě situaci. Zatím nemůžeme udělat nic rozumnějšího. Navrhuji šestihodinový spánek. Hlídky po dvou hodinách. Po půlnoci se vydáme na poslední boj s Lincolnem.”

Protože nikdo nic nenamítal, stanovil inženýr ještě pořadí hlídek, a pak se uvnitř Viktorie rozhostil klid, jaký vládl i v širokém okolí.

Byla přesně jedna hodina po půlnoci, když se pět mužů chystalo ve válcovité místnosti k výstupu. John Dogg, Korides a Pantalon šli v čele, neboť nesli dynamitové nálože. V gondole zůstala pouze Markétka. Stál u okna a sledovala počínání mužů kolem Lincolna. Pokud se mohla orientovat ve světle, které vrhaly jejich reflektory, hledali zřejmě nejvhodnější místo pro umístění dynamitové nálože. Šlo přece o to, aby se výbuchem nepoškodila kapitánova kajuta, v niž byla ocelová skříňka.

Markétka byla natolik zaujata pozorováním Lincolna, že si zprvu ani nevšimla změny, která se pojednou s Viktorií udala. Gondola se zvolna pohybovala. Dívce se zpočátku ovšem zdálo, že je to vrak, který mění polohu. Teprve když spatřila před oknem jeden z obrovských chobotů mořského polypa, uvědomila si svůj omyl. Úzkost jí sevřela srdce a Markétka hlasitě vykřikla. S odporem se dívala na temné přísavky ohmatávající okno. Věděla, že se jí v gondole nemůže nic stát, a trochu se uklidnila. Chobotnice se naštěstí velmi záhy rozloučila s gondolou a odplula směrem k vraku, nad nímž se pak vznášela jako hrozivý mrak. Muži u Lincolna přerušili práci a pozorovali polypa. Dva z nich zamířili své reflektory na temné tělo zvířete, jež v záři světel dostalo pojednou zvláštní narůžovělou barvu. Několik vteřin zůstala chobotnice bez hnutí. Pak, jako by jí paprsky zranily, vznesla se několika prudkými vzmachy do výše a zmizela z dohledu.

Mezitím výprava skončila svou práci. Uložila nálože a dva muži odvíjeli drát, který ve Viktorii napojí na elektrický zdroj. Markétka slyšela, jak muži dorazili do válcovité komory. Nespouštěla teď oči z Lincolna. Čekala ohromný výbuch a byla přesvědčena, že se loď rozpadne na tisíce kusů. Místo toho mohla pozorovat vcelku nenápadný pohyb lodi, která se na okamžik nadzvedla a vzápětí znovu poklesla. Rozdíl byl pouze v tom, že zadní část vraku spočívala teď o několik metrů níže než před chvílí.

Markétka byla trochu zklamaná, ale tím spokojenější byli muži. Celá skupina se okamžitě rozjela k Lincolnu, kolem něhož se dosud vznášel lehký mléčný závoj. Všichni se postavili v uctivé vzdálenosti před vrakem a čekali, až se rozvířené části dna usadí. Asi za deset minut se ze skupiny oddělily dvě postavy — později se Markétka dověděla, že to byl inženýr Korides a John Dogg — a zmizely v trhlině, jež vznikla v zádi vraku.

Markétce se zdálo, že se čas zastavil. Také muži, kteří zůstali na mořském dně, umírali netrpělivostí a měli dojem, že Angličan s Francouzem jsou uvnitř vraku celou věčnost. Ve skutečnosti netrvala celá akce déle než pět minut.

Konečně se objevila první motorka a za ní i druhá. Ocelové paže vzdálenější motorky zdvihly do výše předmět, o němž v té chvíli nikdo nepochyboval, že je tolik hledanou tajemnou skříňkou Johna Dogga.

Když muži po dvaceti minutách vstoupili do gondoly, přinášejíce jako vzácnou kořist výpravy malou kovovou skříňku, našli Markétku štěstím skoro bez sebe. Ubohá dívka se teď nedokázala ovládnout a vrhla se inženýrovi Koridesovi kolem krku.

„Přátelé,” rozpačitě zakoktal inženýr, „tohle je nejšťastnější den mého života. Našel jsem opravdu poklad.”

Praktický John Dogg poznamenal:

„Musíme o tom okamžitě vyrozumět kapitána Simpsona.” Zvedl sluchátko, bylo však hluché. Znovu zazvonil a čekal. Žádná odpověď.

„Co je s telefonem?” zeptal se Angličan.

Korides přistoupil k aparátu, ale také nic nezjistil.

Uprostřed obecné radosti a štěstí Markétka úplně zapomněla na podivnou návštěvu. Teprve teď si uvědomila, že spojení zničila asi chobotnice. Sdělila svou domněnku mužům, kteří se skláněli nad telefonickým přístrojem.

„To znamená, že jsme odříznuti od světa,” poznamenal John Dogg a nebylo mu při tom do smíchu.

„Každý líc má svůj rub a každá radost má i stín,” pravil s rozšafností mudrce Pantalon. „Podívejme se raději na skříňku!”

„Máš pravdu, hochu,” souhlasil John Dogg a sundal malý stříbrný klíček, který nosil stále na krku.

Popy skříňku mezitím očistil a naolejoval malý zámek.

Teď tu ležela skříňka na stole, opuštěná a skoro zapomenutá, ačkoli právě pro ni podstoupili účastníci výpravy tolik dobrodružství, strachu a námahy. John Dogg k ní přistoupil, odsunul malou kovovou záklopku a zastrčil klíček do zámku. Dvakrát otočil — a otevřel horní část. V hermeticky uzavřené skříňce ležely složené papíry a pod nimi — pod nimi byl zlatý prach! Všichni muži i dívka na okamžik zatajili dech.

„Proboha, tak přece…,” vydechl Korides, jako by teprve teď uvěřil tomu, co měla skříňka obsahovat a co slibovaly plány ležící navrchu. John Dogg seznámil ve stručnosti ostatní s tím, co před časem zjevil inženýru Koridesovi. Jeho záměrem je vyhledat jezero Alaotra na Madagaskaru a zmocnit se pokladu. Počítá pochopitelně s pomocí všech svých dosavadních spolupracovníků.

„To nás čeká ještě perný kus práce, nezdržel se poznámky bývalý klaun.

„Jistě, Pantalone, ale bude bohatě odměněna,” řekl Angličan.

„O tom nepochybuji, pane. Jenže nesmíme chválit den před večerem. Tím chci říct, že se nesmíme těšit na poklad, dokud se nám nepodaří vystoupit na hladinu oceánu. Bojím se, že to nebude tak jednoduché,” odpověděl Pantalon.

„Už brzy se o tom přesvědčíme,” pravil Korides. „Teď bych však navrhoval, abychom si odpočinuli. Je šest hodin ráno. Můžeme se čtyři hodiny prospat. Bude to zasloužený odpočinek. Jeffries a Popy by se mohli vystřídat jako hlídky.”

„Inženýr Korides má pravdu,” pravil Angličan, pečlivě zavíraje skříňku. „Všichni si potřebujeme oddechnout.”

XXI

CHVÍLE NEJISTOTY

Hned jak se nad skafandry zavřela voda, odešel kapitán Simpson do své kajuty, aby zaznamenal události posledních dnů do lodního deníku. Hlídce stručně oznámil, že si nepřeje, aby ho kdokoli vyrušoval.

Tak se stalo, že kapitán dostal Markétčin dopis se zpožděním. Dělník Holps, kterého dívka pověřila odevzdáním listu, nepřekonal neoblomnou hlídku před kapitánovou kajutou a kapituloval. Požádal námořníka, aby dopis odevzdal adresátovi sám.

„Není to koneckonců důležité,” poznamenal Holps a pomyslil si, že Markétku ze dna nepřivolá ani sám kapitán. Možná že to odnese Peters, ale na potrestání je vždycky dost času. Jaképak tedy spěchy.

Krátce po Holpsovi přišel za kapitánem doktor Sachs. Hlídka neměla tentokrát takový úspěch jako v předchozím případě. Doktor trval tak důrazně na tom, že musí s kapitánem bezpodmínečně mluvit, že se námořník záhy vzdal a odvedl ho ke kapitánovi. Bylo zřejmé, že se stalo něco vážného.

„Copak je, doktore?” zeptal se ne právě vlídně kapitán. Sotva pozvedl hlavu, a hned se zabořil do svých papírů.

„Kapitáne,” oznamoval mu lodní lékař, „Franz Domach zemřel. Ranila ho mrtvice.”

„Cože?” vyskočil kapitán. „Domach? Kdy?”

„Asi před půl hodinou. Odpoledne mu nebylo dobře, dostal záchvat a musel jsem ho ošetřit. Když jsem se na něho teď šel podívat, našel jsem ho mrtvého.”

Lékař mluvil klidně a věcně, jako by podával zprávu o počasí. Kapitána ten jeho klid trochu rozčiloval. Nestávalo se přece každý den, aby na lodi někdo zemřel.

„Půjdu se na něho podívat,” rozhodl kapitán.

„Jak si přejete, pane,” pravil lékař. „Dovolíte-li, doprovodím vás.”

Hlídkující námořník odevzdal kapitánovi dopis se slovy; „Pro vás, kapitáne, od dělníka Holpse.”

Simpson vzal obálku a zastrčil ji do kapsy. Myšlenkami byl u nešťastného Němce.

„Byl to mizera, doktore, a nechoval se vůči Koridesovi dobře, ale přesto je mi ho trochu líto. Smrt smiřuje

i zločiny, nemyslíte?” řekl kapitán.

Doktor Sachs neodpověděl. Snad kapitánovu poznámku přeslechl, snad měl na věc jiný názor.

Franz Domach ležel na lůžku tichý a klidný, jako by spal.

„Slečnu Markétku jste dosud nevyrozuměl?” otázal se Simpson lékaře.

„Šel jsem nejdříve za vámi, pane,” odpověděl doktor Sachs.

Kapitán se obrátil na jednoho z důstojníků se žádostí, aby oznámil Markétce úmrtí jejího otce. Dívka však nebyla k nalezení, ačkoli během pěti minut celá loď věděla, že ji kapitán hledá. Po deseti minutách se k úmrtnímu loži místo dívky dostavil Peters. Simpson se na něho díval jako na přízrak.

„Proboha, Petersi, co tu děláte?” vykřikl kapitán.

„Proč nejste s Johnem Doggem u Koridese?”

„Je tam slečna Markétka, pane,” řekl Peters a sklopil hlavu.

„Co je to za nesmysl, Petersi ? Jak si to představujete ? Co si o tom mám myslet?” křičel kapitán, který úplně zapomněl, že v místnosti leží mrtvý.

„Slečna mě přemluvila.”

„Přemluvila. To se podívejme! Chtěla si udělat výleť a vy jste jí vyhověl, co?”

„Víte dobře, že nešlo o výlet.”

„Tak o co šlo, hrome!” rozčiloval se kapitán.

„Slečna vám to přece vysvětlila v dopise,” poznamenal tiše Peters.

„V jakém dopise? O čem to mluvíte, člověče?”

„V tom, který vám přinesl Holps, kapitáne.”

„Holps mi žádný dopis nedával, to bych…,” vtom si kapitán vzpomněl na námořníka, sáhl do kapsy a vytáhl pomačkanou obálku. Rychle ji roztrhl a četl:

„Prosím, netrestejte Peterse. Otec zradil. Jdu varovat Koridese. Viktorie je poškozena, výpravě hrozí smrt. Nevím, co otec spáchal, ale mám strach. Sbohem, Markéta.”

Kapitána dívčino vysvětlení příliš neuklidnilo. Vypadal, jako by chtěl pokračovat v témže tónu, v jakém až dosud s Petersem hovořil. Než však mohl otevřít ústa k dalším výčitkám, přišli pro něho se vzkazem, že volá Korides.

Po rozhovoru s inženýrem se kapitánův hněv změnil v zoufalství. Svěřil se se svými starostmi o Koridese ostatním důstojníkům a ti informovali námořníky, takže se za chvíli na Walkoveru nemluvilo o ničem jiném než o nebezpečí, které hrozí výpravě.

Ještě téhož večera přikázal kapitán Simpson pochovat Franze Domacha bez jakýchkoli poct. Mrtvé tělo zabalili námořníci do režného plátna, k nohám připevnili dvě železné koule a mrtvolu shodili z okna kajuty do moře. Přítomni byli pouze dva námořníci a doktor Sachs. Kapitán se už předtím uchýlil do své kajuty. Jednak nechtěl

asistovat poslední cestě proradného Němce, jednak byl tak unaven, že si potřeboval trochu oddechnout.

Spánek však nepřicházel. Kapitánovi se honily v hlavě hrozivé představy. V duchu viděl Viktoru, která ve chvíli startu z neznámých příčin vybuchne a pohřbí Koridese a jeho druhy. Nebo si představoval loď, jak nezadržitelně stoupá vzhůru a blíží se ke Slunci, aby v něm nakonec shořela.

Asi o půlnoci vyšel kapitán na palubu. Ze spánku už nebude stejně nic, tak se aspoň trochu projde na čerstvém vzduchu. Pojednou ho napadlo, že by mohl prohlédnout Domachovy papíry. Třeba v nich najde nějakou poznámku, nějaké vodítko, které by mu pomohlo odhalit jeho zločinný záměr. Bože, jak to, že tak samozřejmá věc ho nenapadla dřív?

Po hodinovém hledání objevil kapitán na dně Domachova kufru malý kožený zápisník, který sloužil Němci jako deník. Mezi heslovitými poznámkami našel ve zprávách z posledních dnů tato slova: „Korides opět k Lincolnu. Naposled. Páka číslo devět. Shoří ve Slunci. Tentokrát spolehlivě.”

Ze všeho, co kapitán četl, mu utkvěla v mysli slova „páka číslo devět”. Tady byl klíč k závadě — a zde hrozilo zřejmě smrtelné nebezpečí. Korides nesmí za žádných okolností posunout páku na číslo devět. Tím by se pravděpodobně ochromil celý mechanismus, desky už by nepřekryly helion a Viktorie — ach, hrůza pomyslet! Viktorie by se stala obětí nezadržitelné přitažlivosti Slunce, v němž by nakonec shořela. Kapitán si uvědomil, že za těchto okolností má jedinou povinnost: okamžitě varovat inženýra.

Telefon však byl hluchý. Simpson strávil u přístroje třicet minut, ale ze sluchátka se neozval jediný tón. Proboha, co teď? Poprvé v životě pocítil kapitán Simpson naprostou bezmocnost.

Vyšel na palubu, aby se poněkud uklidnil. Nebe bylo plné hvězd, jež se třpytily právě tak jasně jako kteréhokoli dne, V dálce viděl kapitán světla několika lodí, které čekaly na triumf inženýra Koridese.

Čeho se asi dočkají?

XXII

ZA SLUNCEM

První se probudil inženýr Korides. Měl dojem, že jím někdo prudce zatřásl. Rozhlédl se kolem sebe a viděl, že všichni leží na zemi.

Jak to, že je vidět, když jsme vypnuli elektrické světlo? napadlo inženýra.

Opravdu, ve chvíli, kdy Francouz procitl, byla gondola zaplavena zvláštním žlutavým světlem, které vnikalo dovnitř lodi okny. Ale než se stačil pořádně rozhlédnout, ponořila se místnost zase v původní temnotu. Ještě si rozespalý inženýr nesrovnal v hlavě podivný jev, když došlo k dalšímu otřesu, provázenému opět žlutavou září. Korides vyskočil. Hrome, to je podmořská sopka! Ohnisko výbuchu bylo tentokrát mnohem blíž než to, jemuž se Viktorie při sestupu vyhýbala.

Teď byl již na nohou nejen Francouz, ale i John Dogg, Pantalon, Popy a Jeffries. Pouze Markétka se ustrašeně krčila u stěny. Nikdo neměl čas, aby ji uklidnil. Vše se událo příliš rychle. Nejdříve je oslepila prudká záře. Všichni pozvedli instinktivně ruce k očím. Vzápětí se Viktorie otřásla mohutným výbuchem sopky, který uvedl do pohybu spousty vod, jež svíraly na dně gondolu. Loď nejprve nadskočila jako ořechová skořápka, s níž si pohrává vítr. Prudce dosedla na zem, ale hned se jí zmocnil silný proud a bez obtíží ji převalil. Uvnitř nastal nepopsatelný zmatek. Všechno, co nebylo připoutáno, se dalo do zběsilého pohybu, včetně osazenstva. V ‘spleti těl, která na sebe narážela, pouze jediné jakžtakž drželo rovnováhu.

Inženýr Korides, který byl první na nohou, skočil totiž k řídicí desce a přidržel se rukojeti. Proto jediný při nárazu neupadl. V zlomku vteřiny si uvědomil, že gondole hrozí smrtelné nebezpečí. Příští výbuch a další náraz vody by asi nevydržela. Viktorie musí okamžitě vystoupit! Vtom došlo k další explozi. Inženýr podvědomě stiskl páku na řídicí desce a posunul ji, jak nejdále mohl. Poslední, co ještě vnímal, bylo ostré světlo, které ho bodalo do očí. Síla, jejíž obětí se v této chvíli loď stala, mrštila náhle inženýrem napříč gondolou. Korides narazil hlavou o jednu z ocelových výztuh a ztratil vědomí.

Viktorie si však jeho zásluhou razila cestu vzhůru, přemáhajíc běsnící živly, které ji až dosud držely v zajetí. Stejně jako Francouz i ostatní členové výpravy leželi na zemi v hluboké mdlobě.

K podmořskému výbuchu došlo v devět hodin ráno. V té době panoval na palubě Walkoveru klid. Kromě služby se tu procházelo jen málo námořníků, kteří dosud neztratili naději. I kdyby se Domachovy vyhrůžky nesplnily, mohla se Viktorie objevit na hladině nejdříve v deset, ale spíše až v jedenáct hodin. Proto kapitán Simpson docela klidně odpočíval ve své kajutě. Měl se věru z čeho zotavovat. K rozčilení z posledních dnů přistoupila i dnešní bezesná noc. V uctivé vzdálenosti od Walkoveru neustále křižovaly velké zaoceánské parníky. Časně ráno k nim přibyly dva další: japonská obchodní loď, přeplněná turisty, a americká školní plachetnice.

Kromě několika námořníků stál v osudné chvíli na zádi Corat, který měl službu. Jak později vypověděl, spatřil v devět hodin, patnáct minut asi kilometr severně od Walkoveru Viktorii, která se šílenou rychlostí vyřítila z vln a v okamžiku zmizela v jasně modrém klínu nebe. Všechno se udalo příliš rychle, než aby mohl přísahat, že šlo vskutku o gondolu. Ale těžko předpokládat, že by se z moře v těchto místech a v tuto hodinu vynořilo nějaké jiné těleso.

Kapitán Simpson byl zdrcený. Domachovo neblahé dílo se tedy podařilo.

„Corate,” ptal se kapitán nejméně podesáté, „jste přesvědčen, že to byla Viktorie?”

„Co by to mohlo být jiného, pane?” odpověděl námořník. „Ostatně zeptejte se mých přátel. Myslím, že Dodley, Fénech a Drummond ji viděli také. Proč se jich nezeptáte?”

„Ne, děkuji, Corate. Vím, že máte pravdu, jen se mi nechce tak kruté skutečnosti věřit, to je vše,” povzdechl si kapitán.

Chvíli bylo ticho a pak Simpson nařídil:

„Ať spustí vlajku na půl žerdi, Corate!”

Zničený kapitán odešel do své kajuty a vypracoval zprávu, kterou telefonoval všem lodím čekajícím na výstup gondoly:

Dnes v devět hodin patnáct minut se náhle vynořila Viktorie na hladině a v několika vteřinách zmizela v atmosféře. Koridesův přístroj se pohyboval nepřiměřeně velkou rychlostí. Z toho a z některých dalších předpokladů lze usuzovat, že došlo k poruše řídicího mechanismu. Pravděpodobně nebylo možné ovládat desky odkrývající helion a tím regulovat vliv sluneční přitažlivosti. Viktorie proletí tudíž prostorem a shoří v blízkosti Slunce. Na palubě lodi bylo šest osob: vedoucí inženýr Charles Korides, loďař John Dogg, Koridesův sluha Pantalon, dále členové posádky Walkoveru Jim Popy a Samuel Jeffries, a konečně slečna Markétka Domachová. Všechno nasvědčuje tomu, že posádka je definitivně ztracena. Nezbývá nám než splnit smutnou povinnost: vzdát čest památce lidí, kteří tak neohroženě položili životy ve službě ušlechtilé věci.

O dvě hodiny později byl na místě dramatu pouze Walkover. Ostatní lodi odpluly, aby předaly dále tragickou, leč senzační zprávu, jež na několik týdnů vzrušila celý Svět.

Kapitán Simpson křižoval v místech, kde se vynořila Viktorie, ještě deset dní. Vypadalo to, jako by čekal na zázrak.

Ale čekal marně. I vrátil se do Liverpoolu a prodal Walkover. Podle přání Johna Dogga, které bylo zapsáno v lodním deníku, vyplatil Simpson námořníkům po dvou tisících dolarů a stejný obnos dostali také dělníci a technici. Sám si podle Angličanova rozhodnutí ponechal zbytek, z něhož musel pět tisíc dolarů odevzdat sekretáři Davidu Helénovi.

Kapitánovi zbylo něco přes dvacet tisíc dolarů. Koupil si na předměstí Liverpoolu pěknou vilu se zahradou, aby tam trávil dny zaslouženého odpočinku. Viktorii a její posádku považoval stejně jako všichni ostatní za ztracenou. Na Koridesův vynález a Angličanovu skříňku se brzy zapomnělo. Někteří lidé dokonce tvrdili, že všechno se zrodilo v lidské fantazii a že Viktorie nikdy neexistovala.

XXIII

TAJEMSTVÍ ALAOTRY

Inženýr Korides byl v bezvědomí jen několik vteřin, ale i tato doba stačila k tomu, aby Viktorie prolétla šílenou rychlostí dráhu, jež ji vzdálila několik kilometrů od zemského povrchu. Splnila se hrozba Franze Domacha? Lze ještě Viktorii ovládnout? Rychlost gondoly by nasvědčovala tomu, že nikoli.

Ve zlomku vteřiny proběhly tyto otázky hlavou inženýra Koridese. S námahou se zvedl a přistoupil k řídicí desce. Pohlédl na výškoměr. Ukazoval deset tisíc metrů nad hladinou oceánu. Inženýr uchopil páku. Zjistil, že ji při pádu posunul až na číslo osm. Proto ta závratná rychlost.

Teď se tedy rozhodne o našem osudu, napadlo ho, když snižoval rychlost o jeden stupeň.

Páka spočinula na čísle sedm. Viktorie se řítila nekonečným prostorem dál. Inženýrovi se zdálo, že její rychlost je o něco menší.

Posunul páku na číslo šest a potom na číslo pět. Ještě nikdy nebyl Korides při řízení Viktorie tak rozčilen jako v tomto okamžiku. Šlo přece o všechno!

Viktorie zmírnila rychlost!

„Sláva!” vykřikl Francouz, „jsme zachráněni!”

Jeho výkřik jako by měl blahodárné účinky na ostatní členy posádky. Jeden po druhém přicházeli k sobě, nejdříve Pantalon, naposled vyděšená Markétka.

„Co se stalo, pane?” zeptal se Pantalon. „Kde jsme?”

„Asi dvanáct kilometrů nad mořem,” usmál se Korides. „Důležité však je, že řízení je v pořádku.”

„Sláva! Teď ještě musím zjistit, dá-li se totéž říci o posádce,” pravil už docela vesele bývalý klaun.

„Máš pravdu, Pantalone,” souhlasil inženýr, „postarej se o ostatní. Doufám, že není nikdo vážněji poraněn. Bylo by dobré napít se pro posilnění trochu koňaku. Podívej se po něčem, snad se všechno nerozbilo.”

„Tak tedy Domach neuskutečnil své vyhrůžky?” zeptal se John Dogg, který vyslechl inženýrův rozhovor s Pantalonem. Zatím ještě seděl na zemi.

„Zdá se, že ne,” pravil inženýr, „ale nesmíme jásat předčasně. Teprve až přistaneme a budu si moci Viktorii důkladně prohlédnout, odpovím vám s definitivní platností.”

Jeffries a Popy pomáhali na nohy slečně Markétce, která se nemohla vzpamatovat z překotného sledu posledních událostí. Pantalon jí podal sklenku koňaku. Dívka se posilnila a vděčně se usmála na muže, kteří ji s takovou péčí ošetřovali.

„Měla jsem strach,” pravila dívka, „ale teď je všechno v pořádku, že?” Její pohled platil inženýrovi Koridesovi, který se stále ještě věnoval řídicí desce.

Viktorie se v této chvíli volně vznášela vzduchem. Páka se dotýkala čísla dvě.

„Myslím, že je čas k návratu,” ozval se Jeffries.

„Na Walkoveru mají už starosti,” dodal Popy.

Inženýr Korides pohlédl na Johna Dogga a jediným pohledem se dorozuměli.

„Přátelé,” řekl Angličan, „na Walkoveru nás tak jako tak považují za ztracené. Celá země se s námi v nejbližší době definitivně rozloučí. Nevím, zda by bylo teď účelné, abychom se vraceli. Poslední etapu cesty, totiž objevení a vyzdvižení zlatého pokladu v jeskyni Alaotra, bychom měli z dobrých důvodů podniknout bez asistence veřejnosti. A to by při našem okamžitém návratu nebylo možné. Víte sami, že kapitán Walkoveru nám oznámil, s jak velkým zájmem nás očekávají zástupci celého světa na zámořských lodích, křižujících dnem i nocí po boku naší mateřské parolodi. Navrhuji proto dokončit náš záměr, totiž zmocnit se pokladu na ostrově, a pak se s tím větším triumfem objevit před našimi přáteli a před tváří světa.”

„Souhlasím,” přikývl Korides, „neboť bychom zbytečně ztráceli čas. Zjišťoval jsem naši polohu a musím vám říci, že nejsme tak daleko od Madagaskaru. Dvě hodiny letu na plné obrátky a jsme nad Alaotrou.”

„Má někdo jiný návrh?” zeptal se Angličan.

„Je mi trochu líto kapitána Simpsona a ostatních na Walkoveru. Budou na nás čekat,” poznamenal Jeffries. „Ale souhlasím,” dodal rychle, „když i inženýr Korides je přesvědčen, že navrhovaný plán je v dané situaci nejlepší.”

Nikdo z dalších členů posádky nevyslovil jedinou námitku.

A tak za dvě hodiny stanula Viktorie nad jezerem Alaotra.

Inženýr Korides posunul páku na číslo jedna a Viktorie počala zvolna klesat. Po několika minutách dosedla lehce na hladinu, ponořila se do modrých vod jezera a klesala ke dnu, jež bylo asi dvacet metrů pod hladinou.

„Johne Doggu,” řekl inženýr Korides, když Viktorie dosedla na dno, „za chvíli se budete moci přesvědčit, zda zlato ve skříňce pochází opravdu z těchto míst.”

„Doufám, inženýre,” usmál se Angličan, „ale co teď? Plout s Viktorií podzemním průlivem je dost riskantní, nemyslíte?”

„Nikoli, milý Doggu,” pravil inženýr, „za jistých okolností nikoli. Jeden z nás musí ovšem vystoupit a Viktorii vést. Dno je zřejmě dost tvrdé, aby uneslo naši podmořskou motorku.”

„Inženýre, svěřte ten úkol mně!” hlásil se Popy.

„Výborně!” zvolal Korides. „Myslel jsem na vás. Děkuji, ze srdce vám děkuji. Víte, oč jde, nepotřebuji vám, myslím, nic vysvětlovat. Viktorie prostě musí bezpečně proplout podzemním průlivem až k jeskyni. Předpokládám, že všechno půjde hladce, ale neznáme dno a můžeme narazit na nepředvídané překážky. Bylo by mrzuté, kdyby se nám Viktorie teď v závěru výpravy zbytečně poškodila.”

„Spolehněte se na mě, inženýre!” řekl Popy a sestupoval ihned do válcovité místnosti, aby si oblékl skafandr.

O čtvrt hodiny později se rozjel Popy ve své motorce po skalnatém dnu, sledován ve vzdálenosti deseti metrů Viktorií. U řídicí desky byl inženýr Korides. Posunul páku nepatrně nad číslo jedna a uvedl v chod pouze jeden motor, který nechal pracovat na nejmenší počet obrátek. Gondola se vznášela snad dva, snad tři metry nad dnem průlivu a zvolna se pohybovala kupředu. Markétka, John Dogg, Jeffries a Pantalon stáli u okna a pozorovali okolí. Bylo dokonale všední: z obou stran jednotvárné skály a voda bez nejmenší stopy života.

Po třech hodinách jízdy se stěny skal rozestoupily. Světla reflektorů se ztrácela ve vodě — bylo zřejmé, že Viktorie dorazila k cíli. Popy se zastavil a mával svými ocelovými pažemi. Inženýr Korides vypnul motor a nechal klesnout gondolu ke dnu. Popy vyjel po ocelové podlaze do válcovité místnosti a spěchal pln nedočkavosti, aby už byl v gondole. Také na ostatní dolehla vážnost okamžiku. Byli přece před samým cílem cesty! Korides nervózně přecházel místností a John Dogg už hezkou chvíli bubnoval prsty na okenní sklo. Jenom Markétka, na niž dolehla únava posledních dnů, ležela schoulená na zemi a spala.

„Přátelé,” pravil inženýr Korides, když Popy vystoupil nahoru, „možná že se mnou nebudete souhlasit. Myslím však, že bychom měli následovat Markétčina příkladu. Navrhuji, abychom se důkladně prospali. Všichni to potřebujeme a zítra nás čeká, jak doufám, perná práce. Věřte, že i já bych se rozhodně rád podíval na hladinu Wildova jezera teď hned, ale vím, že by to nebylo rozumné.”

„Spánek člověku nikdy neuškodí,” rozšafně se usmál Pantalon, „ale proč bychom se nemohli vyspat až nahoře?”

„Protože jsem přesvědčen, že pohled na zlatý poklad by nikomu z nás nedovolil spát,” řekl Korides. „Čekali jsme na tenhle okamžik dost dlouho, pár hodin nás tedy nezabije, nemyslíš, Pantalone?”

„Máte pravdu, pane,” souhlasil bývalý klaun, „už spím.” A okamžitě se jal skládat své dlouhé nohy pod řídicí deskou, aby nezabral příliš mnoho místa.

Také ostatní se rozložili po podlaze gondoly.

„Kdy hodláte vystoupit?” zeptal se Angličan Koridese. I když nepronesl jedinou námitku, bylo zřejmé, že on by to udělal nejraději ještě dnes.

„Zítra ráno. Deset hodin spánku nám bohatě postačí,” odpověděl inženýr a ulehl jako poslední.

Nazítří proběhlo všechno podle Koridesova plánu. Viktorie se vynořila nedaleko ústí průplavu, kde byl břeh jeskyně dostatečně široký. Inženýr vystoupil s gondolou těsně nad hladinu a s naprostou lehkostí přistál na písečném břehu. Pod paprsky reflektorů se pobřeží třpytilo oslňujícím světlem: Viktorie spočívala ve zlatém písku!

První vyšel z gondoly inženýr Korides, za ním John Dogg. Těžko lze popsat úžas nad takovým množstvím zlata. .Klidný Angličan poskakoval po břehu jako malý kluk a nabíral plnými hrstmi zlatý prach, který pak rozhazoval kolem sebe.

„Zlato! Zlato! Přátelé, pohleďte, samé zlato!” vykřikoval Korides, neuvědomuje si, že jeho upozorňování je zhola zbytečné.

Pantalon se chtěl přesvědčit, zda je zlato i v jezeře, a skočil do vody. Potopil se, a když se vyškrábal na břeh, měl obě hrsti plné zlata.

Korides se na Pantalona s pochopením usmál:

„Pro jistotu se běž převléknout. Je tu zima a bylo by mrzuté, kdyby sis uhnal v poslední chvíli zápal plic.”

„Jak myslíte, pane,” poslušně odpověděl bývalý klaun, odběhl a brzy se objevil na břehu ve vlněné kombinéze, kterou si oblékal do skafandru.

„Hleďte, pane,” usmál se Pantalon, „mohl jsem se usušit na sluníčku!”

Teprve teď si inženýr Korides všiml, že na východní straně je ve stěně jeskyně rozsedlina, končící škvírou. A tímto nepatrným otvorem procházely paprsky ranního slunce. Kamkoli dopadly, rozsvěcovaly zlaté, třpytivé plameny.

„Kouzelná podívaná!” vydechla Markétka, která byla až dosud zamlklá. Krása a bohatství ji vždycky příliš dojímaly.

Na černém jezeře tančily odlesky zlaté záplavy, probuzené k životu jednak slunečními paprsky, jednak září reflektorů. Kam oko dohlédlo, třpytil se břeh zlatem.

Všichni členové výpravy přecházeli po břehu a nikdo z nich nemyslil na snídani, ačkoli před přistáním Pantalon s Markétkou připravili malé občerstvení. Zapomněli úplně na hlad a sytili se pohledem na pohádkový poklad.

„Co teď, pane ? Jak budeme postupovat dál ?” zeptal se Jeffries Angličana, když se skupina sešla nedaleko gondoly.

„Co nejdříve se vrátíme a odcestujeme do Tamatave. Je to pár mil odtud. Především musíme koupit tenhle pozemek. Pak je třeba zabezpečit vstup do průlivu. Myslím, že k tomu zcela postačí silná železná mříž, nabitá elektrickým proudem. Nikdo kromě nás nesmí poznat tajemství Alaotry a Wildovy jeskyně.”

John Dogg se na chvíli odmlčel a pak pronesl slavnostním hlasem:

„Do dvou let jsme pány světa!”

„Ano, máte pravdu,” ozval se Korides, „jde jen o to, abychom byli dobrými pány. Musíme využít našeho bohatství k tomu abychom světu pomohli, abychom vyléčili neduhy, které ho sužují, abychom odstranili bezpráví a spory. Nebude to snadné, ale my, kteří jsme přemohli přírodu a vyrvali jí jedno z tajemství, to dokážeme!”

„Vaše přání se jistě splní, milý Koridesi,” řekl Angličan. „Spoléhám na vaši vědu a na vaše schopnosti. Všechna vaše přání, přátelé, se mohou nyní splnit. Řekněte, Pantalone, co vy byste si přál.”

„Vždycky jsem chtěl být majitelem velkého cirkusu,” vyznal se upřímně bývalý klaun.

„Budete mít cirkus!” zvolal John Dogg.

„Jenže já už po něm netoužím. Dnes mám docela jiné přání,” spěšně dodal Pantalon.

„Vyslovte je!”

„Rád bych zůstal u inženýra Koridese jako sluha,” usmál se dlouhán.

„Díky, Pantalone,” pohlédl na něho vděčně Korides a pevně mu stiskl pravici. ,,K tomu ovšem nepotřebujete zlato.”

„Však také po něm netoužím, pane,” potichu pravil Pantalon.

„A vy, slečno Markétko,” obrátil se Angličan k Domachove dceři, „co vy byste si přála?”

„Ani já nepotřebuji zlato k tomu, aby se mi splnilo mé nejvroucnější přání,” řekla dívka a přistoupila ke Koridesovi.

„Ano, vím,” pokýval hlavou John Dogg, „budete jistě šťastní, protože to, po čem toužíte, se vám vyplní a protože to dá vašemu budoucímu životu novou a krásnou perspektivu. Ale lidstvo, lidstvo potřebuje zlato. Chci změnit a zlepšit svět, aby i lidé byli jiní, lepší. A k tomu potřebuji bohatství.”

John Dogg chtěl ve svém výkladu pokračovat, když tu se ozvalo zvláštní zapraskání. Vycházelo z nitra Viktorie.

Všicnni ztichli a pohlédli ke gondole.

„Bože, co se to děje?” stačil ještě říci Korides, který nevěřil svým očím.

Vyděšená Markétka se k němu instinktivně přitiskla. Viktorie se kolébala ze strany na stranu a pak se začala otáčet kolem vlastní osy. Pohyb, provázený praskotem, se neustále zrychloval.

Pojednou se ozvala rána. Kovový obal Viktorie se roztrhl. Gondola se teď otáčela závratnou rychlostí. Helio-nové desky, nechráněné svrchu obalem, přitahovaly zlatý písek, který se vzdouval a stoupal k Viktorii. Byl to fantastický pohledí

Zlato prý pochází ze Slunce, říkali staří alchymisté. Helion rovněž pochází ze Slunce.

Jaká síla však působila, že tyto dvě látky se tak mocně přitahovaly?

Nikdo z výpravy neměl čas si tuhle otázku položit, natož se pokoušet o odpověď.

Ve chvíli se vířící gondola změnila v ohnivou zlatou kouli. Ozvala se strašlivá rána a jeskyně se na okamžik rozsvítila oslňujícím, žhavě bílým světlem.

Inženýr Korides si stačil ve zlomku vteřiny povšimnout, že v těsné blízkosti Pantalona je klid. Zlatý prach v okruhu asi jednoho metru se tu vůbec nepohnul. Pantalon, jediný z celé výpravy, měl na sobě vlněnou kombinézu.

Korides se Spolu s Markétkou vrhl k vyděšenému dlouhánovi. Všichni tři se křečovitě objali a zůstali tak přitisknuti k sobě, zatímco kolem nich zuřilo peklo.

Ohromná zlatá koule, v niž se Viktorie proměnila, vyrazila šílenou rychlostí směrem ke skalní průrvě, kterou vnikalo do jeskyně sluneční světlo. Rozrazila skálu, jež se s rachotem bortila a rozpadala na tisíce kusů, které mohutný vír odnášel s sebou. Zároveň se zvedly i vody jezera a jako smršť strhovaly vše, co bylo v jejich dosahu.

Jako ohnivá kometa stoupala Viktorie ke Slunci, vlekouc za sebou všechno zlato Wildovy jeskyně. V ohnivém víru zmizeli navždy i John Dogg, Popy a Jeffries.

XXIV

SETKÁNÍ PO LETECH

Od katastrofy Viktorie uplynulo Sedm let.

Jednoho letního rána vešel starý šedovlasý muž do jídelny pěkné vily a vyhlédl z okna. Kdesi v dálce byl Liverpool. První sluneční paprsky se zatřpytily v záclonách.

Muž se vyklonil z okna a zavolal:

„Betty! Betty!”

„Ano, strýčku, už jdu!” ozvalo se ze zahrady.

Z okna se vykláněl kapitán Simpson. Léta mu přidala něco šedin, leč neubrala na síle.

„Pospěš si, Betty,” naléhal kapitán Simpson, „snídaně už je na stole. David tu bude co nevidět.”

Na široké zahradní cestě se objevila dívka. Zamávala na strýce karafiátem a rozběhla se k hlavnímu vchodu. Její plavé vlasy za ní poletovaly jako leh’:á hříva.

„Vidíš, strýčku, jsem tu první,” pravila dívka a políbila starého muže něžně na čelo.

Kapitán se spokojené usmál a usadil se naproti své neteři.

Na schodech zazněly kroky a hned nato vstoupil do jídelny mladý muž vysoké postavy. Políbil Betty ruku a pozdravil kapitána. David Helen poněkud zesílil, ale ani on se příliš nezměnil.

„Byl jsi na úřadě?” zeptal se kapitán, sotva začali pít čaj.

„Ano, pane,” odpověděl mladý muž, „všechno je v pořádku.”

„Tak tedy za čtrnáct dní, že?” pohlédl kapitán na dívku, která se usmála a mírně zčervenala. „Nemýlím-li se, připadne ten významný den na čtrnáctého srpna.”

„Přesně tak,” ozval se David, „ledaže by Betty měla něco proti tomu.”

„Davide!” pohlédla vyčítavě dívka na svého snoubence a zčervenala ještě víc.

Do místnosti vstoupila služebná a podávala kapitánovi navštívenku.

„K čertu,” bručel bývalý mořský vlk, „kdopak si na nás tak přivstal ? Vždyť není ještě půl osmé.”

Kapitán Simpson pohlédl na navštívenku a zbledl. Ruka, držící malý tuhý lístek, se roztřásla a starý muž pojednou strnul, jako by mu unikl z těla všechen život. Díval se nechápavě na služebnou, která byla ve zřejmých rozpacích.

„Stalo se něco?” zeptal se David Helen a přistoupil ke kapitánově židli.

„Podívejte se,” vydechl Simpson a podal mu vizitku.

„Bože!” vykřikl David.

Hodil navštívenku na stůl a vyřítil se spolu s kapitánem kolem užaslé služebné z místnosti.

Betty pohlédla na malý lístek a udiveně četla:

Inženýr CHARLES KOR1DES s chotí a s tajemníkem Pantalonem se těší na setkání s kapitánem Simpsonem.

Hned nato vyšla rovněž z pokoje. Naskytlo se jí podivné divadlo. Uprostřed haly viděla klubko lidí, kteří se navzájem objímali, proplétali, tiskli si ruce a líbali se, projevujíce nejrozmanitějším způsobem společné nadšení. Výkřiky, smích, pláč, to vše splývalo v jedinou směs radosti a dojetí.

Trvalo hezkou chvíli, než mohl kapitán Simpson promluvit.

„Markétka a Korides! Po sedmi letech! Sedm let mlčení, sedm let smrti, a najednou jste tady! Proboha, je to vůbec možné? Musíte vyprávět!”

„Mohli byste s námi posnídat,” vmísil se do vzrušených výkřiků David Helen.

„Ovšem, ovšem, pojďte dál,” zval milé hosty kapitán Simpson.

„Nezměnil jste se, příteli,” obrátil se k hostiteli inženýr Korides a byla to první souvislá věta, kterou od příchodu promluvil.

„Ani vy ne, inženýre,” oplácel kapitán stejnou mincí a dvorně dodal: „O paní Markétce už vůbec nemluvě. Ta je stále stejně půvabná, jako byla na Walkoveru.”

Teprve teď si kapitán všiml, že rozhovoru naslouchá překvapená Betty. V samé radosti na ni skoro zapomněl.

„Dovolte,” obrátil se k nově příchozím, „abych vám představil svou neteř Betty Scofieldovou, Davidovu nevěstu. Za čtrnáct dní máme svatbu. Srdečně vás zveme!”

„Rádi přijdeme,” usmál se Korides a obrátil se na svou ženu, jako by si chtěl od ní vyžádat souhlas. Markétka se usmála a pravila:

„Buďte hodně šťastni.”

Pantalon se uklonil a s naprosto vážnou tváří řekl?

„Kdybyste potřebovali sličného mládence, jsem vám k službám.”

Do všeobecného veselí se ozval kapitáni

„Ale co je s ostatními? Kde je John Dogg ?”

„Vážený příteli,” zvážněl náhle Korides, „John Dogg stejně jako Popy a Jeffries zahynuli. Všechno vám budeme vyprávět.”

„Ovšem, ovšem,” pokýval hlavou kapitán, „nejdříve se v klidu nasnídejte a pak nám povíte, co všechno se za těch sedm let stalo.”

Po snídani odešla celá společnost do zahrady. Všichni se usadili do pohodlných křesel ve stínu hustých jabloní a Korides je zavedl svým vyprávěním o sedm let nazpět až k tragickému výbuchu Viktorie.

„Všechno se udalo tak závratně rychle, že je vyloučeno, abych o tom mohl podat přesnou zprávu,” pravil inženýr Korides, když dospěl ke kritickému okamžiku dramatu. „My tři jsme unikli zkáze jen zázrakem. Po pravdě řečeno však ten zázrak umožnila Pantalonova vlněná kombinéza, působící jako izolátor. Vím jen, že jsme se křečovitě objímali a že nikdo z nás se neodvážil v první chvíli pozvednout hlavu. V tom pekelném hluku, když kolem nás pukaly skály a řítilo se kamení, v té šílené výhni, jež nás skoro spalovala, mohli jsme myslit leda na poslední věci člověka. Teprve když ta koule rozžhaveného zlata, jejíž objem zvětšovala pochopitelně Viktorie, která byla uvnitř, zmizela kdesi v klínu nebes, vzpamatovali jsme se natolik, že jsme byli schopni rozumně uvažovat.

Pochopitelně že se nás zmocnila radost. Žili jsme, všichni tři jsme byli v pořádku. Asi čtvereční metr kolem nás zůstal nedotčen tou strašlivou bouří, jež se tu strhla. To mělo pro nás i tu výhodu, že pod našima nohama a kolem nás ležel zlatý prach. Byli jsme tedy boháči.

S velkou bolestí jsme si však uvědomili, že naši přátelé John Dogg, Popy a Jeffries jsou nenávratně ztraceni. Teprve později na nás tato ztráta dolehla plnou tíží. Ještě dlouho jsme se nemohli vyrovnat s pomyšlením, že nás na další cestě nebudou už doprovázet naši přátelé. Pokud jde o mne, nesl jsem zvlášť těžce smrt tak vynikajícího přítele, jako byl John Dogg.”

Inženýr Korides se odmlčel. Pohnutím nemohl mluvit — tak živě před ním opět vyvstal obraz dávného neštěstí. Kapitán Simpson se rychle zeptal:

„Jak jste se dostali z jeskyně?”

„Velmi jednoduše,” pokračoval opět Francouz. „Jak už jsem řekl, žhoucí koule vyletěla za Sluncem, které bylo nízko nad obzorem, a prorazila skálu v místech, kde byla dosti dlouhá trhlina. Tak vznikl značně široký otvor, jímž jsme se po určité námaze vyškrábali přes spousty kamení ven. Dříve jsme si však naplnili kapsy a Markétčinu příruční tašku zlatem. Před západem slunce jsme dorazili do vesnice Sakatay a odtud jsme se vypravili najatým povozem do města Tamatave. Pak už šlo všechno hladce. Vydávali jsme se za zlatokopy, prodali zlatý prach a utržili za něj přes milión franků.”

„To už stálo za to!” neudržel se kapitán.

„V každém případě nám to stačilo k tomu, abychom mohli začít v Americe nový život. Tam jsme se ovšem změnili, já v Jamese Nortona, Markétka ve Florence Midenovou a Pantalon v Johna Rosse. Jmění jsme vložili do spolehlivého podniku, totiž do továrny na elektrotechnické přístroje, takže se za sedm let značně zvětšilo. Nyní jsem, kapitáne, velice bohatý. Jednak jsem získal Markétku, která se stala v Americe mou paní, jednak mám tak velikou hotovost, že se mohu znovu pustit do konstrukce nové lodi — nové Viktorie.”

„Nové Viktorie?” zeptal se živě kapitán. „A kam se chystáte, inženýre?”

„Tentokrát poletíme ke hvězdám,” pospíšil si s odpovědí Pantalon, který tak dal najevo, že je zasvěcen do plánů svého pána.

„Ano, rád bych se podíval na Mars,” dodal s úsměvem inženýr Korides.

„Počítáte se mnou?” zeptal se bývalý námořník”.

„Proto jsem přece za vámi přijel, příteli,” usmál se Francouz.

„Jak jste zjistil adresu?”

„Ve starých novinách jsem se dočetl, že jste se po prodeji Walkoveru usadil v Liverpolu. Nu a vaši nynější adresu mi dala místní policie.”

„Pane inženýre,” pravil David Helen, který až dosud jen poslouchal, „rádi bychom vám s Betty nabídli služ-

by.”

„Velmi rád přijímám,” řekl Korides. „Počítám pro novou Viktorii s větší posádkou.”

V té chvíli vstoupila do místnosti Betty, která před okamžikem nenápadně zmizela. Přinášela dvě láhve šampaňského.

„Správně!” pochválil ji kapitán. „Připijme na zdar příští výpravy.”

Všichni pozvedli naplněné poháry.

„Na naši cestu na Mars!” zvolal inženýr Korides.

„A na věčnou památku Johna Dogga, Popyho a Jeffriese,” dodal kapitán.

„Jistě by jeli s námi,” povzdechla si Markétka.

„A na štěstí snoubenců!” zvolal Pantalon.

„Na novou Viktorii!” pozvedl další plný pohár inženýr Korides.

Nikdy neměl žádný přípitek srdečnější odezvu.