Robert Leeson

Pomsta Honzy Silvera - Robert Leeson

DÍL PRVNÍ – UPRCHLÍK

KAPITOLA PRVNÍ – STARÝ FUNEBRÁK

Můj život začal pohřbem a mohl jím i skončit – a nikdo, ani já, by se nic nedozvěděl, nikdo by nelitoval – nebýt starého funebráka mistra Oakleyho.

Zavolali ho tehdy do chudobince ve městě – – – v jihozápadní Anglii. Jakási chudá žena (pokoj její duši) zemřela při porodu. Otec (čert ho vem!) nebyl k nalezení. Vypadalo to, že při porodu zemřelo i její dítě. A proč taky ne? Život není peříčko. A tak zavolali mistra Oakleyho, aby si vzal míru na rakev. Pravda, šlo jen o chudou ženskou a o bednu z prken, ale mistr Oakley byl řemeslník a svou práci vykonával svědomitě.

Našel ji ležet na lavičce před kůlnou a dítě dosud tiskla k ňadrům. Odložil novorozeně na okamžik stranou, aby jí mohl trochu slušněji urovnat hadry, které měla na sobě, a ke svému potěšení – nikoliv překvapení, protože funebráka ničím nepřekvapíte – zjistil, že dítě žije.

Můj život tedy začal náhodou. Místo abych trávil svá mladá léta (a vlastně i léta pozdější) v bedně pod zemí, prožíval jsem je v domě mistra Oakleyho, kde jsem vyrůstal s jeho vnučkou Tilly. Měl nás oba stejně rád, i když to nemohl dávat příliš najevo, neboť jeho syn, mladý Oakley, byl tak žárlivý a podlý, jako byl otec srdečný a šlechetný. Ale o tom až za chvíli.

Tak jsem se rychle naučil tuhle životní zásadu: Život je hra, ve které se střídá štěstí se smůlou. Ať vyhráváš, nebo prohráváš, ke konci hry smrt shrábne ze stolu karty, sázky a vše ostatní, a ty se vydáš do svého věčného příbytku, jak se praví v bibli.

Jen jsem se naučil chodit, byl jsem pořád v dílně. Neustále se tam řezalo, bouchalo, hoblovalo, zatloukaly se kolíky a hřebíky, ale i při té dřině tam bylo veselo. Když už jsem dokázal doklopýtat s ohromným džbánem v ruce do hospody U lišky a hroznu, dostal jsem za úkol nosit pivo, bez něhož žádný z řemeslníků nedokázal pracovat.

Nemyslete si však, že mistr Oakley a jeho tovaryši byli nějací ochmelkové. Co vás napadá! Pili jen v určitou dobu a příležitostně, a pokaždé podle daných pravidel. Těch pravidel byla celá řada a nějaká ta příležitost se vždycky našla. Když se někdo praštil kladivem do palce a začal proklínat svého Stvořitele (který ve všem vede naši ruku), poklepal nejstarší tovaryš John hoblíkem na svěrák. Všichni odložili svou práci a ohodnotili to zaklení – řekněme na půl šilinku nebo na celý, podle síly kletby a také podle své žizně. A aby trest nikoho neroztrpčil, trestal se přestupek hned na místě. S půlšilinkem anebo s celým šilinkem jsem vyrazil k Lišce a hroznu a přinesl jsem odtamtud napěněný džbán, který všem vrátil dobrou náladu.

Když se dva muži pohádali, stačilo poklepat na svěrák, a ostatní vytvořili porotu, posoudili rozdíly v názorech či urážku, vynesli rozsudek, vybrali pokutu a já se vydal se džbánem na cestu. Říkali mi malý Tom, protože jsem byl maličký, a nikdy jsem už z toho přízviska nevyrostl.

Narozeniny, svátky, konce čtvrtletí – to vše se postupně slavilo, a vždy stejným způsobem. A je samozřejmé, že nikdo neodešel do svého věčného příbytku bez pozdravu na rozloučenou. Palice tloukly, hoblíky hoblovaly, pily svištěly a džbán koloval po dílně. A jakmile se v práci projevila únava, mistr Oakley si odkašlal a zanotoval, a ostatní se k němu přidali:

Všichni lidé, co na zemi dlí…

Když však šlo dílo dobře od ruky, John spustil:

Spíš bys moh jabloň plnou hrušek zřít,

než bych já mohla znovu pannou být.

Také se hodně povídalo – o dřevě a o nářadí, jak se pracovalo dříve a jak dnes, a často se mluvilo o životě a smrti. O tom věděli vše, co člověk vůbec může poznat. Když se na překrásnou rakev s bronzovými držadly a saténovým lemováním nanesl poslední nátěr, položil na ni mistr Oakley ruku a zadeklamoval:

Koruna, žezlo – vše na zem se svezlo

a v prachu leží netečně,

a starý rýč i křivá kosa

s nimi se válí společně.

Což – jak říkával byla do posledního písmene pravda. Ale lidé si ani ve smrti nebyli rovni. Někteří šli pod zem ve smrkových bednách, jiní v nejvyhranějším mahagonu. Pokud však šlo o pečlivost, pak si opravdu byli všichni rovni. Mistr Oakley říkával: „Bohaté pochovávejte se všemi poctami, protože si za ně zaplatili. Chudé pochovávejte důstojně, protože na to má každý tvor právo již od svého zrození.“ Někdy stáli nad hrobem nuzáka jen tři lidé (kromě hrobařů): mistr Oakley, chudý kněz, kterému sám zaplatil, a já. Stávali jsme tam v prudkém slunci či vytrvalém dešti, v bouři či chumelenici, dokud rakev nezaházeli. A pak – když jsem byl ještě maličký – si mě posadil starý funebrák na ramena a nesl mě domů, ale nikdy mě u brány nezapomněl sundat, neboť se bál, aby nás nezahlédl jeho syn.

Jak jsem rostl, vymýšlel pro mě mistr práci. Učil jsem se nazpaměť jména pozůstalých pro novinový plátek v Bridgwateru, otevíral jsem dveře kočárů, rovnal jsem věnce, které vítr strhl z hrobů, a když si někdo dobře zaplatil, oblékal jsem se celý do černého a hrál jsem smutečního hosta. A pak při pohřební hostině jsem zpíval dojatým hlasem smutné písně. Kvůli tomu byla po mně velká poptávka, a protože jsem byl sirotek, bylo to tím dojemnější a často jsem dostával políbení od dam, oblečených zdrženlivě v černém. Některé i zdrženlivě líbaly – s našpulenými rty, a jiné zase otvíraly ústa, jako bych byl biskupský chlebíček, Všechny hubičky však byly stejně vítané, podobně jako jídlo – prosté či vybrané, při pohřbu chudáka či boháče. Objevil jsem v sobě zálibu ve víně a jemném mase, ale i v silném pivu a hrubé stravě.

A tak když mi šlo na třináctý rok, neuměl jsem sice ani číst, ani psát a měl jsem pouze jediné šaty (můj černý oblek smutečního hosta a bílá košile s volánky se po každém pohřbu pečlivě ukládaly), ale měl jsem chutě milovníka dobrého vína a jídla, návyk na líbání a filozofii o životě a smrti, která by se lépe hodila k člověku tak dvakrát či třikrát staršímu.

Takový tvor musí nutně vzbuzovat nepříjemnou pozornost. Od samého počátku jsem měl jednoho nepřítele: byl jím Tillin otec, mladý Oakley. Ne že bych se kvůli němu příliš znepokojoval, protože mistr Oakley se o mě dobře staral. Chtěl mě vzít do učení, až mi bude čtrnáct. Zdálo se, že je rozhodnut naučit mě všechno; co zná, a to mladého Oakleyho těšilo snad ještě méně. Pak se však můj osud zvrtnul. Starý funebrák zemřel. Pochovali ho se všemi poctami, protože zdaleka nepatřil mezi chudé. Avšak zástupy lidí, kteří přišli zblízka i zdaleka, a v neposlední řadě i smutečně odění, mistři a tovaryši pohřebního cechu, kteří nesli do kostela jeho rakev, na níž spočívaly jeho nástroje, ti všichni jeho odchodu upřímně želeli.

Nikdo ho však neželel víc než já. Sledování života mě naučilo, že karty, které dostanu při příštím rozdání, budou nedobré.

KAPITOLA DRUHÁ – OSUDNÁ RÁNA

Mistr Oakley svého syna dobře znal, a proto ve své závěti stanovil, že se mám vyučit řemeslu. Mladý Oakley musel uposlechnout, jinak by ztratil pověst nejen ve své dílně, ale i v kterékoliv jiné dílně po celém hrabství. Podepsání výučního listu však odkládal co nejdéle, a to málo, co mě naučil, jsem pochytil spíš nevědomky.

Za tu krátkou dobu, kterou jsem u něj strávil, jsem se vlastně naučil jen dvě věci: jak lhát, abych se vyhnul nepříjemnostem, a jak z nich vykličkovat, když už mne potkaly. Učil mne pomocí pohlavků, ran pěstí či dřevěným metrem, nebo prostě tím, co mu přišlo pod ruku. Brzy jsem poznal, že nemá téměř žádnou cenu odvolávat se na jeho smysl pro spravedlnost, protože žádný neměl. Namísto toho jsem se naučil hádat ze změn výrazu jeho obličeje, podobně jako se hádá z mraků na obloze. Když mu určitým způsobem ztvrdly rysy nebo se mu mezi očima objevily vrásky, napjaly se mi končetiny jako pružiny. Uhýbal jsem a kroutil se, kličkoval a uskakoval, a přitom jsem křičel, ať už mě trefil, nebo ne. Vzteky vždycky ještě víc zpitoměl, a čím víc jsem řval, tím víc se mu to líbilo.

Někdy však ani ty nejhbitější nohy nejsou dost rychlé. Pak mladý Oakley zahnal svou oběť do kouta a tam mě zmlátil do bezvědomí. V bolestné agónii jsem tiše plakal, a můj mistr, který postrádal hlasitý nářek, jenž mu byl odměnou, do mne bušil, dokud mu neumdlela ruka. Po jednom takovém výprasku, kdy mě takhle zmlátil až do krve, zašli tovaryši za cechmistrem a podali na mistra stížnost. Představenstvo cechu si mladého Oakleyho předvolalo a vyslechlo obě strany. Pak mu slavnostně oznámili, že jelikož se u něj učím, může mě klidně bít – jak je stanoveno v učební smlouvě. Prohlásili však, že tak musí činit „s rozumem“, a pak odešli i s mladým Oakleym na oběd.

Potom mi dál mistr na nějaký čas pokoj. Vypadalo to, že mě nechce ani vidět, což bylo v pořádku, protože právě v té době se na mě usmálo štěstí, a bylo lépe, že o tom nic nevěděl.

To léto mě malá Tilly, která byla asi stejně stará jako já, začala učit číst, což se sama naučila v dívčí škole.

Měli jsme dohromady jen dvě knihy. Jedna z nich byla Pestré čtení pro slečnu Zuzanu, malá knížečka dobrých rad pro mladé dívky. Druhá kniha byl otrhaný výtisk Věstníku newgateské věznice, který patřil jednomu z tovaryšů. A tak jsme měli dobrého rádce ve věcech, které bychom měli dělat, a obsáhlé varován, před tím, co by se stalo, kdybychom neuposlechli. A přesto soudě podle Věstníku, který jsme četli mnohem častěji než Pestré čtení – vás ani dobré chování vždy nezachrání před šibenici.

V odpoledním poklidu před večeří jsme spolu sedávali na schodišti, které vedlo na půdu nad dílnou, a tam jsme byli ukryti za hranicemi dříví. Krčili jsme se tam v šeru a soustředěně zírali na písmenka, jež jsem se rychle učil nazpaměť, a později jsme si navzájem předčítali. Někdy, když už nás čtení omrzelo, jsme jen tak seděli, drželi se kolem pasu a povídali si o tom, čím bychom se chtěli stát, až vyrosteme. Tilly chtěla být krásnou dámou a jezdit v primátorském kočáře, a já jsem se chtěl stát funebráckým mistrem a pochovávat bohaté a slavné lidi.

Když nás přestalo bavit snění o budoucnosti, začali jsme si hrát a dávali jsme si početní příklady a hádanky, při kterých jsme používali prsty, jež jsme v té polotmě spíš cítili, než viděli. A pak jsme se lechtali a štípali tak dlouho, dokud naše lapání po dechu a hihňání nepřivedlo k úpatí schodiště starého Johna, který na nás varovně zahrozil a přátelsky na nás zamrkal.

Otec mi tedy věnoval malou pozornost, jeho dcera naopak velkou, a tak se mi dařilo. Při pohřbech se mi do dlaní hrnulo množství pencí a čtyřpencí, které jsem schovával do hedvábného kapesníku (nic víc mi po matce nezbylo), a tyhle drobné mi pak jeden z tovaryšů vyměnil za zlatou mincí. Díky tomu všemu se mi vedlo tak dobře, že mě mohlo napadnout, že to nemůže mít dlouhé trvání.

Tilly i já jsme hodili opatrnost za hlavu. Jednoho parného dne jsem se vrátil z pohřbu, na kterém byli i všichni muži z dílny. Měl jsem na sobě svůj černý samet a bílé volánky a hlava se mi vznášela z vůně vynikajícího madeirského vína, které se pilo po pohřbu.

Tilly už se vrátila ze školy a byla zmožená horkem a nudou. Nevzali jsme si nic na čtení, ale hned jsme si vylezli na schodiště a po hodině se tam uvelebili. Tilly si mě dobírala kvůli mému pohřebnímu kabátci a pak mi ho rozepjala, aby mě mohla lechtat pod žebry. Lechtání přešlo v zápasení, a když se naše tváře přiblížily a já jsem na ústech ucítil její potem zkropené rty, políbil jsem ji. Pošťuchovali jsme se tam spolu a zápasili, do ticha starého domu se ozývalo naše oddechování a hihňání, a všude kolem nás voněly dřevěné hobliny a lak. Vzpomínám si na ten stav blaženosti, jako by to bylo včera.

Po dobrém rozdání jsem dostal opět špatné karty. Kdosi mě popadl za opasek a vyzvedl do vzduchu a pak mnou surově mrštil na podlahu dílny. Rozeznal jsem matně mladého Oakleyho, za nímž stál bez hnutí starý John a ostatní tovaryši.

Když jsem se pokoušel zvednout ze zaprášené podlahy a zastrkoval jsem si košili do kalhot, řekl jsem napjatě: „Slečna Tilly mě učí číst.“

„Nejde o to, co učí ona tebe, ale co učíš ty ji,“ zněla odpověď, když mě vedl k hoblicí. Otočil se k tovaryšům a pronesl klidným hlasem: „Budu ho mlátit s rozumem tak dlouho, dokud na vlastní oči neuvidím, jakou barvu má jeho krev. A teď všichni vypadněte.“

Po těch slovech mě přivázal k hoblici, z bedny na nářadí vzal provaz a začal mě třískat… Nejprve to schytal můj pěkný černý oblek, který se rozpadl na proužky, pak košile s volánky a nakonec má vzácná kůže i maso, které tak jemně překrývala.

Možná bych snesl všechno, dokonce i krev, která mi stékala po zadku, ale při jedné ráně mě konec provazu švihl přes oko, napůl mě oslepil a celým tělem mi projela bolest, jako by mě bodl nožem. Mé tápající ruce udeřily do horní desky hoblice. V prstech jsem sevřel těžkou palici a jediným trhnutím jsem jí švihl dozadu přes hlavu.

Jak se tak mistr skláněl nad svým dílem, bacila ho palice přímo do spánku. Uslyšel jsem, jak se kácí k zemi, a do dílny vběhli moji druhové. John mě odvázal.

„Můžeš vstát, chlapče?“

„Ano, mohu.“

Naklonil se mi k uchu.

„Tak tedy vezmi nohy na ramena, Tome.“

„Mám utéct?“

„Ano, obávám se, že jsi mistra zabil. Utíkej, chlapče, jde ti o život.“

KAPITOLA TŘETÍ – ČERNÝ VOZKA

Utíkal jsem jako o život – ven z dílny, pak uličkou domem a do polí. Když jsem vyrazil z dílny, přehodil mi starý John přes ramena starou kazajku z plachtoviny, jakou nosívají námořníci. Plandala mi až po kolena a zakrývala tu mou potrhanou pohřební nádheru a dosud krvácející šlince na zádech. Za běhu jsem shodil své pěkné botky se stříbrnými přezkami. Vypadaly moc hezky, ale tlačily mě do prstů. Nemířil jsem přece na žádný pohřeb, pokud to šlo, spíš jsem se jim chtěl vyhnout, a rozhodně jsem nepospíchal na svůj vlastní. Už jednou v mém krátkém životě mě málem pochovali a necítil jsem potřebu vyzkoušet to ještě jednou.

Než jsem si rozmyslel, kam bych se měl vydat, byl jsem už dvě míle od Oakleyových a na půli cesty do Bridgwateru. Všude kolem už byla tma a na farmách, které jsem míjel, zářila světélka luceren, podobající se hvězdám v temnotě mezi nebem a zemí. Silnice byla prašná a suchá, ale plná výmolů od kol žebřiňáků. Zakopával jsem a klopýtal, jak se mě umocňovala únava, a brzy jsem zpomalil, až jsem šel krokem. Pak jsem se zastavil a naslouchal. Ticho bylo stejně hluboké jako temnota kolem. Pokud mě pronásledovali, pak jsem měl pořádný náskok.

Odbočil jsem ze silnice, přeploužil jsem se přes pastvinu a pak jsem si našel místo k odpočinku u stohu sena. Odsouzenci spí tvrdě, a já jsem spal jako člověk, kterého čeká šibenice, o čemž jsem vlastně ani nepochyboval. Přesto jsem stále ještě doufal, že se mi to podaří na nějaký čas odložit. Hra se mi sice nedařila, ale ani tak jsem nenaléhal, aby se karty sklidily ze stolu.

Probudil jsem se, když nad lesem začalo svítat. Záda jsem měl v jednom ohni a v prázdném žaludku mě pálilo. Ale vydal jsem se opět na silnici a co nejrychleji jsem pokračoval v cestě. Bridgwater leží na dostavníkové trase mezi Exeterem a Bristolem a oba přístavy jsou přeplněny loděmi směřujícími do všech světových stran. Pokud mě nepověsí, tak mě budou deportovat. Předběhnu je a co nejdříve opustím starou Anglii sám. Uvažoval jsem, že ať už popluji kamkoliv, všude lidé umírají a potřebují rakve. Ne že bych byl plně kvalifikovaný výrobce rakví, to zdaleka ne, ale uměl jsem se ohánět jak s koštětem, tak se džbánem na pivo, a dokázal jsem vypadat důstojně v tom černém sametu anebo zpívat sladkým hlasem při hostinách.

Přidal jsem do kroku a vešel jsem na bridgwaterské tržiště právě ve chvíli, kdy tam přijížděla pošta. Bez dalších okolků jsem vyskočil na kozlík vedle kočího, který zastavoval koně. Zběžně pohlédl na můj špinavý ciferník se šmouhami od slz, na kazajku z plachtoviny a na cáry mých černých punčoch, a chystal se mě shodit zpátky na silnici. Blýskl jsem mu však před očima svou vzácnou půlguineovou mincí. Ani nemrkl, popadl ji a řekl mi, abych se za hodinu vrátil, že mě vezme do Bristolu. Začal jsem se ho vyptávat, kolik mi z té půlguineje vrátí, ale zašklebil se na mě tak hrozně, až mi to náhle připomnělo mladého Oakleyho, takže jsem spadl z kozlíku a byl jsem rád, že jsem dopadl na obě nohy:

Abych tu hodinu nějak přečkal, potuloval jsem se po městě, což ode mě nebylo příliš moudré. Brzy jsem poznal, že mě někdo sleduje, a když jsem zašilhal přes rameno, skutečně jsem zahlédl dva muže, kteří se courali kousek za mnou. Jeden z nich na mne právě ukazoval. Odbočil jsem doleva do malé uličky a schoval se za jedněmi dveřmi. I oni odbočili. Bylo to příliš nápadné. Když mě ztratili z očí, přidali do kroku a proběhli kolem mého úkrytu. Nedal jsem jim další šanci, rychle jsem vyběhl znovu na silnici a utíkal jsem zpátky na tržiště k hostinci. Dostavník ještě nebyl připraven k odjezdu, takže jsem pozbyl jakoukoliv naději, že bych se mohl schovat mezi zavazadla, která rovnali na střechu. Přikrčil jsem se za roh a čekal. Moji pronásledovatelé doběhli zpátky na tržiště a rozhlíželi se kolem. Vtiskl jsem se hlouběji do stínu. Jeden z nich strčil hlavu do dveří hostince a poručil si pivo. Když je pikolík přinesl, optal se ho:

„Nezahlédl jsi tady někde kluka, postrojeného jako hastroš, který měl na sobě starou kazajku a černé punčochy?“

„Jeden takový se motal kolem dostavníku a čekal na odvoz do Bristolu. Kdo ho hledá?“

„Spravedlnost, chlapče. Přizabil svého mistra a pak pláchnul, čeká ho buď šibenice, nebo – bude-li mít štěstí – deportace do Virgínie.“

„Spravedlnost, to mě podržte!“ poškleboval se pikolík. „Jdete po penězích za jeho udání. Chytáte lidi kvůli odměně. Ať se propadnu, jestli bych prodal nějakého kluka na šibenici.“

Jeden z mužů vsunul pikolíkovi cosi do ruky. Jeho chování se ihned změnilo.

„Děkuji vám, pane. Teď si vlastně vzpomínám, že jsem ho viděl jít k řece, tamhle tudy.“

Když odešli, řekl pikolík přes rameno: „Hej, ty tam za rohem, raději uteč. Vím, že jsi tam.“

„Zaplatil jsem si dostavník do Bristolu,“ zašeptal jsem.

„Jestli do toho dostavníku vkročíš, kamaráde, pak tě čeká leda bristolské vězení. Obejdi to zadem a dej se na západ. Tím směrem je ani nenapadne tě pronásledovat. Počkej chvilku.“

Zaběhl do hostince, vrátil se s půlkou bochníku chleba a vstrčil mi ji do ruky.

„A hodně štěstí!“

„Proč mi vlastně pomáháš?“

„Protože až všichni páni dostanou přes hlavu, bude na světě líp. A teď upaluj.“

Taky že jsem upaloval. Za hodinu už jsem se schovával za živým plotem na západ od města a cpal jsem si břicho čerstvě upečeným chlebem. Měl jsem takový hlad, že jsem ho snědl celý na posezení. Byla to ode mne hloupost, protože to bylo poslední chutné jídlo skoro na týden. Avšak to odpoledne, kdy jsem občas sešel ze silnice a rázoval si to přes luka, kde mě tráva hladila po téměř bosých nohách, mi bylo dobře. V noci jsem spal pod širým nebem, neboť vzduch byl prohřátý a nebe bylo poseto hvězdami. Zdálo se mi o starém Oakleym a malé Tilly, a právě když jsem ji svíral v náručí, probudil jsem se do rosy, pažemi jsem objímal sám sebe, záda v místech, kde se na mě lepily ty hadry, mě pálila jako oheň, a Tilly nikde. Když jsem vstával, motala se mi hlava.

Snídani jsem si obstaral na poli turínu, a ten chlapce s tak mlsným jazýčkem, jako jsem měl já, pořádně tlačil v žaludku. Přežvykoval jsem a přitom jsem přemítal: jednu chvíli jsem byl učedníkem (nebo skoro učedníkem) se zlatou půlguinejí v kapesníku a líbal jsem se s dcerou svého mistra, a pak v okamžiku že mě byl bosý uprchlík s žaludkem plným tuřími, kterému se chystali při nejbližším sezení, poroty trochu prodloužit krk. Vydal jsem se znovu na cestu, abych se nerozbrečel.

Kam až jsem došel, nevím, ale podle sluníčka jsem poznal, že stále ještě jdu na západ. Minul jsem několik farem a zdálky jsem se: jim vyhnul ze strachu před psy. V břiše mi kručelo, hlava se mi točila z hladu, ale šlapal jsem dál a snažil jsem se jen, aby mezi moji tělesnou schránkou a jejími dvěma pronásledovateli byla co největší vzdálenost.

Jednoho večera jsem narazil na stoupající terén a brzy nato jsem se octl na ovčích pastvinách a stoupal jsem do míst, kde vládly sluky a kolihy. Nezahlédl jsem ani živáčka a tu noc jsem spal v polozbořené kamenné chatrči. Nazítří spadla mlha, a tak jsem se neodvážil vydat se na cestu, protože jsem nevěděl, kde je východ, západ, sever nebo jih. Další den mě však chladno a hlad vyštvaly ven a já klopýtal dál, zakopával jsem o balvany, kutálel se do roklí a jednou jsem až po kolena zašel do bažiny.

Štěstí mě však zatím neopouštělo. Kolem poledne se mlha zvedla, ale ještě pořád jsem byl blízko chatrče, protože jsem se motal do kruhu. Věděl jsem, že se musím dostat z blat dřív, než zahynu. Na jih a na západ se rozkládala další vřesoviště a močály. Na východ byl Bridgwater a moji pronásledovatelé. Na severu, pokud jsem se nemýlil, leželo moře. Neměl jsem na vybranou. Co nejrychleji jsem vyrazil k moři, dokud bylo světlo, a trochu jsem se přitom ohřál na sluníčku. Na nohách mi však zasychalo bláto a vnitřnosti se bouřily. Hlava mi třeštila horečkou z bolesti nezahojených zad, z únavy i z hladu. Na obzoru jsem začínal vidět chalupy, jež mizely, když jsem se k nim rozběhl, pak postavy, které jsem znával, starého Johna a Tilly, kteří se usmívali a kynuli mi, ale pak se ztratili a nechali mě tam potácet se samotného.

Za soumraku, kdy už jsem byl pološílený z prázdného žaludku a horečnatých představ, jsem dorazil k silnici plné výmolů, která vedla od východu na západ. Obrátil jsem se k zapadajícímu slunci, což byl poslední vědomý čin toho dne, a trmácel jsem se dál. Do očí mi pražily sluneční paprsky, až se mi zdálo, že mám lebku plnou jejich rudé záře. A když pak začal mizet poslední sluneční záblesk, spatřil jsem na obzoru úžasný obraz.

Na silnici přede mnou se objevil kočár, velký zlacený povoz se čtyřmi vzpínajícími se černými koňmi. Na kozlíku seděl obrovský vozka v modrém kabátci a klobouku s krempou a práskal bičem.

Tvář pod kloboukem měl černou jako spřežení, jež řídil, nebo jako sám kníže pekel. Zděšeně jsem se rozběhl jako bezhlavý přes silnici. Konec oje mě udeřil do lopatky.

Zhroutil jsem se k zemi a celá scéna se mi vytratila z očí.

KAPITOLA ČTVRTÁ – POSMRTNÝ ŽIVOT

Pootevřel jsem oči a hleděl jsem přímo do tváře satanáše, který mě držel v náručí. Jsem ztracen, napadlo mě, odnáší mě za to, že jsem zavraždil mladého Oakleyho. Byl jsem však příliš zesláblý, než abych se bránil, a navíc mě svíral tak jemně! A tak jsem klidně ležel a jen čekal, až roztáhne svá obrovská křídla a odnese mě s sebou. Řekl několik slov hlasem, který zněl jako nejhlubší tóny varhan, i když jsem nerozuměl, co povídá.

„Zvedni toho chlapce, Danieli,“ pronesl velice chladně a suše kdosi nad námi. Ach tak, to mě tedy nedrží satanáš, ale pouze nějaký jeho podřízený. Rozevřel jsem oči o trochu víc a spatřil jsem za ním kočár s dvířky dokořán. Pokud jsem byl schopen rozpoznat, vyhlížel z nich bystrý a laskavý obličej s jasnýma černýma očima pod bílou parukou. Seděla nakřivo a tak jsem zahlédl krátce ostříhané šedé vlasy. Aha, pomyslel jsem si, štěstí se znovu obrátilo. Nemají se mnou namířeno do pekla, ale na to druhé místo.

Archanděl Gabriel (nebo to byl možná svatý Petr) mi pomohl do kočáru, svatý Daniel se vyšplhal zpět na kozlík a práskl do koní. Vyrazili jsme – nikoliv však do vzduchu, ale po silnici. Byl to div divoucí. To snad mají pro každého smrtelníka dopravu kočárem, anebo jsem byl nějaký zvláštní případ? Tvor s bílou parukou si mě zkoumavě prohlížel a skláněl se nade mnou, jak se kočár kymácel po silnici. V tom přítmí jsem stěží rozeznával jeho tvář. Kočár však měl dobré pérování a čalounění, a tak mi nic nechybělo. Pak jsem spatřil, jak ke mně napřahuje tabatěrku na šňupací tabák. Zavrtěl jsem hlavou. Usmál se.

„No tak vidím, že máš hlad. To není tabák. Já sám ho nešňupu. Je to sýr, který dělají v Itálii, a je velice výživný. Ochutnej trochu, vidím, že jsi hladový.“

Naklonil jsem hlavu k tabatěrce a přivoněl. „Ach, parmezán,“ řekl jsem. „Ten je ale lepší na vaření.“ Pak jsem zrudl nad vlastní opovážlivostí. On se však rozesmál.

„Co ty jsi vlastně zač? Labužník v hadrech?“ A poplácal mě přitom po rameni. Bolest mnou projela až do břicha a roztřásl jsem se jako osika. Otočil se, zabušil pěstí na střechu a kočár se zastavil. Nedal mi ani čas na rozmyšlenou a sundal mi kazajku z ramen. Pak mi prohlížel záda a prohmatá val je prsty.

„Jen klid, chlapče. Který darebák tě takhle ztloukl?“

Měl jsem odpověď na jazyku, ale cosi mi napovědělo, že by to vlastně nemusel být ani Gabriel, ani svatý Petr.

„No tak, chlapče, mně to můžeš říct. Jmenuji se Livesey, doktor Livesey. Nejsem jenom lékařem, ale i rychtářem. Jen mi řekni jméno toho lotra, a já už podniknu účinné kroky k jeho vypátrání a dopadení.“

Tak to prrr! pomyslel jsem si. Archandělovi bych mohl povědět, že jsem uprchlík, který oddělal svého mistra, ne však rychtářovi, i když je laskavý a má tabatěrku plnou parmezánu. V takových chvílích mlčet znamená zlato. Udělal jsem to nejlepší, co se dalo. Zavřel jsem oči a zhroutil jsem se na sedadlo, jako bych omdlel. Doktor neztrácel čas dalším povídáním, opět zabušil na střechu a vydali jsme se na další cestu. Brzy už byla přetvářka zbytečná. Houpání kočáru, měkké kožené sedadlo, vlahý vzduch – to vše mě brzy ukolébalo k spánku.

Nevnímal jsem, když se kočár zastavil, ani když mě Daniel vzal do náruče, ale probral jsem se, když mě znovu pokládal. Do tváře mi sálalo teplo z obrovského ohně. Ležel jsem na lavici ve velké kuchyni. U sporáku stála s rukama v bok kuchařka – pomenší, zavalitá, černá jako Daniel – a vedle ní mladík v oblečení lokaje, rovněž černý. Už předtím jsem slýchával o domácnostech, kde měli černochy, zakoupené v Bristolu či dovezené lodí z Jamajky nebo z Barbadosu. Ale málokterý z těch překrásných domů, jež jsem navštívil, měl takovou raritu. Musí to být opravdický boháč, i když mi tenhle doktor Livesey nepřipadal jako majetný člověk. Na to v něm bylo něco až příliš energického a praktického.

„Jak ti říkají?“ zeptala se mě kuchařka.

Nic se nestane, když jí to řeknu. „Tom,“ odpověděl jsem.

„No tak, Tome, pan zeman povídal, že tě mám nakrmit, a Betsy ti přinese něco na ta záda.“ Položila mi na kolena dřevěnou misku, podala mi lžíci a já se pustil do jídla. První sousto skopového bylo tak vřelé, že nemít tak plnou pusu, byl bych zařval. Ale bolest mě nezastavila. Polkl jsem a přidal jsem další sousta. Měl jsem to v sobě, než bys řekl švec.

Kuchařka stejně bleskově popadla misku a znovu ji naplnila. Tentokrát jsem jedl pomaleji a víc jsem to vychutnával.

„Je v tom tymián a majoránka, že?“

Rozesmála se a plácala se po stehnech. Lokaj se zašklebil.

„Ty seš kuchtík, Tome?“

„Ne, byl jsem…,“ začal jsem, ale zarazil jsem se dřív, než mi přes rty přešlo slovo „funebrák“.

Zatímco jsem jedl, vstoupil kdosi za mými zády do kuchyně a začal mi rychle, ale opatrně stahovat teplým a vlhkým kusem látky hadry ze zad. Odložil jsem misku a kradmo jsem pohlédl přes rameno. Uviděl jsem hnědý obličej se zdviženým nosánkem, ale pak mě dva silné prsty popadly za nos a otočily mi hlavu dopředu.

„Sed klidně, zvědavče,“ řekl dívčí hlas, A tak jsem seděl bez hnutí, zatímco Betsy dokončovala svou práci, natírala mi podlitiny mastí a pak znovu odešla; o chvíli později mi přetáhla přes hlavu čistou košili.

„Chce s tebou mluvit pan zeman. Pojď se mnou.“

Spěšně jsem si zasunul podolek košile do kalhot, které – i když špinavé – byly aspoň v celku, a následoval jsem Betsy. Byla vysoká a měla na sobě dlouhé bílé šaty přepásané opaskem, které se jí vlnily kolem boků. Měla rychlou rytmickou chůzi a ani jednou se neohlédla, jdu-li za ní. Vedla mě chodbou potaženou kobercem a pak mě vstrčila do otevřených dveří. Byla to velká knihovna, kolem jejíchž zdí stály police s knihami, nahoře ozdobené bystami. Dveře se za mnou zavřely a já spatřil doktora Liveseyho, který seděl s dýmkou v ruce a s bílou parukou na koleně u plápolajícího ohně.

„Nuže, pane zemane, tohle je ten náš mladý labužník, teď už nasycený a ošetřený. Je vám lépe, pane?“ otázal se mě.

Přikývl jsem, protože jsem považoval za nejlepší neříkat nic, a rozhlížel jsem se kolem sebe. Na druhé straně krbu seděl mohutný muž, vysoký šest stop, ramenatý, nebo spíš by se dalo říci obtloustlý. Jeho obličej, zdrsnělý, a ošlehaný dalekými cestami, byl mírně nafialovělý. Vlasy pod parukou byly prošedivělé a bílé obočí se mu ježilo, jako by prozrazovalo vznětlivou povahu. Jedna z příčin této vznětlivosti byla nabíledni – sklenice portského po jeho levici a nateklá zafačováná noha, spočívající na polštářku.

„Pojď sem,“ přikázal mi. Neztrácel jsem čas. „Jak se jmenuješ?“

„Tom Carter, pane.“

„Odkud jsi?“

„Z –.“

„Kde to je?“

„Východně od Bridgwateru, pane.“

„Hm!“ zabručel, jako by to bylo až na samém konci světa. Pokynul mi, abych přistoupil blíž. „Tak ty prý jsi labužník?“

„Pan doktor žertoval, pane,“ řekl jsem uctivě. Pozvedl ke mně sklenici. „Co si myslíš o tomhle?“

Přičichl jsem k vínu. „Dobré, pane, a staré.“ Pak mi padl zrak na jeho nohu a vyklouzlo mi: „Až příliš dobré pro vaše dobro, pane.“

Zemanova tvář ještě víc zfialověla. Z druhé strany krbu se ozvalo odfrknutí a prasknutí, neboť doktor překousl dýmku.

„Jen se smějte, Livesey. A toho drzého vše tečku si zase můžete odvést.“

„Prosím za prominutí, pane,“ začal jsem a rychle jsem couval ke dveřím, ale doktor mě zarazil.

„Patří vám to, Trelawney. Ten chlapec má pravdu. Možná právě proto ho jeho poslední pán tak zmlátil.“

Zeman brblal a mručel, ale nakonec se nechal umluvit a opět se mu vrátila dobrá nálada.

„Nuže, Tome Cartere, rozumíš pivu stejně dobře jako portskému a sýru?“

„To doufám, pane,“ odpověděl jsem.

„A chtěl bys místo?“

Přikývl jsem. Zeman se na mě upřeně zahleděl. „Nejsi snad uprchlý učedník, chlapče?“

„Ne, pane,“ odpověděl jsem, což bylo jen nepatrně vzdáleno od pravdy, neboť i když jsem byl uprchlík, nebyl jsem ještě učedníkem.

„Tak dobrá. Vím o volném místě pro chlapce tvých schopností. Znáš tady v okolí hostinec U admirála Benbowa?“

Chystal jsem se odpovědět, ale sotva jsem otevřel ústa, byl náš rozhovor násilně přerušen.

Dveře se rozlétly a do místnosti vběhla mladá dáma.

KAPITOLA PÁTÁ – NA SCÉNU VSTUPUJE LADY ALICE

Jakmile ta mladá dáma vtrhla do místnosti, narazil si doktor paruku nakřivo na hlavu a povstal.

„Lady Alice… těší mě…“

Za jeho galantnost se mu však od ní nedostalo žádné odměny, dokonce ani pohledu. Veškerou pozornost věnovala pouze zemanovi, i když len po ní jistě netoužil. Jeho šest stop výšky jako by se scvrklo a na tváři se mu objevil chabý úsměv.

„Alice…?“

„Tohle nestrpím,“ prohlásila.

Zeman otevřel ústa. Doktor se opět posadil.

„To je příšerné.“

Odstoupil jsem od krbu ještě před jejím příchodem, a jelikož mi nevěnovala jediný pohled, mohl jsem si ji nepozorovaně prohlížet. Byla štíhlá a půvabně oblečená v černém: měla na sobě vypasované francouzské šaty, živůtek s hlubokým výstřihem a krajkovým fižím – prostě elegantní mladá vdova. Už předtím jsem vídal jí podobné, i když pokaždé truchlící, nikdy ne rozhněvané. Z očí jí šlehaly blesky. Vyčkával jsem a sledoval, co se bude dít. Další rozruch byl teprve před námi.

„Alice, moje…“

Dál se zeman nedostal.

„Říkal jste, a to zcela jasně, že Betsy je moje osobní komorná. A teď zjišťuji, že se jí využívá ke všemu možnému, a když ji pak volám, není k nalezení.!

„Ke všemu možnému?“

„Ano, v kuchyni umývala jakéhosi uličníka, kterého doktor sebral na silnici,“

Ustoupil jsem až do kouta, kde jsem byl mimo dosah světla svíček.

„Ale Alice, buďte rozumná,“ (krásná naděje!) „když máme v domě tak málo lidí, musí každý, přiložit ruku k dílu. A kromě toho,“ pokračoval zeman s nádechem škodolibosti, „nezapomínejte, že Betsy jsem koupil já.“

Lady Alice vytáhla ze svých krajek malý kapesníček a přitiskla si ho k očím. V zemanově obličeji se objevily zasmušilé vrásky. „To jste celý vy, když mi vyčítáte moji chudobu! A můj nebohý manžel teprve přednedávnem…“ Zpoza batistu se ozvalo tlumené pofňukávání. Doktor povstal a natáhl k ní ruku.

Opět spustila kapesníček.

„Kdyby byl naživu, nemusela bych snášet takové – takové ponižování.“ Odmlčela se. „Ostatně, Betsy byla výhodná koupě, kterou vám obstaral Blandly, ten darebácký zprostředkovatel z Bristolu.“

„Ano,“ řekl zeman procítěně, „taky že to byla výhodná koupě, poněvadž je kdykoliv připravena podat pomocnou ruku. Není jí ještě patnáct, ale je schopná a ochotná posloužit ve všem, čeho si dům žádá.“

„Ano, je až příliš ochotná, ale mně se jí sloužit nechce.“ Lady Alice popošla stranou a já jsem vycouval ze směru jejího pohledu.

„Něco takového nelze trpět. O tenhle dům se stará kuchařka, komorná, lokaj, zahradník, kočí a opilý vrátný, a právě já musím mít to potěšení, že pro své potřeby dostanu flákače.“

„Drahá Alice, víte sama, jak nás sužuje nedostatek financí,“ chlácholil ji zeman. „I když doufám, že ne nadlouho. Mám v hlavě pár obchodních spekulací.“

Doktor na něj překvapeně pohlédl přes ohniště.

„Víc nesmím prozradit…“

A také neprozradil.

„Obchodní spekulace,“ odfrkla lady Alice. „Neděláte nic jiného, než že vykládáte o obchodních spekulacích. Od té plavby před patnácti lety s doktorem a panem Hawkinsem jen vykládáte a vykládáte.“

„Ano, máte pravdu. A ta plavba vám zajistila věno.“

„Takže teď mi budete tohle věno otloukat o hlavu, že?“ zuřila lady Alice. „Ach kdyby byl můj manžel ještě… nemusela bych snášet takové…“ Lehce si otřela kapesníčkem oči a tváře jí jen hořely. „Kdybyste zůstal mužem, jakým jste kdysi byl, vypravil byste loď a vydal se vyzvednout ty stříbrné pruty, o kterých pořád mluvíte…“

Zeman se zatvářil poděšeně a položil si prst na ústa.

„Kdyby byl naživu můj manžel, jistě by nečekal, neseděl u krbu, nepokuřoval a neklevetil, ten by… Neumlčujte mě, pane.“

Doktor ji uklidňoval: „Lady Alice, to vše se stalo před patnácti lety, a jak sama říkáte – všichni jsme zestárli…“

Pokrčila rameny a pak si vzpomněla, proč sem vlastně přišla: „Trvám na tom, abyste poslal do kuchyně pro Betsy a vysvětli jí, v čem spočívají její povinnosti.

Zeman mi lehce pokynul hlavou. To mi stačilo, asi jako starému slepému koni. Vyklouzl jsem z místností, abych se vydal hledat Betsy, a lady Alice mě ani neviděla odcházet. Ještě pro někoho jsem však byl příliš rychlý. Když jsem otevřel dveře, stála za nimi v předklonu Betsy Odskočila až se ji bílé šaty roztočily. Ušklíbl jsem se na ni.

„Mám tě přivést z kuchyně, Betsy. Raději bychom měli chvíli šlapat na místě, než napočítám do deseti.“

A tak jsme „pochodovali“ po chodbě sem a tam a já počítal do deseti. Pak vešla dovnitř, zavřela za sebou dveře a nechala mě venku. Dáma má svou hrdost. Byl jsem v pokušení sehnout se a poslouchat, ale ani v nejmenším jsem si nepřál, aby mě zase vyhodili na silnici. Tak jsem ustoupil a čekal. Za malou chvilku vyplula lady Alice, na mě ani nepohlédla a Betsy na mě kývla, abych vstoupil. Zeman pravil:

„Tak tedy, Tome, neztrácejme už čas. Náš vrátný ti posvítí na cestu k zátoce Černého pahorku a zavede tě do hostince U admirála Benbowa k panu Hawkinsovi, který hledá nějakého pomocníka, neboť je v tyto dny příliš zaneprázdněn jinými záležitostmi.“ Zeman se pro sebe ušklíbl a doktor Livesey se nad tou nediskrétností zamračil.

„Takže, Tome Carterte, Betsy tě doprovodí k vrátnici a vrátný tě zavede zbytek cesty. Ne, neděkuj mi. Poděkuj tady doktorovi, který tě sebral na té silnici. Dělej zkrátka svou práci, měj oči dokořán a budeme všichni spokojeni.“

Oči dokořán? Podivná slova! Ale celý ten dům, do kterého jsem doklopýtal, byl podivný – se všemi těmi povídačkami o lodích s pokladem, o stříbrných prutech a záhadných obchodních spekulacích. A co měla za lubem ta půvabná čokoládová Betsy, když poslouchala za dveřmi?

Všechny tyto myšlenky a mnoho dalších mi vířily hlavou, když jsem ve své staré kazajce z plachtoviny, navlečené na nové košili, vyšel s Betsy na cestu k vrátnici.

KAPITOLA ŠESTÁ – ŽERTÍK BENA GUNNA

Vrátný byl podivínský stařík v zelené livreji, jež byla samý flek a záplata. Mírně z něho táhl alkohol. Měl vrásčitou snědou pleť barvy kávového zrna, šedivé vlasy se mu kroutily do všech stran a měl ve zvyku kolem vás poskakovat, chytat vás za ruku a povídat si přitom pro sebe. Nebyl jsem si jistý, mám-li mu odpovídat, ale zdálo se, že mu to nevadí. Tancoval přede mnou s lucernou jako bludička pak zase přihopkal zpátky a celou dobu tlachal.

„Tak teda Tom Carter, eh? A chceš vědět, jak já se jmenuju? Povím ti tedy, že jsem Ben Gunn. Jistě si říkáš, že to je podivné jméno pro tak podivínského staříka, za to dám krk.“

Jako by mi četl myšlenky. Ben Gunn nebyl žádný hlupák, i když nedokázal přestat žvanit.

„Vzácný a laskavý člověk je pan zeman, povídáš, a já ti na to povím, že jen do určité míry, a ta míra není tyhle dny nic moc – velký dům, černoši a všecko. A ubohý starý hlupák Ben Gunn, křesťan a běloch, se musí starat o svoji vrátnici a má si za to myslet, že má kliku.“

Vyděsil jsem se, když mi zahoupal lampou před očima, a pak už mě táhl za kazajku po silnici, která se teď vinula vzhůru a neustále se zužovala. Po pravé straně jsem slyšel, jak moře dopadá na skály, vrací se nazpět a tak pořád dokola. Ben zatím v jednom kuse mlel:

„Byl jsem kdysi bohatý, Tome, a ty si asi říkáš: Ty, Bene Gunne, ty starý kořalo – a bohatý? Lžeš! Ale je to pravda, a tam, odkud to bohatství pochází, je ho ještě mnohem víc. A pročpak se tedy starý Ben nevydá vyzvednout ty stříbrné pruty, když ví, kde jsou?“

Opět ty stříbrné pruty! Nastražil jsem uší.

„Odpověď zní, Tome: Abys zbohatl, musíš už být bohatý. Starý zeman, kdyby na to měl peníze, by jich chtěl ještě víc. Vypravil by loď a hnal by se k ostrovu Pokladů jako střela. A pročpak asi? zeptáš se, a já ti na to řeknu…“ Vrátný pozvedl lucernu, až mi sklem připálil nos, a pokračoval: „Aby mohl znovu vypakovat lady Alici z domu a mohl s doktorem vysedávat v klidu u krbu a povídat si o starých časech.“

„Cože?“ zvolal jsem. „Svoji vlastní dceru?“

„Dceru, povídáš, a já ti na to povím – kdepak! Lady Alice je zemanova schovanka. Když zemřel jeho starý přítel, zanechal ji zemanovi, aby se o ni postaral. Ano, a to je taky všecko, co po sobě zanechal. A tak jí zeman musel dát věno ze své vlastní kapsy. A nebylo to nic levného! Ale zeman je hlupák.“

Ben Gunn se rozhlédl: „Ech, Tome, živé duši ani slovo!“

Zavrtěl jsem hlavou.

„A proč je hlupák? Protože si lady Alice vezme za muže někoho, jako byl její bývalý manžel, a co ten udělal s jejími penězi…?“

Čekal jsem se zatajeným dechem.

„Co udělal s jejími penězi? No, udělal s nimi to, co Ben Gunn, to, co by udělal každý muž. A co to je? ptáš se, a já ti odpovím, že je prolil hrdlem.“

„Upil se snad k smrti, Bene?“

Neslyšel mě.

„Jestli se mě zeptáš, jak zemřel, povím ti to, i když nebudeš starému Benovi věřit. Vylezl na vrcholek Cliftonu a vrhl se do propasti. Křičel přitom, že je mořský racek a že se vykálí na hlavu všem svým věřitelům, až budou plavat dole v horkých pramenech.“

Ale, ale, pomyslel jsem si. Manžel lady Alice nebyl zrovna takový, jak ho líčila, ale nebyl to ani obyčejný smrtelník.

Ben mě vzal pod paží. Před námi, na vrcholu kopce, stála osamělá budova, jejíž světla opuštěně zářila do tmy.

„Tak tady to je, Tome – hostinec U admirála Beribowa. Patří Jimu Hawkinsovi a předtím patřil jeho otci. Ten dům byl svědkem nevšedních událostí, kdy se piráti navzájem sekali tesáky na karbenátky a jejich kletby urážely křesťanské ucho… tam také Jim získal tu mapu.“

„Jakou mapu?“

„Ptáš se, jakou mapu, a já ti povídám, že právě tu mapu, kterou by chtěl kdekdo dostat do ruky a která ukazuje polohu a tvar ostrova, s červenými křížky v místě, kde pod Černou skálou leží ty stříbrné pruty.“

„A když tedy má tu mapu, proč se tam hned nevypraví a nestane se boháčem?“

Byl jsem tak rychlý, že se mi podařilo dokončit otázku první. Ben Gunn pozvedl opět lucernu a já mu odstrčil ruku stranou, aby mi nespálil obočí.

„Protože ho tady drží dvě ženy. Jednou z nich je jeho stařičká matka. Už jednou ho málem ztratila, když mu bylo tolik co tobě – před patnácti lety – a teď už ho nespustí z očí.“

„A ta druhá?“

„No, pochopitelně lady Alice, zemanova schovanka. Náš chlapec Jim by nejraději líbal prach, po kterém lady Alice kráčí.“

„Tak proč nezbohatne a nevezme si ji?“

„Proč? To by bylo dlouhé vyprávění. Tom Carter bude u Jima Hawkinse pracovat, že ano, a může zjistit spoustu věcí, bude-li mít oči dokořán.“

Každý by chtěl, abych měl oči dokořán.

„Když se mě však zeptáš, pak ti řeknu, že Jim Hawkins je až příliš dobrý pro tenhle smrtelný život a jeho špatnosti. Pro tenhle svět je až příliš vážný.“

Ben Gunn se náhle rozchechtal.

„Takže ty a já, Tome, si teď z Jima trochu vystřelíme, eh?“

Nebyl jsem si příliš jistý, zda by se měl nový pomocník uvést tím, že si udělá legraci ze svého pána. Ale Ben stejně nečekal na můj názor. Podal mi lucernu, shýbl se a sebral z cestičky k hostinci kámen. Pak popošel o něco blíž k domu a začal ťukat o balvan, ležící na zemi – ťuk, ťuk, ťuk.

Zpíval přitom nakřáplým stařeckým hlasem:

Na černé rakvi patnáct chlapů popijí,

jo-ho-ho, ať teče rum.

Ty ostatní…

Zbytek sloky už jsem nedoposlouchal. Poblíž dveří do hostince se rozlétla okenice. Následoval záblesk a třesknutí pistole a kolem ucha mi jako včela zabzučela kulka – tak blízko, že jsem cítil její závan.

Nečekal jsem na ránu z druhé hlavně. Hodil jsem sebou na zem a při pádu jsem zhasil lucernu.

KAPITOLA SEDMÁ – ADMIRÁL BENBOW

Zatímco jsem se zmítal hrůzou přede dveřmi hostince, Ben Gunn, který zůstal stát ve stínu, teď spustil příjemným zvučným tenorem jakousi zbožnou píseň.

Dveře hostince se prudce rozlétly a ozval se ženský hlas:

„Tak byl jsi to ty, Bene Gunne, ty darebáku! Jim povídal, že to budeš ty. Ale stejně nikdy nehodlám riskovat.“

Ben vyběhl po schodech a volal:

„Máte pravdu, paní Hawkinsová; Říkáte, že nikdy nehodláte riskovat. A já vám povím, že ani já nehodlám riskovat, a proto jsem dal lampu tady mladému Tomovi. A stejně tak ani on nechtěl riskovat a zhasl světlo, než byste řekla ‚kapitán Flint.‘“

„Tom – kdo je to ten Tom?“

„Přece ten nový chlapec, který vám přišel pomáhat ve výčepu a tak…“

„Ale my přece žádného pomocníka nepotřebujeme,“ pronesl mužský hlas.

„Pan zeman říká, že ho potřebujete, a jak říká Ben Gunn, slovo pana zemana je zákonem.“

„Přived ho sem. Může tu zůstat přes noc a zítra mu dáme snídani a šilink na cestu“

Vešli jsme dovnitř. Bylo uprostřed týdne a ve výčepu sedělo jen pár lidí, méně, než bych očekával i na takhle opuštěném místě! Byla tam skličující atmosféra. Ve výčepu mají sedět muži, kteří popíjejí, hádají se při hře „panna –– orel“, odplivují si na zem a tu a tam si i zazpívají. Prošli jsme závěsem do salónku. Tam seděla kulaťoučká, laskavá, i když vážně se tvářící stará paní v tmavých šatech, přes které měla čistou zástěru. V klíně měla šití a navrchu ležela jezdecká pistole. Mladší muž širokých ramenou právě zavíral okenice. Obrátil se, aby si mě prohlédl. Měl příjemný, i když pobledlý obličej, obočí prozrazující rozvahu a vysunutou bradu. Tvářil se přísně, ale oči měl vlídné. Zkoumavě na mě hleděl a povšiml si mých zablácených kalhot. Pokývl k lavici u okna.

„Posaď se, Tome. Bene, zajdi si do výčepu a natoč si sklenku – jenom jednu, nezapomeň.“ Když byl Ben z doslechu, ztišil pan Hawkins hlas:

„Utekl jsi?“

Přikývl jsem.

„Zemana a doktora můžeš oklamat, mě však ne. Chodí nám sem různí lidé – pánové z lepší společnosti, učedníci a kdo všechno. Poznám, kdy mají papíry v pořádku a kdy ne. Nepřeji ti nic zlého, Tome, ale matka i já dokážeme vést tenhle hostinec bez pomocníka při tom počtu zákazníků, co máme.“

„A že je jich hodně málo,“ poznamenala ostře stará paní.

„Maminko,“ odpověděl pan H., „a co nám chybí?“

„Když tě tak poslouchám, tak nic. Jak jen rozdáváš naše bohatství každému, kdo se namane: tovaryšům, honákům dobytka, žebrákům“ a pokrčila nad tím slovem nos, „hercům.“

„Maminko – každý z nich dostane hodně málo, a to ještě jen v nouzi.“

„Ano, a tak budeš rozdávat a rozdávat, až ta…,“ ztlumila hlas, „až ta truhla nahoře bude prázdná.“

Rozesmál se. „Není proč šeptat, maminko. Každý ve vesnici ví, co je tam nahoře. A žádný z nich, poctivec či darebák, se k ní neodváží ani přiblížit, když sedíš na schodech s pistolí v ruce.“

Teď zase on ztišil hlas. „Co bych měl podle tebe dělat? Hrát si na rozjařeného hostitele a propíjet to jako Ben Gunn nebo pán.“

Pani H. sevřela rty. „A to doufáš, že s prázdnou truhlou získáš tu svou křehotinku? Ta se na člověka, který nemá aspoň deset tisíc liber, ani nepodívá!“

Tahle střela zasáhla cíl.

„Nebudeme se tady přece dohadovat o lady Alici. Maminko, jdi si už lehnout. Já tady na to dole dohlédnu. Tom mi může pomoci a zasloužit si večeři.“

Právě v tu chvíli se ozval z výčepu nějaký host. Napadlo mě, že bych mohl dát najevo svou ochotu, a tak jsem Odběhl, abych ho obsloužil.

Načepoval jsem z pípy pintu piva a přičichl Jsem k ní. Zákazník mě podmračeně sledoval. Vylil jsem pivo do kbelíku a natočil jsem další.

„To nebude o nic lepší,“ zavrčel ten muž a hodil na stůl půlpenci.

Naklonil jsem se k němu a zašeptal jsem: „Tahle močůvka se vaří tady v domě?“

Zavrtěl hlavou. „Paní Hawkinsová je už moc stará a panu Jimovi na tom nezáleží. Pivo kupuje od jednoho pivovarníka v – – – a je hrozné se dívat, jak ho přitom okrádají.“

Vtom zavolal ze salónku pan Hawkins:

„Dej si taky sklenici, Tome.“

„Mnohokrát děkuji, pane Hawkinsi, ale už Jsem si líznul na zámku.“

Po půlhodince byl výčep prázdný. Dokonce i Ben Gunn, když viděl, že už žádné pivo zdarma nedostane, mi popřál s pomrkáváním a dloubáním do žeber dobrou noc a šel svou cestou. Odhrnul jsem závěs do salónku. Paní Hawkinsová odešla nahoru a zavřela za sebou dveře na schodiště. Pan Jim však ještě seděl u stolečku, před sebou měl svíčku a nějaké papíry a počítal něco na prstech; Myslel jsem si, že dělá vyúčtování.

Místo toho však zíral do dáli a mumlal si:

Vy hrůzné útesy divého vzezření,

vy chmurné lesy s duby a smrky.

„Háje, pane,“ řekl jsem.

„Eh, cože?“

„Háje – to zní lépe, stejně jako ‚se smrky a duby‘.“

Zdálo se, že mě neslyšel, a dál si počítal na prstech. Vrátil jsem se do výčepu, sklidil jsem sklenice a umyl jsem je. Rozhlédl jsem se vzadu po varně a našel jsem tam veškeré zařízení pro výrobu piva i pytle se zrním a sladem, úplně zatvrdlým. Na všem ležela vrstva prachu. Objevil jsem tam však také visuté lůžko, uložené v koutě, a zavěsil jsem si je na trám. Po několika marných pokusech jsem se na ně vyhoupl a uložil jsem se k spánku. Pomyslel jsem si, že nejlíp bude pořádně se vyspat.

Tak, Tome bartere, zítra zase na silnici – to je ale smůla! I přes jejich podivínstvi se mi pan Jim a jeho matka líbili, i ta pistole a všecko ostatní. A pak, celé to místo mělo tak báječně záhadnou atmosféru – zámek, zeman, doktor, lady Alice, to povídání o stříbře, ústech na zámek, očích dokořán a kdo ví čem ještě.

Když už jsem odplouval na vlnách spánku, slyšel jsem pana Jima, jak přechází po výčepu a deklamuje:

Vy hrůzné útesy divého vzezření,

vy chmurné háje se smrky a duby…

KAPITOLA OSMÁ – DRAMATIK

Probudil jsem se za svítání a v uších mi duněly vlny dole na skaliskách. Chvíli jsem přemýšlel, kde to vlastně jsem, a pak jsem se upamatoval: v hostinci U admirála Benbowa v zátoce Černého pahorku, kterému jsem měl dát po snídani sbohem se šilinkem v kapse. Když jsem se vyhrabal z visutého lůžka, vydal jsem se do kuchyně. Než bys řekl švec, rozdělal jsem oheň ve sporáku. Prohledal jsem špižírnu, našel jsem tam nějaké zbytky a dél jsem smažit kousek slaniny. Našel jsem i pár vajec a napadlo mě, že udělám omeletu po francouzsku.

Když stará paní sešla dolů, bylo už v salónku prostřeno – talíře, hrnky a vše ostatní a z talířů se kouřilo. Chvilku na to zírala, ale nic neřekla a pustila se do jídla jako honák dobytka v den trhu. Když přišel seshora pan Jim, musel jsem udělat druhou porci a bylo po jídle – takže jsem zůstal bez snídaně. Doposud nepadlo jediné slovo kromě přání dobrého jitra, a tak jsem tonul v rozpacích, jak prodlužovat konverzaci v naději, že si Hawkinsovi přece jen rozmyslí ukázat mi dveře.

Ale právě v tu chvíli jsem dostal do ruky eso. Venku na cestě zarachotil pivovarský vůz. Nedal jsem panu Hawkinsovi příležitost, aby vyšel ven (stejně se ani nepohnul a dál seděl u stolu a pilně spisoval), a vyběhl jsem před hostinec právě ve chvíli, kdy se povozník chystal složit sud na zem.

„Dneska ne, děkujeme,“ řekl jsem mu.

„Cože?“ zavrčel a otočil se, aby si mě prohlédl. Byl rozložitý jako stodola a navíc se tvářil velice nepříjemně

„Můj pán povídal, že poslední sud byl dobrý tak na odvšivení ovcí“

Strčil sud zpátky na vůz a vykročil k hostinci.

„Zeptám se ho sám.“

„Pán má spoustu práce. Budete si muset promluvit s paní Hawkinsovou.“

To ho zarazilo. Zatvářil se vychytrale.

„Tak co to teda bude?“

Vyskočil jsem na povoz. Vpředu pod plachtou byly další sudy.

„Dva z těchhle,“ navrhl jsem mu.

„Ty už jsou zamluvený.“

„Tak tedy jeden – nebo…“

„Nebo co?“

„Nebo – nic.“

Chystal se vylézt znovu na kozlík, ale zadržel jsem ho slovy: „Anebo řeknu vašemu, pánovi, že křtíte jeho pivo, to znamená ještě víc, nežli ho křtí on sám.“

Trefil jsem přímo do černého. Nepromluvil už ani slovo, ale shodil dolů dva sudy nejlepšího piva a odnesl je na zádech do výčepu. Zaběhl jsem dovnitř a požádal pan Hawkinse o peníze. Povozník na ně pohlédl a nic neřekl, ale koukal na mě, jako by mi chtěl zakroutit krkem.

Popřál jsem mu hezký den, běžel jsem do výčepu, narazil jsem první sud a ochutnal z něj. Pak jsem natočil další sklenici a hrdě jsem ji donesl panu Jimovi. Snídaně se ani nedotkl a jeho jemná omeletka ležela vychladlá na talíři. Odstrčil ji stranou a zabýval se svými papíry. Když jsem vstoupil, pozvedl hlavu.

„Tome, co si myslíš o tomhle?

Ach, slyš mou přísahu pomsty strašlivé,

můj příslib, můj vášnivý slib slyš.“

Stál jsem a upřeně jsem na něj hleděl. Pak jsem řekl:

„Proč nepřehodíte přísahu s příslibem, pane?“

Našpulil rty, pokrčil rameny, a pak začal přecházet sem a tam.

Ach, slyš můj příslib pomsty strašlivé,

mou přísahu, můj vášnivý slib slyš.

Vrátil jsem se po špičkách do výčepu, popadl jsem koště a začal zametat podlahu. Když pak přišla paní H. do výčepu, právě jsem pilně odměřoval zrní a slad. Usmála se nepřístupně a opět odešla.

V poledne se vrátila, ukrojila mi kus chleba s masem a povídala si se mnou o mé rodině. Zabralo to pramálo času. Když se dozvěděla, jak jsem se narodil, potřásla hlavou a odešla. Odpoledne si přišlo pár zemědělských dělníků z pole se džbány. Naplnil jsem jim je z nových sudů, dal jsem jim zdarma sklenici na ochutnání a mnul jsem si ruce, když odcházeli.

Toho večera bylo ve výčepu plno, stejně tak i další večer, a tak jsem zůstal v hostinci nastálo. Pokud se pan Jim vůbec rozpomenul, že prohlašoval cosi o tom, že se mám vydat opět na cestu, pak už se o tom nikdy ani nezmínil. Jediné, na čem mu záleželo, byla ta zatracená hra, kterou psal a která se jmenovala Indický princ. Když jsem měl ve výčepu plné ruce práce, přicházel co chvíli za mnou, vlasy měl rozčepýřené, v ruce papír a pero, popadl mě za ruku a začal recitovat něco jako:

Nechť zkáza stihne tě, bezcitný tyrane!

Řekl jsem mu na to vždy svůj upřímný názor a on odběhl a přepracoval to. Bylo jasné, že nedbá ani za mák o zákazníky, které jsem mu přivedl, o nabitou hospodu nebo o to, že pivovarský vozka je teď sladký jako med. Jakmile však byla hotová naše vlastní várka, dal jsem tomu, darebákovi kopačky – a poslal jsem do Bristolu k jiné firmě pro vína, abych zavedl provoz v salónku.

Pán Jim myslel jen na svou hru a na možnost jejího uvedení na scéně divadla, které právě otevřeli v Bristolu a jehož ředitel byl mladý asi jako on. A jak vás možná už napadlo, pravidelnou návštěvnicí divadla byla lady Alice, jak jsem záhy zjistil od Betsy.

Betsy přišla ze zámku jednou či dvakrát s objednávkou. Zeman považoval za vhodné obstarat si portské víno a sherry prostřednictvím mých dobrých služeb. Betsy mi podstrčila šilink a dodala, že ho budu dostávat každý měsíc, budu-li „mít oči dokořán“. Neřekl jsem jí, že bych si mohl vydělat dvacetkrát tolik, kdybych šidil svého pána, který by to ani nepoznal. Namísto toho jsem vstrčil šilink do kapsy, mrkl jsem na ni a řekl: „To je v pořádku:“

Betsy mela občas ve zvyku vklouznout do výčepu, právě když jsem se oháněl koštětem. Počkala si, až jsem se sehnul, a štípla mě do zadku. Ale když jsem jí to chtěl oplatit, vyklouzla mí a probodávala mě pohledem.

Ale i bez těch štípanců a šilinků jsem měl stejně oči dokořán. K vidění i slyšení zde bylo mnoho podivného.

Nic však nebylo podivnější než pan Jim a jeho hra. Psal ji ztěžka a postupně začal scénu za scénou nosit po večerech do výčepu.

To pak objednal pití pro celou hospodu a nutil hosty, aby si vyslechli scénu, kterou zrovna dokončil, anebo je dokonce přiměl, aby s ním předčítali nahlas jednotlivé role. Při těchto záchvatech se z něj stával velice panovačný společník: bouchal pěstí do stolu, aby se všichni utišili, a vášnivě se rozčiloval kvůli špatně pronesené větě či propásnuté narážce, nebo když se domníval, že společnost nesleduje děj. Stejně tak nenechal nikoho odejít, dokud nebyla zkouška u konce.

Jednou si jakýsi zemědělský dělníky dodal po perném večeru odvahy a vyrazil ze sebe:

„Pane Jime, tohle všecko je moc hezký pro šlechtu, ale já bych si radši poslech nějakou pěknou historku. Přečtěte nám to vaše vyprávění o lodním kuchaři!“

Pan Hawkins na něj zaútočil:

„Jaké vyprávění? Nic takového neexistuje.“

Mladík zrozpačitěl, ale trval na svém.

„Však víte, pane Jime, přece ty papíry, co máte nahoře ve svým pokoji, jak vás pan zeman a doktor Livesey přiměli sepsat všecko o tom ostrově Pokladů.“

„Ano,“ přidali se ostatní sborem, „ostrov Pokladů,“ a jeden zamumlal: „A Indického prince vem čert!“

Pan Jim se rozběsnil až hrůza. Vyrazil proti nešťastnému mladíkovi a ten vystrašeně couval. Pak si to však můj pán rozmyslel a vyrazil z místnosti. Toho večera jsme ho už ve výčepu nespatřili – a ani mnoho dalších večerů.

Když jsem však oné noci nesl klíče do jeho pokoje, našel jsem ho, jak sedí na posteli, vedle sebe svíčku, svazek papírů na klíně a zírá do prázdna. Měl nepřítomný výraz a vypadal jako kluk. Promluvil jsem na něj, ale neslyšel z toho ani slovo. Položil jsem klíče vedle něho a šel jsem si lehnout.

Příští týden byl v salónku náhodou doktor Livesey. Jednak se přišel podívat, jak se daří staré paní, a jednak vyzvednout novou bednu madeirského, která mi došla z přístavu. Promluvil jsem s ním o té věci. Proč se můj pán tak rozvášnil, když se ozvala slova „ostrov Pokladů“? Každý člověk hovoří o své minulosti, vojáci a námořníci vyprávějí o válkách a námořních plavbách –– proč pan Hawkins tak úzkostlivě střeží svou minulost? Abych pravdu řekl, doufal jsem, že uslyším nejen o panu Jimovi, ale i o jiných záležitostech.

Doktor se však zatvářil zarputile a pravil: „Když byl Jim tak starý jako ty, viděl, jak muži umírají jako mouchy. Sám jednoho člověka zabil a pak málem zabili i jeho. Chce na to zapomenout a já nejsem z těch, kteří by mu to připomínali.“

I já jsem málem zabil člověka, pomyslel jsem si. Nechal jsem si to však pro sebe. Podobně jako můj pán, i já jsem měl svou tajemnou minulost, a neměl jsem ani tu nejmenší touhu ji vyhrabávat anebo to popřát jiným.

Svět se však neřídí touhami jednotlivce. Při příštím rozdání už mezi kartami nebylo žádné eso. Moje minulost mě dostihla.

KAPITOLA DEVATÁ – NA SCÉNU VSTUPUJE PAN ARGENT

Podzim i zima přešly bez přílišného vzrušení. Před dvěma lety byl chléb vzácný a drahý. Došlo k nepokojům, vyhladovělí lidé zapalovali stohy a vylamovali dveře sýpek, pak bylo přivoláno vojsko a nejzaměstnanějším člověkem v celém hrabství byl kat. Ale po dvou bohatých úrodách zbyla na tyto události jen vzpomínka, i když dosud čerstvá. Muži na polích i v dílnách měli dostatek peněz a já to pocítil na vlastní kůži ve výčepu hostince U admirála Benbowa. Měl jsem napilno, stejně jako můj pán. Hostinec prosperoval, což mě těšilo – i paní H. Pan Jim dokončil svou hru a to ho blažilo, stejně jako pravidelné návštěvníky Admirála Beribowa, kteří tu teď mohli v klidu trávit své večery.

Než jsme se nadáli bylo tu jaro. Z vnitrozemí vál svěží větřík, vonící zelenou travičkou a květinami, jednoho dne pak přijel na koni chlapec z vesnice s poštou, jelikož starý poštmistr se opil tak, že by to nezvládl. Pan Hawkins přišel do výčepu ve velmi povznesené náladě. Paní Hannah Moreová o které jsem se podle něj už jistě doslechl, jedna z patronek divadla – a jak se povídalo, blízká přítelkyně známého herce a divadelního ředitele Garricka – si přečetla jeho hru a prohlásila, že musí ihned přijet do Londýna a navštívit slavného herce.

Několik dní chodil pan Jim jako v horečkách, v neposlední řadě i proto, že uvažoval, jak přesvědčit matku, aby ho pustila z dohledu. Nemusel si však dělat starosti. Stará paní začala být v posledních měsících zapomnětlivá, nemluvě o její krátkozrakosti. Vrátila se do minulosti a stále mi říkala Jime, zatímco svého syna si sotva všímala. Když jí tedy s velkými rozpaky a zámlkami pověděl, že pojede do Londýna, usmála se na něj, složila ruce na pistoli, kterou držela na klíně, a vybídla ho, aby zase někdy přijel a zdržel se tu děle.

Hned nazítří se vydal na cestu. Zeman mu zapůjčil Daniela s kočárem, aby ho odvezl až do Bristolu, kde chytí expresní dostavník do Londýna. Našim končinám se poštovní dostavníky vyhýbaly. Ne že bych toho litoval, i když jsme tím přicházeli o kšeft. Dával jsem přednost svému soukromí. Zdálo se, že všichni v okolí mě mají rádi, a nikdo se na nic nevyptával. A tak mi pan Hawkins svěřil hostinec do mé péče, i když se tím nic nezměnilo, protože jsem se o něj staral i tak. Sedával jsem dlouho do noci se starou paní nebo jsem si vypil skleničku s doktorem, který přitom pokuřoval z dýmky, a bylo mi moc fajn. Nikdo se nezmiňoval o minulosti a ke spokojenosti stačila přítomnost.

Jednou ráno jsem však zaslechl rachot kočáru vjíždějícího do dvora a oknem jsem spatřil, že je to otevřený vůz, v němž sedí tři pánové. Jeden byl vysoký, druhý malý a třetí silný, nebo spíš by se řeklo tlustý. Dlouhán s mrňousem vylezli z kočáru a protahovali si nohy, tlusťoch zůstal uvnitř. Asi někam projížděli, bůhvíkam. Položil jsem na tác láhev a tři skleničky, uhladil jsem si zástěru a vyšel jsem je přivítat.

Udělal jsem však sotva dva kroky k zákazníkům, když vtom mě někdo zezadu popadl a tác, láhev a vše ostatní vyletělo do vzduchu.

„Co je…?“ vykřikl jsem. Otočník mě otočil k sobě a já zíral na ty dva pronásledovatele, kterým jsem unikl loni v létě. Určitě na mě číhali u dveří hostince.

„Tohle je určitě malý Tommy Carter,“ povídali a na svých ošklivých ksichtech měli nepříjemný úšklebek. Jak jsem tak zápasil se svými vězniteli, přiblížili se ti dva muži z kočáru. Ten vyšší, který hovořil neuhlazeným nářečím ze severu a choval se velice seriózně, pravil:

„No tak, pane, pusťte toho hocha. Udělal ti… vám něco zlého?“ v

„Zlého, pane?“ otázali se. „Je to uprchlý učedník a musí se vrátit ke svému mistrovi.“

„Zdravý rozum praví, že práce musí být svobodná. Tyhle formy poddanství našemu průmyslu jen svazují ruce,“ prohlásil rozvážně vysoký muž.

„Možná máte pravdu, pane,“ řekl jeden z těch darebáků, „ale my známe zákon.“

„Opravdu?“ zeptal se menší pán, aby tak prosadil svou postavu jak za groš kudla. „Já bych vám upřel právo zadržet tohoto člověka bez nezvratného důkazu, že spáchal nějaký přestupek. Zákon na ochranu osobní svobody občanů, přestože byl v posledních letech nechutně porušován, je nicméně na britských ostrovech i nadále považován za posvátný.“

Muž, který mě držel za límec, mu odpověděl: „Ten zákon možná platí, pane. My však máme tohohle občana v držení, a jak jsem slyšel – držba je devět desetin práva.“

S těmito slovy mě mí pronásledovatelé vedli kolem těch, kteří mi chtěli pomoci, a pak okolo kočáru k silnici. Vtom promluvil tlusťoch s přátelským širokým obličejem, planoucím jak slunce před západem.

„Přistupte blíže, přátelé. Dovolte mi, abych vám předložil jistý návrh.“

Na to kouzelné slovo se obrátili a stále mě držíce vykročili ke kočáru.

„Můj návrh, pánové, spočívá v tom, že peníze platí víc než zákon či zvyklosti, a dokonce i víc než vrozená spravedlnost, a jsou samy o sobě zákonem i argumentem. Souhlasíte se mnou?“

I když možná nestačili sledovat tok jeho myšlenek, přesto věděli, kam míří. Přikývli.

„Dám vám pět guinejí, když toho chlapce pustíte a necháte ho na pokoji. Vsadím se, že je to víc, než byste dostali za jeho udání.“

Muži na sebe pohlédli a pak jeden z nich pokročil kupředu. Tlusťoch mu podal malý váček a muž ustoupil nazpět. Potom řekl ten, který mě stále ještě svíral: „Domníval jsem se, pane, že myslíte pět guinejí pro každého.“

Tlusťoch si ho přívětivě prohlížel a pak pravil:

„Pusťte prosím toho chlapce a přistupte ke mně.“

Stalo se a já jsem ihned přešel na druhou stranu kočáru. Chlap přistoupil ke kočáru s nataženou rukou. Tlusťoch bleskurychle vytáhl pistoli a přistrčil ji tomu mizerovi pod nos. Hlas, který byl předtím lahodný, až mazlivý, náhle zhrubl:

„Váš způsob počítání mě nezajímá, pane. Buďte moc a moc rád, že po vás nechci nazpět těch prvních pět guinejí. Zvedněte kotvy a plavte.“

Po tomhle námořnickém rozkazu „odrazili od břehu“ a upalovali pryč.

Tlusťoch se bodře zasmál, odložil pistoli a zvolna sestupoval z kočáru. Vykročil jsem, abych mu pomohl, ale odmítl mě gestem ruky. Když: udělal pár kroků po dvoře, všiml jsem si, že mírně napadá na nohu, ale i přesto byl celkem čilý, jak jsem sám před chvílí viděl. Byl to nápadný člověk, i když musím přiznat, že měl široký a nepříliš hezký obličej se záludným a pronikavým pohledem. Vypadal jako obchodník, jako kupec se zámořským zbožím.

Vřele jsem mu děkoval, ale potřásl jen hlavou.

„To nestojí za řeč.“

„Jmenuji se Tom Carter, pane, a jsem pomocník pana Hawkinse.“

Po tlusťochové tváři se rozlil široký úsměv.

„A jak se má můj velmi dobrý přítel pán Hawkins, kterého jsem neměl to potěšení poplá – vidět už tolik let?“

„Má se dobře, pane, ale momentálně tu není, jel něco zařizovat do Londýna.“

„Aha, stal se z něho obchodník, co?“

„Ne, pane, dramatik.“

„Dramatik! Ať mě vezme – panebože! Slyšeli jste to?“ obrátil se ke svým společníkům. „Tak pan Hawkins je dramatik!“ Pak se otočil ke mně: „Mladý pane Cartere, jmenuji se Argent. Mohu ti říkat Tome? A jelikož jsi tady v zastoupení pana Hawkinse hostitelem, dáme si sklenku toho výtečného vína, které ti vyrazili z ruky ti mizerové.“

„Obávám se, pane, že se láhev rozbila.“

„Máš pravdu, ale já ti ji zaplatím a dáme si novou. Ne, opravdu to platím.“

Vešli jsme dovnitř a uvelebili jsme se v salónku. Paní Hawkinsová ležela v posteli, protože se poslední dny necítila zrovna moc dobře, a tak jsme měli celou místnost pro sebe.

„Tak, Tome, tohle je pan Somerscale,“ řekl pan Argent a ukázal na dlouhána, „a je to prosím návrhář, nebo jak jim dnes někteří lidé říkají, vynálezce. Má v plánu – věř mi nebo přimět kočár k jízdě po kolejích pomocí stejné páry jaká vychází z čajníku. Věřil bys tomu?“

„Zdravý rozum říká,“ pravil Somerscale a usrkával své bílé víno, „že když pára dokáže stáhnout ojnici tím, že vytvoří vzduchoprázdno, pak také svou vlastní silou může vytlačit tuto ojnici nahoru.“

„To říká váš rozum,“ přerušil ho tlusťoch, „ale moje hospodárnost se domáhá, abyste se raději věnoval tomu, jak přinutit páru; aby ještě lépe poháněla má čerpadla.“

Když důkladně zpražil pana Somerscalea, obrátil se pan Argent k malému mužíkovi.

„A tohle je pan Wilton, který je – jak už sis povšiml – právník, a proto ví, kdy má zachovávat mlčení.“

Což pan Wilton právě dělal, a spokojoval se tím, že popíjel své víno, zatímco jeho mazaná očka šmejdila po celé hospodě. A také o něco později, když vyšel ven, aby – jak jsem se domníval – vyhledal obvyklou místnůstku, jsem ho našel, jak se rozhlíží kolem schodiště vedoucího do pokoje pana Hawkinse. Nic neřekl, jen mi poděkoval, když jsem ho nasměroval do zadní části hostince.

Strávili jsme tak společně příjemnou hodinku do doby, než se začali scházet lidé, které jsem musel jít obsluhovat. Když pan Argent viděl, že už toho víc ze mě nedostane, zvedl se k odchodu a jeho dva asistenti ho následovali jako psi na vodítku.

Vrátil se hned nazítří, přestože jsem mu řekl, že pan Jim bude pryč několik dní. Tentokrát poobědval s paní Hawkinsovou a se mnou, zaplatil celou útratu – a platil královsky. Celkem vzato mi byla jeho společnost příjemná a rozhovor mezi ním, vynálezcem a právníkem o smlouvách, kontraktech, motorech a projektech byl pro mě zdrojem úžasu. Tenhle svět byl zcela jiný než ten, který jsem poznal na farmách a v dílně. Byl to svět, kde peníze a moc všeho druhu jako by neměly meze.

Zpočátku se mi jména druhů pana Argenta pletla, ale nakonec jsem si je v duchu pojmenoval podle známých sýrů Wensleydale a Stilton. Vynálezce se svou zavalitou postavou a syrovátkovým obličejem mi připomínal první z těchto dvou sýrů, zatímco právník se, svou opálenou mrzoutskou tváří připomínal druhý. Tyhle chlapecké představy jsem si však nechával pro sebe.

Večer přijeli potřetí a poručili rundu pro celý hostinec. Zalitoval jsem, že tam není ani doktor Livesey, ani Ben Gunn, protože by se jim jistě zdála ta trojice stejně pozoruhodná jako mně.

Nejpodivnější na tom však bylo, že když se den po jejich poslední návštěvě vrátil pan Hawkins a já mu vyprávěl o panu Argentovi, můj pán popřel, že by ho znal. „To jméno mi vůbec nic neříká,“ pravil.

Přičítal jsem to vzrušení z cesty do Londýna, nebo raději bych měl říct jeho zklamání. Zdá se, že velký Garrick mu řekl, že ho čeká literární budoucnost, ne však ve volných verších, nýbrž v próze.

Té noci jsem slyšel, jak přehrabává celou ložnici, jako by něco hledal. Druhého dne se mě ptal:

„Tome, měl jsem u sebe nějaké papíry, byl jich celý svazek. Ne, moje hra to nebyla. Neviděl jsi je někde?“

„Ne, pane Hawkinsi,“ odpověděl jsem, což byla pravda – tak, jak mi tu otázku položil.

Zavrtěl hlavou. „No, to je mi záhada. Měl jsem je pod postelí, a teď zmizely. To je divné.“

Opravdu, to bylo divné. Brzy jsme se však měli dovědět, jak moc to bylo divné.

DÍL DRUHÝ – NÁMOŘNÍ ADVOKÁT

KAPITOLA DESÁTÁ – MAPA

Po záhadě se dostavilo vzrušení, a to ne zrovna příjemné. Všechno to začalo celkem nevinně. Ze zámku přijela Betsy. Seděla za Danielem na velkém grošáku, hlavičku vzhůru jako dáma a nohy vytrčené po obou bocích koně jako uličnice, do níž jí moc nechybělo. Přinesla panu Hawkinsovi pozvání na večeři s panem zemanem. Na pozvánce bylo připsáno: „Po večeři v knihovně rozinky a víno,“ což jsem považoval za nějakou starou zvyklost či žertík mezi starými přáteli. Byla tam ještě jedna poznámka pro mě – měl jsem se také dostavit a vzít s sebou bednu portského, jistě už budu vědět jakého. To jsem taky věděl, a bylo tak staré a uleželé, že z něj zemanovi jen zázrakem na místě neupadla noha.

Jak jsem už poznamenal, byl to příjemný večeř. I když jsem večeřel s Betsy, Danielem a ostatními v kuchyni, pověřili mě výběrem a podáváním vín, což znamenalo, že jsem neustále běhal do jídelny a zase z jídelny, později do knihovny a zase z knihovny, a když jsem trochu otálel, zatímco si povídali, nikdo z nich si toho zřejmě ani nepovšiml. Ten, koho obsluhujete, nikdy nevěnuje pozornost tomu, kdo ho obsluhuje – pokud ovšem nemá právě prázdný talíř nebo pohár.

Když jsem se jednou vracel ze sklepa s lahví brandy, přistihl jsem Betsy, jak poslouchá za dveřmi knihovny. Využil jsem příležitost a štípl jsem ji do zadku, který měla v předklonu tak lákavě zaoblený. Otočila se jak na obrtlíku, stiskla mi ruku jak do svěráku, naklonila ke mně své kaštanově hnědé tváře a zdvižený nosánek a řekla:

„Jen jediné slovo, a ukousnu ti nos!“ Vycenila na mě bílé zuby a odběhla chodbou pryč.

V knihovně jsem našel zemana s doktorem, kteří pokuřovali u krbu zřejmě brali ohled na lady Alici, která seděla na jednom konci pohovky na opačné straně místnosti, elegantní a znuděná v černém a bílém krajkoví. Na druhém konci pohovky seděl pan Jim, který byl bledý, vážný a moc mu to slušelo, a snažil se ze všech sil konverzovat přes prázdnotu šesti stop.

Vedle sebe měl talířek plný rozinek, jež žvýkal mezi loky vína. Pomyslel jsem si, že to je podivná kombinace, protože já sám dávám k vínu přednost sýru, když už si mám vybrat, ale proti gustu žádný dišputát, jak pravil jeden chlapík, když sledoval Francouze, jak pojídá žabí stehýnka.

Kolem této čtveřice bylo cítit ve vzduchu napětí. Vkročil jsem právě uprostřed sporu. Pokušení bylo příliš silné. Nalil jsem jim brandy, pak jsem šel ke dveřím, otevřel jsem je a zase zavřel a zůstal jsem stát v knihovně ve stínu, kam nedopadalo světlo z krbu ani ze svící. Můj podvůdek se dočkal odměny, jak už tomu někdy bývá, poněvadž proč by se jich jinak lidé dopouštěli?

Zeman si vyklepal dýmku a spustil:

„Jime, podívej se na to z téhle stránky. Znamení jsou příznivá. Víš sám, že naší rodině se v poslední době příliš nevedlo.“ Pan Jim pohlédl soucitně na lady Alici, ale ta ho ignorovala. „Tak či onak,“ pokračoval zeman, „naše bohatství se rozplynulo. Máme co dělat, abychom mohli udržovat zámek tak, jak je třeba, a lady Alice…“

„Mluvte k věci, pane,“ přerušila ho jeho schovanka.

„Ale teď, Jime, jako by se na nás usmálo štěstí. Jsou tu neklamná znamení: Nejprve mi Blandly –– ten agent z Bristolu, vzpomínáš si na něj? – poslal Betsy, která je hotový klenot. A co víc, koupil jsem ji za babku v době, kdy bys druhou takovou nedostal ani za padesát zlatých guinejí.

Na dovršení všeho mi tenhle báječný chlapík pošle zprávu, že ví o podniku, na kterém se mohu podílet – osminou nebo čtvrtinou podle mých finančních možností. Měděné zboží se bude vozit do Beninu, černoši do Kingstonu a cukr do Bristolu. Zaručuje mi, že je to bezpečné jak státní mincovna a stejně tak výnosné.“

Pan Jim se zatvářil překvapeně.

„Rád bych vám pomohl tím, co mám, pane Trelawney, jak sám dobře víte, ale ani zdaleka by to nestačilo na zakoupení podobného podílu.“

Lady Alice pohlédla na mého pána s pohrdáním.

„Nesmysl, Jime,“ prohlásil zeman. „Dávej pozor.“

Doktor hleděl do ohně s podivně rozpačitým výrazem ve tváři.

„Nejprve,“ pokračoval zeman, „se potřebuji dostat do Společnosti odvážných obchodníků. To není tak těžké, jak se může zdát. Blandly zná dva tři pány, věrné poddané krále a vlasti – nejsou to žádní z těch vašich zatracených whingů nebo kvakerů –, kteří by uvítali, kdybych byl ve Společnosti obchodníků, abych posílil jejich řady a dodal váhy jejich debatám.“

Doktorova dýmka křupla. Zeman na něj ostře pohlédl.

„A právě proto, Jime, potřebuji pouze kapitál.“

„Rozumím, pane Trelawney. Jak ho chcete získat?“

„Získat, to je v to pravé slovo, Jime,“ odpověděl mu zeman a rozčilením prudce pohnul nohou. Vzápětí zasykl bolestí. „No přece ty stříbrné pruty, ty pruty stříbra. Se dvěma tisíci mohu dát dohromady výpravu. Je-li můj odhad správný, pak při současných cenách na trhu může být v té skrýši tak čtvrt miliónu. Tedy dost na vyslání flotily do Západní Indie, dost na to, aby se v tom člověk mohl válet, rozhazovat oběma rukama…“

Doktor pozvedl hlavu: „Trelawney, starý příteli, opatrně. Tahle slova jsme už kdysi slyšeli a ukázala se přímo prorocká.“

„Hm“ zamručel zeman a usrkával své portské. „Co bys řekl další plavbě, Jime, kdybych schrastil dohromady peníze? Blandly by nám našel loď…“

„S vaším svolením, důvěřujete tomu darebákovi až příliš,“ přerušil ho doktor, ale zeman mu nevěnoval pozornost a pokračoval:

„No tak, Jime, co na to říkáš? Navrhuji partnerství nás čtyř tady v té místnosti (stáhl jsem se ještě víc do stínu). Rozdělíme si všecko na čtyři díly – tentokrát žádné podíly odstupňované od majitele přes kapitána a důstojníky až po posádku.“

Jim vstal z pohovky a jeho tvář byla ještě bledší. Zpočátku nebylo jasné, zda ho v žaludku tlačí rozinky nebo zda je rozrušen z jiné příčiny. Klidným hlasem pravil:

„Ne, pane, s tím nesouhlasím.“

Zeman vybuchl: „Zatraceně, však vím, co jsi prohlásil – že tě nikdo nedostane zpátky na ostrov ani dvanáctí páry koní. Nesmysl, byl to báječný podnik a právo nakonec zvítězilo. A zvítězí i tentokrát. No tak, Jime.“

„Ne, pane.“ Nechápu, jak mohl pan Jim nevidět pohled, který na něj vrhla přes celou délku pohovky lady Alice. Zmítala se mezi hrdostí a něčím jiným – touhou doprošovat se ho. Nakonec zvítězila hrdost. Lady Alice nepromluvila ani slovo.

„Pak ti tedy budu povděčen, Jime, když mi vrátíš tu mapu. Víš, že ji potřebujeme pro určení polohy, měření hloubky a tak vůbec. Jsi k čertu jediný člověk, který zná zeměpisnou šířku a délku toho ostrova.“

„Pane Trelawney, ta mapa mi byla svěřena do pečlivého opatrování proto, aby se zabránilo ostatním v plavbě k ostrovu a v opakování tohoto smutného příběhu – a ne proto, abyste s tím ve vašem věku znovu začínal. Musím vás požádat, abyste mě omluvil, pane.“

Po těchto slovech se uklonil lady Alici, pokývl doktorovi a vypochodoval ven. Vyklouzl jsem rychle před ním. Za sebou jsem uslyšel třeskot skla, jak zeman mrštil sklenicí do krbu.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ – JEDEME DO BRISTOLU

Tu noc jsme domů nejeli kočárem. Kráčeli jsme stezkou po útesu, já vpředu s lucernou a pan Hawkins mlčky za mnou. Když jsme došli k Admirálu Benbowovi a vkradli se opatrně dovnitř, abychom neprobudili starou paní s jejím ukvapeným prstem na spoušti, otočil se můj pán konečně ke mně.

„Tak, Tome, zeman Trelawney si o mně myslí, že jsem blázen. Lady Alice mě má za zbabělce. A co si o mně myslíš ty? No tak, Tome, vím, že jsi vyslechl každičké slovo, které tam padlo. Odpověz podle pravdy.“

Když vám tohle někdo řekne, málokdy to myslí vážně. Řekneš-li však A, musíš říct i B.

„To první je pravda, to druhé ne: Jenom opravdový muž se dokáže někomu postavit tak, jak jste to udělal dnes večer vy, pane Hawkinsi. Zeman vás považuje za blázna proto, že se chce zmocnit těch stříbrných prutů.“ Na chvíli jsem zaváhal a pak jsem pokračoval:

„Ze stejného důvodu si myslím i já, že jste blázen. Lady Alice ví; že nejste zbabělec, ale jinak je stejná jako zeman, protože jediné, oč jí jde, jsou peníze, za které by si pořídila nového manžela,“ teď už jsem se nedokázal zastavit, „a pak vás už nebude znát.“

To zabralo. „Drž klapačku, Tome,“ zařval pan Jim.

„Kdo je tam?“ zavolala ze schodů stará paní, zlomek vteřiny před tím, než mě mohl pan Jim srazit pěstí k zemi přes půl výčepu. Namísto toho vyběhl z místnosti.

A tak nám nastal mrzutý týden. Pan Jim chodil rozmrzele po hostinci a nemluvil se mnou. Zeman Trelawney chodil nabručeně po zámku. Ale já jsem si to moc nebral. Můj pán byl mrzutý z lásky, duše ubohá. Zeman byl rozmrzelý z chamtivosti. A ani doktor, ani já – a jak jsme si navzájem jednou večer přiznali – jsme nedokázali nalézt lék, který by je vyléčil.

„Čas vyléčí vše, Tome,“ řekl doktor, položil svou dýmku nazpět na stojánek, který jsem měl nad krbem pro dobré zákazníky, a narovnal si paruku.

Čas vskutku neléčil špatně. Sotva uplynul týden, byl zeman opět v dobré náladě. Betsy k nám přišla se vzkazem.

Zeman má být za dva dny přijat do Společnosti odvážných obchodníků v Bristolu a my máme jet s ním a sdílet s ním tuto čest. Jeho městský dům v Cliftonu, těsně u horkých pramenů, který byl po několik sezon prázdný, byl znovu otevřen, a proto jsem měl jet i já a vzít s sebou pro panstvo tucet lahví klaretu. Mohl jsem jet na kozlíku s Danielem a Betsy (a proč taky ne?). Paní H. byla šťastná, že se bude moci starat o hostinec, a jen mě varovala (domnívajíc se, že jsem mladý Jim), abych si dal pozor na bristolské ženské s chtivýma očima. Neměl jsem tušení, jak může stará paní vědět, co se ve velkém městě děje, ale byla přesvědčena, že to je bahno nepravostí. Tím víc jsem se tam těšil.

Moje někdejší obavy z cesty do měst na východě se rozplynuly poté, co můj nový dobrodinec, pan Argent, vyrazil ty dva pronásledovatele. Jak jsem tak o něm uvažoval, vzpomněl jsem si, že už se od té doby u Admirála Benbowa ani neukázal, i když tehdy tak strašně toužil setkat se s panem Jimem, přesto se tam neobjevil. Jenže zámožní lidé mají své vrtochy, jak jsem sám věděl až příliš dobře.

Vyrazili jsme příštího dne hned za svítání: zeman, doktor, lady Alice a pan Jim uvnitř kočáru a Daniel, Betsy a já na kozlíku. Seděl jsem na kraji a držel jsem Betsy kolem pasu, aby nespadla. Také ona mě přidržovala a každou chvilku mě sevřela tak, že mi málem zlomila žebra. Po celodenní jízdě jsme vjeli do města přes nový most, přeplněný povozy a kočáry. Nešlo mi na rozum, proč jsou na něj všichni tak pyšní, ale tvrdili, že starý most byl horší. Tomuhle se říká pokrok. A pak jsme pokračovali v cestě do domu u horkých pramenů, které jsou až za řekou a pod mohutnými útesy, jež se zvedají ke Cliftonské pahorkatině. Říká se, že na jaře a v létě je to velice vonné místo na procházky chlapců a děvčat, ale nepodařilo se mi zjistit, zdá je to pravda, neboť jsme měli práce až nad hlavu.

Při večeři byl zeman v báječné formě. Vlastně se zdálo, že dělá vše pro to, aby lichotkami vrátil panu Jimovi dobrou náladu. Pomyslel jsem si, že pan Trelawney je sice starý podivín, že však člověku neublíží. Později jsem sice tenhle názor změnil, ale to nic.

Lady Alice nedávala nikomu nic zadarmo. S mým pánem promluvila sotva pár zdvořilých slov. Dokonce i nazítří, když jsme se všichni vydali do paláce Společnosti odvážných obchodníků a pan Jim, kterému to v tmavomodrém fraku podle mě moc slušelo, kráčel vedle jejích nosítek a povídal o počasí a o scenérii kolem nás, byla k němu pouze shovívavá, nic víc.

Byl krásný den, a tak jsme cestou naplno vnímali pachy tohoto města. Na řece se kupily lodě jedna na druhou a jejich stožáry trčely do všech stran tak, jak je odliv zanechal na mělčině. Bristolané tvrdili, že jejich město je druhým nejbohatším přístavem Anglie, ale skrblili každou pencí, kterou by mohli věnovat na stavbu nových doků. Proč by se taky starali, když se zboží i tak dostane do přístavu i z přístavu? Šlechta, bzučící kolem horkých pramenů jako mouchy kolem masa, byla oděna v hedvábí a brokátu, obchodníci zase byli v tmavých oblecích, kapitáni pošilhávali po obloze a všude kolem nich byli sluhové, nosiči a námořníci, kteří měli právě volno. Museli jsme se tlačit na každém kroku. Slunce už bylo vysoko a my jsme naplno vnímali – jak už jsem povídal – pachy města z odpadků v kanálech. Zdálo se však, že to nikoho nevzrušuje. Všichni se strkali a tlačili a hádali a křičeli a pokyvovali hlavami a ukláněli se, jako by je světu daroval sám pánbůh.

Vypadalo to, že dobrá polovina toho davu má stejný cíl jako my. Konečně nás dav všechny dosmýkal pod sloupy před vchodem do paláce. Jakmile jsme se octli uvnitř, zeman, který i navzdory pajdavé chůzi vypadal velkolepě, se začal rozhlížet kolem sebe – někomu pokynul, na jiného se zamračil. Pánové, kteří stáli ve skupinách a klevetili, si nás prohlíželi, šťouchali do sebe a pomrkávali nebo se k nám obraceli zády. Někteří se chovali velice podivně, jako by čekali, že se něco semele, a nebyli si jisti, zda to dopadne dobře nebo špatně.

„Pane Trelawney!“

„Á, Blandly!“

„K vašim službám, pane, lady Alice, doktore Livesey, pane Hawkinsi…“

Člověk, který k nám přicházel, byl úlisný jako had. Byl malý, Zavalitý a očka mu poletovala po celé místnosti. Hádal bych, že doktorovi není právě po chuti, ale zdálo se, že zemanovi se docela líbí.

„Domnívám se, Blandly, že předseda Společnosti snad mohl vyjít ven, aby nás uvítal,“ pravil zeman a rozhlížel se po davu v předsálí.

„Hned tu bude, pane,“ řekl Blandly a mnul si přitom ruce. Vrhl rychlý pohled přes rameno a pak se naklonil blíž.

„Jistě chápete, pane, že společnost, jako jsou Odvážní obchodníci, má mezi svými členy různé typy, lidé na světě jsou různí, to přece znáte. Jsou tu rozličné proudy a boční větry, kterých lidé venku nemají ani tušení.“

Zemanovi se to ani za mák nelíbilo. „Chcete tím říct, Blandly, že to ještě není v suchu? Dal jste mi na srozuměnou, že to proběhne jako na drátkách.“

V tu chvíli se k nám obrátilo alespoň dvacet mužů, neboť zemanův šepot by přehlušil bouři. Blandly se zatvářil zděšeně a přiložil si prst na ústa.

„Pochopte, pane, že tu jsou různé typy lidí.“

„Zatraceně, to už jste říkal jednou.

„… jsou tu věrní poddaní církve a státu, kteří mezi sebou rádi vidí člověka, jako jste vy, pane, a pak jsou tu whigové a odpadlíci, kteří nejsou tak žhaví, potom jsou zde obchodníci s otroky a také kvakeři, kteří z tohoto obchodu vystřízlivěli teprve nedávno. Dále jsou tu lidé, kteří straní Američanům a chtějí s nimi obchodovat, ale i ti, kteří si myslí, že král Jiří by měl Američanům ukázat, zač je toho loket, a pak jsou tu jak stoupenci svobodného obchodu, tak zastánci celních poplatků. Hádají se pro každou hloupost a…“

„Znamená to, že proti nám budou vzneseny námitky?“ Zemanova tvář začala brunátnět a doktor ho uchopil za paži, jako by mu chtěl měřit tep.

„Tady jde náš předseda,“ řekl s ulehčením Blandly.

Předseda v zeleném plášti, ve kterém vypadal stejně důstojně a majestátně jako Trelawney, mu přátelsky pokynul, i když se nezdál ve své kůži.

„Co to má znamenat, pane předsedo?“ zavrčel Trelawney.

Předseda však nebyl žádný Blandly. Zdvořile, ale přitom pevně se mu zahleděl do očí.

„Dobré jitro, pane Trelawney. Je to pro nás čest, že jste mezi námi. Musím vám však sdělit, pane, že proti naší vůli vyvstala jedna velice neobvyklá okolnost.“

„A to, pane?“

„Námitka, pane.“

„Vůči mně?“ Člověk by si pomyslel, že se Jedná o velezradu.

„Jistý vážený člen naší Společnosti, spíš bych měl říci zastupující člen, který patří ke smetánce kingstonské společnosti, nás požádal, aby směl předložit celé Společnosti určitá fakta, jež nám mají napomoci při rozhodování o vašem přijetí.“

„Jaká fakta?“

„To mi není známo. Dozvěděl jsem se pouze, že tento náš člen bude dnes přítomen, neboť přednedávnem přicestoval z Jamajky.“

„Jak se jmenuje?“

„Argent, pane.“ Nastražil jsem uši. Tak tohle slibovalo vzrušení.

„To jméno jsem nikdy neslyšel.“

Předseda se zatvářil pohoršeně. „Pak jste tedy zřejmě jediný člověk, pane, který hodlá obchodovat se Západní Indií, a ještě o něm neslyšel.“

Trelawney pohlédl na doktora Liveseyho, který byl zjevně v rozpacích. Pak se obrátil ke své schovance.

„Není to snad některý z partnerů vašeho zesnulého chotě, drahoušku?“

Lady Alice povzneseně, ale zároveň zvědavě zavrtěla hlavou. Předseda rychle pokračoval.

„A tak jsme se, pane Trelawney, poněkud odchýlili od našeho obvyklého způsobu projednávání. Shromáždíme se neoficiálně ve velkém sále, kde vyslechneme pana Argenta, a případně i vás, pokud se k tomu budete chtít vyjádřit. Naštěstí se tak všechno bleskově vyřeší a pak můžeme pokračovat vaším přijetím. Abychom zajistili naprostou nestrannost, požádali jsme bristolského městského soudce, aby dnes přišel mezi nás a zaujal mé místo. Vás může pochopitelně doprovázet celá vaše společnost.“

„Městského soudce,“ zvolal Trelawney, „toho darebáckého whiga?“

Na ta slova se otočil drobný muž s neobyčejně ošklivým obličejem a pronikavýma očima, který stál pár kroků od nás, a přátelsky se zemanovi uklonil.

Předseda pokynul sluhovi, který postával u dveří do sálu. Sluha poklepal holí o zem a všichni jsme vešli dovnitř – bylo nás dohromady několik desítek. Po různých přesunech se nakonec všichni usadili v širokém dvojitém půlkruhu sedadel a městský soudce se uvelebil v pozlaceném křesle na stupínku před nimi. Pohlédl na předsedu a ten se obrátil na písaře.

„Kde je pan Argent?“

„Už přichází, pane, hned tu bude.“

Dvoukřídlové dveře na vzdálenějším konci sálu se rozlétly. Nejprve jsem rozeznal pana Argenta, rozložitého, bodrého a skvostně oděného, jenž při chůzi mírně pokulhával. Po pravici měl starého Wensleydalea, vysokého a bledého, a po levici šel starý mrzoutský Wilton-Stilton, malý a snědý.

Když pan Argent vstoupil, všichni povstali. Povstal i zeman, doktor Livesey a pan Jim – nebo abych to upřesnil, vyletěli ze svých míst, Jako by je vystřelil z děla.

„Proboha!“ zvolal zeman. „Dlouhý Honza Silver, a s oběma nohama!“

Pan Argent se uklonil.

„K vašim službám, pane Trelawney.“

KAPITOLA DVANÁCTÁ – PŘEKVAPENÍ PANA ARGENTA

Všichni se znovu usadili. Doktor Livesey s panem Jimem museli použít mírný nátlak, aby přiměli zemana posadit se. Ze svého sedadla zíral na pana Argenta s tak nenávistným pohledem, jako by ho chtěl na místě zabít.

Pan Argent se naopak usmíval na naši společnost tak srdečně, až mě na okamžik napadlo, že si snad zeman a pan Argent Jeden druhého popletli s někým úplně jiným.

„Ten nehorázný mizera má tu nekonečnou drzost, tu nestoudnost, aby…“

„Pst,“ zašeptalo několik obchodníků za námi a jeden z nich pronesl zřetelně: „Trelawney si myslí, že je na soudcovské lavici! Ale tady je na lavici obžalovaných!“

Ozvalo se pochechtávání a já myslel, že zeman vzteky pukne. Ale to už pan Argent oslovil městského soudce:

„S vaším svolením – a se svolením vážené společnosti, pane – se posadím. Jak je některým z vás známo, staré zranění ve službách vlasti

„Pitomost,“ vybuchl zeman a doktor se pousmál.

„… mě připravilo o nohu,“ pokračoval pan Argent. „Díky pozoruhodné vynalézavosti pana Somerscalea jsem teď vybaven umělou končetinou, avšak zjišťuji, že stát na nohou – tedy na té mé a ještě na jeho – je únavné. Pan Wilton, který – jak víte – je váženým členem sboru soudních obhájců, bude hovořit místo mě.“

Pan Wilton se okamžitě vymrštil, ukláněl se na všechny strany a zvolna a výrazně spustil skřípavým hlasem:

„Tato záležitost, pane, se týká plavby, kterou vykonal pan Argent asi před patnácti lety jako kuchař ve službách pana Trelawneyho, který se této plavby rovněž zúčastnil, a to na lodi Hispaniola. Byl to škuner o tonáži tři sta tun, který směřoval k jistému ostrovu na západě. Mecenáši této plavby však už tehdy – a vlastně až dodnes – udržovali v tajnosti jeho polohu. Avšak mezi lidmi, kterým se říká rytíři štěstěny, byl znám jako ostrov Pokladů.“

Na ta slova nastal mezi obchodníky rozruch.

„Patnáct let, pane, je dlouhá doba. Lidské vzpomínky slábnou. Máme však štěstí, že se do našich rukou dostal dokument, který brzy po oné plavbě sepsal jistý James Hawkins, plavčík na Hispaniole.“

Pan Jim vyskočil, ale městský soudce ho zdvořile vyzval, aby se posadil, a tak uposlechl.

„Někdo snad může říct, že bychom tento dokument neměli brát vážně, že to je jen mladistvé blouznění. Právě naopak, pane: hned z první věty, jež tu stojí, můžeme soudit, že to celé bylo sepsáno na žádost majitele Hispanioly a jeho lékaře a společníka doktora Liveseyho.“

Doktor se ušklíbl. Jeho nedokázalo nic vyvést z míry.

„Pokusím se stručně shrnout události oné plavby. Uvykli jsme již rizikům mořeplavby, pane, ale povím vám, že z celé posádky, což bylo šestadvacet lidí, se jich do Bristolu vrátilo jen šest, a čtyři z nich, pane, jsou zde v této místnosti.“

Hlavy v sále se začaly otáčet, ale Wilton pokračoval dál:

„Většina posádky nezemřela běsněním živlů ani je ‚nedorazil čert a chlast‘, jak se o tom zpívá v jedné staré námořnické písni, ale zašla rukama Trelawneyho a jeho kumpánů. A dokonce ani plavčík Hawkins nebyl ve svých čtrnácti letech příliš mladý na vraždu, když zastřelil na téhle lodi kormidelníka.“

Pan Hawkins vztekle zařval, ale Wilton toho nedbal: „Nic z toho si nevymýšlím. Je to zaznamenáno rukou pana Hawkinse.“

Městský soudce se naklonil kupředu. „Obávám se, že uslyšíme ještě hodně nepříjemného. Nezapomínejte však prosím, že toto není soudní dvůr, nýbrž pouhé šetření. Pan Trelawney a ostatní budou mít možnost promluvit, a dokonce i říci o panu Argentovi to, co považují za nutné.“ Na ta slova zeman vyskočil z místa. „Vše, co je nutné, mohu vyjádřit jediným slovem. Tenhle člověk je pirát a zabiják.“

Uprostřed vřavy, jež nastala, zvolal Wilton vysokým hlasem:

„Pirát, pane – co je to za slovo? Cožpak snad dobrá královna Alžběta neoslovila udatného sira Francise Drakea ‚můj drahý piráte‘? Cožpak snad občané tohoto přístavu, včetně některých v této místnosti, nebyli označeni za ‚piráty‘ jakýmsi cizím kupcem, který měl dobrý důvod si stěžovat na jejich odvahu a smělost? A není snad naše město právě jejich zásluhou bohatší a nádhernější?“

Obchodníci a kapitáni v tu chvíli povstali a provolávali mu slávu. Wilton je utišil mávnutím ruky a pokračoval: „Piráti, pane, jsou ti, kteří zabíjejí, aby si pojistili poklad, který jim po právu nepatří, jak tedy máme podle této definice nazývat zemana Trelawneyho a jeho přátele, pane?

‚Čert vem poklad!‘ prohlásil pan Trelawney, jak se tu praví, ‚pouhá nádhera moře mi zmátla hlavu.‘ Při jiné příležitosti však prohlásil: ‚V penězích se budeme válet a rozhazovat je oběma rukama po celý život,‘ a také to podle všeho dělal, pane,“ Shromáždění propuklo v smích. Městský soudce se zamračil a pravil: „Pane Wiltone, omezte svoje připomínky pouze na projednávanou záležitost, to jest na tu plavbu.“

„Plavbu, pane? Od začátku až do konce to byla cesta zbrocená krví. Začalo to tím, že mladý Hawkins se svou matkou vzali z truhly mrtvého námořníka mapu, na níž bylo uvedeno, kde leží sedm set tisíc liber ve zlatě, kořist jistého kapitána Flinta. Krádež této mapy vzápětí přivodila smrt člověka,“ Wilton se odmlčel, „slepého člověka, pane. Možná to vámi otřáslo, pánové, ale mohu vás šokovat ještě víc. Jak přijal tuto nešťastnou nehodu pan Trelawney? Hned vám to povím. Prohlásil: ‚Záslužný čin, jako byste zašlápl švába.‘ Je zřejmé, že tu nemáme co činit s obyčejným venkovským zemanem, ale s Džingischánem jihozápadní Anglie.“

„Pane Wiltone,“ pravil městský soudce, „ponechte své vyprávění bez příkras.“

Pan Wilton se uklonil.

„Ten chlapec udělal to, co byste považovali za správnou a rozumnou věc. Skutečně mohu na tomto místě prohlásit, že můj klient si z celého srdce váží tohoto mladého muže, jehož dobré vlastnosti zůstaly navzdory Společnosti, s níž se stýkal – téměř nedotčené.“

Spatřil jsem, jak se pan Argent zeširoka usmívá na pana Jima, ale ten odvrátil hlavu

„Pan Hawkins dal mapu do úschovy místnímu, rychtáři. Obdivuhodné, ne však rozumné. Tento rychtář spolu se zemanem Trelawneym vymysleli – mohl bych použít slova ‚zosnovali‘ – plán, jak se zmocnit tohoto pokladu pro své vlastní obohacení. Abych tedy své vyprávění zkrátil: najali si posádku, a to s nepostradatelnou pomocí mého klienta, který – i když byl pouhým kuchařem – byl velice schopný.“

„To tedy ano,“ zavrčel zeman.

„Této posádce však nehodlali důvěřovat. Od samého počátku se chovali tak, jako by očekávali vzpouru, přestože kapitán lodi Tobiáš Smollett prohlásil, že žádný kapitán nesmí vyplout na moře, když má závažný důvod k takové domněnce.“

Na ta slova všichni kapitáni v sále moudře pokyvovali hlavami.

„Přemístili zbraně i střelný prach, okolo kapitánovy kajuty si vytvořili opevnění a později vyzbrojili zemanovo osobní služebnictvo. Postavili si tak soukromou armádu, tedy něco, co je v tomto království nezákonné již od dob Jindřicha VII.

Když přistáli na ostrově, poslali pod jakousi záminkou dvě třetiny posádky na břeh. Posádka byla odůvodněně znepokojená. Můj klient jak dosvědčuje Hawkins – se však snažil, seč mohl, aby je udržel v dobré náladě. Zatímco většina posádky byla na břehu, pohrozil Trelawney a jeho kumpáni ostatním námořníkům smrtí, dají-li nějaký signál svým kamarádům. Pak v tajnosti převezli zbraně a prach na břeh a zřídili si další pevnost ve starém pirátském srubu. Aby si ji zabezpečili, začali zcela bezdůvodně střílet po několika členech posádky, přičemž jednoho z nich zabili.

Z tohoto vyprávění je zřejmé, že v průběhu té nešťastné plavby střílel pan Argent a většina členů posádky jen tehdy, když byli ostřelováni.“

„Pan Argent probodl jednoho muže zezadu,“ zvolal pan Hawkins.

„To říkáte vy, pane Hawkinsi. Vaše vyprávění také líčí, jak jeden z vašich společníků zabil jednoho z přátel pána Argenta ve spánku.“

„To udělal Ben Gunn,“ vykřikl pan Jim.

„Ach, tak to tedy byl Ben Gunn? No, o tom; pánovi se toho dozvíme víc za malý okamžik,“ odvětil nevzrušeně Wilton.

„V tomto případě, pane, zde tedy máme velice podivnou věc – spiknuti majitele lodi a kapitána proti jejich vlastní posádce, jakousi vzpouru naruby. A na základě čeho? Na základě rozhovoru, který vyslechl malý chlapec v bečce s jablky.

I přes všechny provokace byl můj klient i nadále ochoten vyjednávat pod vlajkou příměří. Poté, co plavčík zastřelil kormidelníka a nechal loď vlnám napospas, byla posádka připravena – z částečně pochopitelného vzteku – ho zabít. Pan Argent zasáhl a zachránil mu život, a to ne jednou, ale několikrát.

Teprve když po smrti ostatních členů posádky zůstal zcela sám a když zjistil, že Trelawney a jeho kumpáni mají navrch, poznal můj klient, že mu nezbývá, než se vzdát.“

„Ano,“ zvolal zeman, „a kdyby nebyl ukradl tři sta guinejí a neutekl s nimi, mohl mít dnes krk o kus delší.“

Pan Argent laskavě pokynul a pan Wilton pozvedl obočí.

„Mému klientovi bylo přislíbeno, račte dovolit, že proti němu nebude nic podniknuto.

Můžete se právem usmívat, pánové, protože jak byste si vy sami cenili takového příslibu od lidí, kteří se zbavili dvaceti námořníků ze šestadvaceti? Dobrá, vzal si s sebou tři sta liber. Už dříve zmíněný Ben Gunn, který napomáhal Trelawneyho bandě proti svým bývalým kamarádům, dostal za svou námahu tisíc liber, jeden tisíc liber ze sedmi set tisíc.

Kdyby to byla korzárská, nebo dokonce pirátská loď, pane pak by byl měl Ben Gunn nárok ne na jeden tišíc liber, ale na trochu více. Trelawney jako majitel lodi by si mohl vzít polovinu hodnoty kořisti, kapitán pět či šest dílů, důstojníci tři až jeden a půl dílu (podle hodnosti) a členové posádky po jednom dílu. I při nejskromnějším odhadu by měl Ben Gunn dostat téměř padesát tisíc liber.

Není tedy divu, že tato ‚kořisti‘ nebyla vůbec předložena k posouzení Kořistnímu soudu Admirality.

Připusťme však, že se nejednalo o kořist ale o zakopaný poklad. Na území impéria jde tedy o objev pokladu, který nikomu nepatří. Možná se však Trelawney domníval, že ostrov leží mimo hranice britského impéria.“

„Nesmysl,“ zaburácel zeman. „Hned po přistání jsme na něm vztyčili britskou vlajku.“

„Pak se tedy ptáme, pane, zdali náš král o tomto ostrově vůbec ví? Já myslím, že ne. Nikdo kromě Trelawneyho a jeho kumpánů dokonce nezná ani jeho zeměpisnou šířku a délku. Kdyby byl král o tomto pokladu informován, mohli bychom právem očekávat, že si z něho odebere svůj legitimní podíl. Nemáme tu snad před sebou nejen akt chamtivosti, ale i neloajálnosti, ne-li přímo zrady?“

Náhle se celé shromáždění pustilo do sebe a zemanovi přátelé i jejich protivníci se začali navzájem překřikovat. V okamžiku nepatrného uklidnění ukázal jeden vousatý kapitán na Trelawneyho a zaječel:

„Tak vy jste věrný poddaný krále a státu, ano? Kterého krále? Kterého státu? Vsadil bych se, že jste zatracený rechabita. Ne, jebusita. Ne, aby to kat spral, proklatý jakobita, vzbouřenec proti králi!“

„Za to ti zvalchuji kůži,“ hulákal zeman. „Zatracený whigu! Dám krk za to, že tvůj děd bojoval za zrádce Monmouthe!“

„A co kdyby?“

„A že jeho otec pomáhal zavraždit krále Karla I.!“ Zeman byl teď zcela ve svém živlu.

„Kavalíre!“

„Ostříhanče!“

„Puritáne!“

„Papeženče!“

Bum, bum, bum – zaduněla sluhova hůl. Městský soudce povstal s vážnou tváří a očí mu jiskřily.

„Klid, klid, klid! K takové vřavě tu nesmí docházet. No tak, pánové, je načase ukončit náš půst. Aby nám vychladly horké hlavy, navrhují odložit jednání přinejmenším na zítřek.“

„Pane,“ povstal ztěžka pan Argent, „mám ještě lepší návrh. Dnes odpoledne ve dvě hodiny se koná U tří pírek – směrem ke Kingswoodské pahorkatině – pěstní zápas. Jem Morris a boxerka Molly Brindleová hodlají vyzvat všechny přítomné k souboji. Zvu všechny přítomné, aby byli u oběda mými hosty. Budeme jíst venku před hospodou U tří pírek. Vy všichni – a zvláště moji staří společníci z Hispanioly –– jste vítáni, abych vám ukázal, že i když se chceme dopátrat pravdy, nečiníme tak ze zlé vůle. Pánové, váš služebník.“

S pokřikem ‚Hurá ke Třem pírkům‘ se městský soudce, předseda a celé shromáždění hrnuli ke dveřím. Důstojnost šla přes palubu v zájmu spěchu. V okamžení jsme zůstali sami.

„Ať jde třeba k čertu,“ zvolal zeman.

Doktor zavrtěl hlavou.

„Ne, pane. Musíme jeho pozvání přijmout. Musíme ho sledovat ostřížím zrakem, protože Dlouhý Honza – nebo Argent, jak si teď nechává říkat má něco za lubem. Za tím je něco víc, než je na první pohled zřejmé.“

KAPITOLA TŘINÁCTÁ – BOXERSKÝ ZÁPAS

Zemanův kočár prodrkotal brzy po polední Lawfordskou bránou (alespoň tam kdysi brána stávala) a zamířil na východ ke Kingswoonu. U otěží seděl Daniel a spolu s ním Betsy a já, zatímco zbytek naší společnosti se mačkal uvnitř. Před námi i za námi se táhla klikatá kolona kočárů, lehkých kočárků, faetónů, povozů otevřených i uzavřených, krytých nosítek, jež nesli zpocení nosiči, dam a pánů na koních, a to vše se skoro ztrácelo v prachu, který vířili!

Obloha tu byla temnější, přestože svítilo slunce, neboť nad prachem visel těžký mrak, vystupující z desítek špičatých budov, ve kterých – jak jsem se dozvěděl – se vyrábí slavné bristolské sklo. Sklárny, slévárny, dílny a koželužny všude kolem vypouštěly výpary a saze. Brzy jsme však vyjeli z tohoto oparu do otevřené krajiny. Bylo to bezútěšné místo se zejícími jámami vyhloubenými v úžlabinách a roklích, které vedly na jih k řece. Tu a tam byla velká strojní čerpadla s vahadly, jež se zvedala a klesala jako pokyvující hlavy obrovských koní. Z toho kouře se mi zvedal žaludek, ale tohle chmurné řinčení a supění mi naplňovalo srdce smutkem. V admirála Benbowa jsem večer párkrát naslouchal starému Wensleydaleovi, když vyprávěl o mohutné energii, z níž všichni zbohatneme, a pak nastane ráj pro všechny. Je-li to pravda, potom cesta do toho ráje musí vést peklem, pomyslel jsem si.

Teď už jsme to měli za zády a octil jsme se na širé pláni, kde kočáry i koně odbočili do dvora hospody tak dlouhé a tak vysoké, že by se v ní ztratil celý Admirál Benbow. A před hospodou stál dlouhý stůl, celý potažený bílým ubrusem, a kolem stolu se jako, včelky před úlem rojili sloužící. U stolu bylo jistě nejmíň sto míst, prostřených lesklými příbory a bílým porcelánem. Když jsme se dokodrcali do dvora, stůl se začínal zaplňovat a v jeho čele seděl samozřejmě pan Argent, obličej mu zářil v dobrém rozmaru, vydával rozkazy, mával na hosty a kynul jim a směroval je sem a tam. Místa kolem něho však byla prázdnu.

Jakmile nás spatřil, hned byl na nohou a kulhal k našemu kočáru.

„Ach moji vzácní hosté! Tudy, pane Trelawney, milostivá,“ a nabídl lady Alici rámě, „doktore Livesey, a ať mě vezme – panebože, Jim, ne, prosím za prominutí, pan Hawkins, služebník, pane. Vždyť mi ‚ to připadá jako. včera a znovu se cítím mladý, i když…,“ a otočil se a ušklíbl na lady Alici, „… už mám na krku šest křížků.“

Zarazilo mě – a myslím, že i pana Jima –, když jsem viděl, jak lady Alice odhodila svůj ledový výraz a chovala se jako dívka na prvním bále, když přivolila, aby ji uvedl na místo po své pravici. Povšiml jsem si však ještě čehosi: Její černé šaty byly tytam a teď byla v bledě modrém a moc jí to slušelo. Ohó, pomyslel jsem si, je po smutku a hurá na boxerský zápas! Se stejnou obřadností usadil pan Argent pana Jima po druhém boku lady Alice. Pak luskl prsty na sluhu a řekl mu: „Dohlédněte na to, aby měl pan Jim na talířku rozinky a před sebou to nejlepší madeirské víno.“ Pan Jim mlčel a viděl jsem, že pan Argent bude mít dost práce s tím, aby mu zvedl náladu. Myslíte, že mu to vadilo? Ani nápad. Vtipkoval s ním a mezitím stačil uvést pana Trelawneyho a doktora na jejich n místa.

„Rád byste věděl, Jime, jak se má Kapitán Flint, že? Mohu vám ještě říkat Jime? No, tak ten starý papoušek dosud žije, věřte či nevěřte. Už má dobrých tři sta let, ale není už tak čiperný, jak býval, a raději vysedává doma. Jeho pán však stále rád cestuje.“

Nestydatě, ne-li přímo drze se obrátil k lady Alici, stáhl si bílou punčochu a ukazoval jí umělou nohu. „Že je tahle napodobenina se všemi těmi klouby a šrouby pozoruhodná? Ale všecko ostatní je, jak to pánbůh stvořil,“ zachichotal se a dloubl ji loktem. Lady Alice předstírala, že se červená, a pleskla ho kapesníkem přes ruku. Nevěděl jsem, jak zamaskovat úšklebek, ale pohled na bledou tvář pana Jima mi ten žertík zcela pokazil.

Za chvíli jsem už měl zase plné ruce práce – pomáhal jsem Danielovi dát koňům seno a roznášel jsem víno.

Věřili byste vlastním očím? Zeman s sebou přivezl tucet lahví klaretu, který jsem mu poslal z Admirála Benbowa. Velice zdvořile je prezentoval u stolu a pan Argent je bez uzardění přijal. Po deseti minutách si navzájem dělali poklony a připíjeli si na zdraví. Kdybych nebyl svědkem ranních událostí v paláci Společnosti, nikdy bych neřekl, že to byli zapřísáhlí nepřátelé. Jak už jsem však poznamenal výše, majetní lidé se neohlížejí na pravidla a konvence. Nebo že by měl i zeman něco za lubem?

Moji pozornost tam upoutalo víc věcí. Uprostřed hostiny, jak jsem tak běhal s lahvemi sem tam, jsem procházel kolem čela stolu a povšiml jsem si, že pan Argent není na svém místě. Nebylo na tom nic divného, protože při jídle si člověk musí občas odskočit. Když jsem se však vracel ke kočáru pro čerstvý přísun vína, zahlédl jsem koutkem oka, jak se nalevo ode mě mihlo cosi bílého. V koutě hospodské verandy stála napůl ukrytá Betsy. S kýmsi hovořila, a to velice naléhavě, a nešlo tedy o žádné žertování s některým ze sluhů. Pak ustoupila stranou a já jsem spatřil, že za ní nestojí nikdo jiný než pan Argent. To bylo tedy prazvláštní.

A vlastně to ani tak prazvláštní nebylo. Vše mi bylo jasné – Betsino špehování i to, že pan Argent zřejmě věděl předem vše, co se chystá. Po celé měsíce nás všechny jejím prostřednictvím sledoval. Kdoví, možná že ji on sám nastrčil zemanovi do služby! Znamenalo to však, že v tom s ním jede i Blandly? To je ale slizký had! Když budu mít oči dokořán, dozvím se ještě víc. Je načase, abych si zasloužil svůj každoměsíční šilink, ať už ho platí kdokoliv.

Tou dobou už pod stromy u hospody cinkala v letním vánku stovka příborů. Odešel jsem stranou, abych taky něco zakousl. Kromě rámusu u stolu jsem zaslechl ještě jiný zvuk, silnější a hlubší, podobající se hučení moře na skaliskách v zátoce Černého pahorku. Nahlédl jsem přes zástěnu keřů, obklopujících zahradu hostince, a užasle jsem zůstal stát.

Asi osmdesát yardů ode mě byla v zemi mělká prohlubeň nebo údolíčko ve tvaru číše. V jejím středu byl provazy vymezen travnatý prostor. Velká číše kolem byla přeplněna lidmi, vyrostlými ze země jako chudobky. Nebyly to však žádné chudobky, ale řádně drsná cháska – muži v kazajkách s mosaznými knoflíky a v kalhotách pod kolena, ženy v křiklavých šatech a v nápadných kloboučcích se stuhami. Jak jsem je tak pozoroval, odpojila se od davu malá skupinka mužů, vyšplhala se po davem, abych se dostal co nejblíže k těm jatkám. Copak je tu vůbec někdo, kdo by se mu odvážil postavit?

Byl jsem blíž pravdě, než jsem tušil. Směsice rozhovorů a křiku, vycházející z obrovského zástupu kolem mě, který se potil pod pražícím sluncem, náhle změnila tón jako orchestr po mávnutí taktovkou. Krev mi tuhla v žilách, když jsem poslouchal tu změť urážek, zlostných výkřiků, posměšků a hvízdání.

V ringu oznamoval muž v zelené kazajce, že soupeř, který přijel z Gloucesteru, aby zápasil s Jemem, odřekl na poslední chvíli účast.

„V tomto okamžiku je prý už na cestě do Bristolu,“ dodal jako lahůdku muž v kazajce, „odkud hodlá ještě dnes večer odplout lodí do Virgínie.“

Vyvolal tím sice smích, ale dav byl nespokojen. I nadále se ozývaly posměšky a urážky, a jak jsem se tak probojovával do středu, viděl jsem, že muž v zelené kazajce se netváří právě nadšeně.

Dav se teď vysmíval soupeři, kterému nevydržely nervy a srdce mu spadlo do kalhot. Kdo by ho za to odsuzoval? Už jen pohled na Jema s ošklivě potlučeným ksichtem a s hrudníkem připomínajícím kamennou zeď porostlou šedivým lišejníkem by sebral odvahu každému soupeři. Co se asi stane, když se nikdo nenajde?

„Všem příchozími“ vykřikoval muž v kazajce ochraptělým a přeskakujícím hlasem. „Jem mi oznámil, že bude zápasit pět kol se dvěma muži najednou anebo s jedním mužem deset kol s jednou rukou za zády. Bude zápasit…“

Uprostřed věty ho přerušil drn, který vyletěl z davu. Za ním následovaly další. Některé střely mu prolétly nad hlavou a snesly se na šlechtu na vzdáleném konci. Přistály poblíž pana A. a jeho společníků, kteří tam seděli v plné kráse. Byla to opravdu jen náhoda? Začal jsem si razit cestu kolem lidí namačkaných u ringu, abych se dostal blíž ke svým přátelům. Nechtěl jsem zůstat sám, začne-li si zástup hledat obětní beránky. Dostal jsem se tak na půl cesty, když uprostřed spršky drnů přelétlo přes provazy cosi černého a třírohého a dopadlo to jako vrána k nohám muže v zelené kazajce. Ten pozvedl klobouk do výše, aby si ho všichni prohlédli, a drny okamžitě přestaly jakoby zázrakem létat.

„Soupeř,“ zařval. „Kdo je ten odvážlivec? Odkud přichází? Z kterého blázince ho na dnešek propustili?“

Z jednoho konce kruhu vyšel člověk, který se přehoupl přes provazy a teď se tyčil nad mužem v kazajce. Byl to Daniel – vysoký, rozložitý a nad modrými kalhotami kočího se mu jako vlny přelévaly černé svaly.

„Kdo jste, pane?“ tázal se ho muž. Když se mu dostalo odpovědi, potřásl hlavou.

„Náš soupeř nehovoří ryzí angličtinou.“

Kdosi na té straně, kde seděla šlechta, zvolal: „To je Daniel, sluha zemana Trelawneyho.“

Z davu se ozvalo: „Je to otrok! Jem nezápasí s otroky. To není žádný zápas!“ Nato se ozval souhlasný i nesouhlasný pokřik.

Jem to vyřešil zvednutím pěsti. „Budu s ním zápasit, ať je to kdokoliv. Pokud jde o tu ryzí angličtinu – my si tu přece nechceme povídat, že, kamaráde?“ a natáhl svou ohromnou pracku a poklepal s ní Danielovi na klouby prstů.

Muž v zelené kazajce sotva stačil vyklidit ring a sekundanti odložit kostky a karty a postavit se do rohů, a Daniel s Jemem už se oťukávali a pak se do sebe pustili jak jeleni v říji se zaklesnutými parohy.

Jem uštědřil Danielovi první úder na paži. Ten ho odrazil a rychlým protiúderem zasáhl Jema do ramene. Hned bojovali hruď na hruď, hned zase od sebe odskakovali a sípavě oddechovali. Znovu do sebe začali bušit pěstmi jako do kovadliny a vzápětí kroužili kolem sebe a zkoumali, jak se tomu druhému dostat na kobylku. Skončilo první kolo a dav ztichl. Všichni věděli, že tohle je opravdický boj. Když se ti dva na sebe znovu vrhli, využil jsem svou šanci – dokončil jsem okružní cestu a vrátil se ke svým přátelům. Všude kolem se uzavíraly sázky.

Veškeré ranní spory z paláce. Společnosti opět ožily. Ti, kdo fandili zemanovi, sázeli na Daniela a Argentovi stoupenci zase sázeli své guineje na Jema. Začínal jsem chápat, proč byl zeman k Argentovi tak milý. Počítal s tím, že si s ním vyrovná účty. To je v pořádku, pomyslel jsem si, pokud Daniel vydrží ten nápor.

Jakmile Jem zasáhl Daniela pravým hákem na čelist, až se zapotácel, ozval se mohutný davem, abych se dostal co nejblíže k těm Jatkám. Copak je tu vůbec někdo, kdo by se mu odvážil postavit?

Byl jsem blíž pravdě, než jsem tušil. Směsice rozhovorů a křiku, vycházející z obrovského zástupu kolem mě, který se potil pod pražícím sluncem, náhle změnila tón jako orchestr po mávnutí taktovkou. Krev mi tuhla v žilách, když jsem poslouchal tu změť urážek, zlostných výkřiků, posměšků a hvízdání.

V ringu oznamoval muž v zelené kazajce, že soupeř, který přijel z Gloucesteru, aby zápasil s Jemem, odřekl na poslední chvíli účast.

„V tomto okamžiku je prý už na cestě do Bristolu.“ dodal jako lahůdku muž v kazajce, „odkud hodlá ještě dnes večer odplout lodí do Virgínie.“

Vyvolal tím sice smích, ale dav byl nespokojen. I nadále se ozývaly posměšky a urážky, a jak jsem se tak probojovával do středu, viděl jsem, že muž v zelené kazajce se netváří právě nadšeně.

Dav se teď vysmíval soupeři, kterému nevydržely nervy a srdce mu spadlo do kalhot. Kdo by ho za to odsuzoval? Už jen pohled na Jema s ošklivě potlučeným ksichtem a s hrudníkem připomínajícím kamennou zeď porostlou šedivým lišejníkem by sebral odvahu každému soupeři. Co se asi stane, když se nikdo nenajde?

„Všem příchozím!“ vykřikoval muž v kazajce ochraptělým a přeskakujícím hlasem. „Jem mi oznámil, že bude zápasit pět kol se dvěma muži najednou anebo s jedním mužem deset kol s jednou rukou za zády. Bude zápasit…“

Uprostřed věty ho přerušil drn, který vyletěl z davu. Za ním následovaly další. Některé střely mu prolétly nad hlavou a snesly se na šlechtu na vzdáleném konci. Přistály poblíž pana A. a jeho společníků, kteří tam seděli v plné kráse. Byla to opravdu jen náhoda? Začal jsem si razit cestu kolem lidí namačkaných u ringu, abych se dostal blíž ke svým přátelům. Nechtěl jsem zůstat sám, začne-li si zástup hledat obětní beránky. Dostal jsem se tak na půl cesty, když uprostřed spršky drnů přelétlo přes provazy cosi černého a třírohého a dopadlo to jako vrána k nohám muže v zelené kazajce. Ten pozvedl klobouk do výše, aby si ho všichni prohlédli, a drny okamžitě přestaly Jakoby zázrakem létat.

„Soupeř,“ zařval. „Kdo je ten odvážlivec? Odkud přichází? Z kterého blázince ho na dnešek propustili?“

Z jednoho konce kruhu vyšel člověk, který se přehoupl přes provazy a teď se tyčil nad mužem v kazajce. Byl to Daniel – vysoký, rozložitý a nad modrými kalhotami kočího se mu jako vlny přelévaly černé svaly.

„Kdo jste, pane?“ tázal se ho muž. Když se mu dostalo odpovědi, potřásl hlavou.

„Náš soupeř nehovoří ryzí angličtinou.“

Kdosi na té straně, kde seděla šlechta, zvolal: „To je Daniel, sluha zemana Trelawneyho.“

Z davu se ozvalo: „Je to otrok! Jem nezápasí s otroky. To není žádný zápas!“ Nato se ozval souhlasný i nesouhlasný pokřik.

Jem to vyřešil zvednutím pěsti. „Budu s ním zápasit, ať je to kdokoliv. Pokud jde o tu ryzí angličtinu – my si tu přece nechceme povídat, že, kamaráde?“ a natáhl svou ohromnou pracku a poklepal s ní Danielovi na klouby prstů.

Muž v zelené kazajce sotva stačil vyklidit ring a sekundanti odložit kostky a karty a postavit se do rohů, a Daniel s Jemem už se oťukávali a pak se do sebe pustili jak jeleni v říji se zaklesnutými parohy.

Jem uštědřil Danielovi první úder na paži: Ten ho odrazil a rychlým protiúderem zasáhl Jema do ramene. Hned bojovali hruď na hruď, hned zase od sebe odskakovali a sípavě oddechovali. Znovu do sebe začali bušit pěstmi jako do kovadliny a vzápětí kroužili kolem sebe a zkoumali, jak se tomu druhému dostat na kobylku. Skončilo první kolo a dav ztichl. Všichni věděli, že tohle je opravdický boj. Když se ti dva na sebe znovu vrhli, využil jsem svou šanci – dokončil jsem okružní cestu a vrátil se ke svým přátelům. Všude kolem se uzavíraly sázky.

Veškeré ranní spory z paláce Společnosti opět ožily. Ti, kdo fandili zemanovi, sázeli na Daniela a Argentovi stoupenci zase sázeli své guineje na Jema. Začínal jsem chápat, proč byl zeman k Argentovi tak milý. Počítal s tím, že si s ním vyrovná účty. To je v pořádku, pomyslel jsem si, pokud Daniel vydrží ten nápor.

Jakmile Jem zasáhl Daniela pravým hákem na čelist, až se zapotácel, ozval mohutný řev, ale Jem se k němu dostal až příliš blízko a Daniel mu dal okusit, jak chutná kloubový nákyp, až začal plivat krev. Jemovi fanoušci reagovali vzteklým pokřikem, ale přehlušilo je povzbuzování z obou táborů. Skončilo třetí kolo, pak Čtvrté, páté, a ti dva uprostřed ringu stále pokračovali v zápase. Tráva už byla udusaná a kluzká a oběma podkluzovaly nohy jako na ledě. Ramena měli zbrocená potem a krví. Při každém utišení davu bylo slyšet jejich namáhavé a rychlé oddechování.

Nadešlo desáté kolo, jehož konec provázel pokřik: „Dál, jen dál!“ Oba se bili dál, protože podle mě stejně nic neslyšeli, nic nevnímali.

Mlátili se, jako by chtěli jeden druhého utlouct do bezvědomí. Nepřestávali do sebe bušit – viseli na sobě jak dva milenci, bradami se opírali o soupeřovo rameno a ústa měli potřísněná slinami a krví.

Muselo to být už jednadvacáté, možná dvaadvacáté kolo, když ke zlosti a překvapení davu oba vycouvali a zůstali stát tři kroky od sebe. Dech jim skřípal v hrdle, klátili se a kymáceli. Strčit do nich malé dítě, padnou k zemi jak podťatí. Nerozhodně po vzájemné dohodě. Domníval jsem se, že jim zástup oběma provolá slávu. Bojovali jako hrdinové – žádné dloubání do očí, žádné kopání či rány do ledvin. Ale kdepak, někdo z davu hodil drn a znovu se ozvaly posměšné poznámky…

Muž v zelené kazajce projevil víc odvahy, než jsem očekával, neboť vyskočil a zvolal:

„Nerozhodně! Byl to dobrý zápas, jsou to vyrovnaní soupeři.“

Nato se ozval potlesk i výkřiky: „Ne, vyhrál Jem!“ Jem a Daniel však nic neslyšeli. Navzájem se podpírali a klopýtali k provazům. Pak vylezli z ringu, zatímco do prostoru za nimi teď začala opět dopadat sprška drnů i kamení. Dav se dal do pohybu, vlnil se jako moře a začal sestupovat dolů. Zaslechl jsem, jak pan Argent cosi zakřičel na muže v zelené kazajce, a tento gentleman, který se určitě v duchu klepal strachy, vlezl znovu mezi provazy. Tentokrát tam spolu s ním vlezla i šlachovitá, vysoká ženská, která měla na sobě jen spodničku, kterou si stáhla v pase řemenem jako chlap.

„Molly Brindleová, Moly Brindleová!“ skandoval dav.

„Molly Brindleová!“ vykřikoval muž přeskakujícím hlasem. „Molly Brindleová vyzývá všechny příchozí k zápasu!“

Molly pozvedla ruce nad hlavu, a obcházela ring provázena necudnými poznámkami nejbližších diváků, na něž odpovídala patřičnými posunky. Pak si přiložila ruce k ústům a zakřičela:

„Kdokoliv z vás – ať je to muž, nebo žena! Chudák starý Jem už je vyřízený, ale Molly jen tak lehce nezdoláte.“

Sázky, které utichly, když Jem s Danielem odpadli, náhle znovu ožily a byly stále ostřejší a vášnivější.

Kde je však soupeř? Šlachovitá Molly ještě jednou obešla ring a gestikulovala stále divočeji, jako by doufala, že rozzuří někoho v davu tak, aby povstal a šel s ní zápasit.

„Ne!“

Tenhle výkřik vyšel z mých úst, aniž bych si toho byl vědom. Spatřil jsem, jak do vzduchu letí klobouček, který zasáhl nadávající Molly, a já jsem věděl – na rozdíl od většiny lidí kolem – komu patří!

„Ne – nechoď!“

Vzápětí se však Betsy, svlečená do šarlatové košilky, protáhla mezi provazy a stoupla si s rukama v bok před Molly.

„Kdo jsi?“ ptal se muž v kazajce.

„Jmenuju se Betsy!“

„Čí jsi žena?“

„Svoje vlastní.“

„Chó, svoje vlastní?“ Molly si odplivla. „Běž domů, děvče, máma tě hledá.“

Betsy si rovněž odplivla. „Vrať se ke svému kolovrátku, stařenko.“

Urážky létaly sem a tam, a než se dav vzpamatoval, obě si zastrčily košile za opasky a daly se do sebe. Sázky se teď uzavíraly narychlo a přímo zuřivě. Zaslechl jsem, jak zeman volá:

„No tak, Silvere, sázím sto guinejí na Betsy.: Vsadíte si totéž na tu starou čarodějnici?“

„Přijímám,“ odvětil pan Argent.

První kolo probíhalo pomalu, ale tvrdě, zatímco druhé bylo rychlé a plné pohybu, Betsy i Molly si mezi každým úderem vyměňovaly nadávky. Jak rány dopadaly, pomrkával jsem očima a odvracel hlavu. Nemohl jsem snášet pomyšlení na to, jak Molliny surové pěsti mandlují Betsinu pohlednou figuru. Nemusel jsem se však obávat, protože Betsy si tam nepřišla pro výprask:

Uskakovala a vysmekávala se, ustupovala a kličkovala tak lehce, že Molly z toho byla vedle, jednou vyrazila starší ženská na mladší tak prudce, že kdyby ta rána dopadla, byla by Betsy urazila hlavu. Minula však a síla toho výpadu strhla Molly kupředu tak mocně, že se rozplácla na trávě a Betsy se kolem ní roztancovala.

„Už jsi unavená, stařenko. Měla bych tě dát spát.“

Dav reptal, protože tohle nebylo podle jeho gusta. Obratnost a rychlost, to je v pořádku, ale co krev a pořádné rány? Když stejným způsobem proběhla další tři kola a Molly byla stále pomalejší a zadýchanější, jak honila Betsy kolem provazů, ozvalo se znovu hvízdání a posměšky.

„Stůj a bojuj,“ ječela jakási starší ženská. „Stůj a bojuji“ Lidé se toho pokřiku, chytili a opět začalo strkání a přelévání z místa na místo. Diváci se namáčkli tak blízko, že ti, kteří byli těsně u ringu, se octli až na provazech a křičeli na své kamarády, aby couvli a udělali jim trochu místa. Zaslechl jsem, jak jeden muž blízko mě zašeptal svému příteli: „Jestli ta stará brzy nezasadí úder, lidi se začnou bouřit.“

Měl pravdu, a zároveň se mýlil. Betsy vodila Molly za sebou po rozdupaných a rozblácených drnech stále dokolečka. Náhle spustila pěsti. Molly ohnula paži v lokti a vyrazila jako dělová koule. Betsy však nezůstala stát na místě, ale náhle uskočila o jednu stopu doprava. Molly kolem ní prolétla a Betsy pozvedla ruku jako beranidlo a uštědřila starší ženské mohutný úder pod ucho.

V hrobovém tichu padla Molly k zemi jako poražený vůl a zůstala ležet bez hnutí, zatímco Betsy stála nad ní.

Z davu namačkaného na provazech pár kroků od nich se zvedl strašlivý řev:

„Zabila Molly Brindleovou!“

KAPITOLA PATNÁCTÁ – POSLEDNÍHO CHYTNE ČERT

„Molly je mrtvá!“ Tahle novina, ať už pravdivá, či ne, šla od úst k ústům, a zástupy havířů, žen i dětí se pohnuly. Ti, kteří stáli vzadu, se tlačili dopředu, aby viděli, co se děje. Ti, kteří byli uprostřed, se mačkali dopředu proto, aby se odpoutali od davu za svými zády. A ty, kteří byli zcela vpředu, vymrštil zástup tak, jako když při nejvyšším přílivu zasáhne vlna břeh. Tisíce lidí jediným vzedmutím zaplavily zápasiště.

„Molly je mrtvá!“

Molly však žila. Seděla na zemi a třela si čelist. Pak spatřila, jak se ten obrovský dav převalil přes provazy, a vyškrábala se na nohy. Betsy ji popadla za ruku a vlekla ji do bezpečí, zatímco prostor obehnaný provazy se zaplnil běžícími, klopýtajícími a padajícími těly. Uprostřed toho návalu si nikdo nemohl všimnout, že Molly žije. Uprostřed pokřiku, že Molly je mrtvá, nemohl nikdo zaslechnout hlasy, které volaly, že žije. Muž v zelené kazajce, který splnil svou veřejnou povinnost, vzal nohy na ramena. Odstrkoval dámy i pány na obě strany a prchal ke Třem pírkům. Dámy i pánové se mezi sebou začali dohadovat kvůli sázkám, ale vtom se před námi objevil Ned Barker a volal: „Nestarejte se o sázky a utíkejte, jde vám o život!“

Pak se otočil a spolu se svými kamarády, vytvořil živý řetěz, aby se pokusil dav zadržet. Pomyslel jsem si, že to je stejné, jako kdyby při přílivu zastavoval řeku Severa kusem dřeva, a vrhl jsem se mezi šlechtu, která se motala dokolečka jako dobytek, abych našel Betsy. Ti, kteří byli na konci a viděli, co se blíží, prozíravě přidali do kroku, i když s jistou dávkou důstojnosti, a pospíchali ke svým koním a kočárům. Nervózně přitom pokřikovali: „Zapřahej, Jamesi, a obrať kočár,“ a podobné pokyny.

Nevím, do jaké míry byly jejich příkazy provedeny, protože pokud jejich sluhy nedostihla ta mela, rozjeli se sami na bezpečnější místa. A tak se kroky prodlužovaly a chůze se měnila v běh. Smetánka bristolské kupecké společnosti se dala do běhu, pak do klusu a nakonec do cvalu, až jim šosy poletovaly.

Sukně se pozvedly nejprve ke kolenům, pak po pás, a jak tak dámy pospíchaly k čekajícím vozidlům, ukazovaly divákům pěkně tvarované kotníky, lýtka i stehna. Všichni funěli a lapali po dechu, v rukou svírali bankovky a zlaté mince nebo je s nešťastnou tváří odhazovali na zem a utíkali, aby zachránili holý život, zatímco v uších jim zněl stále mocnější hukot ohromného davu.

Marně křičel Ned Barker a jeho kamarádi na havíře, aby se zastavili a uklidnili. Dav je odmrštil stranou a hnal se dál. Jakmile se jednou dal do pohybu, nic ho nemohlo zastavit. Vzdálenost mezi zástupem a prchající šlechtou, se začala zmenšovat. Pohled na honoraci na útěku měl na čelní skupinu povzbuzující účinek.

„Hej, hoši, tamhle je Argent, ten od těch mašin! A tamhle je ten jeho zatracený vynálezce. Pojďte, hodíme je do těžní jámy!“ zařval jeden z nich a v odpověď zaznělo: „Chyťte Argenta!“

„Ne!“ ozval se další výkřik. „Pochytáme ty, co dali loni v létě postavit to mýto!“

A odpověď: „Ano, pochytáme ty mejťáky!“

A pak ještě: „Pochytáme ty, co loni zvedli cenu obilí!“ a „Ano, pochytáme ty křečky, ty vydřiduchy!“

Po každém dalším zvolání se začal dav štěpit na jednotlivé dusající proudy, což byl napohled báječný manévr. Sledoval jsem ho za rohem hospody U tří pírek, kam jsem stačil doběhnout. Být malý má své výhody.

Viděl jsem však ještě něco pozoruhodnějšího: To, co rozdělovalo havíře, sjednocovalo obchodníky. Zapomněli na to, že se třeba kdysi neshodli v otázkách státu či náboženství, a prchali jako jeden muž či žena: whigové vedle toryů, kvakeři a metodisté vedle anglikánů, zastánci volného podnikání i zastánci celních poplatků, majitelé mýta, překupnicí s obilím, výrobci skla, kapitáni, agenti, spekulanti, vyvlastňovatelé půdy, projektanti, obchodníci s Východní i Západní Indií – ti všichni teď běželi svorně vedle sebe jako regiment elitní kavalérie. Vrhali se na kočáry jako kobylky, naskakovali do otevřených dveří, hlavou napřed prolézali okny a šplhali jako opice na střechy a kozlíky kočárů.

Odstrkovali lokaje a kočí Stranou, sami se chápali otěží a šlehali koně jako skuteční vozkové. Důstojný ústup se změnil v zoufalý zmatek a kočáry vyrazily cvalem po silnici k Bristolu. V poledne jim. trvala cesta sem skoro hodinu. Teď za šera se vraceli za pouhých dvacet minut. První u svého koně a v čele úprku byl městský soudce, jemuž zdatně sekundoval předseda Společnosti odvážných obchodníků. Naše skupinka už nastoupila do kočáru a Daniel, sice, plný modřin, ale opět ve své kůži, seděl s otěžemi v rukou na kozlíku.

„Kde je Betsy?“ zavolal jsem na něj. Jako by mě ani neslyšel, zakřičel ze všech sil, škubl opratěmi až koně vyrazili klusem po silnici.

„Betsy!“ zařval jsem.

„Tome,“ ozvalo se za mnou, a když jsem se otočil, stálá tam Betsy ve svých bílých šatech a česala si kudrny…

Vykřikl jsem: „Pojď, Betsy,“ popadl jsem ji za ruku a odtáhl ji pryč, právě když se veranda, podlaha i zábradlí proměnily pod nohama běžícího davu v třísky. Utíkali jsme teď spolu, neboť zastavení by nám mohlo být osudné, a já zjistil, že vedle mě běží doktor Livesey. Nestačil doběhnout ke kočáru, protože se zastavil, aby pomohl jakési ženě vstát ze země. Byl tam i Ned Barker s Jemem Mortisem – Jem si sice omyl obličej, ale stejně na něm byly patrné čerstvé tržné rány a modřiny.

„Utíkejte pryč!“ křičel na ně doktor. „Udělali jste, co bylo ve vašich silách! Za to, co se stalo, přece nemůžete!“

„Ne, pane,“ lapal po dechu Barker, „musím zůstat s ostatními, ať se děje co děje, ať dojde třeba k nejhoršímu,“ a běžel dál.

„Městský soudce běžel skvěle,“ řekl jsem ironicky doktorovi. Potřásl hlavou a vyrazil ze sebe: „Aby ses v tom pánovi nespletl. Ten neutíkal proto, aby zachránil vlastní kůži, ale aby připravil havířům překvapení. Dnes večer mě určitě bude třeba.“

Před námi se objevily staré hradby města Bristolu, za nimiž zapadalo slunce, zalévající oblohu oslepující září. V mezeře, kde kdysi stávala stará brána, jsem však matně rozeznával sešikované konstábly s dřevěnými obušky, městského soudce na koni k po jeho boku starostu.

Jakmile poslední příslušník honorace proběhl do bezpečí, konstáblové za nimi uzavřeli mezeru.

„Teď je vyzve, aby se rozešli,“ prohlásil doktor.

Možná že to měl i v úmyslu, ale než přešlo soudci první slovo přes rty, dav převálcoval konstábly a vše kolem a starostu přitom přehodili přes živý plot. Městský soudce odklusal vzápětí na koni jako vítr.

To byl ale člověk! V záloze měl ještě další překvapení. Když vzal dav útokem Lawfordskou bránu a vběhl do ulic, zatímco šlechta před ním prchala do všech stran, zalesklo se zapadající slunce na šavlích a mušketách dragounů, seřazených na jednom konči náměstí.

Spolu s Betsy jsme popadli doktora za obě ruce a násilím jsme ho vtlačili do úzké zahradní branky vedle nás právě ve chvíli, kdy jsme uslyšeli první povel vojákům. Když jsme přelezli zeď na druhém konci zahrady, ozval se třesk první salvy.

Pro dnešek bylo po zábavě.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ – PŘÍBH JIMA HAWKINSE

Snesla se noc. Havíři prchali z města Lawfordskou bránou, seč jim síly stačily, a dragouni se s pokřikem hnali za nimi. Naše malá skupinka se rozdělila: doktor Livesey odjel s Betsy na radnici, aby zjistil, jak se dá pomoci raněným, a mě poslal doktor do domu u horkých pramenů, abych se podíval, jak se daří ostatním.

Nebyl žádný důvod k poplachu. Zeman stál u okna nad řekou a usrkával portské. Celou hodinu strávil tím, že vybíral dluhy ze sázek od těch, kteří – včetně pana Argenta – ukvapeně sázeli na ubohou Molly Brindleovou. Z Betsy měl radost a prohlašoval, že je to klenot, opravdu vzácný talent. A to nevěděl ani zpolovice všechno. Neviděl ji, jak se paktuje s panem A. A kdybych mu to i řekl, změnilo by Se tím něco? Co vás napadá! Ještě dnes ráno seděl zeman vzteklý a uražený v paláci Společnosti. A teď večer vysedával ve svém domě u sklenky portského, šklebil se od ucha k uchu a mumlal si: „Osm set guinejí!“ S Danielem už nebyl tak moc spokojen, ale přesto ho odměnil deseti guinejemi. Myslím, že Daniel tolik peněz ještě nikdy v životě neviděl. Nemohu říci, co si o tom myslel, protože mi to nedokázal povědět. Našel jsem ho vzadu, jak hřebelcuje koně. Kuchař mu mezitím dal na rány husí sádlo. Daniel mi pokynul hlavou a ani přitom nemrkl.

Když jsem se vrátil do domu, byl tam už doktor s Betsy a popíjel se zemanem sklenku vína. I přes veškerý ten rámus z mušket nikdo zaplaťpánbůh nezemřel. Vojáci dostali rozkaz střílet lidem nad hlavy, a jak řekl doktor Livesey, necvičené jednotky stejně vždycky střílejí moc vysoko, A on, který sloužil ve válkách s Francií, by to měl znát. Betsy s doktorem ošetřili dvacet havířů s rozbitými hlavami, do kterých se pustili dragouni plochými údery šavlí. A městští lékaři se zabývali asi tuctem případů hysterie mezi šlechtici – jednu guineu za kus. Ne všechny zprávy však byly tak dobré.

Ned Barker a hrstka dalších, včetně Jema a Molly, kteří se snažili zahnat havíře ze směru palby, byli zatčeni a budou obžalováni z podněcování nepokojů a tak dále.

Několik pánů odsvědčilo starostovi, že slyšeli, jak Barker vyhrožoval panu Argentovi strašnými následky a jak dav hulákal „Chyťte Argenta!“

Zeman zachrochtal: „Však je to pravda!“

„Jestli to odsvědčí i u soudu,“ dodal doktor, „pak ty lidi můžou buď pověsit, anebo deportovat.“

„Ty, kteří se bouří, je třeba potrestat stejně jako ty, kteří je k tomu podněcují.“

„Pane Trelawney,“ pravil suše doktor, „po pravdě řečeno, padá část viny i na vaši hlavu.“

„Na moji?“

„Ano, všechno to začalo v boxerském ringu. Vy a vaši přátelé jste odtamtud hezky rychle vypadli.“

„K ďasu, Livesey! Jak jsem mohl vědět, že se takhle zachovají? Nemají v sobě špetku sportovního ducha!“

„To je pravda, i když to není hrdelní zločin, protože jinak by se dnes večer houpala na šibenici polovička městské honorace.“

Zeman se zatvářil rozpačitě.

„Co mám tedy dělat?“

„Dnes v noci se jim už nic nestane,“ odpověděl doktor Livesey. „Dal jsem žalářníkovi peníze, aby jim koupil něco k večeři. Počkáme, z čeho je obviní, až vášně opadnou.“

„Aha,“ řekl Trelawney, který se už v duchu opět vrátil ke svým osmi stům guinejí.

„Jsou tu však ještě ta další obvinění,“ řekl doktor.

„Eh, jaká obvinění?“

„Proti vám, pane Trelawney, a proti mně a Jimovi. Ti pánové, které jste dnes večer obral o peníze, nám to jen tak rychle nezapomenou.“

„Pchá,“ řekl zeman, „to byl přece jen Silverův, tedy Argentův žert. Všecko bude v pořádku, uvidíte.“

„Pane Trelawney!“ Viděl jsem, že doktor začíná ztrácet trpělivost. „Nic nebude v pořádku. Byli jsme obviněni – téměř ze svých vlastních úst – z každičkého zločinu, který existuje ve Věstníku newgateské věznice, a to před veškerou kupeckou šlechtou v Bristolu. Vám to může být jedno, ale mně ne. Já jsem dřel, abych vystavěl pro chudé špitál, a jeho prosperita závisí na dobré vůli lidí, jako jsou oni.“

„K čertu, Livesey,“ zavrčel zeman, „proč musíte mít vždycky pravdu? Jsem já to ale ukvapený blázen! Co budeme dělat? Ten zatracený advokát Stilton či Wilton proti nám použil Hawkinsova vlastní slova. Co na to můžeme odpovědět?“

Doktor se mlčky posadil u okna a zapálil si dýmku. Chvíli pokuřoval a vyhlížel dolů na řeku. Pak zvedl hlavu a namířil na zemana troubelí dýmky.

„Už to mám, Trelawney. Tome,“ obrátil se na mě, „buď tak hodný a najdi pana Hawkinse.“

Příští ráno nás opět zastihlo shromážděné v paláci Společnosti. Kradmo jsem si prohlížel všechny přítomné, kteří byli znovu v plné parádě, a vzpomínal jsem, jak včera spolu se svými ženuškami ukazovali světu paty, když upalovali před kingswoodskými havíři. Pár jich také mělo na obličeji stopy po bitvě. Nepochybně budou brzy vyprávět, jak odrazili tu lůzu, aby ochránili čest svých dam. Ale tak už to na světě chodí. Dnes ráno však přišli za jinou kratochvílí, a vtom už také přicházel pan Argent s Wensleydalem a Stiltonem, připraveni poskytnout jim zábavu. Wilton držel pod paží jako obvykle svazek papírů. Byl jsem si však jist, že je to vyprávění pana Hawkinse o plavbě na ostrov Pokladů.

Určitě ho ukradli při jedné z návštěv u Admirála Benbowa. Neměl jsem tedy oči příliš dokořán. Bylo mi z toho nanic, protože jsem byl povinován panu Hawkinsovi, abych pečoval o jeho zájmy. V tomhle ohledu nebyl moc moudrý. Zahleděl jsem se na něj, jak tam seděl vedle doktora.

Doktor mu cosi šeptal do, ucha a pan Hawkins byl zjevně bledý a znepokojený. Bylo to však možná proto, že spatřil, jak pan Argent nechutným způsobem zdraví lady Alici, která tím byla zřejmě potěšena. Viděl jsem, jak se zasmála, když jí cosi povídal – nepochybně další vtipnou perlu o své falešné noze. Ani za celý svět jsem nedokázal pochopit, proč kvůli ní pan jim celé noci nespí.

Městský soudce povstal. „Pánové a milostivá paní, včera jsme odložili naše jednání, abychom vše v klidu zvážili. Klidu se nám však nedostalo.“ (Smích) „Přesto musíme pokračovat. Mám tomu rozumět tak, pane Argente, že jste již přednesl všechny své argumenty?“

Pan Argent bodře přikývl.

„Pak tedy patří naše pozornost vám, pane Trelawney.“

Povstal však doktor Livesey. „S vaším svolením, pane – jelikož jsem byl členem posádky Hispanioly, jejíž historii jste tu včera vyslechli v útržcích, zkomolenou a překroucenou, dovolte mi, abych k vám promluvil. Nejsem v tomto městě neznám, stejně jako moje práce,“ (pokyvování v sále) „a doufám, že zde přítomní pánové mi věnují svoji pozornost tak štědře, jak jsou štědré jejích kapsy ve prospěch dobročinnosti.“ (Ostré rýpnutí pod žebra, napadlo mě.)

„Chci říci toto: Včera jste se možná domnívali, že nasloucháte příběhu ostrova Pokladů, neboť sepsané vyprávění tu shrnul a obratně přizdobil pan Wilton. Ale ve vší úctě, pane – to nebyla kniha, nýbrž pouze obsáhlá recenze.“

Doktor se obrátil ke shromáždění.

„Kolik je mezi vámi těch, pánové, kteří po přečtení knihy objeví v nějakém časopise takzvanou recenzi a ovládajíce hněv si položí otázku: ‚Rozevřel recenzent vůbec stránky té knihy? Z toho, co píše, tu knihu vůbec nepoznávám!‘“

Teď je měl tam, kde potřeboval, a mnozí v sále – ti, co čítávali noviny – se od srdce zasmáli.

„Požádám teď pána Hawkinse, aby nám přečetl celé své vyprávění, které –– jak vidím – drží pan Wilton pod paží, abyste si mohli udělat svůj vlastní úsudek.“ Natáhl k němu ruku. „Buďte tak laskav, pane Wiltone.“

Vtom však vyskočil pan Jim.

„To není třeba, doktore. Pamatuji si každý řádek. Pan Wilton může potvrdit, že to souhlasí do posledního písmene.“

Starý Stilton se zatvářil, jako by chtěl něco namítat, ale pan Argent ho popadl za ruku.

„Ať pan Hawkins hovoří. Je to ten nejpoctivější člověk mezi námi, za to vám ručím.“

A tak začal pan Jim svůj příběh: „Zeman Trelawney, doktor Livesey a jiní pánové mě požádali, abych dopodrobna vypsal historii pokladu na ostrově…“

Zpočátku se cítil nesvůj a posluchači byli neklidní. Brzy však nastalo ticho a všichni naslouchali jako děti, které pozorně sledují pohádku na dobrou noc.

Vyprávěl o hostinci U admirála Benbowa, o umírajícím pirátovi, o slepci Lavičkovi, jeho hrozném chování a stejně hrozné smrti, o usměvavém lodním kuchaři a jeho papouškovi, o ostrově s útesy a sosnami, s písčitým pobřežím a močály, se zákeřnými přepady ze zálohy a bojem muže proti muži, s úklady a zradami, s agónií a smrtí. A když pak vyprávěl o svém osamoceném boji s kormidelníkem Izraelem Handsem na palubě Hispanioly, už jsem ho neslyšel. Byl jsem na té lodi, tiskl jsem se k příčným trámům a dýka mi připíchla rameno ke stěžni. Byl jsem Jimem Hawkinsem, stejně jako všichni ostatní v sále.

Nastalo poledne, ale nikdo nehodlal sezení odročit. Poslali si pro chléb, maso a víno, a panu Jimovi přinesli velký korbel piva, aby se

občerstvil. Později se za vysokými okny zvolna vytrácelo odpolední slunce.

„Odročíme jednání, pánové?“ zeptal se městský soudce. „Ne, ne.“ volali. Nechali přinést svíčky a příběh pokračoval dál.

Pouze jednou přerušil pan Jim své vyprávění, a to, když hovořil o sporu mezi posádkou, kdy jeden mladý námořník dal Dlouhému Honzovi Silverovi varovnou černou známku. Pan Hawkins chvíli Šmátral v kapse a pak pozvedl malý útržek papíru.

„Tady je to, pánové vyřízl to z poslední stránky bible starý kumpán pana Argenta, Dick Johnson.“

„Nuže, pane, můžete se nějakým způsobem usmířit s těmi, kteří kromě vás přežili to strašlivé dobrodružství? Pro tak majetného člověka, jako jste vy, by takováto satisfakce byla jistě dostatečným odškodněním za veškeré hmotné ztráty v minulosti – ať už skutečné, nebo domnělé?“

„Slyšte, slyšte,“ volali přítomní a jakýsi vtipálek prohlásil: „Včera jsem si povšiml výměny mnoha pozorností, ba přímo galantností mezi panem Argentem a jistou osobou ne bez příbuzenského vztahu, k panu Trelawneymu, a tak není pochyb, že usmíření je již v plném proudu.“

Pan Argent povstal a ukláněl se lady Alici.

„Nedokážu si představit šťastnější vyústění tohoto nedorozumění, nežli, je pozornost této elegantní dámy z tak váženého rodu.“ Obrátil se k panu Trelawneymu. „Koneckonců, naše rody sdílejí stejné křestní jméno, eh, Johne, proč by tedy nemohly sdílet i příjmení?“

Všichni uvítali ten žert nadšeným pokřikem. Doktor překvapeně kroutil hlavou a zeman vesele cenil zuby.

Jim Hawkins přistoupl k panu Wiltonovi, vzal mu své papíry a vyšel ze sálu. Přitom mu vypadl malý zkroucený papírek, vyříznutý z bible, a snesl se k zemi. Bleskově jsem vyrazil, zvedl jsem ho a zastrčil do kapsy.

Když svíčky dohořely a místnost už skoro tonula v temnotách, dospěl pan Jim ke slovům „Když mě nejvíc tlačí noční můra, slýchávám příboj burácející kolem pobřeží,“ a opakoval svou přísahu, že na ten ostrov už nikdy ani nevkročí.

Několik okamžiků bylo v sále ticho, a pak všichni jako jeden muž vyskočili ze svých míst, tleskali a provolávali mu slávu. Někteří k němu pospíchal a potřásali mu rukou. Byly přineseny další svíčky a pak povstal městský soudce.

„Pánové, toto byla vzácná příležitost. V dnešní době si člověk málokdy přečte podobné příběhy, neboť takzvaní spisovatelé píší neohrabaně a úzkostlivé, a hnidopišsky se hrabou tu v podstatných, tu přídavných jménech, zatímco čtenář netrpělivě očekává, kdy už příběh vlastně začne. Jestli si kdy nějaká kronika zasloužila, aby vyšla tiskem, pak je to tahle.“

Uprostřed dalšího potlesku se obrátil k panu Argentovi.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ – ROZINKY A VINO

Příštího rána byli u snídaně jen zeman a pan Jim. Doktor byl na návštěvě ve vězení u svých „pacientů“ – Neda Barkera a jeho společníků. Lady Alice ležela ještě v posteli. Chodívala ke snídani, teprve když byl svět již trochu prohřátý sluncem.

U stolu nepadlo jediné slovo, Zeman pil včera večer mnohokrát na zdraví, a usmíření, které navrhl městský soudce, trvalo do časných ranních hodin. Naproti tomu pan Hawkins šel spát brzy, ale přesto neměl u stolu co říci, nebo si možná nedůvěřoval natolik, aby něco pronesl.

Venku zapřahal Daniel koně a ostatní sloužící se chystali opět uzavřít dům. Naše poslání skončilo, čekala nás cesta domů. Předseda Společnosti odvážných obchodníků ujistil zemana, že při příštím kvartálním dnu bude přijat jednomyslně.

„Ať visím, Jestliže tomu všemu rozumím,“ zavrčel pan Trelawney napůl pro sebe, „tomu všemu, co rozjel Dlouhý Honza, nebo pan Argent – jak si teď nechává říkat, jestli ovšem…,“ rozesmál se náhle a vzápětí si přitiskl dlaň k rozbolavělé hlavě, „jestli ovšem to všecko nebyl komplot, aby se mohl dvořit lady Alici. Hm, Jime, to by mohlo být ono! Ha, ha!“

Ubohý pan Jim zíral upřeně z okna. Zatímco se zeman stále ještě smál a pomrkával, vešel do místnosti rychlým krokem doktor.

„Oč jde, pane?“ zeptal se.

Zeman mu zopakoval svůj žertík a doktor, hledě jedním okem na Jima, stěží zakrýval úsměv. Pak promluvil vážným tónem:

„Říkal jsem vám, že bychom měli Argenta sledovat ostřížím zrakem – ne, ať visím, jestli vidím důvod, proč bych mu měl říkat tím falešným francouzským jménem. Věděl jsem, že náš starý známý má něco za lubem. A už začínám chápat, co by to mohlo být.“

„A co to je?“

„Tak tedy – Silver byl za starostou a pak šli spolu do vězení. Silver zaplatil za havíře kauci tisíc liber. Propustili je pod podmínkou, že se na sedm let upíšou do jeho soukromých služeb.“

„No, tomu říkám šlechetnost. Lepší než deportace a o moc lepší než šibenice,“ řekl zeman.

„To je pravda. Ale v docích se povídá, že Silver plánuje jakousi plavbu a že havíři mají tvořit část posádky. Jelikož jim jistě nehodlá jen tak pro nic za nic poskytnout potěšení z mořského větru, co asi zamýšlí?“

Na zemanově ztrápené tváři se zračilo usilovné přemýšlení.

„Na co narážíte, Livesey?“

„No přece na ty stříbrné pruty pod Černou skálou na ostrově, pane zemane. Kdo by je vykopal lépe než horníci? Kdo by tu práci vykonal lépe než lidé, kteří jsou mu zavázáni ze strachu o svůj život a svobodu? Není tu žádné riziko, že by ho mohli podvést.“

Pan Trelawney potřásl hlavou. „Ale co chce tedy od nás? Proč se nevydá na cestu? Tohle nechápu, doktore.“

„Třeba jde po té mapě, pane Trelawney.“

„Po mapě – to je hloupost! Přece ví, kde ta skrýš leží.“

„To ano,“ připustil doktor, „ale dokáže ten ostrov znovu najít, pane? Těch pět čtverečních mil škál a písku uprostřed tisíců mil pustého oceánu?“

„Ohó,“ vyskočil zeman a třel si čelo. „Tak on pase po té mapě? Pořád to staré soupeření o mapu! Dobrá, o to už se postaráme. Ať se děje co děje, ten darebák,“ (opět darebák?) „se nesmí té mapy ani těch stříbrných prutů ani dotknout!“

Přecházel kolem stolu sem tam.

„Tak o tohle tedy šlo, hm? Pověz, Jime, je mapa na bezpečném místě?“

Zdálo se však, že pan Jim je neposlouchá s přemítavým výrazem hleděl upřeně z okna.

„Ručím za to, že Jim uschoval tu mapu na takové místo, kde ji jen tak nikdo nenajde,“ pronesl doktor, který stejně jako já cítil, že se kdesi v místnosti schyluje k menšímu hurikánu.

„To je možné,“ řekl zeman. „Ale jak se ten chlap zmocnil Jimova rukopisu? Ten byl přece také dobře uložen, ne?“

Znovu se obrátil na pana Jima a tentokrát se tvářil o něco příjemněji.

Nebylo by lepší, Jime, kdyby se ta mapa uložila na nějaké bezpečnější místo? Co kdys bys ji přinesl na zámek? Ať se stane cokoliv, Silver nesmí na ty stříbrné pruty vztáhnout ruku.

Pan Jim prudce odstrčil křeslo a otřel si bradu ubrouskem. Všiml jsem si, jak mu z očí šlehají blesky.

„Vy, pane, máte obrovskou starost o to, aby se Silver ani nedotkl toho stříbra. Zdá se však, že vám vůbec nevadí, když si beztrestně pohrává se jménem lady Alice, a to před celou bristolskou společností. Jediné, co vás zajímá, pane, jsou peníze – na rozdíl ode mě.“

Po těchto slovech vyšel z místnosti. Zeman stál jako solný sloup a doktor právě objevil něco moc zajímavého na řece – zíral z okna a sevřenými rty si pohvizdoval jakousi melodii.

Toho dne jsme se vraceli z Bristolu domů. Seděl jsem nahoře a tiskl jsem se tváří i bokem na Betsy, zatímco můj pán cestoval ve vší počestnosti dole po boku lady Alice. Bylo mi jasné, pro koho je tahle jízda příjemnější. Daniel si svýma velkýma černýma rukama pohrával s opratěmi a tím svým zvláštním hlubokým hlasem si prozpěvoval podivnou píseň. „O čem to zpívá?“ zeptal jsem se Betsy, ale ta mi odsekla: „Starej se o sebe.“ Na zámku vystoupil zeman z kočáru a požádal mě, abych se tam ještě chvíli pozdržel. Kočár pokračoval v cestě, aby dopravil domů doktora a pana Jima. Pod záminkou, že se chce se mnou poradit o víně, mě zeman zavedl do knihovny, významně na mě mrkl a řekl mi, abych se posadil. Pak nám oběma nalil po sklence portského.

„Rozinky, Tome – dáš si rozinky?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„To je zvláštní. Panu Jimovi rozinky vždycky moc chutnaly.“

„Proti gustu žádný dišputát, pane.“

„Tome, promluvme si jako muž s mužem. Oba dva máme tvého pána rádi. Neznám poctivějšího člověka, než je on.“

Přisvědčil jsem na jeho slova.

„Je však poněkud háklivý na své zásady.“

I k tomu jsem řekl své „amen“.

„Podívej se, Tome, mám určité obavy. Mezi námi dvěma pan Hawkins nedbá ani za mák, jestli se ten darebák Silver neboli Argent zmocní svýma chamtivýma rukama těch stříbrných prutů. Mně však na tom záleží.“ Lišácky na mě pohlédl. „A vsadil bych pár svých nejlepších pistolí, že tobě také.“

„Pane!“

„Ty a já se musíme postarat, aby se ta mapa nedostala do nesprávných rukou. A musíme to udělat tak, abychom přitom pana Hawkinse neurazili.“

Přikývl jsem. „Chcete po mně, abych mu ji čmajznul a donesl ji sem k vám na zámek?“

Zatvářil se poděšeně. „Ne, ne, to ne, Tome. Nebuď tak ukvapený. Chci po tobě jen, abys měl oči na stopkách. Dobře se ti za to odměním.“

„Už teď mi platíte vrchovatě, pane.“

„Ehm, cože? Platím? Nevím, kam míříš, chlapče.“

Ohó, pomyslel jsem si. Tak ty šilinky, které jsem dostával prostřednictvím Betsy, nebyly od zemana. Od koho tedy? Od Argenta? Svět se teď otáčel na mé gusto až příliš rychle.

„Chtěl jsem jen říci, pane, že jste vrozená dobrota a že se ke mně chováte moc pěkně.“

„Udělám pro tebe mnohem víc, Tome,“ Naklonil se ke mně a dloubl mě do žeber. „Co si myslíš o Betsy, eh?“

Musel jsem se trochu začervenat; protože se hlasitě rozesmál.

„Tak dobrá. Když všecko dobře dopadne, možná ti ji dám za ženu, pokud děvče jako ona vůbec chápe, co to je manželství.“

„Kdybych jen věděl, že by mě chtěla, pane…“

„Cože, Tome? Nebudeme se jí ptát. My dva přece víme, ca a jak, ne?“

Znovu mě dloubl do žeber a požádal mě, abych mu nalil další sklenku.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ – NĚKDO TO RÁD HORKÉ

U admirála Beribowa jsme se dál starali o svoje záležitosti, což znamená, že já jsem dohlížel na hostinec a zákazníky, paní Hawkinsová seděla na stráži s šitím a s pistolí a pán Jim se vrátil k okusování pera za stolem. Vzal si k srdci onu radu a přestal psát divadelní hry. Pilně teď spisoval romantický příběh s názvem Indický princ, což byla – mezi námi – jeho stará hra převedená do prózy. Zákazníkům se však tohle nové zpracování líbilo mnohem víc, protože je alespoň nenutil, aby se po večerech podíleli na předčítání hry. Pan Jim psával o samotě a jen občas mě pozdě v noci požádal, abych si v jeho přednesu vyslechl pár kapitol. I to se však těžko snášelo.

Mockrát už jsem měl na jazyku dotaz na onen příběh, který vyprávěl v paláci Společnosti odvážných obchodníků, nebo na ten kulatý zažloutlý kus papíru, vyříznutý z pirátovy bible, který jsem si uschoval do kapsičky u kalhot. Jelikož jsem ho však sebral bez jeho vědomí, pomyslel jsem si, že bych měl naději držet jazyk za zuby. Ze všeho nejvíce mě však zajímalo, kde je ukryta ta mapa. Měl jsem podezření na jedno vrzající prkno podlahy pod jeho postelí, ale

neměl jsem možnost to prozkoumat. O mapu se pochopitelně zajímali i jiní.

Dvakrát přišla do hostince Betsy s pozváním k obědu na zámek. Zeman se snažil, seč mohl, aby si pana Jima, udobřil. Ten se však omluvil – buď mu nebylo dobře, anebo měla paní H. záchvat (což Byl dobrý vtip, protože stará paní sice možná nevěděla, kdo je její syn, ale jinak byla zdravá jako rybička, jak nám taky zanedlouho dokázala).

A tak zeman seděl na zámku a překypoval netrpělivostí, pan Jim seděl u Admirála Benbowa, přemýšlel a okusoval pero, Betsy kmitala sem a tam a doktor se občas zastavil na kus řeči a tvářil se dost ustaraně.

„K čertu s tím pokladem,“ řekl mi jednou. „Ubíjí se tím přátelství, a přátelství je to jediné, na čem záleží.“

V duchu jsem s ním souhlasil, ale pomyslel jsem si, že těm, co nemají nic, by přišel vhod třeba i malý pokládek.

Není pochyb, že totéž si myslel i pan Argent, vyčkával však na příhodnou chvíli. Našim končinám se vyhýbal, nebo to tak aspoň vypadalo. Možná také, že to nepotřeboval, když tu za něho slídila Betsy.

Ať jsem se snažil sebevíc, nedokázal jsem zjistit, kde by ta mapa mohla být. Rád bych se na ni aspoň podíval, z čisté zvědavosti. Jednoho dne, když byl pan Jim dole v zálivu a vyhlížel na moře, jsem důkladně prohledal celou jeho ložnici a pak pro jistotu ještě jednou. Po mapě však nebylo ani památky. Vrzajícím prknem se nedalo pohnout a jiný úkryt jsem nenašel. Svazek papírů s oním příběhem byl uložen v plachtovinovém obalu pod postelí – a to bylo vše.

Jednou večer, když byl ve výčepu klid, jsme seděli v salónku. Pan Jim psal, paní H. šila a já jsem uvažoval nad vším možným, když tu náhle klesla staré paní hlava na prsa. Jedna z pistolí jí spolu se šitím vyklouzla z klína a s tupým úderem dopadla na podlahu. Rána však nevyšla, což byl zázrak, protože si navykla mít pistole odjištěné. Když jsem pistoli zvedal, povšiml jsem si, že uvnitř není těsnicí zátka. Než jsem si ji však mohl pozorněji prohlédnout, paní H. se probudila a vytrhla mi ji z ruky.

Spatřil jsem, jak oba hledí mým směrem.

„Tahle pistole není nabita, Tome,“ pravila paní Hawkinsová tónem, který jako by říkal: „Starej se o svoje věci.“ Co to však mělo znamenat, ptal jsem se sám sebe.

Neuplynula příliš dlouhá doba a přišel jsem na to.

Následujícího dne vpodvečer, ještě než jsme otevřeli hostinec, seděla stará paní v kuchyni u sporáku. Pan Jim byl nahoře s hlavou v oblacích a já měl plno práce ve výčepu. Po celý den se schylovalo k bouři a obloha byla zatažena těžkými nachovými mračny. Byla taková tma, že jsem rozsvítil pár lamp. Nad mořem se rozléhalo dunění hromu a chvílemi se zablýskalo. Čekala nás ošklivá noc a já přemýšlel, zdali se déšť spustí dřív, než k nám dorazí stálí zákazníci.

Náhle paní H. pozvedla hlavu a řekla zvláštním tónem: „Co to bylo, Jime?“

Na silnici před hospodou jsem zaslechl ťukání hole, které se stále přibližovalo. Zdálo se mi, že stará paní ani nedýchá. Upřeně zírala před sebe, a když jsem spatřil výraz její tváře, srdce se mi zastavilo. Ten zvuk se blížil víc a více. Konečně se ozval ostrý náraz na domovní dveře a bylo slyšet, jak někdo tiskne kliku a rachotí závorou. Pokoušel se dostat dovnitř. Chtěl jsem Jít otevřít, ale paní H. zašeptala: „Nikam nechoď, Jime. Nepouštěj ho sem.“ Pak bylo dlouho ticho a pak to ťukání sláblo, až ztichlo docela. Přistoupil jsem k oknu a vyhlédl ven. V té chvíli se zablesklo a vzápětí zaburácel hrom. Blesk ozářil dvůr, silnici a vrcholky útesů. Nikde však nebylo vidět ani živáčka, přestože Jsem měl dojem, že kdesi v dálce slyším zvuk kočárových kol.

Bouře se rozpoutala v plné míře. Déšť lil jako z konve, bušil nám do oken a proudy vody se valily ze střechy. Neztrácel jsem však naději, přichystal jsem vše ve výčepu a pak jsem šel do salónku, kde jsem se posadil s panem Jimem a čekali jsme na první zákazníky. Nikdo však nepřišel.

Po hodině déšť ustal stejně rychle, jako začal, i když obloha se nevyjasnila, neboť večerní soumrak ještě podtrhoval celkovou ponurost. V tichu, které se rozhostilo po lijáku, jsme všichni tři znovu zaslechli to ťukání. Přiblížilo se až k našemu prahu. Petlice na dveřích cvakla a ve výčepu se ozvaly pomalé kroky.

„Kdo je tam?“ zavolala z kuchyně paní Hawkinsová. Současně vyskočil pan Jim, který naslouchal s očima dokořán, jako by nevěřil tomu, co slyší, a rychle vešel do výčepu.

Začal rozhovor, vedený šeptem. Neslyšel jsem, co se povídalo, a tak jsem vstal a šel Jsem k závěsu. Mimo dosah světla lampy u domovních dveří jsem spatřil dvě postavy: pana Jima a záhadného návštěvníka; Hádali se a jejich spor byl stále ostřejší. Náhle jsem zaslechl: „Mapu? Ne, tu mapu nedostanete.“

„To bych řekla, že ne!“ vykřikla paní H. Ozvala se šarvátka, při které se převrátil stůl. Odhrnul jsem závěs právě ve chvíli, kdy do výčepu vběhla stará paní a vyprázdnila vetřelci na hlavu velký hrnec hrachové kaše. Troufám si říci, že svůj díl dostal i pan Jím, neboť se zapotácel a málem upadl na zem. Paní Hawkinsová proběhla kolem mě do salónku a znovu se vrátila do výčepu, kde se vzpamatovával pan Jim, zatímco onen druhý muž poslepu vrávoral domovními dveřmi ven. Stará paní držela v ruce pistoli.

„Nestřílejte, paní Hawkinsová,“ zvolal jsem. To však ani neměla v úmyslu. Namísto toho mi strčila pistoli do ruky. Podle váhy jsem poznal, že je to ta prázdná.

„Vezmi ji, Tome, a utíkej s ní k zemanovi nebo k doktoru Liveseymu. Oni ji nedostanou.“

Proběhl jsem kolem neznámého muže s parukou z teplé hrachové kaše a namířil jsem si to k silnici a pak dolů k malému můstku, který se klenul přes blízký potok. Za návrším jsem zaslechl dusot koňských kopyt. Běžel jsem ze všech sil, a vtom přestal vetřelec ječet a vyrazil ze sebe několik slov:

„Pomóc! Jime! Tome! Přece mě tu nenecháte!“

Byl to zeman. Poznal jsem ten hlas i skrz dvě libry hrachové kaše. Vyšplhal jsem se zpátky na silnici, abych mu šel v ústrety, protože klopýtal přímo dolů k potoku. Zatím vyjeli jezdci na návrší a v měsíčním světle se objevily čtyři postavy sjíždějící tryskem dolů.

Zeman poznal svůj omyl, s výkřikem se otočil, vběhl přímo do příkopu a svalil se. V mžiku však byl zase na nohou a rozběhl se teď už naprosto bezhlavě – přímo pod kopyta prvního koně.

Jezdec nastavil nohu a zručně ho srazil hlavou napřed zpátky do příkopu. V tomtéž okamžiku mi jakýsi hlas řekl:. „Naskoč si, Tome.“

Někdo mě bleskově uchopil za opasek, vyzvedl do vzduchu a posadil rozkročmo na koňský zadek.

Můj posez nebyl ani za mák bezpečný, a tak jsem se musel držet zuby nehty kabátu muže, za kterým jsem seděl, protože jsme uháněli pekelnou rychlostí. Asi po půl míli se mi znovu vrátila řeč.

„Kam jedeme?“

„Zavři klapačku,“ zněla užitečná odpověď. Skupinka na koních jela více než dvě míle stále stejnou rychlostí a pak všichni odbočili na úzkou stezku, přejeli několik set yardů po louce a pak uvázali koně před velkým osamělým domem. Bez dalšího otálení mě sundali z koně, vstrčili mě do domovních dveří a pak mě vedli po širokém schodišti. Cestou jsem se zlehka dotkl zábradlí. Byla na něm silná vrstva prachu. Nahoře se otevřely jakési dveře a pak mě někdo popostrčil do velké osvětlené místnosti.

Uprostřed stáj stůl pokrytý bílým ubrusem a vkusně prostřený stříbrem pro dvě osoby. Náš příjezd byl dobře načasovaný, neboť na stole se již kouřilo z polévky a ve sklenkách bylo nalito víno. Za stolem mezi dvěma dlouhými svícny stál vysoký mohutný muž v modrém kabátci, dole rozšířeném, a na hlavě měl klobouk posazený na stranu. Na rameni mu seděl opelichaný a zestárlý zelený papoušek.

Druhé rameno spočívalo na berle, o kterou se zlehka opíral. Když jsem došel ke stolu, přihopkal obratně ke své židli, elegantní se posadil a odložil berlu stranou.

„Pojď na palubu, Tome,“ řekl pan Argent.

KAPITOLA DEVATENACTA – VÍNO BEZ ROZINEK

„Posaď se, Tome. Na tvé zdraví, kamaráde.“

Okusil jsem víno a zachutnalo mi. I polévka celkem ušla. Na čerstvém vzduchu mi vyhládlo. Pan Argent nic nejedl a místo toho hovořil:

„Vidím, že jsi chlapec podle mého gusta, jakým bych se mohl pyšnit, kdyby byl mým synem, i když – pokud vím – žádné děti nemám, a tím hůř pro mě.“

Pokud já vím, tak klidně mohl být mým tátou, neboť onen pán opustil mou matku brzy potom, co se do ní zamiloval. Mým tátou mohl být kdokoliv, koho jsem potkal, a ani bych se o tom nedozvěděl. Snědl jsem polévku a pak přinesli pečeni – možná drobet rychle, ale pan Argent měl asi naspěch.

„Musíme si spolu popovídat, od podlahy a po bristolsku,“ řekl pan A., přestože po té troše bristolských způsobů, které jsem už viděl, jsem zcela nechápal, jak to myslí.

„Nejvíc ze všeho mi, kamaráde, připomínáš Jima Hawkinse, když jsem se s ním plavil na palubě Hispanioly. K čertu, Tome, proč jen musí člověk stárnout? Pohleď na mě,“ a stáhl si paruku, „mám hlavu jako koleno.“

Kdo však nevešel v tu chvíli jako starý Wensleydale, který nesl Argentovu umělou nohu. Stěží mi pokynul na pozdrav a vzrušeným hlasem řekl Argentovi:

„Vidíte tohle, pane Argente?“

Pozvedl nohu do výše a zakýval s ní v koleně nahoru a dolů tak, že chodidlo se vymrštilo a těsně minulo hlavu jeho mecenáše.

„Tohle je, pane, kulový kloub, který jsem navrhl a který vyrobil místní řemeslník. Není to napodobenina přírody, pane, ale její zdokonalení. Princip spočívá v kuličkovém ložisku, což jsou plné kovové kuličky, podobné kulím do pistole, které, jsou uložené v pouzdře naplněném mazivem nebo voskem.“ Znovu škubl nohou, a tentokrát ji držel dál od pana Argenta, takže její špičkou srazil ze stolu karafu na vodu. „Jakmile by se tento princip vy užil pro potřeby průmyslu, pane, úplně by se tím změnila hnací síla. Použití zdravého rozumu umožňuje.“

Argent vytrhl vynálezci nohu z ruky a mrštil jí přes pokoj.

„Dejte si odchod, Somerscale. Dnes večer nemám náladu na rozumování,“ vyštěkl. Somerscale si tedy dal odchod, ale tvářil se přitom pěkně naštvaně. Měl jsem dojem, že by pan Argent mohl svého chování k vynálezci jednou hořce litovat.

„Podívej se na mě, Tome – jsem stará kocábka na závětrném břehu. Podívej se na starého papouška Kapitána Flinta, který se plavil s Englandem, který na vlastní oči viděl Providence, Portobello a ostrovy Tortugy, který se naučil každé dobré i špatné slovo, jež by si přál znát kdekterý námořník či rytíř Štěstěny. Podívej se, v jakém je stavu.“

Nato papoušek otevřel zobák a zavřeštěl: „Deset procent, deset procent – buď, anebo!“

Argent zavrtěl hlavou. „Změnil se k horšímu. Po všech těch letech, co se zabývám obchodem, z něho nemůžu dostat zdvořilé lidské slovo. Jenom těch deset procent. Ach Tome, vedl jsem špatný život.“

„Ale to už je přece spousta Jet, co jste dal moři vale, pane Argente.“

„Ne, Tome, od té doby, od té doby. Kdysi jsem zabíjel rychle a bezbolestně – kudlou do břicha, ostřím tesáku přes hrdlo. Dnes ždímám z lidí krev, a ještě mi za to děkují.“

„Všichni kromě Neda Darkera a jeho druhů,“ podotkl jsem.

Zašklebil se.

„Dokonce i Ned Barker mi už teď zobe z ruky. Stín šibenice zchladí i ty nejrozpálenější hlavy. Ale k ďasu, o tomhle si přece povídat nebudeme, že, Tome? Kdybych jen mohl aspoň vkročit na loď, tak bych si natáhl po palubě lano jako kdysi a zase bych skákal jako čamrda. Vyplul bych k ostrovu Pokladů a vyzvedl tam ty stříbrné pruty. Ne, k čertu s tím vším, o ten poklad nejde, ale o pouhou nádheru moře.“

„Mluvíte skoro stejně jako zeman Trelawney.“

„Však to je taky vznešený pán. Je sice prchlivý, ale jinak je to skrznaskrz pravý britský buldok. Jak se jednou do něčeho zakousne, už se toho nepustí. Vsadil bych se, že kdyby mohl, vydal by se sám na ostrov Pokladů.“

„To ano,“ odpověděl jsem, „jenže mu chybí prachy. Co však brání vám, pane?“

„Opravdu Jsi bystrý chlapec, Tome! Ne, mně nebrání peníze, ale ta – no, ta mapa.“

„Ale pane Argente, vy přece znáte ten ostrov jako své boty, víte, kde se dá kotvit a tak, jak říkal pan Hawkins.“

„To ano, to ano, ale můžeš mi říci, kde ten zatracený ostrov leží? Mohu sice vystrojit loď a vyplout s ní na západ, ale mohl bych se takhle plavit až do skonání věků a nikdy bych na tom ostrově nepřistál. Chybí mi jen zeměpisná šířka a délka, Tome, nic víc.“ Naklonil se ke mně. „Tome, přidej se ke mně. Vím, že se můžeš k té mapě dostat, když si to usmyslíš.“

Ani netušil, jak málem trefil do černého.

Pokrčil jsem rameny. „Jestli vám teď tu mapu obstarám, musíte se pak se mnou dělit o poklad. V čem je to tedy výhodné?“ Nabýval jsem na odvaze. „Podívejte se, pane Argente, mě si nekoupíte, jak stojím a ležím, za pět guinejí na ruku a jeden šilink měsíčně.“

„Šilink měsíčně, šilink měsíčně, co je tohle za žvásty?“

Upřeně se na mě zahleděl. Odkud jsem tedy dostával ten zatracený šilink? Někdo se mnou hrál dvojakou hru. Argent se zatvářil mazaně.

„Mohu ti nabídnout něco ještě lepšího. Tvou svobodu.“

„Jakou svobodu?“

Luskl prsty. Ve dveřích se objevili dva muži. V duchu jsem zasténal. Zase ti mí pronásledovatelé!

„Takže oni byli po celou tu dobu ve vašich službách?“

„To ne, Tome. Přidali se k mé partě, protože se jim to vyplatilo. I tobě se to bude vyplácet. Rozdělím se s tebou po pirátskou, Tome, a ne podle nějakých právnických kliček těch tvých zatracených urozených pánů. To znamená třicet tisíc liber – ovšem podle toho,“ dodal spěšně, jaká bude cena stříbra na trhu. Ty obstaráš mapu, já vyplatím tyhle chlapy a vyplujeme na západ.“

„To není žádný kšeft,“ namítl jsem.

„Buď anebo,“ zavřískal Kapitán Flint a roztáhl svá vypelichaná křídla. Koutkem oka jsem poměřoval vzdálenost ke dveřím na chodbu. Mohl bych se tam dostat dřív než ti dva mizerové na druhém konci místnosti?

„Na vaše zdraví, pane Argente,“ řekl jsem, pozvedl jsem sklenku a vchrstl jsem její obsah do jeho přátelsky se usmívajícího ksichtu. Začal prskat a já rychle vyrazil ke dveřím. Spatně jsem si však odhadl jak rychlost, tak vzdálenost. Asi yard ode dveří jsem na límci pocítil povědomou ruku. Argent si otíral tvář.

„To ti jen tak neprojde, Tome,“ prohlásil a v jeho hlase se ozval mrazivý tón. Ten je člověk dokáže podříznout krk, aby dosáhl svého. Šel jsem zpátky ke stolu, ale ta ruka mě stále držela za límec.

„No tak, Tome, začneme znova. Kde je ta mapa?“

Než jsem však mohl odpovědět, rozlétly se dveře. Stál v nich pan Jim a v rukou svíral obě matčiny pistole.

„Pojď sem, Tome, a hoď sebou!“ Poslechl jsem ho a přiskočil jsem ke dveřím. Ti tři jen přihlíželi, a pak se jeden z nich pohnul.

„To ti neradím,“– řekl pan Argent. Zlosyn se zastavil.

„Jime, vítej na palubu, chlapče! To je od tebe hezké, že jsi nás navštívil!“

Pan Jim na to nic neřekl, jenom obrátil jednu z pistolí, jež držel v rukou, uchopil ji za hlaveň a hodil ji na stůl.

„Mapa je v hlavni, Silvere. Je vaše, jestliže vypadnete a necháte nás na pokoji. Když ne.

„No a co když ne, Jime…“

Pan Hawkins pozvedl druhou pistoli.

„Pak dostanete i to, co je v téhle hlavni.“ Obrátil se ke mně: „Pojď, Tome, pojedeme domů.“

KAPITOLA DVACÁTÁ – SILVEROVA POMSTA

Venku na trávě se pásli dva koně. Poznal jsem je, když jsme na ně nasedali. Byli to zemanovi kočároví koně. Pan Jim se zasmál.

„Daniel má ještě dva, aby mohl odvézt zemana nazpět na zámek, až ho matka pořádně opucuje. To bylo naposledy, co přišel tajně na návštěvu.“

Bez dalších okolků jsme vyrazili a měli jsme už za sebou hezký kus cesty, když mě napadlo zeptat se na mapu.

„Našel jsem ji tam, kde jsi ji schoval,“ odpověděl pan Jim, „pod mostkem. Pak jsem se co nejrychleji vydal za vámi.“

Po dvaceti minutách vytrvalého klusu jsme dorazili k Admirálu Benbowovi. Teď, když měl Argent mapu, jsme se už nemuseli obávat pronásledování. Tím, že mu ji dal, se mému pánovi ulevilo na duši a celou cestu si pohvizdoval. Ve dveřích hostince nás čekal Ben Gunn s korbelem v ruce.

„Dobrý večer, Jime, i tobě, Tome. Ptáte se, co „tu Ben Gunn pohledává? Odpovím vám, že pan zeman žádá pana Hawkinse a mladého Toma, aby co nejrychleji přijeli k němu na zámek. Chystají se velké věci, to je to,“ a cvrnkl si prstem do nosu.

Znovu jsme pobídli koně a brzy jsme byli na zámku. Daniel odvedl koně do stáje a Betsy nás zavedla rovnou do knihovny. Byli tam už všichni – zeman, doktor i lady Alice. A poblíž krbu stál vysoký rozložitý muž v uniformě kapitána, kterého jsem nikdy předtím neviděl. Pan Jim ho však okamžitě poznal, protože zvolal:

„Kapitáne Grayi!“ a podával mu ruku.

Tak tohle byl tedy Gray. Z vyprávění pana Jima jsem si tesařského pomocníka Abrahama Graye pamatoval jako člověka, který přeběhl na druhou stranu a pomohl získat poklad. Teď je tedy kapitánem, eh?

„Rád tě vidím, Jime. A kdo je tohle?“

„Tom Carter, můj pomocník u Admirála Benbowa“

„A má cenu zlata!“ dodal zeman.

„Co tě sem přivádí, Abrahame?“ zeptal se Jim. „Byli bychom tě s radostí uvítali před měsícem v paláci Společnosti odvážných obchodníků, to ti povím. Tvé slovo by celou záležitost objasnilo.“

Gray se zasmál. „Z toho, co mí vyprávěl doktor, soudím, že tvoje slovo bylo dostatečně pádné, Jime. Pokud jde o mou dnešní návštěvu, zeptej se raději pana zemana.“

To byl signál pro pana Trelawneyho, který už by byl nevydržel mlčet ani vteřinu.

„Jime, Tome, pojďte si dát sklenku vína. Rozinky, Jime? Ty ne, Tome, já vím. Posaďte se.“

Usedli jsme a zeman brebentil dál.

„Nejprve se ti omlouvám, Jime, že jsem tě dnes večer tak nečekaně přepadl. Chápej, chtěl jsem k tobě přijít v naprosté tajnosti, zcela důvěrně, ale ta zatracená mapa nás postavila proti sobě. Ale zatímco ty ses staral o své záležitosti, já jsem zase zařizoval své věci. Ano, náš dobrý přítel Blandly odvedl pěkný kus práce. Zajistil mi způsob, jak si vypůjčit víc peněz na hotovosti. Našel mí posádku a dnes mi poslal i kapitána – ne jen tak ledajakého, ale toho pravého.“

„Kapitána?“ zeptal se Jim s hraným překvapením. „K čemu?“

„Aby velel lodi. No tak, Jime, přestaň už s těmi hloupostmi – jen počkej, až uslyšíš další novinu!“

„A to, pane?“

„No přece loď, Jime, ta zatracená loď! Blandly znovu objevil Hispaniolu, sice vyřazenou z provozu, ale schopnou plavby. Používala se pro rybolov a teď leží u mola v ústí Avony. Můžeme ji připravit k plavbě, aniž se o tom v Bristolu dozví jediná živá duše. Cha–cha, tentokrát už neuděláme stejnou chybu jako minule. Vlastnoručně vybrané posádce zaplatíme za plavbu dvojnásobek. Vyplatíme je v Kingstonu, kde je vysadíme, a k ostrovu už dovedeme loď sami. Daniel a ostatní nám vyzvednou ty stříbrné pruty a kolem svatého Michala už budeme zase doma.“ Odmlčel se. „Budeme doma dřív, než si Silver vůbec uvědomí, že tuhle hru prohrál.“

„Ale pane zemane,“ řekl Jim a tvářil se ohromeně.

„Nepřerušuj mě, Jime. Je toho ještě víc, chlapče, mnohem víc. Wensleydale – víš, ten vynálezce – je připraven se Silverem skoncovat, protože Silver s ním jedná odporným způsobem. Spojí se s námi a bude nás informovat o tom, co Silver chystá, abychom ho mohli předejít. Chce za to jen malý kapitál na svůj nový projekt. Takže teď, Jime, už nepotřebujeme nic, než abys nám přinesl tu mapu a ukázal nám cestu.“

„Pane Trelawney,“ zvolal Jim zoufale, jako by tonul ve slovech, jež se zemanovi řinula z úst. „Mapa!“

„Co je s tou mapou? Máš ji přece v bezpečí – Tom ji dnes večer převzal od paní Hawkinsová a ukryl ji. Tom je vzácný chlapec, bude z něho stejně dobrý plavčík, jako jsi byl ty, na to dám krk.“

Hlas pana Jima se zlomil.

„Dal jsem tu mapu Silverovi.“

„Cože jsi udělal?“ Všichni čtyři – zeman, doktor, lady Alice i kapitán Gray – zapěli tu větu v různých tóninách jako kvartet v opeře.

„Ano,“ odpověděl vzdorně pan Jim. „Dal jsem mu ji. Jak si myslíte, že jsem zachránil Toma? Tom je hledaný uprchlík a Silver ho chtěl předat jeho pronásledovatelům.“

„Pronásledovatelům,“ prohlásila opovržlivě lady Alice. „Dobře vím, proč jste mu tu mapu dal. Chtěl jste se ho zbavit… a to všecko jen, proto, že mi dělal poklony.“

„Vždyť je tak starý, že by vám mohl být otcem.“

„Je to zralý muž, to je pravda.“

„A má umělou nohu.“

„V jiných směrech je zdravý.“

„Je to pirát a vrah.“

„A vy jste zase špatný dramatik.“

Tahle rána zasáhla pana Hawkinse pod pás. Lady Alice však ještě neskončila.

„Budu-li chtít, vezmu si pana Argenta a popluji s ním. A proč ne, když má teď tu mapu?“

A s touhle boční salvou, která zasáhla pana Jima přímo do středu lodi, vyplula z místnosti a práskla za sebou dveřmi. Zajímalo by mě, zdali Betsy stačila odskočit od dveří. Lady Alice však dělala takový kravál, že ji muselo být slyšet po celém domě.

Ubohý pan Jim se tvářil navýsost nešťastně. Zeman a kapitán Gray zírali do ohně. Doktor vyklepal dýmku o krb a pokojně se obrátil k panu Jimovi.

„Dnes v noci, Jime, jsem díky tobě zase omládl o patnáct let.“

„A já zas o patnáct let zestárl,“ zamručel zeman.

„Vzpomínám si,“ pokračoval doktor Livesey, „jak jsi nás při té osudné plavbě svými zbrklými činy neustále přiváděl do nebezpečí, i když vzápětí jsi nás opět nějakou šťastnou náhodou zachránil. Nezměnil ses ani za mák. Nejprve jednej, pak uvažuj – to je heslo Jima Hawkinse.“

Pan Jim vypadal zahanbeně, ale pak pozvedl bradu. „Udělal jsem to, co jsem považoval za správné. Už od počátku jsem byl proti téhle honbě za pokladem a hodlal jsem nás všechny toho člověka zbavit.“

„Jime,“ řekl doktor Livesey, „za tvé pocity týkající se pokladu si tě vážím. Za tvé pocity vůči Silverovi ti tleskám. Pokud však za tím vším byla láska k lady Alici, pak mi dovol, abych ti řekl, že jsi osel.“

„Osel?“

„Ano, s prominutím. Nejsi první, kdo si myslí, že může získat ženu proti její vůli tím, že se zbaví svého soupeře. Nebudeš ani poslední. Působí to však zcela opačně. Ženu tím urazíš a sebe potupíš.“

Doktor uchopil sklenku, napil se a pak se obrátil ke společnosti. „Oč vlastně Silver usiluje – o poklad? O lady Alici? Možná, ale i když se zdá, že je to cokoliv jiného, Je pro to jediné slovo: pomsta. Pana zemana pokořil před bristolskými obchodníky a nestydatě dělal narážky na sňatek s jeho schovankou, neboť nepochybně počítá, že ho přežije a pak přijde vládnout v tomhle zámku, kde bude vysedávat u tohoto krbu.“ V tu chvíli zeman zezelenal. „A ty, Jime, mu necháš ty stříbrné pruty a navíc mu vrhneš do náruče lady Alici.“

Zeman vyskočil, nedbaje na svou zafačovanou nohu. „Však my mu ještě vypálíme rybník! Vyplujeme na moře v Hispaniole a sebereme mu ty stříbrné pruty přímo před nosem.“

„Silver má v rukou mapu,“ upozornil ho doktor.

„Tím hůř pro něj. Naše loď je připravena vyplout a Jim zná souřadnice ostrova zpaměti, nebo ať visím. Pospěšme si tedy. Tom popluje s námi, aby byl v bezpečí před těmi pronásledovateli, a basta. Loď je přece už skoro vybavená, a zásoby a všecko ostatní může být na palubě ve dvou dnech. Podívej, Jime, myslel jsem na všecko. Moje kuchařka se nastěhuje k tvé matce a bude ji opatrovat. Doktorův špitál se bez něho také nějaký čas obejde. Co na to říkáš, Jime?“

„Ale…“

„Kvůli lady Alici se netrap. Uvidíš, že bude na palubě s námi. Není zase tak hloupá. Dá-li se k nám, dostane svůj podíl a po mé smrti i můj. Vezme-li si Silvera, odkážu všecko doktorovu zatracenému špitálu. Nedostane nic ani ode mě, ani od něho, a je si toho moc dobře vědoma.“

No, pomyslel jsem si, to je rozhodně radikální obrat!

Zeman pozvedl sklenku. „Na co to bude?“ zeptal se.

Jim chvíli zamyšleně seděl a pak s povzdechem uchopil svoji sklenku. Všichni začali volat:

„Na Hispaniolu!“

DÍL TŘETÍ – MÉ DOBRODRUŽSTVÍ NA MOŘI

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ – HISPANIOLA

Další dva dny proletěly jako tornádo. Za neustálého zemanova popohánění a pod dohledem kapitána Graye pokračovaly přípravy k plavbě rychle a nenápadně. Nikdo neopustil zámek, a já jsem se smíšenými pocity pozorně sledoval Betsy. Chtěla-li varovat Silvera, neměla k tomu žádnou příležitost. Naše předsunutá skupina hned tu první noc naložila na loď hlavní část zásob a výstroje. Další noc se vydal na cestu zbytek – byla tma Jako v pytli a svítili jsme si polozakrytými lucernami. Na naší dlouhé pouti k ústí Avony po klikaté pobřežní silnici, která na některých místech nebyla širší než horská stezka, se k nám v naprosté tajnosti připojil vynálezce Somerscale.

S rozzářenýma očima nám ukazoval malý plátěný uzlíček, který rozbalil, aby nám předvedl půltuctu malých kovových kuliček.

„Můj vynález! Bez něj se nepohne ani o yard, protože se mu ta noha zasekne.“ Ujistil nás, že pan Argent nemá ani potuchy o tom, co provádíme, a že podniká své vlastní přípravy na cestu. V žádném případe však nebude hotov dřív než za týden.

Zeman měl radost! jako kluk, který si z někoho vystřelil a prošlo mu to. A když jsme dorazili k molu v ústí řeky – což bylo opuštěné místo, plné bahna a zarostlé plevelem a s několika polorozpadlými chatrčemi – a našel tam připoutaný otřískaný starý škuner, málem pukl pýchou. První vyběhl po úzkém prkně na horní palubu, a než jsme se mohli do něčeho pustit, musel nám všem ukázat, jak mazaně nechal loď vystrojit.

„Tentokrát nás už nenachytá jí na hruškách,“ prohlásil. „Podívejte se,“ a ukázal na záď, „vzadu hned pod zadními kabinami jsou uloženy zbraně a prach. Na střeše kabiny je druhé otočné dělo, z něhož lze pálit kartáčovými střelami. Jen ať se někdo pokusí o vzpouru! A uprostřed lodi, jak vidíte…“

„Bečka s jablky?“ zvolal pan Jim.

„Ano, Jime, bečka s jablky, aby nám všem připomínala, že pikle se nevyplácejí. Při téhle plavbě máme všechno pěkně na očích.“

Slunce se již klonilo k západu, když byla veškerá výstroj uložena do bezpečí. Rozešli jsme se do svých kajut v podpalubí!

Kapitán Gray snížil počet členů posádky na nejnižší možnou míru, a tak se očekávalo, že se na hlídce vystřídají všichni muži na palubě. Společně jsme povečeřeli, vypili jsme další sklenku na šťastnou plavbu a pak jsme se rozešli na svá lůžka. V uších nám dosud zněla zemanova slova:

„Vstáváme hned při rozbřesku. Při ranním přílivu vyplouváme.“

V polotmě mě probudil jakýsi pokřik. Rozhlédl jsem se po malém prostoru, který jsem sdílel na zádi s panem Jimem. Jeho lůžko bylo prázdné. Nad hlavou jsem slyšel zvuk nohou, dupajících nahoru a dolů. Přibývající příliv zvolna pozvedal loď. Připravovali se k vyplutí, a já byl ještě v posteli.

Ve spěchu jsem na sebe natáhl kalhoty, zastrčil do nich košili a utíkal jsem ke schodišti na palubu. Cestou jsem se pořádně praštil do hlavy o trám. Musím si ještě zvykat na svůj nový plovoucí domov. Vyběhl jsem na palubu do šedavého svítání. Slunce se ještě neukázalo, ale větřík už povíval malými plachtami, které šplhaly na stožáry. Rozhlížel jsem se kolem sebe. Lidé běželi na levobok a shromažďovali se u zábradlí v místě, kde nás lávka doposud spojovala s břehem.

Námořníci, kteří se právě chystali loď odvázat, drželi v rukou lana a tupě zírali. Na konci lávky stál s brunátnou tváří a vytřeštěnýma očima zeman. Vedle něho stál se zmateným výrazem kapitán Gray.

„Odrazte!“ hulákal zeman.

„Ne! Počkejte!“ ozval se z mola známý žoviální hlas. „Uvolněte cestu majiteli.“

Majiteli?

Rozběhl jsem se na bok a vyšplhal jsem se po provazovém žebříku, abych viděl, co se děje. A málem jsem sletěl po hlavě do vody mezi lodí a pevninou.

Na molu totiž stáli u vozu se zavazadly Ned Barker, Jem Morris, Molly Brindleová a dva další havíři. Za nimi stál s papíry pod paží advokát Wilton-Stilton.

A ještě za ním se v celé své velikosti a dvojnásobně veselý tyčil pan Argent.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ – PROCHAZKA PO PRKNĚ

„Panebože, ten se nikdy ničeho nevzdá!“

U zábradlí vedle mě stál starý Wensleydale, protíral si ospalé oči a zíral dolů na pana Argenta a jeho společníky.

„Pane Somerscale,“ řekl jsem mu, „i když jste mu vzal ta kuličková ložiska, nic se tím nezměnilo.“

Zatvářil se nevrle, ale pak podotkl: „Jen počkej, hochu, a uvidíš.“

Tak jsem čekal. To bylo také to jediné, co se dalo dělat ve všem, co se týkalo pana Argenta, Oba protivníci – jeden na lodi, druhý na břehu – stáli několik chvil bez hnutí a měřili se očima. Čekal jsem, že zeman vydá rozkaz „zahnat vetřelce na útěk“. Vznešenost okamžiku však pokazil jen Morris, který zahlédl u zábradlí Daniela a pozdravil ho zdviženým palcem.

„Majitel?“ zvolal zeman. „Co to má k čertu znamenat?“ Obrátil se k posádce. „Odrazte od břehu!“ zakřičel.

„Zadržte,“ zařval Argent, a námořníci znovu položili lana. Argent měl v sobě něco, co nutilo lidi poslouchat jeho příkazy. Pan Wilton popadl papír, který svíral pod paží, a držel jej před sebou.

„Je to škuner Hispaniola o tonáži 300 tun, registrovaný v Bristolu?“

„Víte zatraceně dobře, že je tomu tak.“

„Kapitánem lodi je Abraham Gray?“

Kapitán Gray se naklonil přes zábradlí. Oč vám jde, pane? Musíme ihned vyplout, nebo zmeškáme příliv.“

„Nájemcem je pan John Trelawney?“

Zeman už to nevydržel. „Co je tohle všechno za šaškárnu?“ zeptal se a vstoupil na lávku.

„Váš pronájem, pane,“ recitoval starý Stilton ze svých papírů, „má jako podmínku, že rezervujete místo pro majitele a jeho přátele, bude-li si přát vstoupit na svou vlastní loď.“

„A co má být?“

„Zde je majitel, John Argent.“

„To…,“ zeman sestoupil z lávky a celou vahou se opřel o zábradlí, „… to nemůže být pravda. Blandly mi o tom nic neřekl.“

Argent se pousmál a pomalým prkenným krokem přistoupil k lávce.

„Pan Blandly je ztělesněná diskrétnost.“

„Je to padouch a intrikán,“ prohlásil zeman. Všiml jsem si, že doktor, který sledoval celou scénu z přední paluby, skrývá úsměv.

„Jděte k čertu, Silvere, Sežeňte si svou vlastní loď. Máte přece tu mapu.“ Zemanova slova zněla spíš žalostně než rozhněvaně.

Pan Argent potřásl lítostivě hlavou. „Přemýšlel jsem o té mapě. Vzpomínám si, jak mi kdysi, před patnácti lety, dal jeden z vašich lidí mapu. Ten člověk byl jinak poctivá duše, ale ta mapa nestála za zlámanou grešli. A tak mě napadlo, že v mém věku už nesmím připustit, aby mi takhle špinavý kousek zahráli ještě jednou. Takže se obávám, že se budeme muset všichni trochu uskrovnit a udělat si navzájem místo. Nebojte se, přinesli jsme si s sebou vlastní proviant. A já se za to s vámi podělím o placení nájemného za loď, až si rozdělíme ty stříbrné pruty.“

Zvolna přitom vystupoval po lávce, ale jeho umělá noha mu vyváděla psí kusy. Byl asi v polovině, když pronesl slova „stříbrné pruty“, a ta na zemana zapůsobila jako zápalka na dělový doutnák. Rozběhl se dolů po lávce proti panu Argentovi a přitom křičel: „Odrazte!“ Jeho nenadálý rozkaz přiměl námořníky, aby popustili lana natolik, že loď se díky přílivu a větru pohnula a pootočila. Právě když se zeman již skoro srazil s panem Argentem, lávka se překotila a oba muži spadli téměř v objetí do dvou sáhů bahnité vody mezi trupem lodi a molem.

„Muž přes palubu!“ křičel kormidelník Hall, což nebyla tak docela pravda. Muži na palubě i na břehu začali běhat sem tam. Lady Alice vykřikla.

Kvůli komu křičela, nevím. Neomdlela však jako správná dáma, ale vykasala si sukně a drápala se jako opička do ráhnoví, aby jí ta zábava neušla. Právě v tom okamžiku vytryskly vedle lodi dva mohutné gejzíry vody. Daniel a Ned Barker se vrhli do vody – jeden z lodi, druhý z mola, a tak tam teď byli čtyři. Vynořovali se a zase ponořovali a vířili kolem sebe bahno.

Zeman se vynořil nad hladinu s čepičkou bahna na lysé hlavě, plival vodu a ječel: „Odrazte.“ Znovu se potopil a nad vodou se objevil pan Argent se svým „Zadržte!“ Pak vyplaval Ned Barker a v ruce držel Argentovu umělou nohu, která v bitce upadla. S odporem ji odhodil a znovu se potopil. Potom se vynořil Daniel se zemanem v náručí – nejenže mu zachránil život, ale zároveň mu bránil, aby neuškrtil pana Argenta. Zeman se mu však vyškubl právě ve chvíli, kdy se na hladině objevil Ned Barker s panem Argentem. Nyní nastal zápas ve volném stylu, ve kterém se po sobě sápali pan Argent se zemanem, zatímco Daniel s Nedem Barkerem je od sebe odtrhovali – nahoru a dolů, k sobě a od sebe, jako bláznivá čtverylka. Nedokážu říci, jak dlouho by to ještě pokračovalo, ale pak převzal iniciativu kapitán Gray, nechal spustit nákladní síť a tou je vylovili jako obrovskou makrelu a spustili je na palubu. Pan Argent si držel svou umělou nohu, zeman křečovitě svíral paruku a stékala z nich voda a chaluhy.

Kapitán Gray poslal okamžitě všechny dolů, aby se zabalili do přikrývek a dali si brandy, Vyzval ty, kteří stáli dosud na břehu, aby si pospíšili na palubu i se svými zavazadly, a bez dalšího otálení vydal příkaz k vyplutí. Tentokrát už k žádnému zdržení nedošlo a díky britskému námořnickému umění a zručnosti jsme ještě stihli příliv a vesele jsme vypluli na otevřené moře.

Sešel jsem dolů pro případ, že by mě potřebovali. Skupinka plavců se již převlékla. Zeman a pan Argent seděli zabaleni v dekách a už zpola vyprázdnili láhev brandy. Věřte či nevěřte, heslem dne byla dobrá nálada.

„Až se tam dostaneme, Johne – smím vám říkat Johne, eh? dám si s vámi závod k těm stříbrným prutům,“ pravil pan Argent.

„Dobrá. Máte přece tu svou umělou nohu.“

„To ano, ale můj mechanik přešel na vaši stranu.“

„Prozatím mí nebyl moc platný.“

„Ach Johne, k tomu, abyste zastavil tohohle starého prosoleného námořníka, byste potřeboval víc než jen pár kuličkových ložisek.“

Ponechal jsem je osudu a vyšel jsem na palubu. Ve svěžím větru jsme brzy ztratili zemi z dohledu a škuner stoupal a zase klesal pravidelným pohybem, který nepřivyklému člověku dokáže obrátit vnitřnosti naruby. Jak mi kdysi řekl starý tovaryš John, který sloužil u námořnictva: „Existuje jen jediný lék proti mořské nemoci, a tím je práce.“

Sestoupil jsem do kuchyně. V tom spěchu s odplutím nebyl nikdo jmenován kuchařem, a tak mě napadlo, že bych se toho mohl ujmout. Dole jsem našel Molly Brindleovou a šlo nám to spolu jako na drátkách. Rozdělili jsme si práci: Molly měla vzácný talent na zemitější pokrmy, mou silnou stránkou zase byly lahůdky. A když se v průběhu plavby, kdy se loď zmítala a hroužila se do vln a hrnce a pánve klouzaly sem tam, čas od času všechno promíchalo a nejkvalitnější maso se dostalo do podpalubí mezi námořníky, zatímco jídla z rasovny přišla do důstojnických kabin, pak přece jen existuje vyšší spravedlnost, a dobrá omáčka, jak by vám řekli Francouzi, zakryje mnohé hříchy. Jedním slovem, Molly i mně se dařilo a všichni na palubě z toho měli užitek.

Loď se tedy vydala na dlouhou plavbu. Vyskytly se však drobné problémy. Když jsme byli na moři druhý den, povšiml si pan Hall, že několik námořníků přenáší zbraně a prach na pravobok.

„Nechte toho,“ přikázal jim. „Kdo vám to poručil?“

„Je to rozkaz majitele,“ zněla odpověď.

Téhož odpoledne je zastihl, jak přenášejí zbraně i prach nazpět na levobok.

„Rozkaz nájemce,“ řekli mu.

Dále nastaly tahanice a dohadování kvůli ubytování, poněvadž na palubě teď bylo sedm lidí navíc. Byly mezi námi tři ženy, lidé různých ras a společenského postavení, nemluvě o náboženství. Málem přitom došlo k fackám a rvačkám, ale kapitán Gray to nepřipustil. Zavolal si pana Argenta a zemana do své kajuty a požádal mě, abych jim přinesl víno. Pak se do nich zdvořile pustil.

„Dvě posádky, dva zaměstnavatelé – takhle to nejde, pánové Navíc, když máte oba na zádech šest křížků, a chováte se jako malí kluci.“

Bouchl pěstí do stolu.

„Jestli s tím nepřestanete, využiju svého práva kapitána, vrátím se do přístavu a oba vás vysadím na břeh.“

To je zchladilo. Pak vydal příkazy ohledně ubytování. Posádka bude na přídi, služebnictvo a námezdní dělníci uprostřed lodi a zbytek na zádi. Rovněž se rozmístí závěsy z plachtoviny, aby ženy měly soukromí. Tehdy jsme ještě netušili, jak se nám tohle uspořádání jednou vyplatí.

Jakmile byly na sklonku čtvrtého dne veškeré přesuny u konce, ustálila se rychlost lodi na šesti uzlech, posádka se začala věnovat své práci a všichni ostatní svým vlastním záležitostem.

„– No tak, Tome,“ povídá mi zeman, „tohle jsme vyřešili poměrně snadno.“

„Ano, pane,“ odpověděl jsem,

„Nyní tedy vzhůru na ostrov Pokladů!“ pravil zeman.

Na palubě mě však potkal Ben Gunn a pošeptal mi, poťukávaje si přitom prstem do nosu:

„Když se tě, Tome, zeptám, kolik máme na palubě lidí, tak mi bez rozmyšlení odpovíš: dvacet šest. A já ti na to povím, že to je stejně jako posledně na Hispaniole. A ptám se tě –– kolik se jich tehdy vrátilo, Tome? Kolik se jich vrátilo?“

A odběhl pryč, aniž vyčkal mé odpovědi.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ – BEČKA S JABLKY

Propluli jsme několika bouřemi, které jen potvrdily kvality staré Hispanioly. Zdálo se, že všichni muži i ženy na palubě jsou náramně spokojeni. V opačném případě by muselo být velmi těžké je uspokojit, protože od dob, kdy Noe vyplul na moře, nebylo podle mě zhýčkanější posádky.

Spolu s Molly Brindleovou jsem vyhověl Jakémukoliv rozmaru – podávali jsme jehněčí plec, dušené maso po irsku, knedlíky, tmavou hrachovou polévku i sekanou na cibulce. Na přídi a ve střední části lodi se při vhodných příležitostech podával dvojitý grog, zatímco spojené sklepy zemana a pana Argenta obšťastňovaly vyšší společenské třídy na zádi. A uprostřed lodi stála otevřená bečka s jablky, z níž si mohl brát každý, kdo dostál chuť.

Ve volných chvílích se na hlavní palubě konala exhibiční utkání v boxu mezi Jemem a Danielem. Ned Barker a zámecký zahradník Joby předváděli zápas ve volném stylu. Černoši i námořníci tancovali za doprovodu kormidelníkových houslí a flétny, kterou ze svých listin vylovil starý Stilton-Wilton. Pod vedením Bena Gunna se zpívaly námořnické popěvky i církevní písně, a jediné, co mu zakázali, byla jeho slavná imitace kapitána Flinta (piráta Flinta, ne papouška). Přidával jsem se ke zpěvu, ale nesměl jsem to přehánět, neboť jsem mutoval a hlas se mi vznášel po stupnici nahoru a dolů, chvíli jako racek, hned zas jak kačer, avšak běda! – nikdy ne jako slavík.

Vynálezce byl zcela zaměstnán svým nejnovějším plánem na pohánění námořních plavidel párou. I tak si však našel čas, aby pro kuchyni vyrobil zařízení, které na rozbouřeném moři udržovalo pánve na místě. Mělo to jen jedinou vadu – za klidného počasí tohle zařízení pánve převracelo a vylévalo kaši do ohně. Starého Wensleydalea však nedokázalo nic odradit. Jak mi často říkával (nebo komukoliv jinému, kdo byl ochoten mu naslouchat): „Využití lidského rozumu vyřeší veškeré problémy.“ Vzhledem k tomu, že jsem kdysi při výprasku pocítil „rozum“ na svých vlastních zádech, měl jsem o tom své pochybnosti, ale nakonec jsem dospěl k závěru, že má pravdu, pokud vše – mimo pánví – aspoň zůstalo na místě.

Wilton se procházel s perem za uchem a s papírem v ruce po palubě a vypočítával podíly podle zákona o kořisti, zákona o nalezení pokladu, který nikomu nepatři, různých forem partnerství, prostě podle čehokoliv, na co byste jen přišli. Vše mělo být právnicky podloženo, protože na lodi jsme měli různé typy lidí.

Pán Argent byl ve svém živlu – prováděl lady Alicí po palubě a krmil ji námořnickými historkami, a každá z nich byla pravdivější, než byla lady Alice ochotná uvěřit. Některé mě přímo šokovaly, protože příběhy z Věstníku newgateské věznice vedle nich vypadaly jako Pestré čtení pro slečnu Zuzanu, avšak na smetanovém úbělu líček lady Alice se nerozléval žádný ruměnec, jak by asi napsal ve svém romantickém eposu pan Hawkins. Stále se však smála a pleskala pana A. po ruce, takže výše řečený pan Jim z té či oné pohnutky zelenal.

Pokud doktor Livesey zrovna nepečoval o naše útroby, našel si vždy nějaké klidné místečko na slunci a četl si v nové knize od jakéhosi Švéda, který tvrdil – jak mi říkal doktor –, že každý živý tvor, ať už se plazí, chodí, létá, kouše, bzučí, řve anebo bodá, může být přiřazen do společnosti tvorů stejného druhu a pak dále rozškatulkován podle širších podobností do celých regimentů a armád.

„Až se tam dostaneme,“ prohlásil doktor, „nebudu hledat stříbro, neboť to je běžný materiál, který se hodí na stůl či na ženskou šíji, ale je všude naprosto stejný. Budu hledat rostliny a živočichy pro svou sbírku.“

„Máte pravdu, doktore,“ řekl jsem, „až se vám zachce vydat se na výzkumy, jen řekněte Tomovi, a on vám dá s sebou něco k snědku.“

Jim Hawkins, který právě v tu chvíli náhodou procházel kolem, na mě při těch slovech vrhl prazvláštní pohled, ale nic neřekl. Když zjistil, že mu pan Argent odvedl jeho miláčka, jak by to označil prostý člověk, horlivě pomáhal doktorovi v práci a často jsem j« zahlédl, jak si povídají nad doktorovou knihou.

I já jsem se horlivě věnoval knihám. Když už jsme byli na širém moři, přišla za mnou Betsy a ptala se mě, jestli bych jí pomohl naučit se číst. Byl jsem tomu rád, protože v tomhle umění jsem byl zběhlý.

A přestože ohmataná příručka o navigaci, kterou si s sebou přinesla, nebyla tak vzrušující čtení jako Věstník newgateské věznice, zdálo se, že ji čte velice pozorně. Našli jsme si pohodlné místečko v závětří velkého člunů a tam jsme upřeně hleděli na řádky a hláskovali jednotlivá slova. Jednoho ospalého dne, kdy nám nad hlavami líně pleskaly plachty a slunce do nás pražilo, jsem měl náhle tvář těsně vedle Betsina čokoládově hnědého obličeje a její kudrnaté vlasy mě lechtaly na tváři. Kdo mi může vyčítat, že se ve mně probudily sladké vzpomínky na malou Tilly a na naše tulení a mazlení na zadním schodišti? Pohlédl jsem na Betsin zdvižený nosánek a na její pružnou vysokou postavu, a najednou jsem si připomněl zemanova slova; „Až tohle vše skončí, může se stát tvou ženou… nebudeme se jí ptát…“ Myšlenka je tvoje, Tome,“ mi prolétla hlavou, a já uchopil její tvář do dlaní a zaklonil jsem jí hlavu dozadu, abych ji políbil.

V okamžení mě převrátila na záda a rozkročmo se mi posadila na břicho. Málem mi přitom vyrazila dech. Sklonila se ke mně a kousla mě do špičky nosu. Nebylo to však žádné láskyplné kousnutí. Pak pronesla velice zvolna a zřetelně:

„Já sama řeknu, kdy se začneme líbat a kdy přestaneme.“ Pak mi dovolila vstát a ušklíbla se. Dodala: „Něco ti povím, Tome. Dáme si spolu zápas na tři kola o hubičku.

Upřeně jsem se na ni zahleděl a odcházel jsem pryč. Její smích mě však provázel po celé lodi. Pak už jsme spolu nikdy nečetli. Zašel jsem však za Nedem Barkerem a požádal jsem ho, aby mě naučil zápasit, a tak jsem trávil čas tím, že jsem se spíše učil přehazování protivníka na bok než křížovému zaměřování lodi. Při tréninku mi dával poťouchlé a nenápadné otázečky, jejichž záměr jsem pochopil až mnohem později. Párkrát jsem zahlédl, jak si povídá s Danielem a Joby jim dělá tlumočníka, což se mi zdálo podivné, protože obvykle se havíři a zemanovi černoši vzájemně stranili.

Ano, bylo to podivné, a pro člověka, který dostává plat (ať už od kohokoliv) za to, že má oči i uši dokořán, tu byly k slyšení i k vidění ještě další podivné věci.

Všeobecné vzrušení se zvyšovalo, jak jsme se blížili k cíli naší plavby. Měli jsme se zastavit na ostrově, vysadit tam vyloďovací skupinu a pak plout do Kingstonu na Jamajce, která ležela pár set mil severovýchodně od naší trasy, abychom tam vyplatili členy posádky a vysadili je na břeh. Pak poplujeme maximální rychlostí nazpět k ostrovu Pokladů. Všichni byli v povznesené náladě, protože jsme se blížili ke konci první části našeho dobrodružství.

Nastal den, kdy kapitán Gray oznámil, že jsme pouze několik mil od ostrova a ze tam hned za rozbřesku spustíme kotvu. Až do noci jsem pracoval s Molly Brindleovou v kuchyni, kde jsme připravovali proviant pro vyloďovací skupinu. Konečně před půlnocí mi Molly popřála dobrou noc a já zůstal sám.

Lelkoval jsem po palubě a napínal jsem zrak do tmy v naději, že zahlédnu nějaký tmavší obrys, který by mi ukázal, kde ostrov leží. Nic jsem však neviděl.

Nezbývalo, než si jít lehnout, i když na spánek jsem samým vzrušením neměl ani pomyšlení. Když jsem šel do podpalubí, procházel jsem kolem bečky s jablky a vtom jsem zaslechl tlumené hlasy dvou starších mužů. Sotva pronesli pár slov, pocítil jsem obrovský strach i zvědavost. Abych je lépe slyšel, vlezl jsem si do bečky, usadil jsem se ve tmě a dírou po suku jsem naslouchal. Vyrozuměl jsem totiž, že život nebo smrt všech poctivých lidí na palubě závisí jen a jen na mně.

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ – VZBOUŘENCI

„Nuže, Johne?“

„Ano, Johne?“

„Už se dál nemůžeme takhle scházet, ostatní by mohli začít tušit něco podezřelého.“

„Proto jsme se tu taky sešli. Neznám nic podezřelejšího, než je poklad. Oč tedy jde?“

„Jde o tohle: Moji lidé – Daniel, Joby a ostatní – přišli za mnou a kladli si podmínky.“

„Vážně, k čertu?“

„Vážně. Říkají, že to stříbro vyzvednou, ale jen tehdy, dám-li jim svobodu a zaplatím jim za jejich práci patřičnou mzdu. Vsadil bych se, že je k tomu navedl Ned Barker. Neměl jste ho s sebou brát.“

„Ať visím, Johne, ale Ned Barker je skutečně jak nahnilé jablko v sudu.“

„To tedy ano. A když už mluvíte o jablku, Johne, vstaňte a podejte mi jedno, vyschlo mi jaksi v hrdle.“

Div jsem neomdlel hrůzou! Chtěl jsem vyskočit ven a utéci, ale nohy mi vypověděly službu a srdce se mi sevřelo.

„Dejte pokoj s jablky! Přece nebudete cucat šťávu z jablek! Než půjdeme spát, dáme si pár sklenic sherry. Dnes za mnou přišel Ned Barker a povídal mi přesně to, co vaši lidé. Abych propustil havíře z jejich sedmiletého závazku a zaplatil jim řádnou mzdu – nebo budeme bez stříbra.“

„Co budeme dělat, Johne – vyjednávat?“

„Vaše hlava za moc nestojí, Johne, a nikdy ani nestála. Kdyby bylo po mém, nechal bych je, aby vyzvedli poklad, naložili ho na loď a dopravili nás nazpět do Kingstonu, a pak bych teprve zasáhl. My ze zadní paluby přece nemůžeme to stříbro sami vykopat a naložit. Jsem však pro to, abychom s nimi skoncovali na ostrově, jakmile bude poklad na palubě.“

„Oni ho však nenaloží.“

„To je právě to, na čem se gentlemansky dohodneme – když poklad nenaloží; nedostanou ani peníze.“

„Mám jiný plán.“

„Sem s ním, Johne.“

„Až zakotvíme v Kingstonu, půjdeme spolu na břeh, protože vy se v přístavu vyznáte, když jste se tam postavil na vlastní nohy.“

„A potom?“

„No, pak si tam koupíme půl tuctu silných černochů a dovezeme je na ostrov Pokladů, aby vyzvedli ty stříbrné pruty. Až to stříbro vyzvednou, tak si Ned Berker, Daniel a ostatní můžou vzít svoje krompáče, nechat se vysadit na břeh a zůstat na ostrově, anebo se můžou vrátit s námi domů a nechat se deportovat čí prodat.“

„Za to před vámi smekám klobouk, Johne, a tady je na to má ruka. Ani živá duše se však o tom nesmí dozvědět.“

„Platí, Johne. Takže hned dnes v noci změníme kurs a poplujeme přímo do Kingstonu. Kapitánu Grayovi se dá důvěřovat, že bude držet jazyk za zuby. Čím dříve tam zakotvíme, tím dříve se vrátíme s čerstvými silami, a tím líp pro nás.“

„Ano a přece ještě něco, Johne, já s vámi na břeh nepůjdu. Kingston je pro mě dost nepříjemné místo a nerad bych se tam právě teď objevil.“

„Ohó, copak jste tam vyváděl, Johne?“

„Na tom nesejde, kamaráde, o tom nechci mluvit. Podívejte se, vezměte si s sebou Betsy. Ta se o vás postará – zná v přístavu kdekoho.“

„Zacházíte s mou služebnou velice nenuceným způsobem, Johne! Vsadím se, že tu mladou dámu znáte lépe nežli já.“

„No, Johne, jelikož jsme teď spojenci, tak vám to povím. Betsy sloužila celý rok v mém domě v Kingstonu, než jsem ji poslal do Bristolu.“

„To znamená, že vy a ten darebák Blan…“

„Nemá cenu plakat nad rozlitým mlékem, Johne. Jedeme v tom teď spolu – ať se děje, co děje. Komu můžeme důvěřovat?“

„Ó, to je otázka. Mrzí mě, že se Daniel postavil proti mně. Měl jsem o něm lepší mínění. Doktor a Jim Hawkins by měli v případě potřeby obstát.“

„A co malý Tom? Ten je v pořádku?“

„Ano, ten udělá pro peníze cokoliv.“

„Vy byste to měl vědět, když jste ho každý měsíc podmazávál jedním šilinkem.“

„Já? To tedy ne, to vy jste mu platili“

„Já taky ne! Někdo s námi hraje dvojakou hru, Johne.“

„Ano, ale kdo? Je to zvláštní, jak život plyne, Johne, ale vzpomínám si, jak jsem seděl právě u téhle bečky s jablky a chystal plány s dalšími rytíři Štěstěny, a po celou tu dobu se uvnitř krčil Jim Hawkins a poslouchal každičké slovo.“

„Johne, ty si myslíš, že by tam teď někdo mohl být a špehovat nás?“

V panické hrůze před prozrazením jsem se pokusil vylézt ven a utéci. Ale oba muži zaslechli, jak jsem se škrábal po stěně bečky vzhůru.

Vyskočili na nohy a pak jsem ucítil, jak uchopili bečku nahoře i dole, zvedli ji do výšky, nesli ji několik kroků a pak ji hodili rovnou do moře. Ani jsem nestačil vykřiknout, jak jsem byl šokovaný a potlučený, jen jsem se ze strachu o život tiskl ke stěnám svého křehkého plavidla, jež se nadnášelo na vlnách.

Hispaniola nade mnou odplouvala do tmy.

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTA – ZAHADNÝ VRAK

Bečka – jak jsem se sdostatek přesvědčil, než jsem se s ní rozloučil – byla jako stvořená pro člověka mé výšky a váhy: plula lehce a rychle. Jinak to však bylo nejrozmarnější plavidlo, v jakém jsem kdy seděl. Dělej co dělej, vždycky se obracela na stranu závětrnou a ze všeho nejvíce se ji líbilo otáčet se dokolečka. Nakonec jsem ponechal svému plavidlu volnou ruku. Nade mnou byla temná noc, vůkol širé moře, ale hádal jsem, že země nemůže být daleko. Vidět jsem mohl jen málo a dělat už vůbec nic. A tak jsem se stočil do klubíčka a snažil se usnout.

Než jsem se ponořil do spánku, probíhaly mi hlavou události minulých týdnů jako v loutkovém divadélku – jednotlivě postavy se zjevovaly a zase mizely jako pimprlata, tlačily se dopředu a pak zase byly dámy zatláčeny do pozadí. Co teď udělají Trelawney a Argent, když se z nich stali spojenci? Co se stane s mými přáteli? Proč měl pan Argent strach vystoupit v Kingstonu na břeh? Nikdy se ničeho nebál, ale zřejmě mu v tom přístavu cosi nebo kdosi nahánělo vítr. Muší to být velice zvláštní tvor. A co udělá zeman se svým podílem stříbra? Opatři lady Alici dalšího nanicovatého manžela, anebo se utopí v uleželém portském? Vyléčí se pari Jim vůbec někdy ze svých dvou Chorob – ze psaní nabubřelým stylem a z lásky k lady Alici? A Betsy, hezká hnědá hašteřivá Betsy, která kdekoho špehovala – kdo to je? Co má za lubem? jak tyhle všechny intriky a pletichy skončí? Jedno bylo jisté – tu hubičku už nikdy nedostanu, i kdybych v těch třech kolech vyhrál.

Konečně jsem usnul a zdálo se mi o starém funebrákovi Oakleym, jediném pevném bodě celého mého křivolakého života. Jeho ponaučení jsem si vryl do paměti: Život je hra s dobrými či špatnými kartami. Blížil se už snad konec mé hry? Ve snu jsem si pomyslel, že pohřeb na moři je vlastně pro člověka pocta. Měl jsem svoji rakev na míru, i když bez víka. Ale také bez polibku na rozloučenou.

Když jsem se probudil, byla nade mnou modrá obloha a pode mnou plynulo mohutné, ale klidné moře.

Dírou po suku, kterou jsem měl u hlavy, jsem na nedalekém obzoru spatřil dva nízké kopce, vzdálené od sebe asi jednu míli, a na jihozápad od nich třetí a vyšší horu.

Byl to ostrov Pokladů.

V okamžení ustoupil smutek vzrušení. Bez rozmýšlení jsem se vymrštil, převrhl jsem přitom své plavidlo a octl se ve vodě. Dral jsem se k hladině. Veškerá filozofie o konci životní hry a o sklízení karet že stolu upadla v zapomnění. Hlasitě a zřetelně jsem se dožadoval nového rozdání karet. Tápavými pohyby jsem se vydrápal rozkročmo na bečku a jel jsem na ní jak na široké dřevorubecké kobyle. Přede mnou se mezi oběma kopci rozevíralo nízké pobřeží, v němž jsem zahlédl zátoku lemovanou stromy, ale možná to bylo ústí nějaké řeky. Bečka, ponechaná svému osudu, se snažila plout na jih do vjezdu do zátoky, kde jsem spatřil vlny tříštící se o skály. V zátoce černé skály jsem byl několikrát svědkem, jak se lodi, mnohem větší než ta moje kocábka, roztříštily o útesy, a tak se mi moc nechtělo tím směrem plout. Patami jsem popohnal bečku jako koně, aby se držela směru, který jsem si zvolil.

Na chvíli bylo na vážkách, kdo prosadí svou. Ale po hodině pádlování se bečka vymanila z bočního proudu a začala se přibližovat k nízkému břehu na jihu zátoky. Vjezd mezi čely průlivu byť protáhlý a úzký a oba břehy byly zalesněné. Přímo proti sobě, uvnitř zátoky, jsem spatřil lodní vrak. Bývala to zřejmě veliká loď o třech stěžních, ale nepohoda na ni už tak dlouho dorážela, že celá obrostla spletí mořského rostlinstva. Na palubě zapustilo kořeny pobřežní křoví, které bylo právě v nejbujnějším květu. Byl to smutný pohled, ale i důkaz, že kotviště je klidné.

Po další půlhodině jsem odpádloval nohama ke břehu, seskočil jsem na mělčinu a dal jsem své Bečce sbohem. Byl jsem posedlý zvědavostí, a tak jsem se vydal na cestu písčitým břehem, po němž se plazily rákosovité traviny, abych se dostal k vraku, ozdobenému podivnou pokrývkou z květů a keřů.

To však nebylo to nejpodivnější. Když jsem se přiblížil k vraku, který byl pevně usazen v písčitém břehu, povšiml jsem si, že listy a větve na jeho palubě mi něco připomínají. Ne že bych věděl, o jaký druh keřů jde, všechny však měly stejnou výšku a tvar, jako by je někdo sestříhal na živý plot. Pod baldachýnem mechu stál palubní přístřešek, který vyhlížel jako srub obklopený zahradou.

Ale podivnostem ještě nebyl konec: Od břehu až k lodi vedla lávka ze dvou prken s hrubým zábradlím. V okamžení jsem vykročil polévce a přešel jsem po ní na palubní zahradu, neboť to vskutku byla zahrada. Na palubě jsem všude kolem sebe viděl trávníky a květinové záhony, oddělené pečlivě upravenými cestičkami, kterými prosvítaly trámy, tu a tam hrubě vyspravené.

Na jednom z trávníků se na řetěze pásla koza s nalitým vemenem. Mléko, pomyslel jsem si. Rozhlédl jsem se kolem, a hle, na kolíku u dveří přístřešku viselo vědro a pod ním stála neumělá třínohá stolička. Jakmile jsem se však přiblížil ke koze, abych skoncoval se svým půstem, postavila se do střehu a začala rychle mečet, skoro jako by zapomněla na svou přirozenost a považovala se za hlídacího psa.

Zklamaně jsem se obrátil ke dveřím do přístřešku. Byly dokořán. „Haló, je tu někdo?“ zvolal jsem. Mezi stromy na břehu se ozval sbor ptačích hlasů, ale nablízku mi odpovědělo pouze kozí mečení.

Zalitoval jsem, že nemám klobouk, který bych mohl smeknout, a vkročil jsem do úzkých dveří. Uvnitř bylo šero, ale přesto jsem rozeznal táflované stěny soukromé kajuty, v jejímž středu stál stůl a čtyři křesla. Všude bylo uklizeno a čisto a stůl byl prostřen pro tři osoby. Bylo tam však něco ještě podivnějšího. Pokud mě zrak nešálil, na stole ležely stříbrné talíře – podobné jako jsem kdysi vídal v nejlepších domácnostech kolem Bridgwateru anebo na Trelawneyho zámku.

Zůstal jsem stát jako přikovaný. V křeslech seděly dvě postavy, zabořené tak hluboko, že jsem je předtím ani nepostřehl.

Odhadl jsem, že tvrdě spí s klobouky staženými přes oči. Přikročil jsem k nim – velice opatrně, protože lidé, kteří se náhle probudí, nebývají zrovna přátelští. Na zadní straně každého z křesel bylo cosi úhledně vyryto. Na jednom bylo napsáno „Místo pro Toma Morganaw a na druhém „Místo pro Bena Creeche“. Plížil jsem se dál ještě opatrněji a sklonil jsem se, abych si prohlédl křesla na protější straně. Jedno bylo označeno jako „Místo pro Dicka Johnsona“, na druhém nebylo žádné jméno.

Opřel jsem se o opěradlo čtvrtého křesla a pozvedl jsem hlavu, abych jemně oslovil pana Morgana a pana Creeche, poněvadž jsem je nechtěl zhurta probudit.

Nebylo to však třeba. Neprobudil bych je ani já, ani nikdo jiný. Místo očí měli nevidomé otvory, místo tváří šklebící se lebky a místo rukou jim ze zaplátovaných rukávů jejich kabátců trčely holé kosti.

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ – POSÁDKA KOSTLIVCŮ

Otočil jsem se, abych utekl z téhle ďáblovy jídelny, ale dostal Jsem se jen ke dveřím. Tam jsem znovu uviděl neškodnou mečící kozu s nalitým vemenem a zastavil jsem se. Kostlivci přece člověku neublíží. Duchové nechovají kozy. A ať už je Dick Johnson, ten chybějící člen oné trojice, kdokoliv, aspoň je živý. A podle všeho je to i pořádkumilovný a civilizovaný chlapík, i když to má v hlavě trochu šejdrem, když sedává u stolu s kostrami vlastních kamarádů, když jim prostírá a tak.

Dick Johnson, Tom Morgan – tahle jména mi v té mé palici něco připomínala. Ve vyprávění pana Jima byli po té vražedné honbě za pokladem vysazeni na ostrov Pokladů tři muži. Byl jsem si jist, že jedním z nich byl Dick Johnson a že s jeho jménem se pojilo něco mimořádného. Určitě provedl něco neobyčejného, i když jsem si za nic na světě nemohl vzpomenout, co to bylo. A na tom, co provedli ti druzí dva, teď už ani za mák nezáleželo, poněvadž z nich stejně nezbylo víc než raneček kostí.

Kdo z nich však nadělal kostlivce? Bylo to dílo matky přírody, anebo to byl „čert a chlast“, jak se zpívá v oné písni? A nepomohl snad někdo přírodě? Pokud ano, pak to mohl být jejich přítel Dick. Kdyby je však oddělal, copak by je někam neukryl, nepohřbil by jejich mrtvoly?

Neměl jsem náladu tam zůstávat a vypátrat to, a tak jsem se vydal k lodní lávce. Vtom jsem se zarazil. Dole v té zeleni si kdosi prozpěvoval. Byl to hlas ještě horší než ten můj, ale slova mi byla povědomá. Dobře jsem si je pamatoval z funebrácké dílny.

Všichni lidé, co na zemi dlí…

Dál se však onen zpěvák nedostal. Další verš nahradily jen různé zvuky, dam-dy-dam, a tak to šlo po celou sloku. Pak začal znovu slovy „Všichni lidé, co…“ a celé se to opakovalo.

Zpěv se blížil, pak ustal a namísto toho se ozval naříkavý hlas, připomínající kněze:

Ó Pane, otevři rty naše,

a jiný hlas přirozenějším tónem odpovídal:

A naše ústa Té budou velebit,

ó Pane, la-la-da-da-da,

ó Pane, la-la-da-da-da,

a tak to šlo stále dokola a neustále se to blížilo. A pak po slovech „Pomodleme se“ se v blízkosti lávky rozhrnuly keře a vyšel z nich vysoký kostnatý muž, který si jako psa vedl na řemeni kozla. Byl sluncem tak sežehnutý, že by ho člověk mohl považovat za černocha, ale jeho dlouhý tenký nos ukazoval spíš na bělocha. Měl na sobě kalhoty a kabátec z kozí kůže, ale hruď měl holou a opálenou do hněda jako obličej. Vlasy i vousy měl dlouhé, byly však zastřižené a pěstované. Podobně jako jeho domov byl i on zvláštním způsobem jako ze škatulky. Mé obavy se začaly rozplývat.

Odkašlal jsem si a popřál mu dobrý den. Zvedl hlavu, pohlédl na mě a pak s mávnutím ruky odpověděl:

„Uvidíme se po mši, mládenče.“

A odpochodoval po břehu, zatímco za ním doznívala slova otčenáše. Zmizel mezi keři a já jsem začal uvažovat, že bych se snad měl ztratit, ale vtom se znovu objevil. Tentokrát si opět prozpěvoval a pak zmizel mezi stromy na zádi. Když se vrátil zpět, začal s kázáním. Když procházel kolem popáté, zaslechl jsem, jak spílá farníkům kvůli lenošným chudákům, kteří jsou břemenem pro celou farnost. Bylo to kázání, které jsem mnohokrát Slýchával doma, a najednou se mi rozbřesklo.

Dick Johnson se vracel do svého mládí, do doby, než se stal námořníkem a pirátem. Určitě se domnívá, že je dnes neděle. Chvíli jsem přemýšlel. Ať se propadnu, jestli nemá pravdu – skutečně byla neděle! U všech všudy, opravdu byla neděle a Dick Johnson, který byl na tomhle ostrově patnáct zatracených let, to věděl

„No tak, mladý muži, co pro tebe můžu udělat?“

Přecházel teď se svým kozlem po lávce.

„Vy jste Dick Johnson, že?“ zeptal jsem se ho.

Zastavil se asi stopu ode mě.

Jako by se mu vzpomínky náhle vykouřily z hlavy. Strhl ze zad mušketu a zeptal se:

„Kdo jsi, u sta hromů?“

„Jmenuji se Tom Carter. Jsem trosečník a nechci vám nijak ublížit.“ Pozvedl jsem ruce na důkaz, že jsou prázdné, a vycouval jsem na palubu. Šel za mnou, pak se znovu zastavil a ohmatával mi hrudník a obličej.

„Jsi opravdický, Tome Cartere?“

„Tak opravdický jako vy, Dicku Johnsone.“

„Jak víš, jak se jmenuju?“

„Je to napsáno na opěradle prázdného křesla u

„Ano, jmenuji se Dick Johnson. V poslední době musím chodit do kostela sám. Tom a Ben jsou odpadlíci, náboženství pro ně nic neznamená.“

Ostře na mě pohlédl.

„Ty jsi křesťan?“

Přikývl jsem a Dick netrpělivě pokračoval:

„Pak tedy snad víš, co se praví ve 12. verši 22. kapitoly Zjevení?“

Zavrtěl jsem hlavou a Dick si povzdechl:

„Před tebou stojí člověk, který zná v blahoslavené bibli každičký verš s výjimkou tohohle.“

„Jak to?“

Zřejmě mě neslyšel a vstoupil do palubního přístřešku.

„No, Tome a Bene, dneska jste přišli o náramně pěkné kázání.“

K svému překvapení jsem uslyšel, jak mu odpovídá chraplavý stařecký hlas: „Ale Dicku, nech těch řečí, vždyť víš, že ani Ben, ani já se s tebou v tomhle pánbíčkaření neshodneme.“

„Tím hůř pro vás. Kdybyste chodili do kostela tak, jak se má, nebyli byste na tom teď takhle.“

„Možná máš pravdu, Dicku. Co máme k obědu?“

„Studené maso, sladké brambory a nakonec ananas.“

„A co trochu grogu?“ pronesl veselejší mladší hlas.

„No dobrá, když máme hosta, tak si dáme štamprle.“ Zavolal do dveří: „Pojď dál, Tome, a seznam se se svým jmenovcem Tomem Morganem a s Benem Creechem.“

Vešel jsem znovu dovnitř a uviděl jsem Dicka, jak obratně servíruje jídlo z kredence na stůl. Měl jsem už hlad, a tak jsem se rychle posadil. Jídlo byl dobré, chutně připravené, a když jsme se pomodlili – naštěstí krátce – dali jsme se oba do jídla.

„O nedělích nevařím, nemohl bych chodit do kostela. Dojez to, Bene,“ pobízel kostru proti sobě. „Vidíš, jak to tady mladý Tom do sebe hází!“

„Ale, nějak mě přešla chuť,“ zněla odpověď. Vrhl jsem pohled na Dicka. Rty měl pootevřené a krční svaly se mu pohybovaly nahoru a dolů. Pohazoval si s hlasem jako komediant na pouti.

„V posledních dnech toho moc nenamluví,“ poznamenal a šel ke kredenci. Přinesl odtud džbán a hrubě vyřezávaný dřevěný pohár, do kterého mi nalil jakýsi nápoj. Byl silný a vyzrálé chuti. Za těch patnáct let musel mít dost času na to, aby svou domácí várku zdokonalil. Posadil se a pohárem pozdravil kamarády. Ti na něj mlčky hleděli.

„Kdysi toho napovídali, Tome! A jak se hádali! Častokrát jsem v neděli vzal nějaký citát z bible a debatovali jsem o něm.“

Napil se a chvilku přemýšlel.

„Jednou večer, dobře si na to vzpomínám, bylo to před pěti lety, jsme taky tak seděli a diskutovali o významu verše. Kdo má, tomu bude dáno, a kdo nemá, tomu bude odňato i to, co má. Nejprve jen debatovali. Pak se začali navzájem přesvědčovat. Potom se pohádali. A nakonec došlo ke rvačce. Chytli se pod krkem, Tome, a rvali se jako dva čerti.

Kutáleli se ven z domu, po palubě, přes okraj lodi a do dvou sáhů vody na pravoboku.

Když jsem přiběhl k zábradlí, Tome, leželi tam na písčitém dně, Benova hlava ležela klidně starému Tomovi na kolenou a rybky se nad nimi jen míhaly.

Vytáhl jsem je na palubu, ale neštěstí už se stalo. Rok za rokem se ztráceli stále víc a byli pořád nemluvnější, jejich řeč byla pořád zdráhavější.“

Potřásl hlavou.

„Ještě si dáš štamprle, Tome? Já nepiju víc jak dvě. Chlast je démon. ‚Ty ostatní porazil čert a chlast…‘ Chlast je démon, to jo, a peníze jakbysmet. Je to kořen všeho zla, jak se praví v bibli, a bible nelže.“

Natáhl ruku přes stůl a položil ji na moji.

„Já to vím, Tome, protože já jsem bohatý, víš?“

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMA – ČERNÁ ZNAMKA

„Bohatý?“ zeptal jsem se.

Zabodl do mě své žhnoucí zraky. Čekal jsem, co řekne dál, a srdce mi přitom bušilo až v krku.

„Dal by sis? trochu sýra, Tome?“

Přikývl jsem s otevřenou pusou. Dick vstal a šel ke kredenci s jídlem. Vrátil se se stříbrnou mísou, na níž byly malé bochníčky chleba a sýr ve třech různých barvách. Musel ho barvit a ochucovat bylinami a šťávami z různých plodů. Čekal jsem, že mi poví něco o svém bohatství, ale už se o tom nezmínil.

„Dobrý sýr, Dicku. Nikdy jsem lepší nejedl.“

„Ano, Tome.“

Okamžik ticha.

„Ben Gunn byl hlupák.“

Trhl jsem sebou.

„Ben Gunn – toho nebudeš znát, Tome. Vysadili ho tady ještě přede mnou. Víš, co udělal?“

Aha, pomyslel jsem si, teď tedy uslyšíme něco o tom stříbře.

„Vystřílel všecky kozy, ke kterým se dostal na dostřel, a zbytek zahnal nahoru do kopců. Dalo mi to pořádně zabrat, než jsem je znovu přilákal dolů. Boží tvorové mají větší cenu živí než mrtví, to si, Tome, pamatuj. Já zabíjím jednu kozu koncem každého měsíce, a to pro nás tři stačí. Tom a Ben toho moc nesnědí.“

Neodvážil jsem se připomenout mu to bohatství. Jak jsem mohl vědět, co vzápětí řekne nebo udělá?

„Ano, Ben Gunn byl hlupák. To on našel všechno zlato. A co s ním udělal?“

Dick však nemluvil ke mně. Hleděl na druhého Toma.

„My víme, Dicku, my to víme,“ odpověděla truchlivě kostlivcova hlava.

„Ano, dal to zemanovi, tomu, který nás tu vysadil – tebe, Tome, tamhle Bena a mě. Častokrát, Tome,“ teď hleděl opět na mě, „častokrát jsem tu sedával a přísahal si, že jestli ještě někdy Trelawneyho spatřím, vlastníma rukama mu zakroutím krk!“

Dickovy chlupaté pěsti dopadly s bouchnutím na stůl těsně vedle mých rukou. Sýr mi zaskočil v krku, ale nic jsem neříkal.

„Modlil jsem se k Bohu, aby mi jako Filištíny seslal do rukou Trelawneyho anebo toho křiváka Silvera. Jeho odpověď však byla pokaždé stejná: Odpusť jim, Dicku, odpusť jim sedmdesátkrát sedmkrát, ale neprozraď…“

Pozvedl hlas do kostelního prozpěvování.

„Neprozraď jim, kde leží ty stříbrné pruty.“

Zachichotal se a hlas mu opět poklesl.

„Protože, Tome, my jsme je vyzvedli zpod Černé skály. Zeman a ostatní se domnívali, že by je nedokázali odnést. My jsme to však dokázali. Vykopali jsme je a na hřbetech odnosili až sem – dvě stě prutů stříbra, tuhle mísu a zbraně se střelmým prachem. Trvalo nám to osm měsíců, kromě nedělí, to je nabíledni.“

„A kde je to teď, Dicku?“ zeptal jsem se tiše.

Nasupeně se na mě zahleděl: „A co ty jsi zač?“ zařval. „Ach, ty jsi ještě chlapec, ne starší, než byl tehdy Jim Hawkins, a nejsi jako ta svině Trelawney. Dobrá, povím ti to.“

Zavrtěl jsem se v křesle.

„Dnes je to zakopané tam, kde se k tomu nikdo nedostane. Ukryl jsem to po tom, co se Tom s Benem pohádali. Zabralo mi to celé dva roky. Právě o to stříbro se servali, když zatahovali svou pohanskou chamtivost do debaty o svatém slově božím. Nebýt toho proklatého stříbra, mohli být dnes stejně zdraví a veselí jako ty nebo já, a ne nabručení a zadumaní, jako jsou teď.“

Vstal a začal sklízet ze stolu. Chtěl jsem mu pomoci, ale naznačil mi, abych seděl.

„Teď ne. Zítra budeš obsluhovat ty. Pak v úterý zase já. A tak pořád dokolečka.“

Ohó, pomyslel jsem si, tak dlouho nemám v úmyslu tu zůstat, a už vůbec ne teď, když jsem se dozvěděl, kde ty stříbrné pruty jsou – nebo spíš kde nejsou, což bylo v každém případě víc, než věděli mí společníci na lodi. Při pěkném počasí se vrátí na ostrov tak za deset dní. Dick byl velice pohostinný, ale člověk, který nerozlišuje mezi živým masem a holými kostmi, není právě nejpříjemnějším společníkem. Zůstat tady s Dickem bude nebezpečné, to je pravda, ale taky mi došlo, že odejít od něj by mohlo být ještě riskantnější.

Ověřil jsem si to hned té noci. Spali jsme na palubě, na trávníku pod hvězdami. Noční vánek byl svěží a mírný. Dick začal chrápat hned, jak zalehl. Zůstal jsem vzhůru, a když jsem si byl jistý, že je v limbu, velice opatrně jsem vstal. Sotva jsem se však postavil, začala jedna z koz mečet. Dick se zvedl jako dlouhatánský stín, přiložil mi mušketu k uchu a řekl: „Vstávej, Dicku Johhsone, Filištínští tě přepadli. Ach, to jsi ty, Tome. Najdeš to na zádi.“

Proběhl jsem se po palubě, chvíli jsem vyčkával a pak jsem šel zpátky. Teprve když jsem se znovu natáhl a začal hlasitě oddechovat, se Dick znovu uložil k spánku.

Příštího dne po snídani mě začal provádět po ostrově. Znal tu každičký zatracený čtvereční palec, každý kopec, les, houštinu a rokli, pobřeží i bažiny. Věděl, kde se pasou kozy, kde roste koření a různé bobule i kde hnízdí ptáci. Tu a tam měl ukryté malé zeleninové záhonky na místech, kde byla úrodná půda, podobně jako si veverka dělá zásoby oříšků.

„Půda je zde dobrá a je tak štědrá, že by uživila celé zástupy. A přitom tu není nikdo jiný než já a ty.“

To si jenom myslel. Nebude to však dlouho trvat.

Každý den jsme se vydávali Jiným směrem. Jihozápadně vzhůru údolím až k úpatí Dalekohledu, nejvyššího vrcholku ostrova. Na jih dubovým a smrkovými lesy a kolem močálů až k ostrovu Kostlivce, anebo podél pobřeží na západ k Plavčíkovu mysu. Ukázal mi, kde tehdy kotvila Hispaniola, polorozpadlý srub, kde bojovali, zbytky tábora, kde popíjeli, a hroby, kde odpočívali mrtví.

Po celou tu dobu se mnou rozmlouval, jako bych to znal stejně dobře jako on. Vlastně jsem to znal, ale jak by to mohl vědět?

Existovala však dvě místa, kam mě nikdy nezavedl, i když jsem předpokládal, že vím, kde leží. Jedním z nich byla skrýš, kde byly kdysi zakopány zlaté dublony, a druhým byla Černá skála, kde ležely stříbrné pruty. Bylo v tom něco víc než jen mazanost, i když té měl vrchovatě. Dick se něčeho nebo někoho bál, možná sebe samého. Občas večer chodíval sám na příď a modlíval se. Tehdy jsem pochopil, čemu říkají metodisté „zápas s Bohem“. Jeho snědá tvář vždy zpopelavěla a po chlupaté hrudi mu stékal pot. Pak ochabl a otupěl a ožil teprve tehdy, když jsem mu podal malý šálek jeho vlastního grogu.

O takových nocích jsem se naučil ostražitosti, neboť Dick sebou při své noční můře trhal a choulil se strachy, pak zase vyskočil, rozsvítil lampu a prohledával celou loď od přídě až po záď a volal při tom na Toma a Bena, aby se ozbrojili. Jedné noci mě vzbudil, popadl mě za košili a při světle lucerny mi pátravě hleděl do tváře, až mě málem oslepil.

„Jime Hawkinsi, po čem to paseš? Tom Morgan měl pravdu, měli jsme tě oddělat.“

Odstrčil jsem ho od sebe. „Dicku, to jsem přece já. Tommy Carter.“

Pochopil jsem, že můj příchod ho vyvedl z míry. Ubohý stařík – žil si tu v klidu se svými nejranějšími vzpomínkami, a já mu připomněl ty novější a ošklivější.

Nevěděl jsem však ani zpoloviny vše.

Příští neděli jsem si při mši vzpomněl na dva celé verše písně „Všichni lidé, co na zemi dlí“. Byla to obrovská událost. Při večeři měl Dick báječnou náladu, která se přenesla i na Toma Morgana a Bena Creeche. Vtipkovali a vyprávěli historky z nichž některé Dicka šokovaly a přísně je za ně pokáral.

Brzy po půlnoci mě probudil a objal mě kolem krku. Po tváři mu tekly slzy.

„Tome, ty sis vzpomněl na tu píseň, jsi přece křesťan. Vzpomeň si na 12. verš 22. kapitoly Zjevení. Zapřísahám tě, vzpomeň si!“

Vymrštil Jsem se.

„Dicku, nač tolik povyku kvůli jedinému verši? Znáš přece bibli od první do poslední stránky.“

Chvíli šmátral ve starém vaku, který nosil přes rameno, a pak vylovil svoji ohmatanou bibli, jejíž, desky měl svázané provázkem.

„Poslouchej, Tome, co se praví v 19. verši: ‚A jestliže kdo ubere ze slov knihy tohoto proroctví, tomu Bůh odejme podíl na stromu života a místo ve svatém městě, jak se o nich píše v této knize.‘ To je přece dost jasné, ne?“

„Myslím, že ano.“

„Tak se tedy podívej, co se stalo s 12. veršem.“ Nešikovně vzal starou knihu do ruky a zadní desky odpadly. Do poslední stránky byl vyříznut roztřepený otvor o velikostí mince.

„To jsem udělal já, Tome. Ze všech smrtelných hříchů, jichž jsem se v životě dopustil, mi Bůh odpustil všechny kromě tohohle. Udělal jsem to proto, abych namíchnul Silvera, abych mu dal varovnou černou známku. Bohu je to však jedno. ‚Dokud nedáš ten papír do původního stavu, Dicku Johnsone, pravil Bůh, nedostaneš se do ráje.‘ Prosil jsem ho, zda by stačilo, kdybych zjistil, co se v tom 12. verši praví, a dopsal to tam, a on mi na to řekl, že by to bylo dobré, ale jen z polovice.“

Znovu mu vytryskly slzy.

„Černá známka, Tome. Já jsem ji odtud vyřízl a teď ji nemůžu vrátit zpátky.“

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ – SRUB

Černá známka! Polévalo mě střídavě horko a zima. Díra v Dickově bibli a papírek, který tehdy v paláci Společnosti vypadl z rukopisu pana Jima, patřily k sobě. A právě tenhle kousek papíru jsem měl v kapsičce kalhot spolu se svými drahocennými každoměsíčními šilinky. Jediný můj tah – a Dick Johnson má zajištěnou vstupenku do nebe.

Ale co má vstupenka? Co když zjistí, kdo jsem, odkud jsem a že jsem pomocník Jima Hawkinse, plavící se jako kuchař se zemanem Trelawneym, a přítel Argenta neboli Dlouhého Honzy Silvera (nebo jsem jím aspoň byl, než mě hodil přes palubu)? Co by Dick udělal? Pohlédl jsem na jeho chlupaté pracky, které si tiskl k obličeji, po kterém se koulely slzy, a uvažoval jsem, co by asi udělaly s mým křehkým krčkem, kdyby ho vztekle sevřely.

Říkal, že by Trelawneymu zakroutil krkem – a co můj krk? To by pro něj byla hračička…

Mlčeti zlato, pomyslel jsem si a držel jsem jazyk za zuby. Konečně znovu usnul, a ráno jsem mu udělal omeletu z tetřevích vajec, která jsme posbírali na čelní stěně útesu. Dick byl opět ve své kůži, ať už to znamenalo cokoliv, a mně spadl kámen ze srdce. Ten papír s černou známkou zůstane i nadále v mé kapse, i kdyby se měl Dick kvůli němu dobývat do nebeské brány.

Snažil jsem se pustit celou tu záležitost z hlavy a myslel jsem na jiné naléhavé věci, v neposlední řadě na to, co mám dělat, až se vrátí Hispaniola. jak bych však mohl starému. Dickovi upláchnout a neuškodit přitom ani jemu, ani sobě? Náhodou se však obojí brzy vyřešilo.

Příští sobotu se Dick rozhodl, že se vydáme proti proudu řeky. Od rána měl něco za lubem – pospíchal přede mnou a jako koza skákal dlouhými skoky přes balvany a proplétal se mezi keři. Sledovali jsme tok řeky až do kopců, kde jsem ji ztratil v houštinách z očí. Dick však šel stále dál, dokud jsme se nedostali z lesa, a tam jsem z vrcholku jednoho pahorku necelé půl míle od nás spatřil Černou skálu.

„Tamhle, Tome, je to místo, kde byly uloženy stříbrné pruty. Odnosili jsme je na zádech až k Severnímu zálivu a pak jsem je sám odnosil do…“ Náhlé se zarazil. „Už ani muk, Tome. Ani jeden z těch zatracených chlapů nedokázal udržet jazyk za zuby, Dokonce i sám kapitán Flint maloval mapy s různými značkami a křížky, aby to našel kdekdo. To já zas ne.

Ach, Flint, to byl zabiják a podlý ďábel! Panečku, ten měl těžkou smrt! Jak ten zuřil a řval, aby mu dali rum, když ho popadla zimnice! A hned se zas dával do zpěvu.“

Dick se odmlčel, přivřel mazaná žhnoucí očka a spustil vysokým třaslavým hlasem, který se nesl horkým vzduchem a přiměl ptáky, aby se s pokřikem vznesli k obloze:

„Na černé rakví patnáct chlapů popíjí,

jo-ho-ho, ať teče rum.

Tohle byla jeho písnička, a říkám ti, Tome, dodnes ji nerad slyším. Bylo tenkrát horko jako v pekle, jako dnes, okno měl otevřené, a tak jsem slyšel tu zatracenou písničku slovo za slovem.“

Dick si otřel pot z čela a posadil se na pařez. „Jo, Tome, a nakonec ho stejně dostal čert a chlast. I když už měl smrt na jazyku, řval, aby mu dali rum.

‚Darby McGraw,‘ zakvílel, ‚Darby McGraw, dej sem rum, Darby!‘“

Jeho hlas zněl v tom opuštěném lese tak děsivě a tvář měl tak zrůzněnou a zalitou potem, že jsem vykřikl: „Přestaň s tím, Dicku, nech toho!“ Zřejmě mě vůbec neslyšel, ale pak jsem dostal nápad. Začal jsem co nejhlasitěji zpívat:

Všichni lidé, co na zemi dlí,

pějí k Pánu hlasem radostným.

Při třetím verši se ke mně připojil a zpívali jsme spolu jako o život. Obě sloky, které jsem znal, jsme přezpívali celkem třikrát.

Díky tomu přestal Dick s těmi hrůznými řečmi o smrti a zimnici, ale vzápětí ho popadl jiný záchvat. Klesl na kolena a začal se přehrabovat ve svém vaku. Vytáhl z něj bibli, zatáhl za provázek a zvedl ji tak, že poškozená stránka směřovala k nebi.

„Ó Pane, kdybych teď dostal ten kousíček posvátného papíru, dal bych celý poklad člověku, který by mi ten papír vložil do ruky. Bylo by to tak v pořádku?“ tázal se oblohy. Pozvedl paže nad hlavu a začal prozpěvovat strašlivou modlitbu, plnou žádostí a proseb, kterou ozvěna nesla po celém lese. Přitiskl jsem si dlaně na uši, ale Dick pokračoval dál: „Všechny ty stříbrné pruty, do poslední prokleté unce, dám za ten jediný kousek papíru!“

„Dicku! Dicku!“ zařval jsem. „Ten papírek je tady! Tady je, člověče!“ Rozepnul jsem si kapsičku na kalhotách a vytáhl jsem z ní zažloutlé papírové kolečko tak prudce, až se mi vysypaly šilinky za špehování na zem. Násilím jsem mu vyrval bibli z ruky a přímo před jeho očima jsem zatlačil kolečko zpátky na místo. „Podívej, Dicku, ta stránka je zase v celku!

Jen se podívej, co se praví ve 12. verši; Ale ať se propadnu, jestli vůbec něco viděl. Popadl bibli a přitiskl si ji k tělu. Pak mi pokynul, abych přistoupil k němu, a pošeptal mi cosi do ucha. Potom povstal.

„Andělé nebeští,“ zvolal, „nyní může váš sluha vejít do nebe.“ Napřímil se, zasunul bibli zpátky do vaku a začal hopsat jako jedna z jeho koz. Byl to bláznivý tanec z kamene na kámen, až jsem si pomyslel, že se vrhne do strže a rozbije si hlavu napadrť. Aniž na mne pohlédl, dal se do běhu – ne však do údolí směrem k zátoce, ale na jihovýchod k dubovému lesu a cestou ze sebe vyrážel samé „aleluja“ a „buď pochválen“.

Běžel jsem za ním, jako by mi za patami hořelo, ale stejně jsem neměl šanci ho dohonit. Přeskakoval přes rokle a klády, jako zajíc kličkoval kolem keřů, řítil se potůčky, rozestřikuje kolem sebe vodu, a nepřestával přitom hlásat nebesům své štěstí. Ani jedinkrát se neohlédl a nedbal mého křiku.

Utíkal jsem za ním tak usilovně, že jsem se nedokázal zastavit, až když jsem proběhl zástěnou křovisek do mokřiny pod ztrouchnivělými vzájemně propletenými větvemi. Jak jsem se ze všech sil snažil vyprostit se, stále jsem slyšel jeho hlasité volání, které se zvolna vytrácelo v houštinách a znělo stále slaběji. Když jsem se konečně dostal ven a našel Jsem cestičku, která mě vyvedla z bažiny, nebylo už po něm ani vidu ani slechu. Lesy i mokřiny byly němé a já byl zcela sám.

Nenapadlo mě nic lepšího než vydat se nazpět k lodi v zátoce a doufat, že Dick už mezitím dorazil domů. Jiný hlas mi však napovídal, že se Dick nevydal zpátky k vraku, ale že si hledá nejkratší cestu k onomu domovu, po němž toužil a jehož brána se teď pro něj otevřela dokořán. Jeho pomatená mysl zaváděla jeho tělo jako bludička stále hlouběji do bažin, jež ho pohltí, a on přitom bude volat své poslední „Gloria“. Určitě musí být pomatený – pokud jsem slyšel správně, šeptal mi, že stříbro je znovu „v bezpečí“ pod Černou skálou.

Věděl jsem, že na starém vraku je dost jídla a že tam mohu vyčkat až do prvních známek návratu Hispanioly. Obrátil jsem se nazpět, abych se vydal ve svých stopách na severovýchod– alespoň jsem si to myslel –, jenže slunce bylo ukryté za stromy a mokřiny mi bránily v postupu, takže jsem se pohyboval pořád dokolečka. Bylo už poledne, a slunce, pokud jsem ho vůbec zahlédl, jsem měl přímo nad hlavou a nemohl jsem podle něho určit směr. Jeho žár pronikal listovím a uvolňoval z bažin, jež mě obklopovaly, smrduté výpary. Došlo mi, že musím počkat, až se slunce trochu skloní k západu, abych mohl určit světové strany. Pak se budu moci pustit k pobřeží a odtamtud se vydat na sever k zátoce. Opřel jsem se zády o nejbližší strom, povytáhl jsem si límec košile, abych si ochránil obličej před hmyzem, a odevzdal jsem se čekání. Za malou chvíli už jsem spal.

Probudil jsem se asi po hodině, když mi v uších zaduněla ohlušující rána. Zdálo se mi to snad? Za okamžik se však ozvala nová rána – byl to výstřel z děla kdesi po mé pravici. Nemohlo to být nic jiného než dlouhá devítiliberka z Hispanioly. Co však ostřelovali?

Zčásti podle slunce, zčásti podle zvuku děla jsem co nejpřesněji stanovil svou polohu a vyrazil jsem znovu na cestu. Vyhýbal jsem se bažinatým jamám, přeskakoval jsem z jednoho mechem porostlého kamene na druhý, běžel jsem svěží zelenou trávou, se skloněnou hlavou jsem probíhal pod stromy a prodíral se houštinami. Další výstřel z děla mi upřesnil směr pochodu. Podrost prořídl, a tak jsem mohl přidat do kroku.

Necelý tucet yardů ode mě prolétla mezi stromy s praskotem dělová koule. Vyšel jsem z lesa a ani ne čtvrt míle odtud jsem spatřil zarostlé stěny srubu, nad nímž se ve větru třepetala červená vlajka odporu.

DÍL ČTVRTÝ – MÉ DOBRODRUŽSTVÍ NA OSTROVĚ

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTA – PŘEKVAPENÍ PANA ARGENTA

(Dále vypravuje doktor Livesey – stránky z deníku)

srpna 17– – Včera v noci, dvě míle od cíle naší plavby, ostrova Pokladů, došlo k tragédii. Malý Tom Carter, učedník Jima Hawkinse, náš kuchař a děvče pro všechno, kterého si všichni oblíbili, spadl za podivných okolností přes palubu. Zároveň s ním zmizela i bečka s jablky. Překulila se snad přes okraj lodi, když si z ní bral Tom jablko? Moře však, bylo poměrně klidné a vítr nebyl nadmíru prudký.

Nebyl podniknut žádný pokus o jeho záchranu. Jim Hawkins zjistil jeho nepřítomnost příliš pozdě. Dalším problémem je náhlá změna našeho kursu. Místo abychom vysadili na břeh vyloďovací skupinu, zamířili jsme do Kingstonu na Jamajce, kam bychom měli za příznivého větru doplout během pěti dnů.

srpna 17– – Dnes jsem hovořil se zemanem Trelawneym a navrhl jsem mu, abychom sloužili za Toma vzpomínkovou mši. Zeman se domnívá, že bychom s tím měli počkat, až „budeme mít tuhle záležitost z krku“. Zdálo se mi to trochu cynické a taky jsem mu to, pověděl. Bylo vidět, že se cítí nesvůj, ale už o té věci neřekl ani slovo. V jeho chování je cosi zvláštního.

Mluvil jsem s vynálezcem Somerscalem neboli Wensleydalem, jak mu říkala posádka podle přezdívky, kterou vymyslel nebohý Tom. Somerscale zní neměl žádnou velkou radost, ale ztráta malého Toma ho dojala. „Kdyby se jen vrátil mezi nás, mohl by mi říkat, jak by se mu jen zachtělo,“ prohlásil.

Somerscale se mě vyptával na bažiny ostrově Pokladů. Podle jeho názoru by se plyny, které z nich vycházejí, daly využít pro osvětlení a další účely, ať už v domácnosti, nebo ve výrobě. Podle něho k tomu není třeba ničeho jiného než „použít lidský rozum“. A navíc – jak mě napadlo – použít hodnoty značné části stříbrných prutů, pokud je vůbec kdy vyzvedneme.

srpna 17– – Zeman se dosud ani nezmínil, proč jsme změnili směr plavby. Pan Argent však proti tomu nemá námitek. Kdybych byl cynik, což – jak doufám – nikdy nebudu, řekl bych, že ti dva mají něco za lubem. Chovají se k sobě příliš přátelsky. Nebo je to snad jen manévr, kterým chtějí čelit nespokojenosti mezi služebnictvem a havíři?

Zdá se, že i oni táhnou za jeden provaz. Cítím až v kostech, že tahle plavba může být stejně nebezpečná jako ta poslední. Modlím se k nebesům, aby tomu tak nebylo. Ned Barker za mnou jednou ve vší důvěrnosti zašel, když jsem ošetřoval kožní chorobu jednoho z havířů, a ptal se, zda bych byl ochoten dělat prostředníka mezi havíři a panem Argentem, a možná i mezi zemanem a jeho sluhy.

Havíři požadují propuštění ze svého úvazku a mzdu za svou práci. Není to malý požadavek, ale dalo by se o něm diskutovat. Somerscale s tím souhlasí. Říká, že svobodný dělník pracuje usilovněji nežli nevolník nebo otrok. Somerscale je nejen „rozumný“, ale i praktický.

srpna 17– –Jak zeman Trelawney, tak pan Argent mě bez okolků odmítli, když jsem s nimi jednal ve věci Neda Barkera a havířů. Zeman byl rozmrzelý, Argent arogantní. Oba spolu vedou dlouhé rozhovory o samotě a zřejmě se velice sblížili. Argent tomu všemu dává korunu tím, jak nestoudně se dvoří lady Alici. Obávám se, že lady Alice na to reaguje se stejným nedostatkem taktu. Lze si představit, jak to působí na chudáka Jima, který je teď zcela vyhozen ze sedla. Dělám, co mohu, abych ho nějak rozptýlil, a beru ho s sebou na procházky, při kterých mu se Somerscalem vyprávíme o vědě a lékařství. Je zvláštní, že má tak nepatrné pochopení pro Somerscaleův směr úvah. A přesto dokáže stejně jako právník Wilton vzplát jako věchet slámy, když se spolu hádají o ústavě, o zákonu na ochranu osobný bezpečnosti, o případu Král versus Wilkes, atd. Lidé jsou prostě různí.

31. srpna 17– – Jamajka na obzoru a k večeru přistáváme v kingstonském přístavu. Je to rušné a hlučné místo, kde všichni stále někam pospíchají, ale mají přitom dobrou náladu, obzvláště černoši, kterých tu musí být několikanásobně víc než bílých plantážníků a guvernérových vojáků. Hovoří se tu o obnovených bojích mezi armádou a uprchlými ozbrojenými otroky ve vnitrozemí ostrova.

září 17– – Celá posádka,– kromě dvou mužů, nutných pro plavbu lodi zpátky na ostrov – dostala dvojnásobnou mzdu a byla propuštěna. Než odešli do města, varoval je kapitán Gray, aby si dali pozor na verbíře, protože řadová loď v přístavu hledá posádku. Odporná věc, tohle verbování. Námořník by měl být v první řadě svobodný, aby mohl sloužit svému králi.

Pan Trelawney odešel v doprovodu Betsy na břeh. Prý tam má koupit půl tuctu silných černochů. Určitě je hodlá použít k vyzvednutí stříbrných prutů, aby tak vyzrál na Neda Barkera a jeho kamarády. Riskantní podnik. Doufám, že Trelawney ví, co dělá. Argent-Silver zůstal na palubě. Proč? Domníval jsem se, že Kingston je jeho domovský, přístav.

září 17– – Zeman s Betsy jsou opět na lodi, oba ve výtečné náladě. Všichni na palubě, tedy i já, jsme, byli udiveni, když jsme uviděli, že se sice naloďuje šest černochů, ale všechno to jsou ženy, mladé či ve středním věku, různých postav a velikostí, a všechny se tvářily spokojeně. Nejméně jedna z nich čeká dítě, jak je na první pohled jasné. Je však stejně čilá jako ty ostatní.

Zeman mi řekl, že tyhle ženy mají vyzvednout stříbrné pruty. Překvapeně jsem pozvedl obočí, ale Trelawney si odfrkl a prohlásil: „Nesmysl, jsou silné jako koně a dvakrát ochotnější hnout prstem než chlapi.“

Zeman má obrovskou radost a tvrdí, že uzavřel výhodný obchod. Všechny ženy byly najaty od jisté chůvy na celou plavbu za třicet guinejí, což je – jak sám odhaduje – pětina kupní ceny. Domnívá se, že Chůva je mezi těmi šesti ženami, ale neví, která z nich to je. Veškerá jednání se vedla prostřednictvím Betsy.

září 17– – Vypluli jsme za svítání; Ženy jsou ubytovány na palubě, kde – jak prohlašují – je jim prima. Ned Barker se tváří velice sklesle. Právem se domnívá, že byl oklamán. Ostatní na palubě jsou velmi spokojeni. Ženy nás obskakují a pomáhají při obsluze lodi.

záři 17– – Nové a nové záhady: Silver odmítá jíst s námi a zdržuje se ve své kajutě. Co jsme vypluli z Kingstonu, nikdo ho neviděl na palubě. Jídlo si nechává nosit do kajuty. Vypadá špatně. Nabízel jsem mu, že ho budu léčit a že mu podle potřeby pustím žilou, ale tím jsem celou situaci jen zhoršil. Nechat ho na pokoji, to je ta nejlepší medicína.

září 17– –Naše posádka se rozrostla o jednoho člena. Jim H. mi pomáhal při porodu jedné z těch žen. Žádné potíže. Mám podezření, že než jsme tam přiběhli, Chůva už se o všecko postarala.

Silver je náramně vyděšený. Ukázal mi rudě potřísněné peříčko, které našel v misce ovesné kaše. Tvrdí, že je to krev. Řekl jsem mu, že je to hloupost, že to je jen červené barvivo z košenily, a tedy nechutný kanadský žertík. Měl však pravdu – je to krev.

září 17– –Lady Alice je dotčena, že ji Silver zanedbává. Vyhledává nyní Jimovu společnost, avšak pan Jim ji zdvořile ignoruje. Půjčka za oplátku? Lady Alice je velice roztrpčena. Myslím, že se pokoušela pečovat o Silvera, ale ten ji zcela určitě odmrštil. Záhady neberou konce.

září 17– – Jsme už jen pár mil od ostrova Pokladů, jak mi řekl Abraham Gray. Ben Gunn je neklidnější než kdy jindy, což znamená přímo kolosálně. Hodlá na ostrově střílet mušketou kozy, i když se holedbá, že to dokáže stejně snadno s lukem a šípy.

Ned Barker je opět v dobré náladě. Říká, že už se těší, až bude mít pod nohama zase pevnou zemi. Pochybuji, že mu zeman a pan Argent dovolí opustit loď, to mu přeci musí být jasné! A přesto překypuje nadšením. Má snad v rukávě schované nějaké eso? Na lodi se neustále dějí divné věci.

Dnes večer byl na palubě obrovský koncert, exhibiční zápasy, hudba, písně a tance otroků, byla to barevná a veselá podívaná. Lady Alice tančila bez přestání se Somerscalem. Že by podléhala hlasu „rozumu“? Zítra spatříme zemi, prohlásil kapitán Gray.

KAPITOLA TŘICÁTÁ – PRACH A ZBRANĚ

(Doktor Livesey pokračuje ve vyprávění)

Před svítáním jsme se zvolna a opatrně přiblížili ke kotvišti u ostrova Kostlivců. Gray je sice vynikající kapitán a Silver ten průliv dobře zná, ale za patnáct let se toho hodně změní. Silver tedy vyšel na palubu, avšak velíce váhavě.

Zeman-Trelawney svolal do své kajuty tajnou schůzku. Zúčastnili se jí kapitán Gray, první důstojník Josh Hall a lodník Henry King za posádku, z naší skupiny lady Alice, Jim Hawkins, Bendun, Betsy a já, a z Argentovy skupiny pánové Somerscale a Wilton a pochopitelně i sám Argent-Silver.

Zeman nám načrtl plán, podle něhož se měli všichni havíři i černoši (včetně Daniela, což zeman těžce nesl) dát pod zámek, zatímco naše výprava přistane na ostrově, aby nalezla skrýš se stříbrem. Pak převezeme na břeh ženy vedené Chůvou, a vězňové zůstanou pod dozorem ozbrojené stráže. Všichni – kromě lady Alice a Betsy – dostanou mušketu, pistoli, tesáky prach a náboje.

Lady Alice proti tomu důrazně protestovala. „Zdravý rozum praví,“ prohlásila, „že Bůh obdařil muže i ženu stejnou odvahou.“ Somerscale ji v tom podporoval. Když se však dalo hlasovat, byl jejich názor poražen, přičemž Jim Hawkins, Wilton a já jsme se hlasování zdrželi. Všiml jsem si však, že Somerscale cosi počkal lady Alici pod stolem, a když vycházela z kajuty, měla za pasem zastrčenou pistoli, sukni vykasanou a na hlavě námořnický klobouk. A moc jí to slušelo. Betsy byla tajně vyslána za Chůvou a ostatními ženami, aby je seznámila s naším plánem. Pak se všichni rozešli na svá místa, a ke zbraním a prachu byla postavena hlídka.

O půl páté však bylo jasné, že kdo jinému jámu kopal, sám do ní spadl. Když jsme vyšli na palubu, spatřili jsme, že velký člun je na vodě a míří ke břehu. Měl hluboký ponor, protože byl vrchovatě naložen. Na jeho palubě byl Ned Barker a havíři, zemanovi sluhové včetně Daniela, a co nás nejvíc překvapilo – všechny ženy včetně Betsy.

Kapitán Gray jim nařídil, aby zastavili, neboť opouštějí loď bez jeho svolení. Barker cosi odpověděl, ale na tu vzdálenost ho bylo sotva slyšet. Jedna z černošek objasnila celou situaci gestem, jaké jsem nespatřil od doby, kdy jsem sloužil ve vojsku Jeho Veličenstva u Fontenoy.

Zeman křičel z plných plic směrem, ke člunu:

„Mluvím k tobě, Danieli Přikazuji ti, aby ses vrátil ke svému pánovi. Vím, že jsi vlastně dobrý chlap, a vůbec si myslím, že i leckterý z vás není tak špatný, jak se dělá. Mám v ruce hodinky; Dávám ti třicet vteřin, aby ses vrátil nazpět.“

Na palubě člunu nastal rozruch, signalizující potyčku.

„Jen pojď, chlapče,“ volal zeman. „Rozhoupej se už konečně!“

Náhle se ve člunu rozpoutala šarvátka, po níž se Daniel vrhl do vody a mohutnými záběry plaval k lodi. Když byl na půli cesty mezi člunem a lodí, nařídil kapitán stáhnout příkrov z dlouhé devítiliberky. První důstojník Josh Hall, který byl vynikajícím dělostřelcem, ji připravil k palbě a mistrně ji nabil. Člun byl v tu chvíli ještě kus od břehu Pohupoval se bokem k Hispaniole, takže jsme se do něj mohli strefovat jako do vrat od stodoly.

„Pal!“ zvolal kapitán.

Právě v tu chvíli černošky strhly člun nazpět, tak mohutným zabráním, že se záď potopila pod vodu. V tom okamžiku zahřměl výstřel. Kam koule zapadla, nikdo přesně nevěděl, patrně jim však přeletěla nad hlavami. V každém případě se člun zvolna ponořil několik stop pod vodu. Někteří pasažéři udělali kotrmelec a celí zmáchaní se vynořili z vody. Nikdo však nepřišel o život. Zatímco Daniela vytáhli na palubu Hispanioly, kde se opět sešel se svým vděčným pánem, ostatní se co nejrychleji přebrodili na břeh a ponechali člun se vším všudy na písčitém dnu.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ STŘÍBRNÉ PRUTY

(Doktor Livesey vypravuje dál)

Dvě hodiny nato dorazila naše po zuby ozbrojená skupina ke břehu a opatrně postupovala mezi stromy. Na palubě jsme ponechali prvního důstojníka Joshe Halla, Bena Gunna a Daniela, kteří měli za pomoci dlouhé devítiliberky a menšího otočného děla stačit na to, aby zabránili pokusu o uchvácení lodi za našimi zády. Jelikož však nikdo ze vzbouřenců nedokázal kormidlovat či řídit loď, domnívali jsme se, že se o to ani nepokusí.

„Přísahal bych,“ prohlásil zeman, „že se ti darebáci zakopali ve srubu a chtějí se nám tam postavit na odpor. Co říkáte – vezmeme je útokem?“

Silver namítl: „Na to je jich příliš mnoho. Navíc nevíme, jak jsou vyzbrojeni. A potom – zabijeme-li jich příliš mnoho, kdo nám vyzvedne ty stříbrné pruty?“

To byl rozumný názor a kapitán Gray s ním souhlasil. Nejprve, jak řekl, musíme poklad najít, potom k němu postavíme silnou ozbrojenou hlídku, a teprve pak se vrátíme na loď a vymyslíme způsob, jak přivést havíře a černošky k poslušnosti.

Na to by měla stačit koule z dlouhé devítiliberky přes ohradu, mínil zeman. Silver přikývl, a tak jsme se bez dalších okolků vydali na cestu. V čele šli oba nejstarší muži – zeman o hůlce s bačkorou na pravé noze a Silver, který si berlou odlehčoval umělou nohu, do které mu Somerscale znovu namontoval kuličková ložiska.

Zpočátku nás zdržovala mazlavá, bahnitá půda a popínavé bahenní rostlinstvo, ale čím výše jsme stoupali, tím kamenitější byly svahy pahorku a tím řidší les.

Silver nás vedl a já si povšiml, že nechává Dalekohled vlevo stranou trasy. Napadlo mě, že nechce znovu přecházet místa, kde Flint zakopal své zlato a kde byla půda poseta starými kostmi a dalšími chmurnými připomínkami jeho posledního krvavého pokusu o získání pokladu.

Zdálo se mi, že přidal do kroku, i když přitom nepřestával vtipkovat a předhánět se s Trelawneym, až jsme překročili bod, kde na východ od nás ležela stará skrýš s pokladem a na západě byl srub s prapodivnou směsicí vzbouřenců.

V deset dopoledne, kdy jsme podle mých výpočtů měli za sebou už tři míle a Dalekohled ležel za našimi zády, nařídil Gray zastávku. Když Silver se zemanem protestovali, prohlásil kapitán suše, že nemá dost lidí na to, aby je nesli celou zpáteční cestu až k lodi. A tak jsme se na chvíli usadili na malé náhorní plošině mezi houštinami zeleného muškátovníku, kde nás stín rozložitých sosen chránil před stupňujícím se slunečním žárem. A právě tam nás potkal první otřes.

Když jsme se posadili do trávy a začali vybalovat zásoby, vyrazil Silver výkřik a ukazoval k zemi. Tvář měl, bledou jako křída. Pár yardů od něho ležela hromádka zakrvácených peříček, jako by odtamtud před malou chvilkou odešla od oběda liška.

„Tohle je dílo Chůvy,“ zamumlal Silver.

„Cože?“ popíchl ho zeman. „Co je mezi vámi a Chůvou? jaké hříchy vás to pronásledují?“

Ale Silver sevřel rty a neřekl jediné slovo. Odmítl se však posadit, dokud Gray nepřenesl místo našeho odpočinku o dobrých sto yardů dál. Tam jsme tedy odpočívali, jedli a pili. Popíjeli jsme lahodné víno a to mě přivedlo k myšlenkám na chudáka Toma, který byl prozatím naší jedinou obětí. Také Jim Hawkins byl zadumán a já jsem si ho začal dobírat. Povzdechl.

„Myslím na Dicka Johnsona, Toma Morgana a toho třetího, které jsme tu před patnácti lety vysadili.“

„Chacha,“ poškleboval, se zeman, „z těch už jsou dávno duchové. Pochybuji, že tady s tím rumem a zimnicí vydrželi víc jak měsíc.“

„Zdravý rozum praví,“ poznamenal Somerscale, „že duchové jsou z fyzikálního hlediska nemožností. Věc, jež nemá hmotnou postavu, nemůže vůbec existovat.“

„Popřel byste i existenci Boha, pane?“ zařval zeman.

Somerscale se však nedal zastrašit.

„Kdyby k tomu byl vhodnější čas, s radostí bych si s vámi podebatoval. Domnívám se však, že teď je třeba věnovat pozornost jiným záležitostem.“

„Člověk ani nemusí věřit na duchy,“ poznamenal rozvážně Henry King, „a přesto se jich bojí.“

„Pověrčivé mysli je vrozeno,“ pravil Somerscale, „aby se bála toho, čemu nerozumí.“

Vtom upustil maso, které držel v ruce, a vyjekl.

„Co to bylo?“

„Co by? Nic, člověče,“ odvětil Gray, který byl trochu podrážděný obratem hovoru. Nařídil nám balit a bez dalších cavyků, pokračovat v cestě. Somerscalea však sluch neklamal. Za několik okamžiků jsme vyšli z lesa a Silver vítězoslavně ukázal na temný kopec, vzdálený asi půldruhé míle.

„Černá skála!“ zaječel a rozběhl se neuvěřitelnou rychlostí. Zeman běžel v těsném závěsu za ním. Oba byli zbroceni potem, který jim tvořil tmavé skvrny i na kabátcích. Ale my ostatní, ať mladí, či staří, jsme měli co dělat, abychom jim stačili. Pak se Silver náhle zastavil a napřáhl ruku do vzduchu.

„Pssšt!“ Co to bylo?“

Zůstali jsme stát. Nemělo cenu předstírat, že jsme nic neslyšeli, protože to bylo všem jasné. Uprostřed skupinky stromů napravo od nás zanotoval vysoký třaslavý hlas slova písně, kterou jsme si pamatovali až moc dobře:

Na černé rakvi patnáct chlapů popijí,

jo ho-ho, ať teče rum!

Všichni byli zděšením celí zkoprnělí. Rázem zbledli jako stěna a Silver se svíjel po zemi.

„To je kapitán Flint, u všech…“

Grayovi zpopelavěl obličej a zvolal: „Tohle není jen tak. Držme se pohromadě! Tohle je divně Nevím, čí je to hlas, ale někdo si z nás zcela určitě dělá blázny – někdo z masa a krve, na to můžete vzít jedl“

„Zdravý rozum praví,“ řekl roztřeseným hlasem Somerscale, „že hlasy duchů nemohou mít ozvěnu, a tenhle hlas ji měl zcela zřetelnou.“

Jako na důkaz jeho tvrzení se píseň ozvala znovu, víc nalevo, avšak naprosto srozumitelně.

„U všech ďasů,“ zaječel Silver, „to je Ben Gunn!“ Ostatní přikyvovali,“ ale tahle útěcha netrvala dlouho. – „Vy hlupáku!“ vyrazil ze sebe zeman, „Bena Gunpa jsme přece nechali na palubě.“

„Ať visím,“ zalapal Silver po dechu, „máte pravdu. Ale i tak, kamarádi, ten hlas je mi povědomý, to mi věřte. Je to někdo, koho dobře známe.“

Jako by mu chtěl napomoci, ozval se onen hlas znovu – kvílel odkudsi zdálky, až to doznívalo ozvěnou mezi vzdálenými vrcholky,

„Darby McGraw,“ kvílel ten hlas, „Darby McGraw! Dej sem rum, Dar byl“

„To stačí,“ řekl kdosi. „Jdeme pryč!“

„Stát!“ zvolal Silver a jeho hlas vzbudil hrůzu v Trelawneyho očích. „To není Ben Gunn. To je Dick Johnson, kterého jste tady vysadili. Je to Dick Johnson, za to dám krk!“

„Ale Dick je přece mrtev,“ řekl zeman bledý jako smrt. V tu chvíli celá naše skupinka ztuhla jako přimražená, neboť se ozval další hlas, tentokrát mladší a hlubší, a oproti tomu prvnímu i výraznější.

„Všichni lidé, co na zemi dlí,“ prozpěvoval. Jak Silver, tak zeman měli tváře bílé jako plátno.

„To je malý Tom Carter, kterého jsme – který spadl přes palubu,“ křičeli.

Nyní se ukázalo, že kapitán Gray je opravdový vůdce. Vztyčil se v celé své výšce, nařídil postupovat kupředu maximální rychlostí a sám vyrazil k Černé skále tak ostrou chůzí, že nám nezbylo, než ho následovat. Pochmurný zpěv se ozval ještě jednou vpravo za námi, pak se rozhostilo ticho a slyšeli jsme už jen rychlé kroky po kamení a hlíně.

Trelawney a Silver, kteří už zapomněli na prožitou hrůzu, se dostali do čela – předháněli se, klátili se ze strany na stranu, a dokonce se i navzájem odstrkovali tam, kde se cesta zužovala. Oči jim jenjen svítily, kráčeli rychleji a lehčeji, nedychtili už po ničem Jiném než po bohatství, které jim na konci téhle stezky zaručí život za bujného hýření.

Oba – Silver o berle, zeman o hůlce – zuřivě hopkali, široce rozevřené nozdry se jim chvěly, a když jim mouchy sedaly na obličej, kleli jako pohani. Neustále pospíchali vpřed, až jsme se octli u úpatí skály.

„Hej, kamarádi, všichni pohromadě!“ volali.

Sotva však uběhli deset yardů, už se zastavili. Ozvaly se tlumené výkřiky. Silver zrychlil krok, odrážeje se berlou jako posedlý. Za okamžik jsme se i my ostatní zastavili jako přibití. Před námi bylo možné rozpoznat velikou jámu staršího data. Poblíž leželo prkno, na kterém bylo žhavým železem vypáleno jméno Flintový lodi Mrož.

Jáma však byla zasypaná kameny a balvany, navršenými až do výše deset stop, jako by tam došlo k mohutnému sesuvu půdy.

Bylo nad slunce jasné, že to stříbro nezahlédneme ani koutkem oka, pokud nám nepomůže Ned Barker a jeho veselí muži a ženy!

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHA – ČERVENA KOŠILKA

(Doktor pokračuje ve vyprávění)

Takové zklamání snad svět neviděl. Všichni stáli jako opaření. A přesto jsem z výrazu Somerscaleova obličeje poznal, že pečlivě vypočítává sílu potřebnou k odstranění balvanů a dostupné zdroje energie, jež by to dokázaly uskutečnit.

Silver i zeman se však okamžitě vzpamatovali. S kletbami a křikem odhodili berlu i hůl a začali přehrabovat kameny prsty – velké balvany přitom namáhavě odvalovali a menší kameny házeli stranou.

„Jen kopejte, pánové,“ řekl jim s chladnokrevnou drzostí. Jim Hawkins. „Jen kopejte, možná že najdete aspoň nějaké ořechy bulvušky.“

„Ořechy!“ zařval zeman. „Slyšíte ho? Říkám vám, že tenhle mladý muž v to doufal po celou dobu. Jen se. mu podívejte do tváře, má to tam napsáno.“

Silver však vystřízlivěl a vrhl na Jima velice zvláštní pohled.

„To mě na tebe moc mrzí, Jime. Vždycky jsem si tě velice vážil.“

Jim se rozesmál. Obličej se mu přitom rozjasnil tak, jak jsem u něj už dlouho neviděl.

„Copak to nechápete?“ otočil se k nám všem. „Tohle je pomsta Silverovi! To je pomsta stříbra! Tyhle kameny v životě neodházíte.“

„Nesmysl!“ vykřikl zeman. „Přitáhněte ty blázny ze srubu k práci, a do týdne to stříbro máme!“

„Zdravý rozum praví,“ pronesl Somerscale, „že lidské úsilí dokáže překonat jakoukoliv překážku.“

„Zdravý rozum však také napovídá,“ dodal jsem po chvíli přemýšlení, „že je třeba najít způsob, jak se smířit s tím, že budeme muset pracovat vlastníma rukama.“

Po těch slovech se opět ujal velení Gray. Poznamenal, že celá věc má jedno plus – stříbrné pruty nepotřebují žádnou stráž.

Po této poznámce nařídil rychlý pochod zpět k naší základně na Hispaniole. Rychlý pochod byl poněkud optimistický výraz, protože naše dva chrty teď svazovala únava, a tak v čele kráčel Gray, který udával tempo, zatímco zeman a Silver skupinu uzavírali. Pozoroval jsem je oba s obavami, stejně jako Jim Hawkins. Ten prohlásil, že prozatím jsme měli jen jedinou ztrátu – chudáka. Tommyho Cartera. Když jsem však zkoumavě prohlížel brunátné obličeje obou členů „zadního voje“, došel jsem k závěru, že každou chvíli můžeme mít na krku jeden či dva případy mrtvice. Umělá noha však dělala Somerscaleovi čest a po tříhodinovém pochodu donesla Silvera až na pobřeží. Stejně dobře sloužila zemanovi i jeho noha postižená dnou, a tak jsem si pomyslel, že kdyby začal pravidelně cvičit a přestal pít portské, mohl by se opět zcela vyléčit. Rozhodl jsem se však, že s tímhle návrhem vyčkám až do doby, kdy se nebezpečí mrtvice sníží.

Brzy po poledni jsme dorazili ke břehu a s ulehčením jsme zjistili, že oba čluny jsou na písku tam, kde jsme je zanechali. Připadlo mi to jako dobré znamení, neboť jsme je opustili bez jakékoliv ochrany a parta ze srubu je snadno mohla zneškodnit, pokud se ovšem nebáli přiblížit se ke břehu pod bdělým zrakem dělmistra Halla a jeho mužů, kteří nám teď z lodi signalizovali, že je vše v pořádku.

Na palubě jsme se umyli a občerstvili a pak jsme se shromáždili v kajutě k válečné poradě. Jak jsem se už předem obával, rozdělili jsme se nesmlouvavě na ty, kteří byli pro smír s partou Neda Barkera, aby se mohla rychle pustit do práce, a na ty, kteří byli pro jednání vedené přes hlaveň děla.

Nakonec se rozhodla, že k nim vyšleme skupinku vyjednávačů s bílou vlajkou. Vzhledem ke své autoritě je povede kapitán Gray a dále půjde Ben Gunn na znamení přátelských úmyslů a Wilton na znamení naší ochoty k vyjednávání.

Podmínky, na kterých zeman a Silver trvali: a které jsem považoval za nepřiměřeně tvrdé, spočívaly v tom, že nejprve by se vyzvedly stříbrné pruty, a pak by se dalo příznivě uvažovat o otázce svobody a mzdy. Měli dostat hodinu na to, aby nám dali rozumnou odpověď, a pokud tak neučiní, pak tedy w jak řekl zeman – „tím hůře pro ně“. Navrhoval ještě, aby se jim přislíbilo, že je dáme do želez a zaručíme řádný soud, ale já byl proti a Jim Hawkins se Somerscalem se postavil na mou stranu.

Vyjednávači odešli na břeh a po malé chvíli se vrátili. Kapitán Gray se tvářil rozladěně.

Ned Barker mu sdělil, že naše podmínky jsou velice rozumné, avšak měly by jít v opačném pořadí. Nejprve. je třeba zaručit jim svobodu, a pak vyzvednou polovinu stříbra. Potom se bude jednat o mzdě a nakonec vyzvednou zbytek.

„Ten chlap je nesnesitelně drzý,“ soptil zeman a prosazoval, aby se okamžitě přistoupilo k ostřelování, Po dlouhém dohadování jsme ho však přesvědčili, že je třeba vyčkat. Když uplynula hodina a vzbouřenci se neozvali, nařídil kapitán Gray Hallovi, aby vypálil na srub varovný výstřel.

Dlouhá devítiliberka zahřměla a přes vrcholky stromů přeletěla obloukem dělová koule, která se vzdáleným duněním dopadla do lesa: Po další půlhodině byla vypálena druhá koule, pak třetí a čtvrtá, a každá z nich podle Hallova názoru dopadla o něco blíž ke srubu. Po čtvrtém výstřelu jsme spatřili, že nad srubem vztyčili vlajku.

„To je vlajka příměří,“ zvolal zeman.

„Ne,“ poznamenal Silver s dalekohledem u oka, „to je červená vlajka odporu.“

Ruka mu poklesla a lady Alice sáhla po dalekohledu. Zaměřila jej a prohlásila: „Je to Betsina červená košilka.“

Josh Hall vypálil dalších deset střel, všechny do kruhu kolem ohrady, a pak ještě tři, o kterých předpokládal, že dopadly dovnitř.

Červený prapor však vlál i nadále.

„Musíme je vzít útokem,“ řekl zeman.

„Tohle není cvičení domobrany,“ řekl upjatě Gray a já měl co dělat, abych skryl úsměv. „Je jich tam příliš mnoho a neobešlo by se to bez ztrát na životech.“

„Polovička z nich jsou ženy,“ prohlásil Silver.

„Zdravý rozum praví…,“ začala lady Alice, ale zeman měl pro ten den rozumu až po krk.

„Vystřelte trhavou střelu,“ navrhl.

Gray se zatvářil pohoršeně.

„Jedna taková střela uvnitř ohrady by mohla všechny pozabíjet nebo zmrzačit. To by bylo nelidské.“

„A naší věci by to vůbec neprospělo,“ dodal Somerscale. „Naším cílem je přimět je k práci a jejich vyvraždění by s tím bylo v rozporu.“

Zeman s dusotem přecházel po palubě.

„Ještě něco ten člověk plácne,“ poznamenal, „a já vyletím z kůže.“

Somerscale však ještě nedomluvil.

„Aplikování duševní energie na tento problém napovídá určité vědecké řešení.“

„K čertu s vaší vědou,“ odsekl zeman.

„Ne,“ řekl Silver a zamyšleně si přitom škrábal umělou nohu. „Ať pan Somerscale řekne svoje.“

„Po určitou dobu,“ pravil Somerscale důležitě, zatímco se zeman otočil a odcházel, jsem zvažoval možnost využití plynů vycházejících z bažin. Tento plyn lze bez velkých obtíží shromažďovat. Projektil, pánové, který by při nárazu uvolnil jisté množství tohoto plynu, by přemohl posádku srubu bez jakýchkoliv ztrát na životech – nebo pouze s přijatelnými ztrátami.“ Pak zamyšleně dodal: „A bez poškození majetku či výstroje. Ztělesňovalo by to tedy zásady zdravého rozumu i lidskosti v dokonalém poměru.“

Obrátil se k ostatním a lady Alice na něj upřela zraky.

„Zdravý rozum praví…,“ začal.

„Pane vynálezce,“ řekl Daniel. Jeho hlas se ozval ze zádi kousek od nás.

„Zdravý rozum praví,“ pokračoval Somerscale, jehož toto přerušení poněkud vyvedlo z míry.

„Pane vynálezce,“ opakoval Daniel, „zavřete klapačku.“

Po téhle drzosti se oči nás všech obrátily ke kočímu v modrém obleku, který seděl na střeše přístřešku na zádi za malým otočným dělem, jež natočil tak, aby jeho hlaveň držela v šachu celou hlavní palubu.

„Krucinál,“ řekl zeman, „ten darebák přece jenom mluví anglicky.“

KAPITOLA TŘICÁTÁ – TŘETÍ DANIEL PROMLUVIL

(Tom Carter se zase ujímá vyprávění)

Pohled na červený prapor povlávající nad srubem mě přiměl, abych se zastavil. Někdo se tam zabarikádoval, ale kdo to byl? Někdo střílel z Hispanioly, ale kdo? Z vyprávění Jima Hawkinse jsem si pamatoval, že život na tomhle ostrově je jen náhodná záležitost, neboť lidé tu mění strany častěji než košile.

Tohle však nebyla vlajka, napadlo mě, a vyrazil jsem pokřik. Byla to košilka, Betsina košilka. Betsy je tedy ve srubu a brzy se s ní sejdu.

Pak jsem se však zarazil. Povlává ji ženské spodní prádlo ve větru, znamená to, že je tam i jeho majitelka?

A navíc – kdo je na čí straně? A na čí straně jsem vlastně já? Musím mít vojáctví v krvi, protože jsem se v mžiku rozhodl Dělové koule létají sem ke mně, a tak se musím dostat ze směru střelby Minul jsem ohradu a vydal jsem se k východnímu pobřeží ostrova. Vyhnul jsem se tím dělovým koulím a mohl jsem se vyvarovat, aby mě ( snad nezahlédli z kotviště, kde – jak jsem předpokládal – kotví Hispaniola a odkud přilétaly koule Bylo už pozdě odpoledne; ale slunce ještě hezky hřálo. Když jsem si vykračoval vysokým lesem, slyšel jsem v hloubce pod sebou nepřetržité dunění příboje. Jakmile jsem se po několika stech krocích vynořil z lesa, leželo přede mnou až daleko za obzor modré, sluncem zatopené moře, jehož vlny se vzdouvaly a pěnitý podél pobřežních útesů.

Uchýlil jsem se pod ochranu hustého křoví a lezl opatrně až na hřeben výběžku, který chránil ostrov Kostlivců od západu. Za mnou leželo moře, přede mnou kotviště, které bylo na závětrné straně ostrova Kostlivců klidné a ocelově šedé. V tomto chladném zrcadle se odrážel obraz Hispanioly od čáry ponoru až po špičku stěžně. Na palubě jsem uviděl asi osm nebo deset lidi, shromážděných kolem mosazné hlavně dlouhého devítiliberního děla.

Palba ustala, kouř kolem děla se rozptýlil, a když jsem napjal zrak, poznal jsem ze svého úkrytu, kdo tam všechno je. Nejprve jsem rozeznal zemana a pana Argenta, kteří hleděli do dalekohledů a měli ruce založené za zády jako admirálové. Ani dlouhána Wensleydalea a mrňouse Stiltona nebylo těžké rozpoznat. Doktor Livesey přecházel opodál po palubě s panem Jimem. Kdo se to však prochází sem tam v třírohém klobouku – snad to není lady Alice?

Odhadl jsem vzdálenost k lodi, která se zvolna otáčela kolem své osy, až se ke mně obrátila zádí. Z téhle strany bych se k ní mohl přiblížit, aniž mě spatřili. Ale jak to udělat? Dokázal bych uplavat čtvrt míle? Určitě ne.

Nedaleko ode mě, mezi houštinami na písečném výběžku, byl malý stromek s obnaženými kořeny, jehož krátké větve byly dočista obrány nějakým pasoucím se zvířetem. Hispaniola byla dosud obrácena zádí, a tak jsem vystoupil ze svého úkrytu a zatáhl jsem za stromek. Zpočátku se zdálo, že pevně drží, ale škubl jsem s ním ještě několikrát, až povolil a s plesknutím sklouzl do vody, jež byla v tam místě asi sáh hluboká Popadl jsem volnou větev a rozkročmo jsem se posadil na kmen. Musel jsem svým pádlem pořádně zabírat, protože tentýž proud, který otáčel ukotvenou lodí, mě držel při břehu. Místo abych proti němu šel čelem, plul jsem bokem k otevřenému moři, abych obeplul kotevní řetěz a, dostal se kolem lodi na pravobok. Znamenalo to vystavit se případnému pohledu hlídky, na což jsem právě neměl náladu. Jelikož jsem minule opustil loď v takovém spěchu, neměl jsem nejmenší tušení, jak by mě na palubě přijali. Měl jsem však štěstí, neboť právě když jsem vypádloval z proudu a obeplouval jsem záď lodi, zaslechl jsem z paluby jakési hlasy a pobíhání. Něco se tam dělo, a to jistě zaměstná i muže na hlídce.

Seděl jsem přikrčený na kmeni stromu a pádloval jsem ze všech sil. Dostal jsem se až na dvacet kroků od boku lodi, když mé plavidlo uchopil proud, otočil jím dokolečka a unášel je rychle podél boku a pod záď Stalo se to tak bleskově, že jsem stačil pouze zašmátrat rukama po lodním boku.

Nahmátl jsem provaz, který visel ze zábradlí na lodní zádi. Ihned jsem jej uchopil. Přiručkoval jsem skoro až k lodi, a když jsem usoudil, že už jsem dost blízko, napolo jsem se přitáhl, takže jsem si mohl prohlédnout vnitřek kajuty. Bylo tam pusto a kolem prázdného stolu stály židle jako před nějakou poradou. Jedno okno bylo pootevřeno a po chvíli žonglování jsem mohl pustit lano a chytit se okenní římsy, neboť jsem se chtěl protáhnout dovnitř.

Náhlé zavřísknutí mi dalo na srozuměnou, že kajuta není úplně prázdná.

„Deset procent, buď – anebo. Deset procent. Do tváře mi hleděl Kapitán Flint, usazený na opěradle židle. Jak ho umlčet? Na to, abych ho popadl za jeho svraštělý krk, byl příliš daleko, a také jsem se domníval, že pták, který sloužil u kdejakého zabijáka, Henrym Morganem počínaje, by se jistě jen tak nedal a způsobil by notný povyk. Než bys řekl švec, odpověděl jsem mu:

„Sedmapůl, ani o penci víc.“

Nechal jsem ho, aby, uvažoval nad mou nabídkou, stoupl jsem si na okenní římsu a vytáhl jsem se na střechu kajuty. Spustil papoušek poplach? Výkřiky a pobíhání ustalo. Na lodi vládlo hrobové ticho. Přitiskl jsem se ke střeše a užasle jsem zíral dolů První, koho jsem spatřil, byl Daniel. Krčil se zády ke mně a mířil otočným dělem do středu lodi. Za zády mu ležely dvě pistole Na čí straně však byl?

Zezdola překvapeně vzhlíželi ostatní – v čele s panem Argentem, zemanem a kapitánem Grayem. V tom okamžiku promluvil pan Trelawney, jako by konejšil malé dítě:

„No tak, Danieli, neukvapuj se, pan Somerscale jenom předložil určitý návrh.“

„On předložil návrh, já předkládám požadavky.“

Ať se na místě propadnu, „pomyslel jsem si. Ten lišák mluví anglicky! Celá léta před ním lidé hovořili a on předstíral, že neumí říci jediné slovo. A když se teď takhle rozpovídal, kdypak asi skončí?

„Pan vynálezce prohlašuje; že nechce zabíjet užitečnou pracovní sílu To je velice rozumné. Pak tedy nevidím důvod, proč bych neměl já vás poslat tímhle dělem na onen svět.“

Viděl jsem, jak si to přebírají v hlavě, zvláště Somerscale. Zdravý rozum prosazovaný přes hlaveň děla, to už dokáže upoutat pozornost. Všiml jsem si však, že pan Argent poodešel bokem, sehnul se a něčím se zabýval. Sledoval jsem ho, ale myslím, že Daniel mu nevěnoval pozornost. Možná byl plně zaujat svým prvním proslovem v angličtině.

„Teď tedy budu rozumný. Nejprve požádám pana Halla, aby vypálil raketu, která přivede posádku srubu zpět na palubu. Potom uděláme…“

Co chtěl Daniel udělat, jsme se však už nedozvěděli, neboť pan Argent si náramně hbitě odtrhl svou umělou nohu a mrštil s ní, až se ve vzduchu roztočila. Její špice zasáhla Daniela do čela a horní část, otáčející se na Somerscaleově ložisku, ho udeřila po zátylku. Daniel klesl v bezvědomí na lafetu děla. Pan Argent už hopkal po schodech nahoru, když tu jsem seskočil, popadl jsem pistole a jediným skokem jsem se vyšvihl nastěžňové zápory. Zahákl jsem si nohu kolem lana, abych si zajistil oporu, a s pistolí v každé ruce jsem ho oslovil:

„Ještě jeden krok, pane Argente, a vyrazím vám mozek z hlavy. Podíly mrtvých se přece nepočítají,“ dodal jsem posměšně.

Myslíte, že přišel do rozpaků. Ani nápad!

„Ale Tome, chlapče! Jen se podívejte,“ pohlédl přes rameno na zemana Trelawneyho, „jen se podívejte, Johne, neříkal jsem, že to není žádný duch? Malý Tom je přece jen živ a zdráv. Prostě se sem vrátil, aby si s námi zažertoval. To ti povím,“ obrátil se znovu ke mně, „Se jsi nás tehdy ráno pěkně vyděsil, když ses vůbec neukázal.“

Spatřil jsem, jak doktor hledí do zemanovy zsinalé tváře. Mozek mu pracoval na plné obrátky a to, co mu vycházelo, se mu pranic nelíbilo.

„Zatraceně,“ řekl Gray. „Tak to jsi byl ty, koho jsme slyšeli zpívat tam u Černé skály… a hlas se mu zlomil, „byl tam s tebou i Dick Johnson?“ Zůstala-li předtím zemanovi ve tváři ještě nějaká barva, tak teď zmizela dočista.

„Ano, to byl Dick Johnson a…,“ to jsem si neodpustil dodat, „strašlivě touží po tom, aby vás opět viděl, pane Trelawney, i vás, pane Argente.“

Když si to trochu přebrali, pokračoval jsem: „Řeknu vám ještě něco. Dick a jeho druhové ten poklad přenesli jinam.“

To je dorazilo. Jenom Jim Hawkins se šklebil.

„Přenesli jinam?“ zeptal se sípavě zeman.

„Ano, jinam. Trvalo jim to osm měsíců.“

Chvilku jsem počkal, s potěšením jsem sledoval jejich ohromené obličeje a pak jsem řekl:

„Ale Dick to zase odnosil nazpět a zabarikádoval…“

„To by nikdy…,“ prohlásil Gray.“

„S pomocí boží…,“ dodal jsem.

„Kde?“

„U Černé skály.“

„Aha,“ pravil, „už rozumím,“ ale tvářil se přitom nechápavě.

„Kde je teď Dick?“

„To nevím,“ odpověděl jsem, „ale doufám, že je tam, kde se mu líbí – s Tomem Morganem a Benem Creechem.“

Pan Argent nasadil vemlouvavý tón: „Ale Tome, všechno tohle povídání o tom, že nás Dick Johnson hledá, to je jen takový tvůj žertík, viď, chlapče?“

Po celou tu dobu se sunul bokem kupředu, až se přiblížil k otočnému dělu a rukou sahal po té své zatracené noze. Zvedl ji do vzduchu právě ve chvíli, kdy jsem vypálil z obou hlavní. Jeden výstřel mu sebral klobouk a paruku a udělal mu zbrusu novou cestičku v šedivém porostu hlavy. Druhá střela zasáhla umělou nohu právě doprostřed. Roztříštila se a visela ochable dolů.

„Ach, moje ložiska!“ zvolal Wensleydale. „Ty mladý vandale!“

„Ke všem ďasům!“ zaklel Argent. Popadl nohu a mrštil s ní přes palubu.

„Tam patří ten váš technický zázrak!“ zařval. Oběma rukama se přidržoval hlavně děla a škrábal se nahoru.

„A nyní, Tome, jelikož jsi už vystřelil z obou hlavní, jistě nebudeš nic namítat proti tomu, abych převzal tohle otočné dělo a připravil je na příchod posádky srubu na loď.“ Podepřel se o loket a zavolal:

„Vystřelte tu signální raketu, pane Halle.“

A pak začal znovu vstávat. Ale právě ve chvíli, kdy měl obličej před ústím děla, se ztěžka zvedl Daniel, sebral ze země doutnák a držel ho nad zápalnou zátravkou.

„Tak, pane Argent, a teď vám posadím hlavu až na vrcholek Dalekohledu“

„To byl jen takový žertík,“ pronesl pan Argent a omdlel jako špalek.

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ – ZÁNIK HISPANIOLY

Při západu slunce přišla na břeh skupina ze srubu, opravila člun a přiveslovala nazpět k lodi. Nejprve jsem si povšiml Betsy, protože zahodila své bílé šaty a měla na sobě jen košilku, kterou sundala ze stožáru.

Parta na lodi bylá odzbrojena. Ned Barker a Daniel postavili na noc hlídku, ale vlastně toho ani nebylo třeba. Zemanova a Argentova bojovnost zcela vyhasla. Můj návrat z mořského hrobu a zprávy o Dicku Johnsonovi jim vzaly poslední zbytky odvahy. Nevěděli sice, zda mají věřit mému povídání o stříbrných prutech (abych pravdu řekl, nevěděl jsem sám, mám-li Dicku Johnsonovi věřit či ne), ale pokud v té skrýši pruty byly, nedokázali by je stejně odnést, aniž se dohodli s partou ze srubu.

Připravil jsem večeři s Molly Brindleovou, která mi vypověděla všechno, co se událo za dobu, kdy jsem byl pryč, včetně osudové chyby zemana, který přivedl na palubu otrokyně. Trelawney a Argent trávili všechen čas s Wiltonem-Stiltonem a sepisovali, co by měli udělat následujícího dne. Wilton začal psát návrh dohody, který vypadal velice rozumně, alespoň na papíře, jak se říká. Vyhovovala všem požadavkům a měly ji podepsat všechny zúčastněné strany, aby se tak uvolnila cesta k pokladu, „ať už je kdekoliv a v jakémkoliv stavu“, jak stálo v textu. Ani starý Wenseydale by to nedokázal napsat rozumněji. Ten chudák usilovně přemýšlel, jak vylovit tu umělou nohu, aby ji mohl opravit. Myslím, že mi to hodně dlouho neodpustí.

Když nastalo ráno, bylo vše připraveno k obtížnému vyjednávání, nebo jsme si to aspoň mysleli. Když jsme se však všichni shromáždili na palubě, čekal nás tam další otřes.

Daniel zcela chladnokrevně odsunul dokument, který mu Wilton předložil, a řekl:

„Nechceme žádný papír. Bereme si loď.“

„Loď?“ vybuchl kapitán Gray.

„Ano, loď. Poplujeme na Jamajku.“

Zeman nevěřil vlastním uším.

„Ve chvíli, kdy tam přistanete, vám ihned nasadí želízka. To, co jste provedli, znamená pět set ran bičem a smyčku kolem krku.“

„Pane Trelawney, není třeba, abyste mi vyprávěl, co tam dělají s uprchlými otroky. Ale my nepoplujeme do Kingstonu. Směřujeme k Riu Grande na návětrné straně, kde jsou uprchlí černí otroci. Kingston není místo pro nás. Netrapte se však – pošleme jim tam vzkaz, aby si vás přijeli vyzvednout, ovšem za předpokladu, že uvěří slovům bezcenného negra.“

„Vždyť nedokážete řídit loď,“ prohlásil kapitán Gray,

„Mohli bychom si vás vzít s sebou, kapitáne,“ popíchl ho Daniel.

Gray zrudl.

„K tomu mě nepřinutíte.“

„Tak zůstanete tady. Řídit bude Betsy. Přečetla si celou příručku o navigaci od první do poslední stránky.“

Pan Argent a ostatní se rozesmáli, ale Daniel jen mávl rukou.

„Myslete si, co chcete, ale odplouváme. Pokud si myslíte, že neumíme vytáhnout plachtu, nastavit kurs a otáčet tamhletím kormidlem, tak se o tom přesvědčíte. Něco vám řeknu, pane Trelawney. Když nás s Jobym před deseti lety odváželi z beninského pobřeží, byla posádka tak zdecimovaná žlutou zimnicí, že nás vytáhli z podpalubí, abychom obsluhovali loď.“

Zvýšil hlas.

„Donutili nás, abychom si sami dopluli do otroctví. No a právě teď z toho otroctví odplujeme.“

Na okamžik se odmlčel a prohlížel si nás. Napadlo mě, že nás v duchu hodnotí, jako by nás chtěl koupit.

„Doktor může jet s námi. Potřebujeme ho. A kromě toho si tam múze pátrat po svých kytičkách a mouchách, jak se mu zlíbí. Postavte se sem, doktore.“

Zeman vytřeštil oči, když viděl, že doktor udělal to, co mu nabízeli.

„Ned Barker může také s námi, protože je to dobrý člověk. Za barvu své kůže přece nemůže. Není naší chybou, jací se narodíme, ale můžeme se nad to povznést.“

Jaký by to byl z Daniela kazatel, pomyslel jsem si.

„I Molly Brindíeová může plout s námi, protože má stejně cosi společného s Jobym.

Také malý Tom může jet s námi, protože nám pomáhal, i Jim Hawkins, protože nikomu neublížil. Vy ostatní můžete také plout s námi, kromě zemana, lady Alice, pana Argenta, vynálezce a právníka ke způsobu života, jaký hodláme vést, je nepotřebujeme.

Ty, kteří s námi nepoplují, vysadíme na břeh. Rozdělíme si všechny zásoby, zbraně i střelný prach – rovným dílem. Pak vyplujeme. Odhadoval bych, že tu budete tak měsíc. Můžete lovit ryby, plavat, ležet na sluníčku, honit se za pokladem –– budou to opravdové prázdniny. Tedy pokud nám v Kingstonu uvěří.

A to je všecko,“ uzavřel svou řeč.

Chvíli bylo ticho. Pak se ozval Jem Morris. „Jdu s vámi. Musím ještě vybojovat pár zápasů, než porazím Daniela.“ K rozmrzelosti kapitána Graye přešel na Danielovu stranu i Henry King. Myslím, že mu padlo do oka jedno černé děvče.

Jim Hawkins zavrtěl hlavou. „Je mi líto, že vám musím dát sbohem, doktore, ale chci se vrátit domů. Byl jsem proti téhle plavbě od samého počátku, a nic dobrého z ní také nevzešlo. Ale i tak zůstanu s naší společností.“

Ned Barker řekl: „Já zůstanu tady. Pokud jde o mě, vedu spor se svým zaměstnavatelem, a je proti zásadám řemesla měnit místo, je-li člověk ve sporu. A kromě toho,“ ušklíbl se, „při téhle rychlosti tu bude s těmi stříbrnými pruty práce na celé měsíce.“

Pak pohlédli na mě. Chvíli jsem přemýšlel a hleděl jsem při tom na Betsy. Ta se však mému pohledu vyhýbala, jako by chtěla říci – jen se rozhodni sám.

„Zůstanu s panem Hawkinsem. Zachoval se ke mně dobře, když jsem to nejvíc potřeboval. Teď ho nemůžu opustit. A navíc nemiluji dlouhá kázání.“

A tím to skončilo. Lodní Společnost se rozdělila do dvou skupin – jedna měla zůstat na palubě, druhá odejít na břeh. Pak proběhlo dělení zásob. Znovu byl spuštěn velký člun a zásoby pro ostrovní skupinu byly uloženy na břeh. Potom se člun opět vrátil, aby nás odvezl na ostrov. Lodní skupina udělala na palubě špalír, my jsme jím prošli a sešplhali jsme po boku lodi do člunu.

Pan Somerscale, do kterého se zavěsila lady Alice, poznamenal, když míjel Daniela: „Zdá se mí, že váš spolek, který je založen na nerozumu a staví se proti pokroku a běhu dějin, je odsouzen k neúspěchu.“ Daniel mu na to odpověděl úšklebkem.

Jim si potřásl rukou s doktorem. Oba byli hluboce dojati. Bylo mi líto, že se musím rozloučit s doktorem Liveseym, neboť to byl ušlechtilý člověk.

Pak kráčel Ben Gunn, pan Hall a mrňavý Wilton se svým svazkem listin. Jsem si jist, že by se rád upsal Danielovi a vypracoval pro něj ústavu sladkou jako med.

Dále byl na řadě pan Argent. Když už se chystal opustit loď, postavila se mu do cesty s rukama v bok tlustá černoška.

Domyslel jsem si, že to je Chůva, vůdkyně otrokyň.

„Patří ti to, že jsi tak bledý, Johne Silvere. Dobře víš, že každičkou z tvých nepříjemností jsem způsobila já. Trápím tě teď, jako jsi kdysi trápil ty mě.“

Obrátila se k ostatním: „Když se vydal na tu honbu za pokladem, pečovala jsem o peníze, které vydělal v hospodě U dalekohledu v Bristolu. Byla jsem jeho zákonnou manželkou, ale neměla jsem žádný papír, kterým bych to prokázala. A tak když jsme se potkali v Kingstonu, kde se rozhodl, že se stane vznešeným a bohatým obchodníkem, zeptala jsem se ho, kdy půjdeme k oltáři. To se mu však nehodilo.“

Pokročila kupředu a pan Argent udělal krok vzad a roztřásly se mu rty. Ještě nikdy jsem ho neviděl tak na dně.

„Vážení bílí obchodníci v Kingstonu přece nemívají za manželky černošky, to ne, pane. Drží je v kuchyni anebo v chatrči na konci zahrady. To se zase nehodilo mně. A tak už mě od toho dne až dodneška nespatřil. Já jsem ho však stále sledovala.

Myslel sis o sobě, jak jsi mazaný, když jsi poslal Betsy, aby zemana špehovala. Kdo ti však poslal Betsy, když jí bylo čtrnáct? Já jsem to byla…“

Nastražil jsem uši. Jedna záhada byla rozřešena. Ty šilinky přicházely každý měsíc od Betsy.

Pan Argent zaskřípal zuby. „To tys mi položila na talíř ta peříčka.“

Chůva se roztomile ušklíbla. Zdálo se, že na pana Argenta je toho už příliš – otočil se na patách a náhle odhopkal dolů do podpalubí.

„Zatraceně,“ prohlásil zeman, zastavil se u zábradlí a otočil se k Chůvě. „Betsy je tedy tvoje dcera, že?“

Chůva přikývla. Zeman zařval smíchy.

„Vy moc nekejhejte,“ řekla mu Chůva, „protože ani vy se nemůžete vrátit do Kingstonu.“

„Pročpak?“ zeptal se zeman.

„Protože by vás obžalovali, že jste bez svolení odcizil šest otrokyň z majetku jejich pánů a některé z nich jste odtrhl od jejich manželů. Vaše jméno teď v Kingstonu nestojí za fajfku tabáku.“

Zeman vykulil oči, stiskl rty a s pomocí Jima a prvního důstojníka sestoupil do člunu.

Když přišla řada na mě, díval jsem se po Betsy, ale stále ještě měla odvrácenou tvář. Neřekli jsme si jediné slovo. Tu hubičku jsme si nedali, a tohle je naprostý konec.

Pak přišel pan Argent, který se opět se stejnou obratností jako dříve pohyboval o berle. Do tváře se mu vrátila původní barva, a tak mě napadlo, jestli si tam dole řádně nepřihnul rumu, ale nic z něho nebylo cítit. Tvářil se vyrovnaně, což mi připadalo divné, pokud snad necítil úlevu nad tím, že se konečně po všech těch letech dostane z Chůvina dosahu.

Nakonec slezl dolů kapitán Gray, vzdal lodi poslední poctu a pak už jsme se opřeli do vesel.

Když jsme se vzdalovali od lodi, ozval se shora chůvin hlas:

„Myslel sis, Johne, že stoupáš do oblak, ale zatím sis kopal jámu. Zeman je příliš líný na to, aby tu dostal zimnici, a ty jsi příliš mazaný, než aby ti to bylo ku prospěchu. Sbohem!“

Pan Argent se náhle ušklíbl a otočil se na zádi člunu.

„Sbohem, Maisie Jane.“ Poprvé jsem slyšel vysloveno Chůvino jméno. „Sbohem – navždycky!“

Zakrátko se náš člun zabořil přídí do písků a začali jsme rychle vykládat zásoby. Z moře jsme slyšeli rachot vyzvedávané kotvy a Betsin hlas, který vydával rozkazy. Chvíli jsem přestal pracovat a sledoval jsem loď, jež se obracela a směřovala do průlivu podél ostrova Kostlivců. Vedle mě stál kapitán Gray, který rovněž sledoval loď a nevrle přitom pokyvoval hlavou. „Otočte doprava, jiho-jiho-západně, abychom se vyhnuli mysu, pak přímo k západu.“

Plachty se napjaly ve větru. Stařičká Hispaniola skýtala skvělý pohled a povšiml jsem si, že pan Jim za ní hledí trochu smutně.

„Teď tedy vidíme Hispaniolu naposledy,“ řekl.

Měl pravdu víc, než tušil. V tom okamžiku jsme znovu uslyšeli Chůvin hlas, který jako by přicházel hlásnou troubou.

„Johne, ještě se musíš prokousat jednou věcí: Betsy je má dcera, že? Ale zrovna tak je i tvoje. Nosila jsem ji pod srdcem, když jsi nás vyhnal, ale ty ses to nikdy nedozvěděl.“

„Lžeš!“ vykřikl pan Argent. Z lodi, která už obeplouvala ostrov Kostlivců, se jako ozvěna ozval uštěpačný smích.

„Pohleď na Silvera,“ řekl pan Jim a položil mi ruku na rameno.

Pan Argent stál chvíli jako bleskem omráčený. Pak hlasitě zasténal a začal vrávoravě klopýtat k mysu. Berla se mu přitom bořila db sypkého písku.

„Zastavte,“ hulákal, „zastavte!“ Hispaniola už však byla z doslechu.

A brzy bude i z dohledu, neboť modř oblohy se již zvolna měnila v soumrak. Pan Argent stál na konci mysu – jeho silueta se rýsovala proti nebi a ruce vzpínal v prosebném gestu k mizející lodi. A pak už výčnělek na Plavčíkově mysu jihozápadně od nás skryl Hispaniolu našim zrakům. „Dejte se do práce,“ řekl kapitán Gray, „ať máme před setměním všechny věci schované. Zatím je přikryjeme plachtovinou.“

„Platí,“ řekl pan Hawkins. „Ke srubu se už v životě nepřiblížím.“

Byli jsme plně zaměstnáni přenášením a štěbetáním věcí, když vtom se objevil pan Argent, pomalu hopkající po břehu. Šaty na něm visely jak na strašákovi, punčochu měl potrhanou a špinavou. Ve tváři, se mu zračila naprostá beznaděj.

Trelawney na něj pohlédl a odložil soudek, který právě nesl. Vykročil k němu. „Silvere, co se děje?“

Překvapeně jsme sledovali, jak se pan Argent rozplakal. Po vpadlých tvářích se mu koulely slzy jako hrách,

„Moje dcera, to byla moje dcera!“

„No tak, člověče, s tím už nic nenaděláte. Až dosud jste se bez ní obešel. Nemá cenu teď kvůli tomu brečet.“

„Vy hlupáku,“ zavrčel pan Argent, „vy nevíte, že… já jsem…“

Pan Trelawney doklopýtal až k němu a popadl ho za klopy kabátce. „Vy darebáku, co jste zase provedl?“ Pan Argent procedil přes sevřené rty: „Sešel jsem dolů a… položil jsem tam zápalnou šňůru.“ –

„Cože jste udělal?“

„Zápalnou šňůru…,“ pokračoval pan Argent a koulel při tom očima.

„Proboha – proč?“

„Ta potvora… mě trýznila… zbavil jsem se jí jednou provždy…“

„Ničemo, vrahu!“ vykřikl zeman, odstrčil ho od sebe a vytáhl tesák.

Pustili se do sebe jak smyslů zbavení. Kdyby jediné z těch zběsilých seknutí našlo svůj cíl, roztálo by jej na dvě poloviny. A já si začal přát, aby, se zeman skutečně trefil a podřízl tomu usměvavému darebákovi krk. Teď jsem konečně pochopil, nač myslel pan Hawkins v souvislosti s tímhle ostrovem a se vším, co se na něm dělo.

Jak se tak váleli na pokraji vyčerpání po zemi, vytáhl kapitán Gray pistoli a udeřil hlavní do železné tyče. Zazvonilo to, jako když kdysi dávno v dílně tloukl starý Oakley na svěrák. Oba starci se přestali rvát a zhroutili se do písku.

Slunce klesalo k obzoru, po břehu se plížily stíny a v sosnách šuměl vánek od moře. Bylo naprosté ticho.

„Pomodleme se,“ vyzval nás kapitán Gray a sepjal ruce. Poklesli jsme.

„Otče náš, jenž jsi na nebesích…“

Sotva došel ke slovům „a odpusť nám naše viny“, uslyšeli jsme od moře tlumené dunění, jak Silverova zápalná šňůra roztrhala Hispaniolu na kusy.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PATA – ZÁPAS NA TŘI KOLA

Tu noc jsme leželi pod plachtou. Nespal jsem, ale v polospánku jsem spatřil, jak se nade mnou sklání Betsy. Její tvář, kterou ode mě odvracela, i ramena se třpytily krůpějemi vody.

Chvilku tam postála a pak zmizela. Ráno, jen co jsem udělal snídani, si nás kapitán Gray svolal k poradě.

„Je zřejmé, že záchranu očekávat nemůžeme. Naše jediná naděje teď leží na mořském dně.“

Zeman Trelawney s ním nesouhlasil.

„Vsadím se, že když se v krátké době neukážeme doma, vypraví Blandly za námi záchrannou loď.“

„Cha!“ ušklíbl se posměšně pan Argent, který se choulil na písku nedaleko od naší skupinky. „Blandly po celých těch patnáct – a vlastně více – let hrál dvojakou hru. Očekáváte-li záchranu odtamtud, pak na to zapomeňte.“

„Vy držte klapačku, pane. Nikdo se vás na váš názor neptal,“ vyštěkl zeman.

„Klid, klid,“ nařídil kapitán Gray. „Musíme zvážit, co dělat. Buď se dát do práce a postavit si loď, protože vydat se na moře v tomhle člunu a v tomhle počtu by bylo čiré bláznovství – anebo si postavit chatrč pro delší pobyt.“

„A co poklad?“ dožadoval se pan Trelawney, ale kapitán, Gray na něj vrhl takový pohled, že ihned zmlkl.

„Tak o tom hlasujme,“ řekl Ned Barker.

„Hlasovat?“ ptal se pan Trelawney. „Cože, jako mezi piráty?“

„Ne,“ odvětil Ned, „jako mezi řemeslníky,“

Proti tomu nebylo námitek. Kapitán Gray navrhl, že bychom se však nejprve měli rozdělit na skupinky a prohledat pobřeží ostrova směrem na západ. Možná že tam najdeme někoho, kdo zánik Hispanioly přežil. I kdybychom nikoho nenašli, možná že voda vyplavila na břeh užitečné zásoby a dříví.

Dali jsme se do toho s chutí. Naše společnost se rozdělila do dvojic a trojic. Lady Alice, pan Somerscale a já jsme si vzali nejzazší úsek pobřeží, tam, kde zachmuřeně shlížel na moře Dalekohled se svými útesy.

Mé mizerné náladě to plně vyhovovalo.

Pátrali jsme celé dopoledne. Lady Alice a pan Somerscale hledali systematicky a po celou dobu si spolu tiše povídali. Já jsem pobíhal dopředu a zase jsem se vracel jako blázen, dokud mi únava nevtloukla do hlavy trochu zdravého rozumu. Ať už mělo naše pátrání smysly či ne, nepřineslo nám vůbec nic – dokonce ani jediné prkno z lodi na celých dvou mílích písku pod úpatím útesů. Když nastalo odpoledne, uslyšeli jsme od jihovýchodu výstřel z muškety, který oznamoval konec pátrání. Byli jsme tou dobou jižně od Dalekohledu v zakřivené zátoce, lemované stromy a pokryté stříbřitým pískem. Lady Alice s vynálezcem se usadili do stínu, aby si odpočali. Slyšel jsem jejich hlasy, když jsem kráčel po písku k moři. Zastavil jsem se, když mi vlny začaly omývat chodidla, a hleděl jsem na moře.

„S racionálním myšlením… dosáhnout velkých věcí… tento ostrov… přirozené bohatství země… vědecké zásady…“

Uvažoval jsem, zda i oni dva budou hlasovat pro stavbu lodi. Zdálo se, že se rozhodli pro ostrovní ráj. Brodil jsem se dál a kolem nahých kolen mi proudila voda klidná a hebká jako mléko a prohřátá sluncem. Nohy se mi jemně bořily do písku a při každém kroku se kolem mi vlnili droboučcí tvorečkové a hned zase pospíchali pryč.

Není to snad připlavené prkno v bodě, kde se na vodě třpytí sluneční paprsky? Pokročil jsem kupředu a zastínil si oči, ale stejně jsem nic neviděl. Slunce, obloha a vlhy mi mátly zrak a vytvářely prapodivné tvary. Tělo mi ztěžklo nedostatkem spánku a mým trápením. Oči se mi zavíraly a já jsem kráčel stále dál a dál do moře.

Život je přece jen hra, ať děláme co děláme. Je-li další rozdání špatné, pak prohrajeme. Prohrajeme-li všecko, přijde Smrt, sebere karty a připraví stůl někomu jinému. Můj život začal pohřbem, a ták bych ho snadno mohl bez pohřbu ukončit. Voda mi omývala hruď a před očima jsem měl bělavou mlhu z vln a oblohy. Každičký sval mého těla ochaboval. Kráčel jsem v polospánku a voda mě pleskala po, krku a po bradě. Kdybych teď otevřel rty, moře by mi mohlo vtéci dovnitř a celého mě zaplavit, až bych se vznášel s přílivem, zlehka jako vzdušný polibek.

Prkno, které jsem předtím spatřil, teď připlulo do mého zorného pole.

Přibližovalo se ke mně a pohled v úrovni mořské hladiny jeho rozměry ještě zvětšil. Mírně se pohupovalo a tančilo, a když jsem pozvedl nohy z písku, začalo se mé tělo rovněž pohupovat a tančit. Všechno ve mně i kolem mě se vznášelo, vlny mi šeptaly do uší a já jsem se začal otáčet spolu se širokým obzorem. Celou mou bytost zaplavil klid a vyrovnanost.

A teď se konečně objevila Betsy – tvář měla jakoby zavěšenou půl stopy nad hladinou a usmívala se na mě. Napadlo mě, že kdybych vztáhl ruku, mohl bych se jí dotknout, jen kdybych neměl tak malátné a těžké tělo.

„Ty jsi mi přišel naproti? To je báječné!“

„Betsy!“ zvolal jsem a pokročil jsem k ní. Chladné vlny se mi přelily přes hlavu a v uších mi jemně zurčela voda. Hra byla u konce a my teď byli spolu.

Náhle jsem pocítil mohutné šplouchnutí a jakási síla mě uchopila a táhla mě proti mé vůli ke světlu.

„Ty hlavo skopová!“

Proč je Betsy tak rozzlobená? ptal jsem se sám sebe, když jsem opět klesal do tiché hlubiny.

A znovu jsem byl násilně vytažen k bezcitně modré obloze. Kdosi mnou smýkal jako blázen a pevně mě držel za vlasy. Po chvíli zápasení, odfrkování, postrkování a mlácení jsem opět přistál na písku jako zaseknutá ryba.

Otevřel jsem oči. Betsy byla u mě a já jí ležel v náručí. Viděl jsem otrhaný lem její košilky a její hnědé tváře; Jestli tohle byl konec hry, proč jsem ji hrál tak dlouho? Zavřel jsem oči. Pleskla mě po tváři. Znovu jsem je otevřel.

„Ty mizero, takhle mě oklamat, když jsem si pro tebe přišla!“

Zvolna jsem se překulil a vyškrábal se na všecky čtyři. Tamhle byl vysoký kopec, křivka zátoky, les, a směrem k nám pomalu kráčela lady Alice s vynálezcem. Otočil jsem se k Betsy.

„Jsi opravdická, Betsy?“ Natáhl jsem ruku k místu, kde potrhaná košilka odhalovala buclaté hnědé tělo.

Prudce mě přes ni plácla.

Vyskočil jsem na nohy – stejně tak Betsy.

„A co loď?“ zařval jsem.

„Šla ke dnu. Ten Silver je ale hlupák, i když je to můj táta, protože tu zápalnou šňůru položil špatně: udělala díru do dna hned za Dalekohledem a loď se potopila na dohled od břehu.“

„Zachránili se všichni?“

Přikývla. „Všichni jsou v pořádku. Zítra budeme hlasovat.“

„Loď, anebo chatrč?“ zeptal jsem se.

Zavrtěla hlavou. „Budeme hlasovat, máme-li se vydat na ostrov Kostlivců a pověsit mého papínka, nebo ne.“

„Opravdu?“

Ušklíbla se. „Chůva by jim to nedovolila. Chce ho ještě trochu potrápit.“

Díval jsem se, jak se jí červená košilka lepí na tělo, a vztáhl jsem k ní ruku. Plácla mě přes ni. Uskočil jsem dozadu. Vytáhla si lem košilky a zauzlovala ji mezi nohama.

„Zápas na tři kola, co na to říkáš, Tome?“ a vrhla se na mě. Uskočil jsem stranou, zachytil jsem ji, když kolem mě proklouzla, přehodil jsem ji bokem a přitiskl ji k písku, kde nás omývaly vlny. Políbil jsem ji na rty. Snažila se mě odstrčit.

„Řekla jsem, že na tři kola,“ zamumlala.

„A co když prohraju?“ zeptal jsem se a znovu jsem ji políbil.

Ostrov Pokladů

12. března 17 – –

Dokončil jsem své vyprávění, což se však nedá říci o člunu či chatrči. Tolikrát jsme o tom hlasovali, že nakonec starý Wensleydale s lady Alicí vymysleli člun a na něm chatrč.

Lidé z Dalekohledu také hlasovali. Daniel a většina z nich nám chtěli pomáhat při stavbě člunu. Jiní chtěli počkat, až bude dostavěn, a potom se ho zmocnit. Ale co pak? Někteří chtějí plout na Jamajku, jiní do Afriky. A někteří chtějí zůstat tady. Betsy říká, že podle nich mají na tenhle ostrov stejné právo jako kdokoliv jiný. Já bych s chutí sdílel s Betsy jakýkoliv ostrov, přestože chce každý spor mezi námi řešit „zápasem na tři kola“.

Často tu dochází k hádkám, z čehož má starý Wilton-Stilton náramnou radost. Jak však říkává doktor Livesey, lidé se pohádají a nic zlého se nestane, pokud si nepodřežou krky tak, že by jim je už s Jimem nedokázali dát dohromady.

Pan Trelawney a pan Argent chodí každý den s Nedem Barkerem k Černé skále. Ti dva chodívali sledovat Neda a jeho havíře, jak odklízejí kameny. Teď však dávají havíři přednost rybaření a zahradničení, a tak musí nosit balvany na hřbetě zeman s Argentem, zatímco Ned na ně dohlíží. Chůva se tam na ně chodí jednou týdně dívat a říká, že se přitom znovu cítí mladá. Jsou tam však vůbec ty stříbrné pruty? Máme na to pouze slovo Dicka Johnsona, který si není jistý ničím, snad jen tím, že na něj díky malému Tommymu Carterovi čeká nebeská brána.

Každou první neděli v měsíci chodívám na večeři do Severní zátoky. Mé jméno je vyryto na opěradle toho čtvrtého křesla. Jsou to dobří společníci, i když přílišní nemluvové. Dick zval také zemana a pana Argenta, aby si přišli pro odpuštění, ale zdá se, že do toho nejsou příliš žhaví.

6. září 17– –

Počítá se, že tenhle měsíc budou kameny odklizeny a loď spuštěna na vodu. Doktor Livesey mi řekl: „Nic neriskuji“, a tak vkládám tento příběh do soudku od rumu a vhodím „ho do severovýchodního proudu, který prý omývá břehy staré Anglie.

Kdo toto vyprávění nalezne, ať zajde do hostince U admirála Benbowa a podívá se panu Hawkinsovi pod postel (za předpokladu, že stará paní nebude doma). Je tam uložen jeho příběh o ostrově Pokladů a věřte mi, že je to prvotřídní historka, která by měla vyjít tiskem.

Tento ostrov leží na – – o – – ‚ severní šířky a – – o – – ‚ západní délky. Poklad, jak mi sdělil minulou neděli Dick Johnson, je zakopán pod…

(Do soudku s rumem se musela dostat mořská voda, protože některé části rukopisu nelze rozluštit. – R. L.)