András Dékány

Poslední Robinsonovo dobrodružství

KAPITOLA PRVNÍ

ZNOVU NA CESTY. CÍL MÉ NOVÉ PLAVBY A DŮVOD, PROČ DÁVÁM SVÉ VLASTI SBOHEM

V roce 1694, jak známo z posledních odstavců první části mých zápisků, jsem znovu opustil své rodné město York, kde jsem žil od návratu po mých pohnutých dobrodružstvích. Vydal jsem se do svého oblíbeného přístavu Hullu, tam nasedl na lodi svého synovce, a když příliv zdvihl naše plavidlo od humberské rejdy, zamával jsem s lehkým srdcem na rozloučenou hullským břehům, odkud jsem nejednou hledíval na moře jako dítě i jako dospělý muž.

Své syny jsem s sebou bohužel vzít nemohl, neboť byli ještě příliš malí. Na cestě mě provázel můj druhý synovec, nyní kapitán lodi, jehož jsem, jako syna svého staršího bratra, podplukovníka padlého v boji proti Španělům, sám vychoval. Vzal jsem s sebou také papouška, kterého jsem si dovezl z Ostrova a jemuž jsem z úcty k památce svého věrného sluhy dal jméno Pátek. Nevzdal jsem se ho, i když se mi kvůli němu dostalo nejednoho pokárání od leckterých náboženských blouznivců mého rodného města. S pobožnými horlivci a všelijakými královými přívrženci jsem zpravidla míval nějaké trampoty. Co já, který strávil na Ostrově třicet a mimo vlast pomalu pětatřicet let, věděl o tom, kdo z nich je v právu, zda odpadlíci od anglikánské církve, presbyteriáni, anglikáni, toryové, whigové, či někdo jiný? Našli se tací, kteří hanili Viléma, krále cizince, stejně jako předtím hanili Jakuba II.! Londýn byl zpustošen požárem, před požárem sežehl zemi mor; soudcové hrdelního soudu a biřici obcházeli města, hrdelní soudy zasedaly po celém království a hnaly lid na šibenice, do klád a žalářů – proslýchalo se, že i ty, kteří se ničeho nedopustili! Zem byla zaplavena špehy, udavači, nohsledy a donašeči. Povídalo se sice, že tenkrát, když jsem se chystal na svou první cestu, to bylo sotva jiné, jenže já se tehdy o takové věci nestaral. Byl jsem mladý a dychtil jsem jen po dobrodružstvích.

Jaké pak bylo mé rozčarování, když jsem se vrátil a Anglii nenalezl takovou, jakou jsem doufal, že naleznu, po jaké jsem toužil: pokojnou vlast a klidný domov.

Slušelo by se však začít něčím veselejším, a to potom nemohu nevzpomenout příhody o tom, kterak jsem se setkal s urozeným panem Snowlessem, šerifem našeho města, jenž ke mně jednoho dne poslal drába, abych se před Jeho Urozenost dostavil.

I dostavil jsem se.

— Pane Crusoe, začal šerif poté, co jsem před ním stanul, – vy jste člověk zámožný, a jak známo, taky znalý světa.

— Tak jest, pane, odpověděl jsem, – ze světa jsem toho hodně viděl. Jinak jsem ale vlastně mořeplavec, obchodník, a je-li třeba, pak i osadník a kolonista! Na mou čest, neboť i tím jsem byl!

Moje prohlášení vyvedlo pana Snowlesse z míry. Dlouze přemítal, jak mne znovu oslovit. Něco však říct musel, zavolal si mě koneckonců on.

— Milý pane Crusoe, doslechl jsem se, že vlastníte jakéhosi ptačího tvora. Je to tak?

Přiznal jsem, že vlastním. Papouška z Ostrova. Proč se však právě o něj zajímá urozený šerif města Yorku?

Mnozí lidé nelibě nesou, že s takovým bezbožným tvorem zacházíte jako s člověkem! Vždyť jej prý učíte mluvit, předříkávat otčenáš, ba – jaká hrůza, pane Crusoe, – i skřehotat: Pryč s králi! Nu, není to snad pravda, pane Crusoe?

Doznávám, že jsem musel tyto vlastnosti a schopnosti svému papoušku upřít.

Šerif mě nakonec propustil jen s tím, že dám papouška pryč. Jinak by jej on byl nucen zabavit a jako bezbožného hanobitele Jeho královské Milosti veřejně na hlavním náměstí města Yorku upálit.

Zmocnila se mě hořkost. V rodném městě, ve své vlasti, jsem se cítil jako cizinec. Papouška jsem musel odvézt na venkov, neboť jsem věděl, že šerif svému slovu dostojí, jakmile jeho příkaz nesplním. A kdo byli ti, jejichž starostí bylo plést se do mých věcí? Byli to především anglikánští kněží. Těžce nesli, že jsem se znovu objevil ve svém rodišti. Žil mezi pohany, tvrdili, a pohan se z něj taky stal! Městští úředníci, kteří, jak byl den dlouhý, nevystrčili nos ze čtyř stěn radnice, mi záviděli, že jsem viděl svět. Obchodníci se obávali, že si otevřu obchod a můj věhlas učiní konec všem jejich dobrým ziskům. Avšak proč to neříct, vedle spousty závistníků bylo také mnoho těch, kteří si mě oblíbili, rádi k sobě zvali, tu na skleničku vína, tu na dobré sousta něčeho slavnostního, jen aby mohli se mnou pobýt a poslechnout si příhody mého pestrého života. Byli mezi nimi zejména prostí lidé, studenti a děti; když jsem je potkal, potřásali mi pravicí, smekali a prosili, ať jim něco ze svých dobrodružství povím. Stávalo se, že před mým domem zastavil povoz a z něj se vyhrabali sedláci. Zaklepali a přinesli balíčky plné uzeného, slaniny a ovoce. Za svoje dary nechtěli víc než mě vidět, slyšet můj hlas a poptat se, zda je to všechno pravda, co se o mně povídá?!

A musím říct, že ke mně zavítaly i význačnější návštěvy. Jednou v noci, lilo zrovna jako z konve, vítr fučel a moje děti (dva chlapci a holčička) už dávno spaly, zabušil kdosi na dubová vrata mého domu.

— Hej, kde jste kdo, pane Crusoe, otevřte!

Byl jsem svatosvatě přesvědčen, že si drábové přišli pro mého papouška Pátka i nebylo to tak dlouho, co si mě šerif pozval a já papouška tehdy ještě k sedlákovi Hassemu na venkov nedal).

— Otevřte!

Můj pohled padl na stěnu, kde visely dvě křesadlové ručnice, kopí a šípy, které jsem měl z Ostrova. Mám se bránit, nebo drábům vrata poslušně otevřít? Moje žena mě vzala za ruku a ukázala směrem k pokoji: – Otevři, Robe, děti se vzbudí!

Popadl jsem sukovici, ale napřed vykoukl špehýrkou v dubových vratech. I v tom přítmí jsem rozpoznal, že před mým domem zastavil krytý kočár, z jeho kožené střechy crčí voda, koně zplihle věší hlavy. Rány na vrata se ozvaly znovu. Co mi zbývalo, otevřel jsem!

Dovnitř vklouzli dva muži tak hbitě jako ještěrka nebo liška, když dorazí před pronásledovateli do svého doupěte. Moje žena zdvihla lampu, aby lépe posvítila. Jeden z mužů byl takový čahoun, že jsem musel zvednout hlavu, abych na něj viděl, a to jsem tenkrát navzdory své šedesátce byl ještě pořádný kus chlapa. Ten druhý byl pravý opak: titěrka, že bych se byl až usmál. Ale neudělal jsem to. Nyní bylo jasné, že ke mně nevpadli drábové. Ale ne-li oni, pak kdo tedy? Zlodějů a všelijakých vagabundů, částečně z potulných vojsk žoldnéřů, částečně z londýnské spodiny, která si na venkově hledala svá nová loviště, bylo v té době všude plno. Přiznám se, že jsem uchopil sukovici a vykřikl: – Co tu pohledáváte?! Je noc a toto je pokojný dům, chceme spát!

Onen vysoký člověk shodil z hlavy kapuci a rozepnul límec kazajky. Teď teprve jsem si všiml, že má na sobě kápi, jakou nosívají zámožní rejdaři a vrchní kormidelníci. Také kapuce prozrazovala, že dotyčný je námořník. To se dalo říct i o jeho společníku.

– Vy mě nepoznáváte, pane Crusoe…, jste to přece vy? Nepoznáváte mě?

Pravil jsem, že ne a navíc že je půlnoc a vůbec – ať se klidí!

Na to on jen řekl: – jsem Morgan. John Morgan.

Ano, byl to on: pirát Morgan! Přišel, aby mě přiměl vydat se s ním jako jeho společník na moře.

Milý pane Crusoe, vy určitě budete vědět o nějakém ostrově pokladů, který ještě žádný člověk neobjevil. Dejte se ke mně za navigátora a dvě pětiny podílu jsou vaše!

Morgan u mě strávil se svým druhem, který byl zároveň jeho osobním ochráncem, celou noc. Ale nepřemluvil mě, řekl jsem mu, že o lecčems vím, ale na moře se pustit nehodlám. Moje děti jsou malé, žena churavá a na živobytí máme. Z peněz za mé prodané statky v Brazílii a z pachtovného na Ostrově i z jeho budoucího rozparcelování si můžeme ještě dobrých sto let žít jako páni.

Bylo už ráno, když se Morgan a jeho druh s mým domem rozloučili.

— Rozmyslete si to, pane Crusoe, pravil ještě, když vyhlédl zpod kožené plachty kočáru poté, co jsme si dali sbohem: – Rozmyslete si to. A kdybyste byl v Hullu a chtěl pro mě vzkázat, zajděte ke Kotvě, tam hostinský vždycky ví, kde mě najít.

Svému vzrůstajícímu věhlasu jsem měl co děkovat i za to, že mě lidé zastavovali, ať jsem šel kamkoliv. Například v krčmě, kde jsem se denně stavěl na malý doušek a pro nějaké ty novinky, mě nejednou cizí lidé poprosili, ať si k nim přisednu. Zmíněná krčma U mořské panny byla slavnou pamětihodností města Yorku. Postavili ji před mnoha staletími a kdysi bývala součástí hradu. Přesně na tom místě, kde jsem sedával, usekli vzbouřenci hlavu prvnímu yorskému vévodovi. (Bůh buď jeho lordstvu milostiv!) Tady v této krčmě se důstojníci, kteří byli posádkou v Yorku, usnesli, že potáhnou na Londýn a rozeženou parlament. Věděl o tom i sám král. Jenže pan Cromwell byl silnější a král musel z Londýna uprchnout sem, do Yorku, pod ochranu Mořské panny. Bylo tomu sotva pár desítek let, co se to přihodilo, a útěku Jeho královské Milosti (která skončila popravou) se toho napovídalo přinejmenším tolik, jako o mém životě plném dobrodružství. Bavilo mě pozorovat ruch U mořské panny, obchodníky přijíždějící zdaleka, známé i neznámé. Srdce se mi rozbušilo, když jsem zahlédl blížit se kodrcavý dostavník. Nejednou z něj vystoupili lodní kapitáni z Londýna, a to pro mě bývalo velkou událostí. Rád jsem se s nimi seznamoval, dovídal se od nich o světě, ověřoval si mořeplavecké znalosti. Nezapomněl jsem nic, a o moři se dokonce leccos nového dověděl.

Stalo se, že jsem jednou do oné krčmy zavítal už brzo zrána. Po pravdě řečeno, musím přiznat, že jsem utekl z domova. Na Ostrově jsem si zvykl na ticho a klid, jenže kde jsou tři děti, je po klidu veta. Už od časného rána burcovaly celé stavení, a tak jsem usoudil, že udělám nejmoudřeji, když co nejdříve vyhledám svoje oblíbené místečko U mořské panny. Za mým stolem seděl neznámý muž. Tázavě jsem pohlédl na sluhu, který zrovna přikládal do krbu.

— Ten pán čeká na vás, milostivý pane Crusoe, pošeptal mi chlapec a ukázal k cizinci. Cizinec byl mladý, elegantně ustrojený muž ve velmi pěkném a slušivém obleku. Řekl mi své jméno: Daniel Defoe.

Snad nemusím ani dodávat, že jsme zakrátko byli s novým známým přáteli. Mělo to své dva hlavní důvody. Pan Defoe byl především obchodník, stejně jako jsem jím byl já. Zabýval se přímým dovozem vína a prodejem rukaviček, punčoch a nočních čepečků. A potom miloval jako já cestování. Sjezdil už nejednu cizí zemi a bylo to patrné i na jeho uhlazené, podmanivé mluvě a na živosti, s níž dovedl vyprávět o svých příhodách cestovatele. Několikrát prohlásil, že se doslechl o mém věhlasu, a proto se vypravil do Yorku, aby mě viděl a popovídal si se mnou. Zmínil se také o tom, že rád píše knížky a není zcela vyloučeno, že jednou napíše i o mně.

— Je to až k nevíře, pane Crusoe, co všechno jste prožil, zvolal, když vyjmenoval to, co o mně slyšel od lidí povídat.

— A co teprve, pane Defoe, kdybyste to byl býval slyšel přímo ode mne! zasmál jsem se ne zcela bezdůvodně, ačkoliv jsem nebyl ani ješita, ani nadutec. Sympatický mladý Londýňan strávil v Yorku povícero dní vlastně jen kvůli mně. Ukázal jsem mu několik předmětů, které jsem si s sebou vzal z Ostrova. Oděv z kozí kůže, zbraně, svoje oblíbené domácí náčiní, s nímž jsem se za žádnou cenu nedokázal rozloučit. I papouška, vykázaného z města, jsem mu ukázal, když jsme si vyjeli na statek, kde Pátka můj známý sedlák opatroval.

– A taky mluví? ptal se s údivem pan Defoe. – já ptačího tvora lidskou řečí ještě nikdy promluvit neslyšel.

Ujistil jsem ho, že doopravdy mluví, nebo aspoň odpovídá na několik otázek. Vyprávěl jsem, proč jsem byl nucen papouška z Yorku odvézt. Hluboce se nad zvláštním přáním šerifa města podivil. Když jsme se loučili, potřásli jsme si pravicemi už jako dobří přátelé. Vzájemně jsme se ubezpečili, že jsme spolu strávili bodré chvilky, a oba jsme vyslovili přání sejít se vždy na pár dní aspoň jednou do roka! Když dostavník s panem Defoem vykodrcal ze dvora Mořské panny, hleděl jsem ještě dlouho za vzdalujícím se spřežením. Pomyšlení, že mě, ač jsem už starší muž, mají rádi taky mladí lidé, že mi rozumějí a cítí jako já, byl příjemný pocit. Panu Defoeovi mohlo být tenkrát sotva víc než třicet let.

Ale co naplat. Marný byl všechen věhlas – a tím se vracím opět k původní niti svého vyprávění – den ze dne jsem stále silněji pociťoval, že mám v duši jaksi velmi, velice pusto, jako by mi cosi chybělo, jako bych vlastně po čemsi prahl. Město se svými nadutými občany a zahálka se mi začaly zapeklitě zajídat. Kdyby se mě byl někdo zeptal, jakého jsem řemesla, bez váhání bych odpověděl – obchodník a mořeplavec. Jenže já ani neobchodoval, ani se neplavil po moři. Tolik jsem se navyprávěl o svém Ostrově, o državě, o dobrodružstvích i o svých bývalých brazilských statcích, až jsem si jednoho rána uvědomil, že vlastně toužebně prahnu po nějaké pořádné plavbě, a možná ještě víc po tom, abych zase uviděl svou državu!

Jednou jsem při nějaké příležitosti zajel do svého rodiště, do Hullu. Bylo slunné jitro. Zastavil jsem se na pokraji nábřeží a dlouze bloumal kolem památných míst. Stál jsem přesně na tom místě, odkud jsem se poprvé v životě pustil na moře. Tehdy, i. září 1651, tady kotvila loď mého přítele, pobřežní plavidlo typu „buss“, s nímž jsem u yarmouthské rejdy a wintertonských skalisk zažil jednu z nejstrašnějších bouří. I po třiačtyřiceti letech jsem uviděl před sebou „buss“, první loď, na jejíž palubě jsem se vydal na moře. V duchu se mi znovu rýsovala její vysoká nástavba, nižší přední a zadní a velmi vysoký hlavní stěžeň. I její bachratou, dnes už neforemnou příď jsem měl před očima. Ale marně jsem se po přístavu rozhlížel. Loď typu „buss“ jsem už nikde neobjevil. O to víc jsem tam nalezl holandských galeon, válečných korábů typu „fluita“ s několika děly, pěkně stavěné „ketche“, které vytlačily typ „buss“, nu a pak ještě spoustu dalších rozličných lodí, mezi nimi „billander“, oblíbený dvojstěžník hullských obchodníků, jehož si cením i já. Je to menší, dobře stavěná a na moři odolná loď, která se používá už od dob královny Alžběty. Za nimi, u vnějšího okraje rejdy, kotvila obří loď The Duke s děly ve čtyřech řadách a o nic menší Royal Willem. Tyto koráby měly tady v Hullu svůj válečný přístav a čas od času pak odsud vyplouvaly na moře.

— Hledáte svou loď, master? ozval se za mnou drsný hlas. To, že jsem byl osloven master, tedy kapitán, bylo pochopitelné. Musím se totiž přiznat k své slabosti. Vždy, když jsem vyjel z města, oblékl jsem si šaty z hrubého tmavomodrého sukna, jaké nosívají vrchní kormidelníci, navigátoři a lodní kapitáni. Můj oděv bývalého mořeplavce doplňovaly místo obvyklých bot s přezkami vysoké škorně a místo velkého širáku kulatá vlněná čapka se střapcem uprostřed. Muž, který mě oslovil, byl urostlý chlapík, jeden z těch, kteří se dvakrát nerozmýšlejí, mají-li zasadit ránu, nebo vzít za kus pořádné práce. Norský plnovous, tvář ošlehaná sluncem, nahé paže, kožená vesta, šátek uvázaný kolem hlavy, kalhoty pod kolena, holá lýtka a škrpály sešité z hrubé kůže, to vše nasvědčovalo tomu, že onen muž bude námořníkem, a to dělostřelcem nebo mušketýrem na některém z válečných korábů. Pach linoucí se z jeho úst ale prozrazoval, že nadevše miluje punč. Jinak to byl člověk sympatický, takový, jaké mám rád.

— Nehledám loď, pravil jsem. – S mořem jsem se už dávno rozžehnal. Teď se na ně jenom dívám.

Dělostřelec – neboť jím opravdu byl, a ještě k tomu u děl s třemi robinetty – se chutě zasmál a poprosil mě za prominutí, řka, abych mu to nezazlíval, že by mi byl milerád pomohl v případě, že čekám na člun. Jeho je totiž uvázaný pod hrází.

— Když je tomu ale jinak, můžu vás pozvat aspoň na skleničku?

Pozvání jsem rád přijal. Odmítnout nabídku poctivého námořníka by se bylo ani neslušelo. Usedli jsme v jedné z krčem a on nechal donést punč. Napili jsme se na zdraví. Potom, jak bývá u námořníků zvykem, jsme se rozpovídali o svých životech. Když uslyšel o mém pohnutém osudu, velice se podivil. Kdo toho tolik prožil a má i dost peněz, dokonce državu, co ještě pohledává v Yorku? Koukal na mě dočista jako na blázna nebo aspoň na pomatence, který neví, co dělá.

— Můj pane, hej, jak já bych šel! Kdyby mě, pane Crusoe, kapitán Morgan jednou pozval na svou loď, to bych věru zběhl a podstoupil bičování i karabáč, protažení pod kýlem, ale šel bych! Zaskočme ke Kotvě, ať se dovíme, kde je! Třeba ho tam zrovna natrefíme! Pojďme, je to odsud, co by kamenem dohodil!

Ošíval jsem se, že tak a onak, ale dělostřelec jinak nedal. Byl trošku podroušený a já na sebe nerad přitahuju pozornost a navíc mě taky ponoukala zvědavost, slyšet něco o svém ctiteli, o velkém pirátovi. A tak jsme tedy šli! To už byl večer, tak rychle čas utekl. Když námořníci zakotví u břehu, na čas lehce zapomenou. U Kotvy jsme se dověděli, že velký pirát je bohužel daleko od anglických břehů. Z králova pověření brázdí španělské vody a drancuje cizí lodě stejně tak, jako sto let před ním admirál Drake. Tady mě dělostřelec opustil, našel své druhy z lodě a s nimi dál pokračoval v pití. Já do sebe hodil sklenku rumu, ještě jednou pokynul dělostřelci na rozloučenou a vykročil ven.

Ve dveřích jsem se srazil s mladým námořníkem. Oba jsme se podivili a zaradovali. Byl to Josiáš, můj synovec, kterého jsem naposledy viděl před sedmi lety, zrovna když jsem se vrátil z Ostrova. Tenkrát jsem jej poslal na moře, aby se přiučil plavbě. Ze setkání jsme měli oba radost. Josiáš si počínal tak znamenitě. Že při minulé plavbě jej majitel lodi jmenoval kapitánem. Toto vše mi synovec povídal, když mě vzal na svou loď, která onoho večera zakotvila v přístavu. Když jsem vyšel na palubu, svítil měsíc. Josiáš mi vděčně děkoval, že jsem jej přivedl k námořnickému životu a vzal na sebe výdaje za jeho učednická léta.

— Jestli se ti mořeplavecký život líbí, pak to nebylo nadarmo, řekl jsem.

— Neměnil bych zanic, ani s králem celé Anglie! pravil on.

— S tím věru není co měnit, zasmál jsem se. I ve svitu měsíce jsem viděl, jak pěkné lodi velí můj synovec. Po dlouhé plavbě byla ošlehaná větry a bouřemi a hluboko ponořená pod množstvím nákladu. Její plachty zplihle visely. Se svinutím se čekalo až na ráno. Na hromadách plachet, pytlů a balíků spalo vyčerpané mužstvo.

— Měli jsme těžké časy, řekl synovec. – Plavili jsme se do Afriky pro náklad.

Bezděčně Jsem si povzdychl: – Afrika! A vdechl jsem těžký, slaný, olejnatý, mastný a dehtový pach, vystupující z podpalubí. Ano, to je můj svět, řekl jsem si v duchu, žádný York se svými nadutými občany! Josiáš jako by moje myšlenky četl, neboť pravil: – Strýčku, co kdybyste…?

Pohlédl jsem na něj: – Jen to, chlapče, dopověz.

— Co kdybyste se na příští cestu vydal se mnou?

— Kdy vyrážíš?

— Teď až zjara. Loď musí do doků. Několik nosných krokví a obšívka trupu shnily. Ale na jaře určitě vypluju.

Až se mi dech zatajil: – Kterým směrem máš namířeno?

— Do Západní Indie, San Salvadoru a na Trinidad.

Seděli jsme na přídi mezi čelenem a falkonetem, doutnákovým dělem. „Pokuřovali jsme dýmky a chutě popíjeli.

— To bychom si mohli zajet do ústí Orinoka i na Ostrov, pravil jsem. – A také do Brazílie, abych se podíval na své bývalé statky. Domluvil bych to s majitelem. Mám na Ostrově pohledávky. Něco by z nich bylo.

Synovec mávl rukou: – S majitelem není třeba mluvit. Započteme to do cesty. Aspoň vám tak budu moci oplatit vaši dobrotu. A uvidím taky Ostrov, o němž jsem toho tolik slyšel.

Srdce se mi rozbušilo prudčeji než obvykle. Co teď řeknu, tomu musím dostát. Jako že se jmenuju Robinson Crusoe, a ten jednou vyřčené vždy svatě dodrží. Při myšlence, že se znovu pustím na moře, mě rozechvěla stejná radost, jakou jsem pocítil před sedmi lety nad tím, že období mého pohnutého života je u konce a že opět spočinu v počestném domově. Plácli jsme si: – Slovo dodržím, na jaře vyrazíme!

A tak došlo na to, abych se zase vydal na moře jako obchodník. Značná část skladů na lodi mého synovce patřila mně. Mám rád, když se užitečné snoubí s rozumným. Vzpomněl jsem si na obyvatele své državy, které určitě potěší takové náčiní a potraviny, jež na Ostrově postrádají. Několika balíky jsem pamatoval také na brazilské přátele. Velkou radost mi dělalo to, že opět uplatním své námořní vědomosti. Bylo to pro mne obzvláštní potěšení. Vzpomínal jsem na kapitána, na jehož lodi jsem upadl do zajetí Maurů, přítele, kterého s láskou ctím. Jemu vděčím za svoje důkladné znalosti. Všechno chce svůj čas. Do jara bylo sice na první pohled daleko, ale den za dnem rychle míjel. Potrpím si na pečlivou práci, a moje přípravy proto také v tomto duchu probíhaly. Opatřil jsem zboží a nechal je dovézt do jednoho z hullských skladů. Spočítal jsem svůj majetek, cennosti, a jak bývá zvykem, sepsal závěť, neboť kdo se jednou vydá na moře, musí počítat taky s tím, že svým milým řekl sbohem navždy. Dal jsem do pořádku dům, vyspravil, kde bylo co třeba, aby se moje rodina o takové věci nemusela starat. Peníze, které jsem měl do té doby u jednoho londýnského velkoobchodníka, jsem nyní rozdělil mezi několik velkoobchodníků, aby moje ztráty v případě, že by jeden zbankrotoval, byly menší.

Když jsem byl se vším hotov, ťukalo už v Anglii na dveře jaro. Vytáhl jsem starý oděv z kozí kůže, abych jej na Ostrově opět oblékl. Od zmíněného sedláka Hasse jsem přivezl moudrého Pátka. Ručnice, protože chytly rez, jsem dal do pořádku u jednoho dobrého zbrojíře. Po mém zesnulém bratru poddůstojníkovi jsem s sebou vzal jeho druhého syna, který se jmenoval Bert. Udělali jsme z něj mistra kuchaře a skladmistra, což bývá sice zvykem jen na velkých lodích, ale my mu tyto hodnosti rádi přiřkli. Bert na moři ještě nikdy nebyl a toužil po tom, aby je poznal. Svým dětem, které byly ještě malé, jsem slíbil, že jim přivezu barevné lastury a mušle a v klíckách drobounké ptáčky, kterým Brazilci říkají kolibříci. Staršímu synovi jsem slíbil opičku, prostřednímu děcku kůzlátko z ostrovního chovu a nejmenšímu – holčičce, která byla tak malinká, že si sama ještě o nic říct nedovedla – jsem zamýšlel přivézt také nějakou drobnost.

Moje žena, bůh jí buď milostiv, mi v zimě bohužel umřela. Do mého domu se nastěhovala Bertova mladá manželka, aby se starala o děti, s nimiž jsem se přetěžko loučil, ale odříct už nešlo. Musel jsem jít.

Když dostavník kodrcal z města, mávalo mi z oken a ulic Yorku hodně lidí. A mně, jelikož jsem věděl, že moje děti Jsou v dobrých rukou a že jsem je i hmotně zajistil, netrápily žádné výčitky. Sebe jsem poručil bohu a klidně hleděl vstříc budoucnosti.

Jakmile jsem dorazil do Hullu, spěchal jsem do přístavu, kde už na mě se zdviženými plachtami čekal Dolphin, loď synovce Josiáše. Na palubě byla posádka v plném počtu i s Bertem. Počkali jsme na příliv a vypluli. Byl 4. duben 1694, den svatého Josiáše, a to jsme považovali za dobré znamení. A nyní už budu podrobně vyprávět o své cestě.

KAPITOLA DRUHÁ

CO ZNAMENÁ ŘÁD A POŘÁDEK? MOJE PRVNÍ DOBRODRUŽSTVÍ

Než jsme vypluli na širé moře, brázdili jsme pobřežní vody, neboť jsme museli nejdříve do Londýna. Zde bylo totiž třeba nalodit na Dolphin zboží pro Indiány, a také já sám se chystal, že dokoupím nějaké věci, které se mi nepovedlo sehnat ani v Yorku, ani v Hullu. Proto jsem zajížďky, a tím i příslušné ztráty času, nelitoval. Navíc jsem si plánoval, že během nakládky zboží navštívím pana Daniela Defoea, který mi dal svou londýnskou adresu a zapřísáhl mě, abych ho určitě vyhledal.

Jakmile naše loď přirazila k rejdě pod Towerem, kde to páchlo rybinou – a nebylo divu, vždyť tu sídlil rybí trh – vystoupil jsem z lodi a vydal se hledat dům pana Defoea. Po několikahodinovém hledání se mi poštěstilo jej nalézt. V ústrety mi vyběhla hromada dětí pana Defoea. Mile mě přivítaly, a hned zvěstovaly: Náš tatínek už dlouho není doma. Když jsem se zajímal, kde je, nedovedly mi dát odpověď, snad to ani neměly říkat. Ženu pana Defoea jsem zastihl u necek. Když jsem se představil, rozzářily se jí oči, hned si vzpomněla, věděla, kdo jsem. Muž jí toho o mně, o yorském mořeplavci, který má i svou državu, hodně navyprávěl.

— Můj manžel není bohužel doma, pravila se slzami v očích. – A doma ještě dlouho nebude.

— Je snad na cestách v dalekých zemích? zeptal jsem se.

— Kdepak, odpověděla smutně, – je tady, v Londýně! Ale ve vězení pro dlužníky! A rozplakala se.

Velmi jsem ji politoval. Neměl jsem u sebe víc než dvacet liber, protože zboží jsem už zaplatil a peníze, jak víte, uložil na úrok. Ale i těch dvacet liber bylo pro paní Defoeovou asi dost peněz, protože i za ně mi vroucně děkovala, dokonce mě objala a říkala, že tak se může zachovat jedině přítel rodiny. Rozloučil jsem se a poprosil, aby svému muži vyřídila pozdravení a také to, že se vydávám na cestu do světa.

— Můj muž bude mít radost, až se doví o vašem šlechetném jednání a o tom, že jste jej vyhledal, vzlykala žena. – Kéž bych mu to už mohla povědět!

Děti pana Defoea mě vyprovodily až k Toweru. Tady jsme si dali sbohem, neboť okolí bylo přísně střeženo halapartníky a ti sebrali každé toulavé děcko. Mělo to svou příčinu. Londýnští“ darebáci, zdivočelá, ubohá mládež bez matek a otců, totiž jednou dokonce kamenovali krále Viléma.

— Šťastnou plavbu, strýčku Crusoe! volaly za mnou děti, zatímco já kráčel dolů rybím trhem a svým malým přátelům mával.

Šťastnou plavbu! To jsem přál i já sobě a taky svým druhům. S nakládkou jsme byli do večera hotovi. Za svitu pochodní a pak měsíce jsme se nechali unášet až k Tilbury. Tam jsme vyčkali ranního rozbřesku a příznivého větru.

Velitel přístavní stráže nás upozornil, že chystáme-li se k břehům Ameriky, ať raději počkáme na indický konvoj. Po obou stranách Kanálu, ve francouzských i španělských vodách, číhají totiž na osamělé lodě španělští piráti. Podle jejich rychlých a mrštných lodic se jim říká rychlé šalupy.

Můj synovec rozhodl, že čekat nebudeme, a raději poplujeme dál od břehu. Tak se stalo. U wintertonských skalisk jsme napjali všechny plachty a zamířili ke Kanálu. Dul stále silnější severovýchodní vítr, a to jsme s radostí uvítali. Bylo 5. dubna.

Protože mám rád ve věcech řád a pořádek, záznamenám nyní pro sebe i pro ostatní na památku několik důležitějších údajů o mém životě.

Narodil jsem se v roce 1832 v městě Yorku.

1. září 1651 jsem se z města Hullu vydal na svou první plavbu po moři. (Bylo mi právě devatenáct let.)

30. září 1659 jsem se ocitl na Ostrově. Tehdy ztroskotala na loď. (Bylo mi už dvacet sedm let.)

Pětatřicet let jsem byl daleko od domova, od svého rodného města. Z toho osmadvacet let, dva měsíce a devatenáct dní jsem strávil na Ostrově.

19. prosince 1686 jsem Ostrov opustil. (Bylo mi padesát čtyři let.)

11. června 1694 jsem znovu opustil Hull, abych se vydal na novou mořeplavbu. (Bylo mi šedesát dva let.)

Tolik moje nejdůležitější data.

Nebo snad ještě, že na první cestu jsem vyrazil jako devatenáctiletý, zatímco na poslední jako dvaašedesátiletý. Tenkrát nezkušený výrostek, kterého první větší bouře vylekala tak, že div nebrečel, dnes jako zralý, starší muž, kterého už žádná bouře nepřekvapí. Cestě jsem hleděl vstříc s velkým očekáváním, jednu dobu – zejména první léta po návratu do vlasti – jsem neměl vůbec chuť Ostrov znovu spatřit. Nyní jsem se na něj těšil. Vychutnával jsem moře a plavbu. Po několika dnech, které jsem strávil na Dolphinu, jsem si ověřil, že můj synovec je sice výborný lodník a svému řemeslu opravdu rozumí, nicméně nezná, jak důležité je umět rozdělit práci, zavést řád a logicky využívat navigační prostředky. Dolphin byl trojstěžník poměrně starý, ale ještě dost zachovalý. Námořníci mu říkali „Holanďan“. Proč, to však už nevím. Silně se podobal starobylým karavelám. Na takové lodi jsem se i já pustil podruhé na moře a jako trosečník její paluby se ocitl na Ostrově.

Na obou velkých stěžních jsme rozvinuli po dvou brámových plachtách, na zadním stěžni jsme napjali jednu velkou latinskou plachtu. Pod čelen jsme upevnili větší závětrnou plachtu a rozvinuli ji teprve tehdy, když se moře už tolik nevzdouvalo.

Ve srovnání s novými loděmi, schopnými rychlé plavby, byl Dolphin plavidlo pomalejší. Já je měl ale rád, snad právě proto, že mi tolik připomínalo onu starou loď. S Dolphinem tedy neměly být žádné starosti, zato s mužstvem. Synovec se musel spokojit s přístavními povaleči. Jak říkal, jeho stará dobrá posádka se rozutekla, jakmile dal loď do doků. A těm novým budižkničemům – věřil. Jak se ukázalo, z osmnácti mužů – to byl plný počet – byli na moři všehovšudy jen tři! Ostatní sehnali verbíři stejně jako shánějí posádky pro válečné koráby: z krčem, přístavních putyk, skrýší ve skladech, z vrat věznic i z hloubi křivolakých londýnských uliček. Zmínění tři aspoň věděli, jak vypadá plachta, násada kormidla a lanoví. Zbytek neznal nic. Vždyť na lodi taky nikdy nebyli. A protože naděje na jiné, vhodnější mužstvo nebyla, řekl jsem ještě v Hullu svému synovci: – Chlapče, hlavu vzhůru. Jen vyrazme, však já si je už vycvičím!

A tak se taky stalo. U kormidla jsem býval pro jistotu chvíli já, chvíli synovec. Když jsme potřebovali pomoc, přikázali jsme jednomu nebo dvěma mužům. Pomáhali nám ne znalostmi, ale silou. Až na jednoho byli všichni naštěstí zdatní, urostlí chlapi. Proto jsem také vkládal naději v úspěch svého výcviku. Oněm třem jsem svěřil úkol plachtařů. Hlavní náplní bylo rozvinovat a skasávat plachty a napínat Je po větru, nebo proti němu. Zelenáčům ani zde nepřipadla větší práce než pod dohledem některého z námořníků táhnout za lano. Zapojili jsme i Berta, který nebyl o nic lepším námořníkem, než těch patnáct budížkničemů. Bert se účastnil především kormidelnického výcviku, to ho velmi bavilo. Musím přiznat, že zkraje šlo všechno jako na drátku. Jakmile jsme vypluli, promluvil jsem zvlášť s každým mužem. Jsme tu odkázáni jeden na druhého – řekl jsem jim – tato loď je teď naším malým státem a ten vyžaduje, aby každý konal svou práci podle nejlepšího svědomí. A to bude jen tehdy, když se co nejrychleji do svého úkolu zapracuje. Jak se ukázalo, z patnácti mužů bylo pět docela rozumných, a výcvik s nimi také probíhal hladce. Dalších pět byli sice tupci, ale měli snahu, a tak jsem doufal, že si umění palubních plavčíků dřív nebo později osvojí. Zato zbývajících pět zatvrzele a umíněně vedlo svou, abychom je vyložili na břeh, že nevěděli, do čeho se zapletli, a verbíře poslechli jen proto, že je opil. Z toho, co jsem právě řekl, vyplynulo, že Jsme zelenáče museli rozdělit do tří skupin, podle nichž bude probíhat výcvik. Řád a pořádek byl nezbytný a jeho zavedení čekalo na mne. Svoje lidi – počítaje v to i sebe – jsem rozdělil do dvou skupin. Velitelem první se stal můj synovec, velitelem druhé já. Na každou skupinu připadlo několik mužů z dobrého a několik ze špatného mužstva. To, co jsem zavedl, nebylo nic víc než napodobení běžného služebního řádu u flotil, který ovšem nebývá zvykem na obchodních lodích. Tam jeden muž vždy buď zahálí, nebo má službu. Buď jej život od nicnedělání omrzí, nebo ho práce úplně vyčerpá. Proto jsem kromě zmíněného rozdělení zavedl, aby odpočatí muži střídali unavené; jakou to mělo výhodu, se okamžitě ukázalo na zelenáčích. Byl jsem nesmlouvavý, přísný, ale také lidský a měl jsem pochopení. Jen na mořskou nemoc, jedno z nejhroznějších utrpení, jsem zapomněl. Vím, co to je, neboť jsem ji sám prodělal při první hrozivější bouři na mé první dobrodružné plavbě lodí. A tak si kromě mého synovce a oněch tří námořníků s mořskou nemocí užil každý své. Avšak i zde jsem sáhl k nejosvědčenějšímu léku. Nedovolil jsem polehávat, práce musela být hotová. Za několik dní mi posádka za mou tvrdost blahořečila. Ukázalo se, že silný, statný muž přemůže mořskou nemoc, jedině když se jí nepoddá. Tak jsem je vychovával a ze zelenáčů první skupiny, tedy z oněch deseti, kteří měli snahu stát se námořníky, byli zakrátko opravdoví lodníci. Třetí skupina, kterou jsme několik dní drželi v podpalubí (byli nejdříve dočista opilí, pak jsme měli obavy, že nám utečou), si těžko zvykala. O ní ještě bude řeč.

Zmínil jsem se, že můj synovec byl výborný námořník, ale i „pravý“ kapitán, mnoho se nestarající o provedení prací. Kapitán, který jej učil, byl lodním velitelem starého ražení. Nezajímal se o proudy, o možnost využívání směru větru, o zásobení mužstva potravinami, ani o navigační přístroje. Jeho jediným krédem bylo: Loď musí dojet do cíle, to je nejdůležitější; za jak dlouho, na tom už nesejde! Nu, a tak jsem se i já snažil za poslední léta, která jsem trávil v Yorku, abych v sobě vychoval dobrého lodníka a podobných názorů se vyvaroval. Výbornou příležitost mi k tomu poskytli moji přátelé z lodí a knihy, kterých bylo stále víc. Zakrátko jsem si vytvořil představu, jak bych si asi počínal, kdybych mohl být kapitánem na lodi já. Během let prožitých na Ostrově se ze mne pravidelnou a důkladně promyšlenou prací stal docela dobrý osadník. Se stejným zápalem jsem se vrhl do velitelských příprav, neboť jsem si plánoval, že najmu nebo koupím loď, ta možnost tu totiž byla. Proto jsem teď přiměl synovce, abychom místo starého astrolábu použili k určování polohy účelnější hypsometr. Stejně tak i log, tedy rychloměr. Prosadil jsem, abychom cestu hledali kompasem, a ne větrnou růžicí, jak se dříve dělávalo. Už na Ostrově jsem si všiml, že čerstvá strava ulehčí práci a člověka vzpruží. Stravou námořníků bývaly odjakživa suchary, fazole a solené maso. Jenže takové suchary časem zplesniví a zčerviví. Maso oslizne a zasmrádne. Fazole prožerou červi. A tak Bert dostal za úkol suchary i fazole provětrávat a maso jednou začas přeudit. Vše se osvědčilo. Obstarali jsme zeleninu a brambory. Zeleninu jsme dali do písku na větratelné místo v jednom ze sklepů, pečovali jsme o ni a dbali, aby se nezkazila. Výsledek našeho počínání se zakrátko dostavil. Loď si sebevědomě razila cestu vpřed, posádka nám spíše sílila, než slábla. Jedinou starostí zůstávala voda. Před zkažením jsme ji nedovedli uchránit jinak, než stálým převařováním. To se však dalo dělat jen tehdy, vál-li mírný vítr a moře se příliš nevzdouvalo. Snažili jsme se pít vody co nejméně, s trochou rumu nebo kořalky. I to se nám vyplatilo.

Josiáš nejednou prohodil: – Teď už tomu, strýčku, rozumím, jak jste dokázal být tak dlouho na Ostrově sám!

O lidech naší lodi, z nichž valná část se brzy přesvědčila o mých humánních záměrech, se ještě zmíním. Našli se ovšem i tací, kteří nedovedli překonat svou zatvrzelou povahu a přivodili mi tím nejednu svízel. Ale jak jsem již řekl, o tom později. Teď raději povím, co se s námi dálo na moři od chvíle, kdy jsme opustili Anglii a zamířili k jihu.

Prvním cílem naší plavby byl Trinidad, potom okolí ústí Orinoka, kde byla nedaleko také moje država. Nakonec brazilské břehy. Drželi jsme se obvyklé cesty, avšak s několika odchylkami kvůli mořským pirátům. Tuto cestu – to vím od kapitánů lodí – vyznačil už kdysi pěkně dávno Kryštof Kolumbus. Nejdříve bylo třeba dorazit na Madeiru, pak se pustit ke Kanárským ostrovům a s nadějí na stálý vítr a příznivé proudy se dát napříč oceánem, abychom pak dorazili k Barbadosu, který již ohlašuje břehy Ameriky. Obávali jsme se, že by na nás u Oussantu mohly číhat rychlé šalupy a u španělských břehů Pobřežní bratři, a proto jsme stočili kormidlo od břehů dál, než bylo zvykem, abychom snad některým nezkřížili cestu. Neměl jsem nejmenší chuť upadnout znovu do zajetí. U Maurů jsem si tenkrát už vytrpěl své. Udělali jsme proto všechno, abychom něčemu podobnému předešli. Stále jsme pozorovali obzor a každé plachtě na něm jsme se vyhnuli. Mohli jsme si to dovolit jen díky tomu, že jsme byli soběstační. Horší to už bylo za noci a za svítání.

Sedmého dne v noci ustal znenadání vítr. Předtím báječně vanul, ještě jsem si říkal: Duje až příliš dobře, abychom byli klidní. Námořník je totiž člověk velmi podezíravý a mnoho dobra najednou nemá stejně tak rád, jako nemiluje mnoho zla. Ke všemu padla ještě taková tma, že od kormidla nebylo vidět na špici lodě. A nikde hvězdička, dokonce ani moře se neblyštělo. Vlny pleskaly o bezmocnou, sem tam cloumanou loď. Mužstvo mělo zase mořskou nemoc. Nechal jsem je spát, byla přece noc a tma a já doufal v dobrotivý osud a v to, že se k ránu opět zvedne vítr.

Moji synovci, Bert a Josiáš, ani já jsme ale neulehli. Drželi jsme přísnou hlídku. K nám se přidal Ještě jeden námořník, z oněch tří ten nejpoctivější. Tento muž, jak se ukázalo, zběhl z královské válečné galéry Triumph. Nosil stále stejnou jupku s dlouhými rukávy, které zakrývaly tetování na zápěstí a paži, věčné znamení všech těch, kteří jednou sloužili u maríny. Byl to člověk velmi statečný. Rád poslouchal mé rady i mé vyprávění. A já jeho také. Prospěl mi nejednou dobrou radou, a jelikož měl i bohaté životní zkušenosti, vyprávěl ledacos zajímavého. Budu o něm ještě hodně povídat, proto sem napíšu jeho jméno, což obyčejně nedělám – říkal mu Martin. Té noci, namouduši, větřík ani nezafoukal. Loď se jako bezmocná skořápka zmítala na vlnách. Báli jsme se o stěžně, aby se neskácely a nezlomily. Stěžně na Dolphinu byly totiž staré konstrukce, to jest otesané z jednoho kusu kmene, a nebyly jako ty nové složeny ze dvou nebo tří dílců. Pro všechny případy jsem synovci poradil, abychom sehnali tolik topůrek, seker a širočin, kolik jen půjde. Kdyby se nějaký stěžeň vyvrátil a padl na palubu, pak bude třeba lana rychle přesekat a stěžeň svalit do moře. K tomu naštěstí nedošlo. Noc minula. V této zeměpisné šíři se už rychle stmívá a stejně rychle svítá. K našemu největšímu překvapení jsme ve vzdálenosti sotva deset nebo patnáct lodních délek objevili lodní vrak. Vítr stále ještě nedul, spustili jsme proto člun a vydali se k vraku. Nakloněn na bok, kolébal se bez stěžňů na vlnách. Do člunu nasedl synovec Josiáš, já a ještě několik mužů. Napřed jsme se ovšem z lodního koše dobře porozhlédli, zda není nablízku nějaká loď, abychom nepadli do léčky. Bývá to totiž obvyklá past mořských pirátů. Ale nic jsme neobjevili. Poté jsme veslovali k vraku.

Loď byla už tak nahnutá, že se nám jen s velkými obtížemi podařilo dostat se na její palubu. Jako první jsem vyšplhal já s Josiášem, po nás Martin, kterého jsme vzali taky s sebou. Naskytl se nám pohled děsu a zkázy. V kajutách jsme našli bezpočet mrtvol. Zjistili jsme, že ti ubožáci byli Španělé. Všude ukrutný zápach, hniloba, rozklad. Valná část lodi, která přesto stále ještě plula, vyhořela, neboť ji zapálili. Podle mrtvých jsme usoudili, že k tragédii muselo dojít před několika týdny. Loď byla vydrancovaná, všechny cenné věci ukradené. Nedalo se určit ani to, co vezla za náklad. Sklady zely prázdnotou. Pryč byla děla i lana. Zbyli tu jen povraždění lidé, nacpaní do kajut. Vchod do vysokého kastelu na zádi byl zaplaven vodou, přesto jsme já a synovec do tamních kajut pronikli. Jedna z nich podle rozházených map a navigačních přístrojů nasvědčovala tomu, že sloužila kapitánovi. Krví postříkaná stěna pak byla jasným důkazem toho, že velitel lodi byl zákeřně přepaden.

Zrovna jsem pomýšlel, že řeknu Josiášovi, abychom toto příšerné divadlo ponechali jeho zániku a smrti, když tu se zvenčí ozval Martinův výkřik: – Loď se potápí!

A opravdu. Celé týdny bloudil vrak po nedozírné mořské pláni. A právě ve chvíli, kdy jsme byli v kapitánově kajutě, se zbortil. Zároveň se: šikmé, dovnitř otevírající dveře přibouchly. Byli jsme v zajetí potápějící se lodi!

Vrhli jsme se ke dveřím, které nám uzavřely cestu ven. Okénko kajuty se ocitlo nad námi a my jen podle mraků viděli, jak rychle se točíme a potápíme. Situace byla strašlivá, děsivá.

— Strýčku, nějakou sekeru! vykřikl synovec.

Přiznám se, že jsem se musel usmát. To si už rovnou mohl přát klíč od yorské katedrály, ani jedno, ani druhé v kabině nebylo. Ozvalo se skřípění, praskání a výhrůžný klokot vody. Pak volání našich ve člunu: – Loď se potápí!

— Josiáši, k oknu! vykřikl jsem. Co nejrychleji jsme se snažili dostat se k oknu a protáhnout se jeho úzkým otvorem. Ale jak se loď nakláněla, nohy nám ujížděly, naše situace se stávala beznadějnou. Bylo mi smutno při pomyšlení, že je nám souzeno pro pošetilou zvědavost tak bídně zahynout na vydrancovaném vraku. Nebyli jsme schopni čehokoliv se zachytit, o něco zapřít nohy. Bezhlavě jsme šermovali kolem sebe a očekávali náš žalostný osud.

Hladina moře dostoupila k okénku! Dovnitř se vhrnula voda. A vtom, světe, div se, stal se zázrak! Vnější tlak vody vyrazil dveře kajuty.

Zbylo nám právě tolik času, abychom ke dveřím skočili a vrhli se do moře. Ošklivě jsem si přitom sice narazil hlavu a poranil i pravou paži, ale ze zajetí jsme byli venku. Začali jsme plavat. Jenže naše situace byla i nyní sotva záviděníhodná. Je známo, že kolem vraků se shlukují žraloci. Taky jsme jich požehnaně viděli, když jsme šplhali na loď. Byli to bez výjimky modří žraloci, nejnebezpečnější ze všech zběsilých mořských bestií. Na ně jsem pomyslel, když jsem se dostal ze dveří a ponořil se do hlubin, a nepřestal jsem na ně myslet i tehdy, když už jsem mohl plavat vzhůru. Na Ostrově jsem měl naštěstí dost času na to, abych se cvičil v plavání, proto mi nedělalo žádné větší potíže dostat se na hladinu. Vynořil jsem se zároveň se synovcem Josiášem. A teď rychle pryč z dosahu vraku! Prchali jsme, co nám síly stačily, jen aby nás potápějící se trup lodi nevtáhl s sebou do hlubin. To už jsme zahlédli jen kýl, pokrytý hustým nánosem bahna, chaluh a škeblí. A uslyšeli jsme zlověstné bublání vody, deroucí se dovnitř.

— Plav! zařval jsem na synovce. – Pozor na žraloky!

Člun byl naštěstí nedaleko. Martin nás zahlédl, jak jsme se vyhoupli na hladinu. Přispěchal k nám právě ve chvíli, kdy z vraku vyrazil ohromný gejzír vody, který vtáhl loď a její mrtvé do hrobu vln. Snad si někdo řekne, že se holedbám, nicméně musím přiznat, že moc nechybělo a žraloci nás dostihli! Martin tvrdí, že nám byli v patách, ale napadnout nás se jim nepodařilo, neboť muži ve člunu tropili při veslování ukrutný hluk, a po žralocích dokonce stříleli.

— Pan Crusoe by byl pro ně lákavým soustem, smál se později Martin, – hnali se za ním dva docela slušní kousci! Nebýt nablízku člun, spinkal by milostivý pán už pěkně v jejich panděrech!

Tak to vyprávěl ten hodný člověk. Nemám důvod, proč o jeho slovech pochybovat, potvrdili to ostatně i ti, kteří byli ve člunu.

Následkem této příhody jsem dva dny nebyl k ničemu. Ukázalo se, že mé zranění na hlavě je docela pěkné. A už to byl zázrak, že mne neomráčilo, a já mohl ještě tak prudkými tempy plavat. Přikládám to léčivému účinku vody. Ale na palubě, pod palčivým sluncem, na mě přišly závratě, a nakonec jsem se celý zhroutil. Martinovi připadl úkol, aby mě ošetřoval. Bývalý námořník válečného loďstva rozuměl i ranhojičství. Než se totiž dostal k práci na palubě, byl přidělen k lazebníkovi a ranhojiči válečného korábu. Považoval jsem za dobré znamení, že takový člověk je tu s námi na lodi.

KAPITOLA TŘETÍ

DALŠÍ PŘÍHODY, BOUŘE, LOĎ POSTIHNE KATASTROFA

Šestnáctý den naší plavby se na obzoru ukázaly vrcholky ostrova Porto Santo. Od chvíle, kdy jsme narazili na vrak vydrancovaný piráty, jsme pluli stále pěkně, střídavě se slabším a silnějším větrem od zádi. Cestou jsme nepotkali ani jedinou loď, což nás sice udivovalo, ale zároveň i těšilo, neboť jak jsem říkal, sami jsme měli snahu vyhýbat se všem setkáním.

Paprsky slunce, barva moře, zářivé, ustavičně poblikávající světlo hvězd, to vše mi bylo velmi povědomé. Kdesi tady, snad trochu blíž k africkým břehům, mě postihlo ono neštěstí, kdy jsem upadl do zajetí a Maurové mne odvlekli do Salehu. Mou dávnou minulost mi připomínaly zvláštní sépie, kterých jsem viděl ve vodě stejně tolik jako tenkrát. Usoudili jsme, že bude nejmoudřejší plout k nedalekému ostrovu Madeira, neboť u vjezdu do Zálivu Porto Santo bývá vždy velké vlnobití. Každá loď, než se vydá směrem k Americe, ať už do Brazílie nebo Západní Indie, zde obnovuje svoje zásoby pitné vody a potravin. I my měli v plánu naplnit své bečky a koše. Věděli jsme však, že je třeba mít se na pozoru. Ještě když jsme kotvili v Londýně, upozornil nás jeden z anglických rejdařů na to, že neohrožení a smělí korzárové vyčkávají, až strážní lodě odtáhnou a pak mají i celý týden pré pro svoje rejdy! Proto jsme se tedy jak k Madeiře, tak ke Kanárským ostrovům mohli přiblížit jen velkým obloukem, daleko od obvyklé cesty. Učinili jsme tak a zajeli hluboko do oceánu západním směrem. Zde nás potkala menší bouře. Měli jsme obavy o loď, a proto jsme ji nechali, ať si pluje se spuštěnými plachtami a povoleným kormidlem. Bouře trvala dva dny, a než jsme se nadáli, prostíral se před námi už Velký kanárský ostrov.

S úzkostí jsme hleděli vstříc přijetí, neboť náš svět je takový, že si člověk nikdy nemůže být jist, s kým který národ válčí, jejich Veličenstva anglický a španělský král si od dob admirála Drakea už dobře párkrát vypověděla navzájem válku. Bývali bychom proto raději přistáli na Madeiře, kde jsou pro nás Portugalci bezpečnějšími pány. Ale nebe tomu chtělo jinak, ani směr větru nepovolil, a tak jsme tedy vpluli do přístavu Las Palmas. Nedůvěřivě a ostražitě jsme plachtili podél strážní lodi kotvící u vjezdu do přístaviště. Bílá vlajka s korunou na stěžni strážní lodě oznamovala její zvláštní poslání. Na palubě se povalovali či posedávali znudění, ospalí a mrzutí námořníci a dokazovali tím, jak pekelným místem pobytu musí být tato loď, kotvící pod rozžhaveným sluncem.

– Kdo jste? houkl na nás jakýsi důstojník ze strážní lodě.

Pověděli jsme, co jsme zač, a důstojník na to jen mávl rukou směrem k přístavišti, jehož záliv se před námi prostíral. Můžeme plout dál. Dostaneme tedy pro další plavbu pitnou vodu, ovoce a zeleninu.

V palmaském přístavišti jsem se dověděl, že admirál Kolumbus, který, jak se traduje, se první přeplavil do Nového světa, zde opatřil svoje lodě novým lanovím a na jedné lodi ze svých karavel nechal opravit kormidlo. To vše mi řekl první poddůstojník na molu, který vystoupil na naši loď, zajímal se o její náklad a přislíbil nám dodat vodu a potraviny, které jsme potřebovali. Byl to člověk velmi zdvořilý, což bývá u pánů v přístavištích dost vzácné. Rozhodli jsme se, že tu zakotvíme všehovšudy na šest dní. Podle svých možností jsme se snažili dát loď do pořádku, neboť nás čekala dlouhá a nebezpečná plavba. Kotvil tu také jeden konvoj převážně holandských lodí. Poštěstilo se mi seznámit se s jeho komodorem, který mě ochotně pozval na svou loď. Konvoj tvořila flotila velmi bohatých amsterodamských obchodníků, kteří se plavili do Brazílie, kde stále Ještě měli své obchodní zájmy. Holandský komodor mi navrhl, ať se k jeho lodím přidáme. Nechtěl za to ani žádný poplatek, jak bývá v podobných případech u komodorů konvojů zvykem.

— Vyrážíme za čtyři dny, pane, pravil komodor. – Budete-li do té doby s nakládáním hotovi, budu rád, když se k nám přidáte.

Jeho nabídku jsem s díky přijal. Jakmile jsem se vrátil na loď, požádal jsem synovce, abychom pro to udělali všechno a vynasnažili se naládování co nejvíce urychlit. Tak velkou cenu, především z obranných a bezpečnostních důvodů, pro nás znamenala nabídka přidat se ke konvoji. Vyhledal jsem prvního poddůstojníka na molu a také jej poprosil o pomoc. Všechno šlo báječně, tak jak má být, dokud jsem třetího dne, kdy jsme měli v plánu připevnit plachty a vyměnit poškozená lana, nezastihl na palubě synovce Josiáše plného starostí. Byl tam s ním také Martin, nejspolehlivější člověk naší posádky.

Martin nám sdělil, že pět mužů, kteří měli za úkol naplnit bečky vodou, zůstalo na břehu a nevrátilo se zpět. Ztráta pěti mužů by mohla přivést loď do nebezpečné situace, jelikož počet posádky by tím klesl na třináct. Řekl jsem si, že ty chlapíky, které na břeh nemohlo zlákat nic jiného než touha po pití, vypátrám. Martin se nabídl, že půjde se mnou, já však jeho pozornost odmítl. Připjal jsem si šavli a vydal se pátrat po uprchlících. Doufal jsem, že na svoje lidi určitě narazím, budu-li se prodírat křivolakými uličkami plnými putyk, protože i těch měl Palmas dost. Cestou jsem potkal prvního poddůstojníka, který moje stesky s úsměvem vyslechl, řka, že u nich neplatí žádný předpis, který by přikazoval, že cizí námořníci nesmějí opustit svou loď, mohou tedy dezertovat, kdykoliv se jim zachce.

— Však už je moje šavle k návratu přinutí! pravil jsem, ale poddůstojník jen zakroutil hlavou.

— Ať se nedostanete do nějaké patálie, to za to nestojí, upozorňoval mne ten dobrý Španěl.

Vyšplhal jsem se už tak vysoko jednou palmaskou uličkou, že mi záliv i se svými loděmi zůstal ležet takřka u nohou, když tu jsem za jednou kamennou zídkou spatřil své muže. Jak jsem předvídal, seděli kolem stolu jedné z krčem, namazaní a povýšení, jak už tak opilci většinou bývají. Stoupl jsem si před ně a připomněl jim jejích povinnost. Těch pět darebáků se jen zařehtalo a tupě ušklíblo. Jeden chlapík, který byl už od samého počátku rebelant a rozdmýchávač veškeré nespokojenosti a na jehož jméno si už nevzpomínám, drsným hlasem prohlásil, že se rozhodli tady zůstat, Jelikož je tu všeho hojnost, věčné léto a pracovat se tu moc nemusí.

— Už jsme se dali najmout za zahradníky k jednomu španělskému pánu, vychloubal se onen chlapík. – A jestli nám nevěříte, běžte se zeptat hostinského, on nás panstvu dohodili.

Dostal jsem se do trapné situace. Viděl jsem na nich, že neustoupí. A pak jsem si všiml taky toho, že opodál sedí další podobní braši, kteří by jim dýkami nebo pěstmi přispěchali na pomoc. Když ale odejdu, budu si to do smrti vyčítat, a pomyslím-li na to, budu se nenávidět. Stačilo udělat jen pár kroků zpět a oni se začali řehtat.

Tasil jsem šavli.

Moji zběhové vyskočili z lavic, v rukou se jim zablýskl tu nůž, tu dýka. Bylo jich pět, ale jejich počet rázem vzrostl na deset i víc, neboť k nim přiskočilo těch pár pobudů a hospodských vysedávačů.

– Následujte mě na loď, nebo vás poženu před soud! vykřikl jsem a udělal několik výpadů šavlí. Ukořistil jsem ji ještě na Ostrově od vzbouřených námořníků, pokud se dobře pamatuju, od člověka, který si říkal Will Atkins. Tato šavle mi nejednou prokázala dobrou službu, vždyť v našem světě nemůže slušný člověk vyjít pomalu ani na ulici, aby neutrpěl nějakou úhonu. Spoléhal jsem tedy na sílu své dobré šavličky a na prozřetelnost, která mi častokrát přispěchala na pomoc, vždy, když jsem se bil za pravdu. Ale přiznám se, že tentokrát jsem měl prabídnou naději, že moje šavle zvítězí.

Vtom se ozval čísi výkřik: – Zadrž!

Ve vchodu kamenného plotu se objevilo několik španělských halapartníků a mušketýrů. Zároveň další seskákali z kamenných zídek. Z opilé sebranky neuteče ani noha!

Ke mně přistoupil můj dobrý známý, první poddůstojník na molu, a ukázal na chásku, postávající kolem stolu: – To jsou ti lodní lupiči?

Okamžitě jsem pochopil, co těmi slovy míní. Dezertéry z lodí v Palmasu nechytají, ale zloděje ano! Sympatický a vůči mně přátelsky nakloněný první poddůstojník mi přece jen přispěchal na pomoc. Tu drobnou lest jsem přijal, i když to vlastně ani lest nebyla – oněch pět ukradlo z lodě výstroj na spaní, kromě toho dýky, čutory i popruhy, kterými zvedali bečky. Byli tedy vskutku zloději.

– Všech pět spoutat! rozkázal první poddůstojník svým biřicům, – Pane, jak sám vidíte, zákon v Palmasu platí nejen pro zdejší, ale i pro cizince!

A tak se těch pět zběhů ocitlo znovu na naší lodi. Místo okovů, jak se běžně dělávalo, jsme je spoutali do kozelce a za vězení jim určili část jednoho skladu v podpalubí. Tam museli být tak dlouho, dokud druhého dne nerozvineme plachty a nevyrazíme na širé moře.

Las Palmas jsme pak opustili v doprovodu konvoje, dlouze se dívajíce za vysokými pahorky, které byly vidět ještě druhý den naší plavby.

Nyní jsme se raději už drželi západním směrem a já děkoval prozřetelnosti, že jsme dopluli až sem. Město York mi připadalo tak vzdálené, že jsem měl chvílemi pocit, jako bych je neviděl celá léta. Každou částečku mé bytosti naplňoval Ostrov a cesta před námi. Mnozí zůstáváme stále děcky v tom, že touha spatřit znovu svůj dávný domov, ves či město, svou rodnou hroudu, nás dokáže vždy rozechvít. Takové pocity jsem měl i já, jakmile jsem pomyslel na Ostrov. Zanedlouhou jsme vpluli do pásma rovnoměrného větru. Plavba od východu na západ je možná jen díky tomuto druhu větru, který k velké radosti všech mořeplavců duje povětšinou celý rok stejně silně i stejným směrem. Na sever od rovníku vane tento vítr neustále od východu či vlastně severovýchodu, od rovníku směrem na jih vane však od jihovýchodu, a tak to v podstatě vyjde nastejno, neboť jak jeden, tak druhý je vhodný, abychom pod ním dopluli do Nového světa. Tento vítr nás unášel dál po hřbetu oceánu.

Takové pěkné plachtění si dám líbit. Měl jsem dostatek času, abych si rozšířil svoje mořeplavecké znalosti a staré opět oživil. Loď jsem stále kontroloval, a kde se objevil nějaký nedostatek, rychle jsme jej opravili. Na to, jak byla tato loď starobylá, byla báječná. S Josiášem, Martinem a Bertem jsme si nejednou povídali až do půlnoci. Moji oba synovci a bývalý námořník válečného loďstva mi stále více přirůstali k srdci. Avšak jednoho dne bylo s pohodou konec.

Stalo se to jedenáctý den poté, co jsme opustili Las Palmas, právě ve chvíli, kdy Bert otáčel přesýpací hodiny, ukazující čas po půlhodinách. Martin hlásil, že jedna loď za druhou – husím pochodem – vytahuje modrou vlajku. Komodor se tedy chystá vydat rozkaz. Vlajková loď plula tak daleko vpředu, že ji bylo vidět jen z křížového ráhna, vlajkový signál ale byla každá loď povinna předat dál, aby se rozkaz dověděli všichni.

K našemu největšímu údivu komodor oznamoval, že se blíží bouře. Žádal lodní kapitány, aby se lodě na dané znamení rozptýlily a zamezily tím případné srážce, přitom se snažily udržovat stále západní, tedy severozápadní směr plavby, a když ne jinak, že se všichni zase sejdeme mezi Dominikou a Antiguou.

Tato zpráva vyvolala opravdový údiv. Vždyť po nějakém náznaku bouře nebylo, namouvěru, Žádným směrem nikde ani potuchy. Také Josiáš nemohl pochopit, z čeho holandský komodor nebo jeho navigátor usoudili na tak významný zvrat počasí. Vítr dul neochvějně dál od zádě a jeho směrem plula nízké, v těchto končinách dobře známá kupovitá oblaka. Po pravdě musím doznat, že jsem se nad opatřením velitele flotily pousmál i já. Pomyslil jsem si, že v nejhorším případě nás potrefí akorát pořádný lijavec.

Ale mýlili jsme se.

Odpoledne jsme zpozorovali větší hejno fregatek, trochu později hejno štěbetavých ptáčků, kteří podobně jako vlaštovky krouží těsně nad hladinou vody!

To nás vyděsilo.

Každý pořádný mořeplavec dobře ví, že potkat tyto ptáky není nikdy dobré. Jsou jistou předzvěstí velké bouře. Všichni táhli na severozápad, bouři jsme tedy mohli čekat od jihovýchodu. Objevili se i modročerní vlkouši, ryby, které s konečnou platností rozptýlily naše pochybnosti o tom, že se komodor mýlil.

Přiznávám, že bych se byl tenkrát nejraději rozběhl na vlajkovou loď a poklonil se před znalostmi a věděním komodora. O tom však nemohla být ani řeč, vždyť sotva jsme zpozorovali ptáky, už ukazoval Martin na lodě plující před námi: Na každé z nich se třepotala vlajka, dávající příkaz k rozptýlení! My jsme každopádně vytáhli ještě modrou vlajku na znamení, že se loučíme. Tím jsme chtěli také Holanďanům za jejich ochotu poděkovat. Nepředpokládali Jsme totiž, že se s nimi ještě kdy setkáme. S naší lodí jsme nehodlali plout jako komodor směrem proti bouři, nýbrž jsme stočili na západ či spíše jihozápad, abychom se co nejrychleji dostali z ohniska bouře. Riskovali Jsme raději plavbu s větším nebezpečím, ale možností dostat se co nejrychleji k Trinidadu a na Ostrov.

Popustili jsme naše plachty a kormidlo obrátili k jihozápadu. Vzduch jen žhnul, na konci ráhen a čnělek se objevil oheň svatého Eliáše. Udělalo se takové vedro, že jsem si proti svému zvyku svlékl kazajku i halenu. Vzduch se vařil, plavili Jsme se doslova jako na rozžhaveném kotli. Lidem se ve tvářích objevil strach. Co chvíli obraceli svoje úzkostlivé pohledy po nás, co chvíli strnule zírali do dálky, odkud doléhal hukot orkánu. Obávali jsme se, aby nás to zlo nepřepadlo v noci, ale zamezit jsme tomu nemohli. Nadešel večer, pak noc. Chvílemi jsme viděli na obloze zářit Mars a Venuši, ale zakrátko se nadobro ztratily. Všechno, co se dalo, jsme přivázali a upevnili. Vytáhli jsme bouřkové plachty. Martin a já jsme na sebe vzali úkol stát u kormidla, což v případě, že by loď zachvátila vichřice, byl úkol neobyčejně těžký. Vybavili jsme se provazy, abychom se ke kormidlu přivázali, na takovou věc totiž kormidelník nesmí nikdy zapomenout.

Mohlo být právě k půlnoci, když se loď začala silně kymácet. Kromě Eliášova ohně jsme zahlédli ještě jiné světlo. Lodní lucernu v dálce. Nedovedli jsme si však vysvětlit, která z lodí konvoje by se byla dostala až sem. Její směr jsme si však každopádně zapamatovali, abychom snad do ní ve tmě nenarazili.

Propuknutí bouře předcházel jakýsi mocný sten. A křik spousty neznámých ptáků, který ostře svíral naše hrudi. Každý z nás se modlil, jak uměl, opakoval bibli. I zběhové padli na kolena a vysílali k nebi své modlitby. Lodní svítilna, kterou jsme zavěsili nad kormidlo, se strašidelně komíhala. Nedovedl jsem zaplašit dávné vzpomínky. Když jsem se tenkrát rozloučil se svými brazilskými statky, abych se znovu pustil na moře, stihl mě na oné pro můj celý život památné plavbě hurikán a všechno bylo zrovna tak jako teď. Také tehdy se ta hrůza přihnala od jihovýchodu a táhla směrem na severozápad. Také tenkrát jsme se plavili kolem rovníku. Loď byla podobné konstrukce, starobylého tvaru, a ač měla víc jak sto dvacet tun, také na ní sloužil menší počet mužstva. Podobností bylo tedy víc než dost.

Nestydím se přiznat, že jsem dostal strach. Vtom mě napadlo, že by teď vůbec nebylo dobré narazit na bludnou loď. A s jednou jsme se už přece potkali, byl to onen vydrancovaný vrak plný mrtvol.

Josiáš několikrát sešel dolů z kastelu nad kormidlem, místa určeného pro kapitána nebo navigátora, chudák chlapec, tolik mi důvěřoval, že v mých slovech přišel najít útěchu. Neprozradil jsem mu nic ze své vnitřní úzkosti, naopak, synovce jsem povzbuzoval, že bouře je stejně přirozená jako bezvětří a my jsme mořeplavci proto, abychom se s obojím dovedli vypořádat.

– A strýčku, co bude, když se nevypořádáme? kladl mi ustavičně stejnou otázku.

Na to jsem nedovedl říct nic jiného, než že musíme. V duchu jsem se ale modlil dál a prosil nebe, ať je mému pošetilému holedbání milosrdné. Měl jsem strach stejný jako všichni ostatní. Vedle neustále dotírajících výčitek jsem si lámal hlavu, co počít, abychom odrazili první hrozivé poryvy blížícího se hurikánu. Musíme jednat rozhodně, přesně tak, jako když přepadený člověk odráží první údery protivníka. Ostatní už bude snadnější. Nejhorší bylo, že jsme se stále nořili do hlubší tmy. Hvězdy mizely a čnělky stěžňů a špice ráhen jako by se stále víc a víc pokrývaly ohněm svatého Eliáše. Musím přiznat, že i to jsme považovali za špatné znamení. Strašidelné třepotání, mihotání, náhlé vzplanutí a zase uhasínání těchto světýlek lidi v neštěstí dočista poblázní. Ke klidu nepřidávalo ani čas od času nablízku se vynořující světlo oné lodní svítilny. Zdálo se nám, jako bychom slyšeli hlomoz trupu lodi řítícího se naším směrem, a třeskot vln, narážejících o kýl. Marné bylo naše halekání, volání a troubení, marně jsme bušili do lodního zvonu, jak bývá zvykem za mlhy. Z oné lodí se nikdo neozýval.

Byla půlnoc, když se to strhlo.

Vzdouvající se vlny byly stále vyšší a strmější. I z toho jsme poznali, že nás čeká pořádná bouře. Rozkasali jsme nejmenší a nejpevnější bouřkové plachty, neboť jsme počítali s náhlým poryvem a také s tím, že naši muži už i s nimi budou mít co dělat. Polovina posádky byla beztak k ničemu. Každý říkal, že se připravuje na smrt, a nikoho nezajímalo nic kromě jeho osudné záhuby. Jak mi řekl Bert, stejně se chovalo i těch pět ničemů. Bert podal důkaz nezvyklé statečnosti. Za pár týdnů se z něj stal námořník a chrabrý člověk, hodný památky svého otce. Protože u kormidla stál Martin a Josiáš neopouštěl svoje velitelské místo, připadlo Bertovi udržovat směr plavby. Je to sice práce druhého důstojníka, ale kromě Martina ji byl schopen vykonávat jedině Bert. Tma stále houstla, až jsme nakonec sotva viděli svítilnu, houpající se pouhých pár stop nad našimi hlavami.

Martin na mě zařval, že to snad do rána nějak doklepeme, když vtom se loď nečekaně zarazila, jako by na cosi najela, vzepjala se, pak klesla dopředu a v zběsilém tempu vjela do úžlabin vln.

V takovém případě není jiné pomoci než se něčeho chytit, protože vlny, které se převalí přes palubu, a mořský příval z paluby každého smetou. Loď se však propadla do takové hlubiny, že se voda převalila i přes nás stojící u kormidla, dokonce i přes kapitánský můstek nad námi. Oheň svatého Eliáše zmizel a ozval se takový rachot, jako by se zřítil kus hory se stromy, skalami, se vším všudy. Úchytná lana sténala a praskala, napínací kladky a kroužky přidržující a vypínající stěhy a lana mezi stěžni vydávaly takové zvuky, jako když se na kovadlině kule železo. Všechen tento hlomoz provázely zoufalé výkřiky. Kdybychom byli nevěděli, že tak řvou lidé, které postihlo neštěstí, mysleli bychom, že je to řev divé zvěře. Ale kteří lidé to byli?

Výkřiky přicházely nejdříve ze středpalubí, po několika okamžicích zpoza kormidla. Tam dozněly. Nezbylo nám ani tolik času, abychom se u kormidla pevněji připoutali, a už jsme se znovu potopili. Lidské výkřiky vystřídal tentokrát strašlivý rachot. Po něm následovala rána. I v té tmě jsem postřehl, že kolem nás proletěl jakýsi obrovský stín. Loď se nebezpečně naklonila na bok, roubení kormidla se dočista potopilo a vlny mohly volně vnikat do lodi. Byla tma, nemilosrdná tma. Trvala však už jen několik vteřin. Oblohu proklály k naší radosti náhle blesky. Sjížděly bez ustání jeden za druhým. Bylo vidět snad lépe než za dne. Dobře jsem si všiml Martinovy strnulé tváře; držel se vedle mě. Nad sebou jsem zahlédl synovce Josiáše, jak vší silou svírá zábradlí a zírá před sebe jako smyslů zbavený. Na palubě jsem spatřil pahýl zlomeného hlavního stěžně, neboť on byl tím stínem, který se před námi mihl. Stěžeň přerazil okraj paluby, roubení u kormidlové plošiny a kolem sebe všechno zpustošil a rozmlátil. To už mi bylo jasné, že s touto lodí nedoplujeme ani na Trinidad, ani na Ostrov.

Mohl jsem se ukřičet: – Sem se sekerami, uvolnit stěhy hlavního stěžně. Dokud bude zlomený stěžeň narážet do boku lodi, bude ji stahovat ke straně a všechno bude na draka.

Martin také řval: – Hej, hahó, sekery! Odsekejte stěžeň!

Ale nikdo se neozýval. Na palubě jsme nezahlédli ani človíčka. Pravda, vždyť tam nikdo být ani nemohl. Co chvíli jsme byli pod vodou, klesali, potápěli se, řítili se a padali, tonuli a znovu se vynořovali. Sám sobě bych se nedivil, kdybych se z toho pomátl. To mě má stihnout taková záhuba, ledva jsem vytáhl paty z Anglie?

A bylo tomu tak. Nad námi křičel cosi Josiáš. Ale nerozuměli jsme. Mával jsem na něj, ať sleze dolů, je beztak jedno, kde je, ale on se držel křečovitě dál jako smyslů zbavený. Chudák chlapec, viděl to co my, a nemohl uvěřit svým očím, že svou loď, sen svého mládí, vidí najednou na pokraji zkázy. Jenže zkáza lodi znamenala zároveň i naši zkázu, nepodnikneme-li vše, abychom se zachránili. Ačkoliv se bouře nerozpoutala ve své plné zběsilosti, což pro nás v tom pekle znamenalo určitou úlevu, neboť jsme aspoň věděli, co nás ještě čeká, zařval jsem na Martina, abychom pustili kormidlo a sehnali nějaké sekery a aspoň my zabránili osudnému konci. Ten statečný muž se dvakrát nerozpakoval a bez řečí mne s vypětím všech sil následoval.

Jeden za druhým práskaly blesky do moře a vydávaly takový sirný zápach, jako bychom byli uprostřed námořní bitvy. Toho jsem si stačil všimnout jen tak mimochodem, veškeré své síly jsem soustředil na to, abychom se: s Martinem prodrali k zlomenému pni hlavního stěžně. To už se za strašlivého kvílení a svištění rozběsnil hurikán ve vší své hrůznosti. My se ale plazili dál, lezli a křečovitě se chytali všeho možného. Dodnes nechápu, jak jsme to mohli přežít.

Když jsme dorazili k pahýlu hlavního stěžně a napadrť rozmlácenému vlnolamu u roubení kormidla, vynořil se vedle nás Josiáš. Zírali jsme jeden na druhého a nevěřili svým očím: Žijeme!

Vrhli jsme se na změť úchytných lan a stěhů, válejících se po palubě a poutajících k lodi zbytek napůl přeraženého stěžně. Sekery jsme naštěstí našli u paty zlomeného stěžně, pevně přivázané za topůrka. Dodneška nevím, jak se nám to povedlo, ale stěžeň jsme odsekali a svěřili jej osudu vln. Nesmírnou sílu nám při tom dodávala víra, rozhořčení i odhodlání podnikat něco pro svou záchranu. Na víc jsme se ale nezmohli. Co chvíli jsme se chytali, co chvíli naráželi a padali do chuchvalců spletených lan a sítí. Najednou jsme si všimli, že stěžeň sklouzává a mizí z okraje lodi, který současně rozbil.

Hurikán běsnil dál. Místo blesků se divoce rozfučela vichřice. Opět padla tma. Čas od času proklály jeden dva blesky oblohu, to byla naše jediná lucerna. Ještě jsme zahlédli, že z bouřkových plachet nezůstal na svém místě ani kousíček. Všechny rozervaly první nápory větru. Ještě štěstí, že to vydržely desky kryjící sklady, zmizel ale větší člun. Podle předpisu byl zavěšen nad horní fortnou do skladu. Vítr jej svál jako list stromu. Chytali jsme se jeden druhého, pomáhali si, podpírali se, plazili a lezli dál po palubě, abychom se dostali do velké kabiny pod kormidlem, jež nás snad jediná mohla ochránit. V ní jsem přebýval já s Bertem a s papouškem. Naše loď byla přinejmenším stejně tak bezmocná a neovladatelná jako ona bludná loď, s níž jsme se na počátku naší cesty potkali. Ve chvíli nejvyšší nouze jsme s Martinem dvakrát zachytili Josiáše. Ztratil hlavu jako děcko, když se proti němu vyřítí býk. Doslova se postavil na zadní a jen vzlykal, jaký ho to s jeho lodí stihl osud. Tu já, tu Martin jsme synovce vlekli, abychom mu pomohli dostat se na bezpečnější místo. Krváceli jsme z mnoha ran, ale kdo by se byl o to staral! Životy jsme si prodlužovali z minuty na minutu. Ani nevím, jak dlouho nám to trvalo, než jsme se dostali zpátky do podpalubí pod kormidlem. Tehdy se nám zdálo, že to byly celé hodiny, co jsme se tak plazili po palubě, která nám ujížděla pod nohama, tu napravo, tu nalevo, tu dopředu, tu dozadu. Bůh ví, kolikrát jsme sebou smýkli, kolikrát byli smeteni nebo do něčeho narazili, Josiáše jsme za sebou vlekli jako břemeno.

Snad se už rozednívalo, když jsme stanuli u dveří kapitánské kajuty. K našemu nemalému úžasu jsme tam našli čtyři muže, vyčerpané a chvějící se po celém těle jako osiky. Byl mezi nimi i Bert, kterého síly i mladistvý zápal dočista opustily. Mořská nemoc toho chudáka tak sebrala, že jen ležel a sténal a prosil, ať si pro něj smrt už brzo přijde. Ze tří námořníků jsem měl rád dva. Jeden z nich rozuměl tesařině, druhý kovářství. Oba se dali naverbovat v nějaké přístavní krčmě. Oblíbil jsem si je zejména proto, že měli v úmyslu zůstat na mé državě, až tam doplujeme, a být obyvatelům Ostrova ku prospěchu. O ostatních mužích nevěděl nikdo nic. Ani my neviděli nebo nezaslechli byť jen jediného z jejich druhů. To už jsme začínali tušit, že valná většina mužstva zahynula, neboť by bývali mohli být jedině tady na přídi, ve střílnách u kanónů, v prachárnách nebo v prvním skladu, kde měli ostatně svoje komůrky. Když se ale přihnal hurikán, nemohli být už ani tam, protože příď byla co chvíli pod vodou, a to tedy znamenalo, že všechny prostory musely být zatopené. Vysílali jsme k nebi modlitby, aby bůh před podobnou záhubou uchránil aspoň nás. Zbylo nás tedy jen šest a papoušek Pátek, který od té chvíle už neopustil moje rameno. Kabina zůstala uchráněná i při největších výkyvech lodí. Nic se nedalo dělat. Rameno kormidla Se strhlo, hlavní stěžeň se zlomil; víc se toho už naštěstí neponičilo. Podobně jako ona bludná loď stala se i ta naše bezmocnou skořápkou. Nezbylo nám ani mnoho potravin, všehovšudy dva menší pytle sucharů a jeden sud soleného masa. Pitná voda skoro žádná. Nevěděli jsme, kde jsme, ani kterým směrem plujeme. Vichřice hnala naši loď neznámo kam. Dny nám splývaly. Nemohu proto ani s určitostí říct, kdy se co stalo. Ať se rozpomínám na třetí, čtvrtý nebo sedmý den, všecko jedno. V paměti mi utkvěl toliko jediný den. Snad to byl osmý den trvání bouře. Tehdy jsme byli už všichni tak smířeni s osudem, že by nás spíš překvapilo, kdyby hurikán najednou ustal.

Moře ale dunělo dál a pěnilo se stejně mocně, vítr burácel a svištěl. Devatenáctý den poté, co jsme opustili Las Palmas, nevyšlo slunce zpod mraků. Nesvítily ani hvězdy, a tak jsme neměli možnost určit naši polohu. Většina našich druhů, i těch pět nespokojenců, byla z paluby smetena prvním náporem hurikánu. Ten vzal s sebou i velký člun. Příď byla stále pod vodou, a tak jsme se k potravinám, beztak mokrým, dostat nemohli. Čekali jsme, kdy se na nás štěstí znovu usměje. Na tom záviselo všechno. Doufali jsme, že se strašlivý orkán uklidní a snad ještě více, že se ukáže někde nějaká loď a zachrání nás. Avšak ani osmý den nebyla vichřice mírnější, vlny se stále vzdouvaly a byly vysoké jako domy. Všechno promoklo a zvlhlo. Náš úkryt halila hustá pára. Vzduch sem pronikal pouze malým okénkem, dveře jsme otvírat nemohli, a když, tak jen tolik, aby někdo z nás na okamžik proklouzl ven.

Mohlo být ráno. Právě jsme počítali své zásoby, které jsme osmého dne ještě měli, byly to už jenom suchary, jejichž počet se den ze dne tenčil, a sotva několik funtů soleného masa, které jsme mezitím objevili – když vtom se ozval Martinův výkřik: – Kapitáne, loď!

Vyhlédli jsme z okénka kajuty, a opravdu! Uviděli jsme loď. Ihned jsme v ní poznali komodorův obrovský západoindický koráb. Jaké však bylo naše překvapení, když jsme na vlajkové lodi konvoje nezahlédli ani jediného muže. Robustní, sotva několik let stará loď, jež by se byla co do počtu svých děl hodila i za válečný koráb, byla v podobném stavu jako ta naše. Měla zlomené všechny tři stěžně, jeden z nich ještě narážel o bok plachetnice. V přístavu Las Palmas jsem se obdivoval jejím stěžňům, stavěným moderním způsobem. Vynalezli a zdokonalili je Holanďané. Teď, když jsem znovu spatřil ubohou vlajkovou loď, pomyslil jsem si, že to asi mnoho užitečné nebude, stavět stěžně ze tří dílců – v takové vichřici nevydrží ani ty.

Bezmocně se zmítající loď bez lidí nás patřičně udivila. Avšak do údivu se kradl strach. Báli jsme se, že do sebe narazíme. Vítr i vlny nás měly ve skutečnosti hnát jiným směrem, jenže nehnaly. Vyvrácený stěžeň směroval komodorovu loď přímo proti nám a bránil jí plout, jak by bývala měla. Začali jsme se k nebohé lodi přibližovat.

Naše úzkost stále rostla. Když do sebe narazíme, rozbijeme se napadrť. Pak už nebudeme mít na záchranu pražádnou vyhlídku. Neboť věru dnem i nocí jsme bez ustání přemítali, jak se dostat z této tísnivé situace. Už nám bylo jasné, že loď je ztracená a s ní vše, co na ní ještě zbylo. Měli jsme ale ještě druhý člun, zavěšený nad horní fortnou do skladu. Všechny naděje jsme vložili do něj. Válečný plán záchrany jsem vymyslel já.

Vyprázdnili jsme několik sudů a do nich chytali dešťovou vodu, abychom měli co pít. Podnikli jsme všechno pro to, abychom z předních skladů zvolna se potápějící lodí sehnali veškeré potraviny, i když já a Martin jsme neustále trvali na tom, že o jídlo se už nějak postaráme, jen ať jsme už v člunu. Během svého nuceného zajetí jsme si zhotovili udice a sítě, abychom se připravili na dobu, kdy budeme muset putovat po moři. Oceán poskytuje nedozírné množství potravy i daleko od břehů, třebaže mnozí lidé tvrdí, že tomu tak není.

Jak jsem říkal, trvala vichřice i osmého dne, ač již ne v takové síle, s níž se rozpoutala. Místo strašlivých poryvů dul vítr rovnoměrněji, strmé vlny se zaoblily. Ale ani řeči nemohlo být o nějakém pokusu spustit člun na vodu. Loď byla nakloněná, zmítala se tu v úžlabině vln, tu na jejich vrcholcích a navíc byla příď ustavičně pod vodou, takže i kdybychom záchranný člun nakrásně odvázali, sjel by nám rovnou do moře, neboť by nebylo v lidských silách jej udržet. A tak nám tedy nezbylo, než čekat na svou záhubu nebo vysvobození.

Komodorova zchromlá loď vrávorala v naší těsné blízkosti. Začínali jsme tušit, co se asi stalo, že koráb byl tak pustý. Vlajkovou loď konvoje vyzbrojili hodně děly, mohlo na ní být dobrých třicet kulverin. Na komodorově lodi se museli dopustit velké chyby, protože řada děl po pravé straně roubení kormidla se utrhla, zatímco na druhé straně jich několik zůstalo, ale ani ty nebyly na svých místech, překocené vyčuhovaly pod hrazením vlnolamu. K nehodě mohlo dojít při prvním přílivu vln a námořníci měli ještě čas spasit se na jiné z lodí. Komodor nechtěl vystavit životy posádky nebezpečnému orkánu na rozbité lodí. Z našeho nuceného vězení, které se co chvíli mohlo změnit v náš hrob, jsme ustavičně sledovali sem tam se komíhající plavidlo.

Osiřelá, na jeden bok nahnutá loď smrti, vlajková loď konvoje, se náhle zakymácela, celý její obrovský trup se pojednou zachvěl a ze strašlivých vln vypustil zpěněný gejzír vod, jako velryba, když sebou smýkne do hlubin. Komodorova vlajková loď se převrátila!

Teprve teď se ukázalo, jak krásná a velká stavba to byla, ale na obdiv nebyl čas, měli jsme strach, co bude dál. Když se převrácená loď nepotopí a zůstane nám v cestě, pak se katastrofě stejně nevyhneme.

Martin mě blaženě chytil za ruku: – Kapitáne, my ji mineme!

A opravdu. Už jsme se dostali do takové blízkosti, že jsme se dotýkali, a tu – zaplať pánbůh – se přihnala jedna dobrotivá vlna: nás odhodila nalevo a převrácenou komodorovu loď napravo.

Od té chvíle začala polevovat také bouře, ještě jsme zahlédli, jak se komodorova plachetnice na vlnách vzepjala a pak potopila. Zůstali jsme na moři osiřelými, ubohými trosečníky, byť ne tak docela, neboť jsme stále byli na své lodi. Nebe bylo zatažené, jedno moře mraků stíhalo druhé, neměli jsme možnost zjistit, kterým směrem nás to oceán unáší. Čekali jsme, že zase vyjde slunce a hvězdy“ a vlny se utiší tak, abychom mohli na vodu spustit záchranný člun.

KAPITOLA ČTVRTÁ

BLOUDĚNÍ OCEÁNEM. OSUD ZÁCHRANNÉHO ČLUNU. KŘÍSÍME LOĎ. JEDNO VYZNÁNÍ

Když jsme vyvázli před srážkou a mohli konečně trochu klidněji hledět vstříc míjejícím dnům, pohnul jsem své druhy k různým věcem. Na několika příbězích o lodních katastrofách a ještě ledačems jiném jsem jim vylíčil, co jsem pro naši situaci považoval za poučné, totiž abychom nikdy nezapomněli, že jsme lidmi a máme svou čest. Náš osud nebyl zrovna záviděníhodný. Vězení – naše loď – nám nedovolilo nic, ani když se příležitost naskytla. Krátce povím, co se událo. Nejdřív se ale zmíním o jednom předsevzetí. Protože jsme se dostali do trapné situace, že jsme nebohý Dolphin opustit nemohli, zapřísáhl jsem všechny, že nikdo z nás nesmí sáhnout na život druhého, ať se stane cokoliv. Nejednou se totiž přihodilo, že námořníci odvyklí lidské společnosti zabili a snědli svoje zesláblé druhy, když už neměli co jíst. Ačkoliv jsem předpokládal, že by nikdo z nás nebyl něčeho podobného schopen, zvěrstva, které by nesloužilo ke cti ani líté zvěři, přesto jsem je žádal, aby svatě přísahali a slíbili, že se neopustíme, že silnější bude pomáhat slabšímu, a potká-li kohokoliv nějaké zlo, budeme spolu až do posledního dechu. Všichni jsme si přísahali, že tak učiníme. Podnět k tomu zavdalo, že jedné noci náhle zmizel gig. Stalo se to už poté, kdy se nám podařilo vyváznout z blízkosti komodorovy lodě. Jak víte, na lodi nakloněné na bok a zpola potopené jsme se nemohli zdržovat jinde než ve vysoko položené kabině. Tady jsme se tísnili všichni. Byl tu dokonce i můj papoušek, jak jsem už říkal, chvála bohu v pořádku. Drželi jsme hlídky, protože loď byla bez kormidla a z plachet zbyly jenom cáry. Té noci jsme zaslechli jakýsi větší šramot a ránu. Pak bylo poměrně ticho. Nechápali jsme, co se mohlo stát. Tma byla jako v pytli, a nemohli jsme ani rozsvítit, protože poslední kahanec nám dohořel a další lůj byl kdesi v hloubl lodě pod vodou.

Za úsvitu jsme celí zoufalí zjistili, že gig je pryč. Naděje na vysvobození z lodi byla tatam. Co naplat, nezbylo tedy nic jiného než se pustit do stavby voru. Ačkoliv se moře utišilo, na stavu lodi to mnoho nezměnilo. Náš milý Dolphin ležel stále pochroumaný na boku. Vor jsme přitesávali na plošině před kormidlem, a to z vrchních desek záďové nástavby a z dříví kapitánského můstku. Plánovali jsme, že budeme s prací hotovi za čtyři dni a za tu dobu že dáme dohromady i plachtu. Mezitím se vyčasilo. Bylo jasno a teplo. Ale svou polohu jsme nemohli určit ani teď. Oboje přesýpací hodiny se rozbily a po astrolábu nebylo ani památky, Josiáš, Martin a já jsme sestavili hypsometr, ale moc jsme si tím stejně nepomohli. Podařilo se nám všehovšudy zjistit, že se neplavíme po jižní, ale po severní polokouli, tedy od rovníku na sever, a to dokonce přímo na sever, protože první den, kdy se vyčasilo, jsme zahlédli kousek Jižního kříže, zatímco o tři dny později jsme z něj už neviděli nic.

Sotva jsme však byli s vorem hotovi, což za takové hrozné situace a s tak nedostatečným náčiním představovalo nadlidské úsilí, ukázalo se, že se spuštěním na vodu budeme muset počkat. Naši loď obestíraly kolem dokola chaluhy.

Věřil jsem mořským proudům a tomu, že po jednom hurikánu se druhý hned tak nepřižene. Věděl jsem, že i zde, v chaluhovém moři, nás rovníkový proud ponese směrem na západ a dřív nebo později narazíme na souš. To jsem opakoval denně snad stokrát všem těm, kteří klesali na duchu. Z toho, že se nám podařilo překonat orkán trvající několik týdnů a že náš vrak stále ještě plaval, dokonce se ani hlouběji nepotopil, jsem usoudil, že nepotřebujeme nic jiného než být trpěliví.

Naší jedinou starostí zůstávala voda. Marně jsme denně vodu schytávali, marně naplňovali nebeskou vláhou každý džber i soudek a džbán, který se nerozbil, marně den co den pršelo, všechno nadarmo. Voda se v tom vedru rychle kazila. Snažil jsem se, aby měl každý pořád co na práci. Na duši není totiž lepšího léku. Na voru jsme pracovali pro jistotu dál, co když ho přece jen využijeme.

A přece jsme se pokusili o nemožné. Pro množství rostlin zde vlny utichaly a my se mohli odvážit do nitra lodi, pohroužit se tam a poohlédnout se po náčiní, dříví a výstroji. Hledali jsme skulinu, případně díru, která způsobila, že se naše loď nahnula na bok. S radostí jsme zjistili, že taková trhlina nikde není. Proto jsme se vlastně také dosud nepotopili. S jásotem jsme uvítali Martina, který se mnohokrát potopil do moře a nedbal přitom na žraloky ani na jiná hrozící nebezpečí, když jedenáctý den po svém prvním sestupu pod hladinu oznámil, že zvenčí prohlédl oba lodní boky a ani tam trhlinu nenalezl.

— To, že se loď naklonila, muselo způsobit smeknutí nákladu ve skladech, prohlásil jsem k velkému souhlasu všech. – Přátelé, dokud můžeme, vynosme vodu z podpalubí, ať se loď zase vyrovná.

— Ale jak? staral se Josiáš.

Na Dolphinu nás bylo všehovšudy šest. Pomalu jsme se začínali podobat kmetům. Každému narostl rozježený plnovous, vlasy nám visely na ramena ve zplihlých praméncích. Měli jsme dost jídla i síly se nám prací vrátily, sužovala nás jen žízeň. Prahli jsme po dešti. S vyrovnáváním lodi do správné polohy jsme ale začali. Výbornou službu nám prokázal vor, který jsme použili jako odkladové plochy. Na něj jsme vynášeli věci ze skladů a zkoumali, zda jsou ještě k potřebě, nebo zda je máme vyhodit. Svým brazilským přátelům a na Ostrov jsem měl v úmyslu dovézt opravdu řadu nástrojů na obdělávání půdy a ke stavbě, železné náčiní a nádobí. Tento těžký náklad se svezl. Naštěstí jsme objevili také materiál na stěžně, byť jen na kratší, než jaké tu byly původně. To všechno vynosil nahoru Martin, Josiáš a Bert ještě s jedním námořníkem. Já se přiznám, že jsem se dolů neodvážil. S kovářem jsme ve dvou obhospodařovali kladkostroj, sestavený z laň a tyči, které jsme zapřeli do volné stěny hrazení a prkenné paluby. Bohužel čelen, prodlužující příď, byl stále ještě pod vodou. Bylo nám jasné, že se všechno zboží a věci ze skladů nebudou moci dát zpátky na svoje místo. Voda, která se tam nahrnula, zaplavila celé podpalubí i sklady. Čerpadla se za bouře přelámala. Zbyla nám však vědra – jinak Jsme se s tou situací vypořádat nemohli.

– I kdybychom měli vybírat vodu dnem i nocí po třicet dní, tak to dokážeme! pravil jsem.

Trup lodě se pomalu dostával do své původní polohy. Okraj roubení u kormidla se narovnal. Ukázala se příď i celé čelo lodi. K našemu nemalému údivu byl čelen pryč. Zlomil se stejně tak, jako se zlomily stěžně, a podobně jako ony zmizel v moři. Právem se mě zeptáte, jak dlouho to všechno, co jsem tu pár slovy vylíčil, trvalo. Přiznám se, že nevím. Ode dne, kdy se přihnal hurikán, což bylo jedenáctý den od našeho vyplutí z Las Palmas, jsme přestali vnímat čas. Protože však cesta do Las Palmas trvala dvacet dní, pět dní jsme tam kotvili a pak jedenáctý den vypluli spolu s Holanďany, musel 10. květen být oním dnem, kdy propukl hurikán. Od toho dne jsme palubní deník nevedli. Soudil jsem, že mohla být asi polovice června, když jsme konečně znovu spatřili polámanou příď naší lodi, která se vynořila z moře.

Polovice června. Musím říct, že když jsem se naloďoval v přístavu Hull, žil jsem v představě, že touto dobou budu už dávno na Ostrově. Ale nestalo se tak. Často se přihodí, že leccos je zrovna naopak, než jak jsme si to představovali. Jenže od toho jsme muži, abychom v podobném případě neklesali na duchu.

Dosud jsem se nezmínil o své největší starosti, či vlastně starostech. Říkal jsem; že jsme ztratili pojem času. Hlavní důvod nebyl Jen v panice, kterou způsobil hurikán, stálé nebezpečí, že ztroskotáme, a ustavičně zamračené nebe. Byl spíše v tom, že se palubní deník a s ním i všechny naše psací potřeby, inkoust, kalamáře i brky při prvním větším náporu orkánu ztratily. Papíry se promočily a zbyly z nich jen cáry. O vedení nějakého deníku, což v mém případě je věc zcela samozřejmá, nemohlo být nyní ani řeči. Ještě doma v Yorku jsem si vedl své Zápisky. Byť jen proto, abych si co den poznamenal alespoň tolik, že: 10. října, 1692. Svítilo slunce. K večeru se zatáhlo. Bude už podzim… Kdybych si nic nepoznamenal, jako by ten den ani nebyl. Psát si deník je dobré z mnoha důvodů. Kolikrát jsem vzal do ruky Deník z Ostrova, v němž potom tak rád listoval pan Defoe! Jakou radost jsem měl z toho, když jsem si mohl po letech přečíst: 16. dubna. Dokončil jsem žebřík: vylezl jsem po něm na vrcholek plotu, žebřík za sebou zase vytáhl a dole jej opět spustil dovnitř… Kdybych si to byl nepoznamenal, byl bych na tento rozhodující okamžik svého úspěchu v mém tehdejším zápolení dozajista zapomněl. A protože jsem na Dolphinu deník psát nemohl, není moje vyprávění, líčící podrobnosti našeho tragického dobrodružství na lodi, souvislé do té míry, jak bývá u mne zvykem. Rozhodl jsem se tedy, že při první příležitosti seženu takovou agendu, jakou s kovovými přezkami a pergamenovým papírem zhotovují londýnští mistři knihaři v bráně u Bridge. Dá mi proto velkou práci si na všechno popořadě vzpomenout. Tak tedy přijde na přetřes teprve teď jedna moje velká starost, kterou jsem v sobě choval po celou dobu plavby a sám v duchu zvažoval, zda dělám dobře, když svoje tajemství němě střežím. Ale abych byl upřímný, na toto „tajemství“ jsem už téměř pozapomněl, tedy aspoň jsem nepovažoval za důležité zabývat se jím. Jak známo, žil jsem si od prvé chvíle příjezdu do Yorku docela slušně. Výnosy mých brazilských statků, větší čí menší obchody, jichž jsem se nevzdal, a úroky z mých peněžních půjček zajišťovaly mé rodině i mně spokojené živobytí. Nikdy jsem neutrácel víc, než bylo třeba. Nikdy jsem se nepouštěl do nejistých obchodů jen proto, abych i s možnou újmou zvětšil svůj majetek. To vše mi zůstalo dodneška cizí. Neměl jsem tedy důvod onu vzpomínku oživovat. Občas jsem na ni šice pomyslel, nikdy však ne se záměrem z toho cokoliv vyzískat. Abych se vyjádřil přesněji: Poprvé mě to napadlo, když ke mně zavítal pirát pan Morgan a snažil se mě přemluvit, abych se k němu dal za lodivoda s podílem dvou pětin. Znamenalo to, že kdybychom díky mému navigováni objevili nějakou zajímavou zemi, poklad nebo cokoliv, co by představovalo nějaké jmění, pak by mi z celku pěti dílů připadly dvě pětiny. Tedy, kdybychom někde našli deset talentů, pak tři z nich by dostalo mužstvo, pět Morgan a dva já. Tak se u pirátů vždycky počítávalo a byl to propočet rozumný. Tehdy při oné noční návštěvě pirát Morgan prohlásil, že nechce věřit tomu, že by Robinson Crusoe nevěděl o nějakém ostrově, skrytém lidským zrakům, kde by byly poklady. Nuže, o podobném ostrově jsem věděl, jenže Morganovi jsem jej tehdy zamlčel. Stejně jako ostatním. Jedině moje zesnulá žena o něm věděla, ale co věděla, to si, chudinka, vzala s sebou do hrobu.

– Nejezdi pro ten poklad! prosívala mě vždycky, když mě přepadla touha po cestách. – Nejezdi. Žije se nám dobře. Sám vidíš, lidé nám i tak závidějí. Nač ještě víc majetku, když ho nepotřebujeme.

Nakonec jsem svůj zájem či nezájem o milý ostrov pokladů zasunul do nejzazších přihrádek mozku, jako cosi, co nestojí za řeč. Nu, a odkud jsem o takovém ostrově věděl…? Od jednoho starého kapitána, který mně kdysi vymluvil plavbu po moři a poradil mi, abych se vrátil domů po souši přes Croyne de La Rochelle a odtamtud přes Paříž do Calais. Z Calais už není těžké se i za špatného počasí přeplavit do Doveru. Tuto radu mi dal v jedné krčmě v Lisabonu nad skleničkou dobrého madeirského. Přiznám se, že jsme vínko s chutí popíjeli na naše zdraví a probírali přitom své životy, můj i jeho. S překvapením vyslechl, kde jsem všude byl, i to, že mám nedaleko Orinoka, tedy blízko Trinidadu, državu.

— A zdalipak, pane Crusoe, víte, že kousek od vašeho panství leží Hammarra?

Hammarra?

Podivil se, že jsem o ní nikdy neslyšel. Vždyť ji každý zná, jenže už jen málokdo ví, že je třeba ji hledat při ústí Orinoka.

— Bývalo to kdysi překladiště a taky úkryt portugalských mořeplavců, když válčili s Holanďany. To se ví, ostrov byl tajný a plánek, s jehož pomocí se tam Člověk mohl dostat, střežili v lisabonském Tresoriu. Mapu pak někdo ukradl a nikdy se už nenašla. Ostrov upadl do zapomnění tím spíš, že přístup k němu je jen z jednoho místa, a to ještě pouze v určitou dobu, když je totiž Orinoko rozvodněné.

Zeptal jsem se kapitána, odkud to všechno ví, vždyť já – přiznám se – jsem o ostrově Hammarra nikdy neslyšel. A je-li vůbec takový ostrov, tak co je nám po něm? Na to starý kapitán řekl, že podle jeho mínění budou na ostrově veliké poklady. Staří Portugalci mívali ve zvyku zřizovat si na neznámých místech tajná skladiště a nejednou se stalo, že všechno upadlo v zapomnění, neboť ostrov opustili, mezitím uplynulo několik desítek let, i víc, vyvstaly nové starosti, ti, kdo o něm věděli, umřeli a tak podobně.

– S ostrovem Hammarra tomu nebylo jinak, pane Crusoe, rozohnil se kapitán, kouře přitom jednu dýmku za druhou a vyprazdňuje k tomu láhve madeirského. – Až se zase vydáte na moře, pusťte se tam. Já už nepojedu. Jsem unavený člověk, nebyl bych nic platný. Král navíc všechny cesty zakázal a podnikat se smí jen to, k Čemu dá Jeho královská Milost souhlas. Abych tam jel, o to se ani pokoušet nebudu, pane Crusoe. Ať radši všechno zůstane tajemstvím!

Tak pravil kapitán, který mi později prozradil i to, že onu ztracenou mapu má on! Schovává ji už několik desítek let, podědil ji po otci a ten zas po svém, který byl lodivodem a zároveň vlastníkem oné mapy. Mlčeli o ní ale jako hrob, neboť kdo u Portugalců střežil mapu z tajné knihovny, ten za ní pykal hlavou, byť byl zlodějem třebas jeho děd. Rozumí se tedy, proč onen statečný kapitán ochraňoval mapu Hammarry tak úzkostlivě. Myslím si, že mám co děkovat jedině těm dýmkám a butylkám madeirského, že mne, cizince, do svého tajemství zasvětil, ačkoliv mně i jinak projevoval nemalou pozornost, stejně jako já jemu. Když jsme se loučili, dlouze jsme se Objímali a on mě pak ještě doprovodil až k městským hradbám, kde jsem s Pátkem nasedl do dostavníku. Tady mi pošeptal do ucha, že mi mapu pošle, až pozná, že se blíží jeho poslední hodinka. Tak to bude taky v jeho závěti. K tomu ale věru nedošlo. Před několika lety jsem se od důvěryhodných lidí dověděl, že onen starý muž počestně zemřel. Mapu jsem nikdy nedostal.

O tajném ostrově Portugalců jsem se však přece jen něco dověděl. To, že leží kdesi při ústí Orinoka nebo snad někde trochu blíž mezi množstvím ostrůvků v ústí řeky, a pak, že není lehké jej nalézt, snad jedině tehdy, když se řeka rozvodní. Pro toho, kdo se umí plavit po moři a aspoň trochu tuší směr, to však zcela postačí.

Jelikož jsem věděl, že valná část mého zboží, které jsem zamýšlel dovézt do Brazílie a na Ostrov, vzala zasvé, pomyslil jsem si, že bychom s malou zajížďkou mohli onen ostrov, o němž mi vyprávěl můj starý přítel, vyhledat. Co když tam nalezneme takové poklady, že mi vynahradí můj ztracený majetek? Prozatím jsem se však domníval, že bude moudřejší, když se o svém plánu zmiňovat nebudu. Nejdřív ať je tato neblahá situace za námi a pak si opatříme loď, s níž se na objevnou plavbu můžeme pustit…

Vyrobili jsme plachtu, jakou užívaly karavely, byla nízká, zato velmi široká a hodila se spíš pro zadní vítr, nicméně my doufali v silný a rovnoměrný vítr od rovníku, který by naši loď poháněl stále od zádi. Na něm jsme založili náš plán a vyrobili onu staromódní, ale účelnou plachtu. Dobře vím, že by se nám za ni v Hullu kdejaký námořník vysmál, jenže ať se směje ten, koho v podobné situaci napadne něco lepšího.

Když jsme byli hotovi se stěžněm i plachtou, zbývalo ještě upevnit ráhno a lanoví. To první nám šlo ztěžka, protože ráhno jsme museli sestavovat ze dvou dílců; druhý úkol se zdál lehčí. Ve skladech bylo plno lan, která i nacucaná vodou byla v pořádku, a našli jsme dokonce vhodné provazy, řetězy, kladky, vzpěrky, ba i rumpál na napínání lan. Po krušné dvoudenní dřině jsme dosáhli toho, že jsme mohli opět Dolphin svěřit větru, což v nás všech uprostřed moře plného chaluh vzbudilo pocit takřka sváteční. S vorem bychom byli jistě tak dobře nepochodili. Svým širokým a strmým předkem by byl před sebou hrnul bariéru z prokletých chaluh, takže by se z místa sotva pohnul. Zato naše kocábka si díky svému zaoblenému tvaru lehce klestila cestu touto vodní pastí. Jakmile jsme napjali plachtu a namířili veslové kormidlo směrem k západu, naše plavidlo se rozjelo. Ne sice rychle, ale rozjelo se. Radost byla pohledět, jak loď s uraženým klounem, ztraceným čeleněm a celá poněkud pokřivená vyplula k zemi našich tužeb. Mojí přátelé plakali dojetím, tiskli mi ruce, jako bych to byl já, kdo se stal hlavním strůjcem tohoto činu. Přiznám se, že jsem také zaslzel a pomyslel přitom na svoje osiřelé děti v Yorku a na to, že se mi snad podaří ze všech útrap vyváznout a můj život se opět stane radostným.

– Provolejme naší lodi třikrát sláva, vykřikl Martin. – Je to zvyk válečných námořníků, než vyplují na moře.

Jeho přání jsme s radostí a mladistvým zápalem vyhověli.

KAPITOLA PÁTÁ

BLOUDĚNÍ CHYLUHOVÝM MOŘEM. MARTINŮV PŘÍBĚH. UPADNEME DO ZAJETÍ

Teď už jsme se náhodě do rukou svěřovat nechtěli, a proto jsme od časného rána do pozdního večera, dokud tropické slunce náhle nezmizelo za obzorem, vyplňovali všechen čas prací.

Já nechtěl, ale osud to tak určil, aby si mě moji druhové zvolili za svého kapitána. Všichni tvrdili, že je to moje zásluha, když je loď teď zase lodí, a navíc mám ještě tu výbornou vlastnost, že se dovedu ze všech nejrychleji vysekat z každé nepředvídané situace. Požádal jsem je o čas na rozmyšlenou, abych si mohl všechno v ústraní promyslet.

– Jen abyste se nedal dlouho prosit, poznamenal Martin s patřičnou rozmrzelostí, že jsem tuto poctu nepřijal okamžitě.

Já však čas na rozmyšlenou opravdu potřeboval. Stáhl jsem se do své kabiny, kterou jsem dal už jakžtakž do pořádku. Podivnou souhrou náhod zůstaly uchovány právě moje oblíbené předměty z Ostrova: oděv z kozí kůže, kazajka, kalhoty, slunečník i střevíce. Také obě křesadlové ručnice, které jsem měl velmi rád, i dýka, můj zamilovaný předmět. A byl tu také papoušek Pátek, jeden z mnoha těch, které jsem si na Ostrově ochočil a jehož jsem byl nucen poslat z Yorku na venkov do vyhnanství. Tento pták všechno přestál. Jeho věrnost a příchylnost mě vždycky dojímala. Jen jsem vkročil do kajuty, už mi seděl na ramení a odtamtud se nelinul. Někdy mi začal cosi krákorat do ucha a Já mu odpovídal. Tak jsme si povídali. Když jsem ulehl na lože, což byla všehovšudy jedna zachráněná deka, která se nenamočila, polštář z kalhot a přikrývka ze svršku mého oděvu z kozí kůže, uvelebil se papoušek na klubku lan u mé hlavy a tak trávil noc. Obyčejně jsem se probouzel Pátkovým štěbetáním, když mi do ucha brebentil, že už je ráno. Věděl na minutu přesně, kdy se rozední.

Když jsem svoje druhy poprosil o čas na rozmyšlenou a stáhl se sem, abych tu o samotě zvážil jejich nabídku, roztáhl Pátek křídla a radostí rozzářenýma očkama mě pozdravil. A když jsem pak usedl na postel, uhnízdil se na mém rameni. Tam mi do ucha drmolil mazlivá slůvka, která se naučil ode mne a mých dětí. Tentokrát jsem se však o jeho brebentění mnoho nestaral, ani jsem mu neodpovídal. To jej nazlobilo, odmlčel se a nadurděně stáhl. Veškerou pozornost jsem soustředil k závažnosti nabídky. Všechno jsem zvažoval.

Proti jejímu přijetí mluvilo to, že loď měla svého vlastníka a jedině ten měl právo jmenovat na ní kapitána, a kapitána loď už také měla – Josiáše. Toho majitel lodi tímto úkolem pověřil a jedině on jej mohl tohoto úkolu také zprostit. Proti mluvilo dále to, že jsem byl už člověk v letech a každou chvíli mě mohlo něco potrefit. A konečně, že jsem o naší poloze měl stejně tak malé ponětí jako Josiáš, tedy: nebyl jsem schopen žádné závažnější navigátorské práce.

Pro přijetí mluvila důvěra mých druhů, naděje, že pod mým vedením se snad rychleji z této situace vymotáme. Pro mluvilo i to, že jsem byl ze všech nejvíce schopen zahloubat se nad takovými úkoly, jako například jak dát loď dohromady nebo ji opravit. A konečně moje slova požívala u všech vážnosti, řídili se jimi, poslouchali mě.

A tak jsem se rozhodl, že nabídku přijmu. Pohladil jsem Pátka po jeho modrozeleném kabátku, po chytré hlavičce a řekl mu: – Udělám, oč mě moji kamarádi poprosili.

Tak se ze mne stal hlavní kapitán a navigátor na lodi Dolphin.

První, co jsem od svých druhů žádal, bylo, aby věřili v naše vysvobození a v to, že nás, kteří jsme na lodi Dolphin přestáli už takové útrapy, větší neštěstí potkat nemůže. Prosil Jsem je, aby slepě důvěřovali mému jednání, neboť jedině tak se nám podaří dostat se z této neblahé situace. Slíbili. Martin přísahal, že bez váhání splní každý můj rozkaz. Jeho příkladu následovali potom i ostatní. Já je nakonec všechny objal jako své bratry a vydal hned první příkaz: Pokusme se naší stále nevyváženou loď vyrovnat do správné polohy. Vypočítal jsem si totiž, že by to bylo možné, kdybychom za příhodného větru od zádi přeskupili zbytek zboží, a co bude zkažené nebo zničené, naházeli do moře.

U kormidla jsme se stále střídali s Martinem, někdy nám přišel na pomoc i můj synovec Josiáš. Všichni dostali přidělenou nějakou práci, což ale neznamenalo, že by se už jinou prací neměli zabývat. Každý však byl za něco zodpovědný. Josiáš za stěžeň, lanoví, skasávání a obsluhu plachty. V tom mu byli nápomocni dva námořníci. Na Berta připadlo zásobování, chytání ryb, vaření a obstarávání vody, lépe řečeno její odměřování. Úkolem nás všech byla společná práce, tedy další opravování lodi. Měli jsme radost, že jsme se doslali až sem.

A tak míjel den za dnem a naše situace byla pořád stejná. Před námi i za námi se stále rozevíralo chaluhové moře. Na jeho konec jsme nikde nemohli narazit. Den co den nás sužoval dusný, tíživý vzduch, hejna hmyzu, much, moskytů. Místy jsme narazili na mořskou tůň, což jsme využívali k tomu, abychom se omyli a ponořili do vody hned u lodi, držíce se přitom za lana, neboť jsme se právem obávali mořských dravců, žraloků. Dlužno však říct, že žraloky jsme vídali jen velmi málo, a když, tak pouze několikasáhové psí a kočičí žraloky. Sem tam se vynořily jeden dva větší kusy, to ponejvíce modrých žraloků, nejnebezpečnějších mořských bestií. Kromě žraloků tu však žili i odporní plazi, tropičtí hadi, dlouzí několik metrů, pruhovaní a jedovatější než hadi suchozemští. Jejich kousnutí znamená okamžitou smrt. Těch jsme se báli nejvíc.

Pomalu jsme začali ve všem spoléhat na moře a moře, které nám způsobilo tolik zla, nebylo nevděčné. Všechny potraviny, které jsme s sebou měli, se zkazily, vždyť do sudů se solí, kde jsme měli uzené maso, natekla voda. Stejný osud potkal i většinu pytlů a torb se suchary, fazolemi, hrachem a čočkou. A přesto nemohu tvrdit, že by si naše kuchyň stěžovala na jednotvárnost. Valnou většinu naší stravy tvořily rozmanité ryby, šneci a želvy. S překvapením jsem pozoroval, že se nám vyhnuly kurděje. Zuby se nikomu neviklaly, dásně nekrvácely, ani nedostávaly plíseň. To vše přikládám tomu, že jsme jedli stále čerstvou, někdy dokonce syrovou stravu.

Po celodenním vedru nám dělalo dobře, když se navečer náhle ochladilo. Sotva slunce zašlo, což se stává během několika minut, snesla se stejně rychle rovníková tma, a už jsme pocítili blahodárný chlad. Ten jsem přičítal také vypařování chaluh a mořských rostlin. Potom jsme se sesedli kolem kormidla a odpočívali po tvrdé denní lopotě. (Čtvrtého dne se nám podařilo dostat loď do její správné polohy, na což jsem byl patřičně hrdý.) Lucernu jsme neměli, ale té stálé večerní a noční temnotě jsme už přivykli: viděli jsme stejně dobře jako za dne, byť nesvítil ani měsíc. To už jsme mívali večeři snědenou, popili jsme i vodu, kterou nás Bert podělil, a na práci nebylo nic víc než si jít lehnout nebo si povídat o svých osudech, nadějích a plánech. Také v noci dul vítr zázračně stejnoměrně. Naše nouzová plachta se nádherně dmula, a když se loď dostala do své vyvážené středové polohy, všem námořníkům od kýlu až po špici lodě se vesele rozbušilo srdce. A moje hruď se dmula pýchou, že jsem měl tolik sil, abych své druhy pohnul k záchraně naší lodi.

Kdesi jsem se už zmínil, že se k nám Martin dostal z královské válečné galéry, ze čtyřstěžníku jménem Triumph. I to jsem vzpomenul, že Martin, pokud to šlo, nikdy nesundával svou halenu s dlouhými rukávy. Hned jsem tušil, že za tím něco bude, neboť, jak se ukázalo, na naši loď jednoduše vylezl a u mého synovce Josiáše se přihlásil za muže do posádky. Oznámil, že nemá nic víc, než co má právě na sobě. Josiáš byl v podobných věcech stejný jako jiní kapitáni. Zaradoval se, že má o člověka víc, a k tomu ještě opravdového námořníka, což bylo na Martinovi na první pohled patrné. Martin na sebe prozradil i to, že z válečné galéry zběhl v nákladním člunu. Silného, urostlého a dobře stavěného muže Josiáš ihned přijal. Řekl mu jen, ať se do vyplutí nikde neukazuje, aby ho někdo nepoznal a on se tím nedostal do nějaké šlamastyky. A tak byl Martin v podpalubí jako později ti darebáci, kteří nám způsobili tolik zla. To, že byl v královských službách, Martin zamlčet stejně nemohl. U královských námořníků je totiž zvykem, že se rekrutům naverbovaným do flotily vytetuje na záda velké N a R a na paži a zápěstí kotva s lanem svinutým dokola jako had. Protože tetování už nejde odstranit, nemůže takový člověk nikdy utajit, kam patří. A tak to bylo i s Martinem, který měl na zádech obě písmena a na paži kotvu s lanem. Protože neměl propouštěcí knížku, mohl jej kdokoliv udat jako válečného zběha. Martin vyprávěl rád o sobě, o svém dětství, i jak jej naverbovali. Byl hrdý na svou dělostřeleckou minulost, na to, že patřil mezi nejlepší kanonýry. Proč však z královského čtyřstěžníku uprchl, o tom nikdy nemluvil. Když na to přišla řeč, odmlčel se a už nic neřekl nebo odešel. Až jednou – tehdy jsem už byl na lodi kapitánem já – mi Martin prozradil, proč zběhl z královské válečné galéry, ze čtyřstěžníku Triumph, nejlepší lodi celé flotily. Pověděl mi to oné noci, kdy jsem měl stráž u kormidla a ostatní dávno jako dudci vyspávali na palubě a odfukovali po celodenní dřině. Svítil měsíc i hvězdy jako kousky zlata pohozené na černém sametu.

Martin ke mně přistoupil a Pekl: – Rád bych se vám svěřil s něčím, co mám na duši…

— Když chceš, tak povídej. Ačkoliv si myslím, že zrovna ty nemíváš věci ke svěřování, dodal jsem, abych ho povzbudil a on si byl jist, že ho rád vyslechnu.

— Já takový důvod ale mám, on na to.

— Pak tedy spusť.

— Dobrá, pravil a pořádně si odfrkl. Opřel se o kormidlo a začal vyprávět. Já mu jen naslouchal. Vítr dul rovnoměrně. Loď si stále ještě brázdila cestu chaluhami. Čas od času se z vody vymrštila ryba nebo nad námi přeletěl pták. Cosi plesklo a já věděl, že to byla létající ryba. Nu, Bert bude mít radost, až se ráno probudí a bude přemýšlet, co zase k snídani pro muže na Dolphinu.

MARTINŮV PŘÍBĚH

Nemyslete si, pane Crusoe, že jsem jen takový ledajaký daremný člověk. Miloval jsem svou matku, otce i sourozence, ale osud tomu chtěl, že Jsem se s nimi musel rozloučit. Byli jsme sedláci, ale žili jsme u moře a já moře taky záhy okusil. Nejdřív jako rybářský pomocník, ještě coby děcko, u jednoho rybáře s treskami, který patřil do panství devonského vévody. Já, protože jsem byl rybáři k ruce, tam taky patřil. Jednou takhle kolem nás proplouvala válečná plachetnice, z ní se pro mě natáhli, a už se ze mne stal námořník na válečné lodi. Však sám víte, pane Crusoe, jak to chodí. Člověk loví ryby a verbíř lidi pro válečné koráby. Tak ze mne byl válečný námořník. Šel jsem z jednoho korábu na druhý, stával se zajatcem, prchal, ale o tom jsem se už dost navyprávěl… Teď jsem to zopakoval proto, abyste si ty věci připomněl a lépe mě pochopil.

Zprvu jsem se i já zpěčoval tvrdé službě, karabáči, devítiocasé kočce a lískovce. Pak jsem ale přišel na to, že to snad tak musí být, a se svým osudem jsem se smířil. Loď mě unášela, hodně jsem toho viděl a služba se mi líbila. Přiřadili mě k dělům, už tak malého, namouvěru, pane! Byl jsem dělostřelcem a strážným. Věřte nebo ne, je to tak, ať se na místě propadnu, jestli jsem vám zalhal! Třikrát jsem obeplul Afriku, viděl jsem Indií, po níž lidé tolik touží. Domů jsem přivezl perly, náušnice. Všechno jsem rozprodal po přístavních trzích, abych našim přinesl peníze. Život námořníka totiž není jen karabáč a lískovka, to jsou pohádky. Když je člověk chytrý, přijde si k penězům a ještě k všelijakým jiným věcem, k hedvábí, kůžím a tak. Musí se mít ale na pozoru před jednou věcí; Aby ho nepřistihl loďmistr, protože jinak je se vším ámen. Prohlásí, že to člověk ukradl, a všechno sebere. Není moci, která by to ze spárů lodmistra dostala zpátky. Nanejvýš popadne devítiocasou kočku a člověka tak zmlátí, že mu zajde nadosmrti všechna chuť na hedvábí a kůže.

Poslyšte, pane Crusoe, já vím, že vy toho znáte moc, a vlastně kdo jiný, můj pane, než právě vy, by to měl všechno znát. Ale věřte mi, chci vám povědět i o něčem jiném. Neklábosím proto, abych vám tu vyprávěl, co už znáte. Ale však víte, člověk se musí dostat nějak do ráže, jako při punči. Chtěl bych vám, pane Crusoe, povědět o tom, proč jsem zběhl ze čtyřstěžníku Triumph, kde jsem se vlastně ani tak špatně neměl. Chtěl bych si tím ulevit na duši. Měli mě tam totiž rádi, namouvěru, moc rádi. Dokonce i komodor, a to už něco znamená. Když Jsem se před ním objevil nebo on prošel kolem mne, poplácal mě vždycky po ramenou, ač to byl spíš tygr než člověk. A přece jsem zběhl.

Nu, tak si tedy poslechněte, pane Crusoe, jak se to v mém životě seběhlo, že jsem tak učinil, i když jsem dobře věděl, že mě čeká běhat uličkou nebo protažení pod kýlem, což se rovná jisté smrti. Protože to by mě namouvěru čekalo, kdyby mě ještě v životě někdy chytili. Stálo se to už na podzim, poté, co jsme se vrátili z Indie. Prvně jsme spustili kotvy v Doveru a tady hned kvartýrský udělal pořádný zátah po přístavních uličkách a krčmách a naverboval naráz plné tři čluny rekrutů. Byl mezi nimi i jeden chlapec, který, jak se ukázalo, byl nejen můj krajan, ale i příbuzný. V životě jsem snad neviděl člověka zoufalejšího, než byl on, i když jsme se na té lodi my ostatní taky nabědovali, naklečeli a naprosili pánaboha a všechny svaté, aby nám pomohli. Ale ten chlapec, to bylo učiněné neštěstí. Byl to chlapík pěkný, silný a urostlý, takový, jaké mám rád. Za žádnou cenu se ale nechtěl smířit s tím, že by se měl nadobro vzdát všeho, co opustil. Že rok nesmí vystoupit na břeh, neboť tak to stálo v regulích. Často se nad tím tak rozzuřil, že my, staří vlci jsme měli co dělat, abychom ho zadrželi.

Inu, jak povídám, měl proč být tak zoufalý. Byl krátce ženat, doma na něj čekalo půlroční děcko a pěkný malý dvorec, který jsem znal i já, vždyť jsem k nim chodíval. Jeho otec byl lovčím u doverského vévody a ten byl známý tím, že si svoje lidi hýčkal. Jimmi, tak říkali mému příbuznému, se za žádnou cenu nechtěl se svým osudem smířit. Stále vedl svou, že uteče, ale když už by to byl mohl udělat, nešlo to, protože jej hlídali spolu s ostatními nováčky. Tak začala ta tragédie. Prosili jsme ho, varovali, ať se uklidní, ať se nebouří, vždyť bocman a jeho dva pochopové Jsou už i tak chlapi od rány a bez karabáče na palubu ani nevkročí. Co ale Jimmi věděl o tom, kdo je bocman a jeho dva biřici, karabáč a devítiocasá kočka! Nevnímal nic, ať jsme jej varovali jak chtěli, jako bychom mluvili třeba tady k tomu veslovému kormidlu, všechno marno. Nakonec Jimmiho přivázali ke stěžni a zbili.

Já toho ubožáka přivedl k vědomí, což bylo zakázané, a bocman mi za to uštědřil pěkných pár kopanců. Ale pro Jimmiho jsem to udělal, měl jsem ho rád. Kdybych ho byl nevzkřísil, bylo by po něm. Však sám víte, pane Crusoe, na válečných lodích jsou lebky tvrdší než železo. A já bych na jejich místě byl sotva jiný, vždyť udržet tolik lidí pohromadě snad ani jinak nelze. Už z toho, co jsem řekl, vidíte, že si cením řádu a dovedu si vážit kázně. A přesto jsem se dostal s bocmanem do křížku.

Od chvíle, kdy viděl, že jsem při Jimmim, začal mě nenávidět. Nejdřív se mě pokoušel napadnout kvůli kdejaké maličkosti. Pustil se do mne, že hlaveň děla není čistá, protože já jako dělostřelec byl zodpovědný za šesté dělo první baterie.

— Není čistá? žasl jsem.

— To se ví, ty prevíte! zařval bocman a jednu mi vrazil. Jenže hlaveň špinavá nebyla, protože já si děla hleděl a nikdy jsem je nenechával nevyčistěné. A tak to šlo pořád dokola. Když mě poslal na stěžeň, do večera jsem nemohl dolů. Zatrhl mi víno, které mi jako starému námořníku náleželo. Tak mě ustavičně sekýroval. A pronásledoval Jimmiho.

Pane Crusoe, mně a tomu chlapci udělal ze života hotové peklo. Nebylo námořníka, který by proti němu nereptal za to, co s námi prováděl. Nejeden říkal, abychom bocmana a jeho dva pacholky chytili a zmlátili, pak že od nich bude pokoj. Ale za to byla poprava každého desátého, a proč by za nás měli trpět nevinní? A tak jsem svým kamarádům řekl: – Poslyšte, braši, nikdo nic nedělejte, nechte to na mně, já sám vím, co třeba, však až toho budu mít po krk, sám si to s ním vyřídím!

Takové věci jsem jim povídal. Mezitím to všechno Jimmiho už tak zlomilo, že byl jenom zkroušený, strašně zkroušený a soužil se po domově tak, že se mu na lodi začalo přezdívat Usouženej Jimmi. Však to znáte, pane Crusoe, námořník je už takový – všichni ho litovali, ale byl jim pro smích. Na celém obrovském Triumphu jsme byli na denním pořádku bocmana jen já a Usouženej Jimmi. Ať se stalo cokoliv, pustil se do nás. Věřte, nebo ne, pane Crusoe, že si toho všiml i komodor. Jednoho dne se mě zeptal, proč prý se nechovám tak, jako po celá ta léta pří třech plavbách do Indie? Já jsem pořád stejný, milostivý pane, povídám mu, jenže co mám dělat, když si na mě bocman zasedl…! Nechal si bocmana předvést, namouduši, komodor, kterému jsme říkali tygr, to udělal. Bocman přišel a s ním i oba jeho pacholci a já už věděl, že z toho nic dobrého nebude. Ach jo, z toho nic pěkného nekoukalo, že si je dal komodor předvést na mou stížnost. Udělal jsem opravdu velkou chybu, ani mě to nenapadlo, vždyť jsem jen pověděl, co mám za starosti, když se mě na to takový velký pán zeptal, jen tak jako mimochodem. Ale mimochodem nic nezůstalo. Jak vám povídám, předvolal si bocmana. Ten přišel, a jak pokorně srazil před velkomožným pánem paty, i ti jeho pacholci. A srazil jsem je i já, jak se patří. Pak se komodor zeptal: – Co máš s tím člověkem?

Na to ten mizera neřekl, že tak či onak, kdepak, jenom povídá, že se mnou ani za celý svět nic nemá…

— Vždyť on si stěžuje, na to komodor, a já slyšel, jak se jeho hlas změnil.

— Že si stěžuje? divil se bocman. – Ten člověk si stěžuje? Vždyť je to jeden z mých nejlepších lidí, doslova si ho hýčkám…

Přísahám, pane Crusoe, to řekl: Hýčkám. Co komodorovi zbývalo? To, co udělal. Obořil se na mne, zda ho snad mám za blázna, či co, a klel jako hrom a zrudl víc než krocan a já už dobře věděl, jak to dopadne. Po ramenou mě už nikdy nepoplácá! A taky ne. Už nikdy. A když mě zahlédl, vztekle vycenil zuby jako pes, který chce kousnout.

Tak jsem dopadl. Tím jsem si zbabral svůj osud tak, že to snad víc ani nešlo. Bocman si to se mnou nevyřídil hned, to tedy ne. Počkal si. Tenkrát jen procedil skrz zuby, když kolem nás komodor rozzuřeně prošel: – Jen počkej, ty mizero… As tím mě tam nechali – on i jeho biřici. Já jen svěsil hlavu. Věděl jsem, že se něco stane. Několika dobrým kamarádům a Jimmimu jsem pověděl, co bylo. Všichni mi radili: Uteč, Martine, uteč…! To jo, jenže, jak sám víte, pane Crusoe, uprchnout z válečné galéry není lehké. Stráže nás hlídaly jako lovci lišky. To, že by někdo mohl zběhnout, jim šlo na mozek. A pak, bocman, když se obával, že by mu nováčci mohli utéct, měl právo dát v přístavu kolem lodě zatáhnout síť. Na Triumphu bylo vždycky spousta rekrutů, a tak loď, jakmile padla tma, nekotvila v přístavech nebo v zálivech indických ostrovů nikdy bez oné sítě. Já tušil, jak to všechno dopadne, namouduši, já to věděl.

Cítil jsem, jak se mi smyčka stahuje kolem krku, a dobře jsem věděl, že musím něco udělat. Jenže co? Byla tu jen jedna možnost – zabít bocmana a pak se co nejrychleji ztratit. Ale vraždit, to já nechtěl. To ne. Pravda, nebyl bych tím udělal nic jiného, než že bych pomstil smrt všech těch statečných námořníků a lodníků, které svým karabáčem ubil k smrti. Jak vám povídám, váhal jsem.

Nakonec k tomu ale stejně došlo. Pluli jsme od francouzských břehů; nastaly tam nějaké menší zmatky kolem několika lodí. Byli jsme zrovna pod Doverem, když slyším, jak jde z úst do úst zpráva, že karabáčují Usouženýho Jimmiho. K pni hlavního stěžně dali lavici, hlavní spodní košovou plachtu skasali, aby bylo víc místa. Chtěl jsem se tam rozběhnout, prodrat se kruhem lidí, ale kamarádi mě zadrželi… Nebudu to, pane Crusoe, protahovat. Jimmi umřel. Nenašel se nikdo, kdo by jej vzkřísil, a snad to už ani nešlo. Ten zlosyn mu jich vysázel na záda padesát, olověným karabáčem! Pustili mě, když už bylo po všem. Já Jimmiho zabalil do plátna, protože to dovolili. Já toho chlapce, který byl mým příbuzným a kterého jsem měl rád, hodil do moře. Věděl jsem, že teď je řada na mně. Ale věděl jsem i to, že musím Jimmiho pomstít. A pak jeho otci a mladé ženě povědět, aby na Jimmiho už nečekali.

Stalo se to u Sheeressu, když jsme po Medway vpluli do doků, protože spodek lodi potřeboval očistit od všelijakého svinstva a škeblí. No a teď, pane Crusoe, poslyšte, jak se to přihodilo.

Bocmanova kajuta bývá hned na začátku druhé baterie, tam, kde je taky malý sklad na koule a nad ním řada kabin kadetů. Byla noc, dávno po večerce, a každý se už – s prominutím – pelešil ve visutých kójích, na svých místech byly jen hlídky. Měli jsme za sebou těžkou plavbu a potom, každý byl zkrušený Jimmiho smrtí. Mou povinností bylo chodit po lodi a dolévat olej do svítilen, ve kterých už došel. A jak tak jdu po schodech dolů do druhé baterie kolem kadetů, koukám, dveře do loďmistrovy kajuty jsou otevřené. Vycházelo z nich světlo, bocman tam tedy byl. A z jeho pochopů, bez nichž se sám ani neukázal, nikde nikdo! Nu, povídám si, nadešel tvůj čas, Martine. Vzpomněl jsem si, že na vodě zrovna pod loďmistrovou kajutou musel zůstat gig, protože z něj lezl do vody potápěč, aby prohlédl břicho lodi; člun pak už nevytáhli. Věděl jsem, že tomu tak chce dobrotivý osud i sám pánbůh, abych udělal to, co si na lodi přál snad každý námořník i dělostřelec.

Položil jsem konev s olejem a vytáhl dýku, kterou jsem měl právo nosit u pasu. Sundal jsem si krpce, aby mě nebylo slyšet. Nakoukl jsem dveřmi do kajuty. Bocman seděl za malým stolkem a popíjel rum, ten nový nápoj, který měl ukrutně rád. Nu, pomyslil jsem si, budeš mít aspoň pěknou smrt… I S tím jsem vešel a zavřel za sebou dveře.

Mohl jsem být už tak na tři kroky od něj, když se otočil. Vykřiknout nemohl, měl plnou pusu pumu. Ale dýku v mojí ruce zahlédl. Jeho oči strnuly v takové hrůze, že byly veliké jako lodní svítilny.

Co bylo dál, už víte, pane Crusoe, to povídat nebudu.

Bocman šel za Jimmim, jak bylo třeba. Já skočil okénkem do gigu, odvázal provaz a vyrazil do tmy směrem k Medwayským močálům.

Všechno se stalo tak, jak jsem si přál. Našel jsem úkryt u jednoho rybáře. Slyšel jsem, jak bubnují, troubí a pískají na poplach. Viděl jsem i pochodně… Ale mohli si mě hledat. I na dvorec jsem došel a přinesl tu zprávu. Pak jsem se vypravil do Hullu a vyhlédl si tuhle loď. Tak to, pane Crusoe, bylo. Teď snad už chápete, proč jsem mlčel. Jsem vrah, vím to, ale přesto, věřte mi, jsem poctivý člověk. Do Anglie se ale nikdy víc nevrátím.

Poděkoval jsem Martinovi za důvěru a ujistil ho, že jej za sprostého vraha nepovažuju, naopak si ho vážím jako člověka poctivého, a teď i za to, že se svým činem nikde neholedbal a moudře o něm raději pomlčel. Slíbil jsem mu, že jeho tajemství uchovám. Bylo vidět, že pro něj moje povzbuzení, a snad ještě víc moje porozumění, je zadostiučiněním. Řekl, že je už pozdě, ať si Jdu lehnout, on za mne kormidlo převezme, beztak je to s podivem, co ve svém věku snesu za dřinu a ponocování. Pak ještě dodal, že k tomu, co mi povídal, by něco měl, to však tak nespěchá, až budu mít Čas. Na to jsem mu řekl, že dobrá, že si to kdykoliv rád poslechnu.

Odebral jsem se na lože. Když jsem vstoupil do kabiny, uvítal mě radostně Pátek, mával křídly, cosi brebentil a skřehotal. Ven jsem jej pouštěl jenom přes den, na noc pak vždycky zavíral, protože jsem měl strach, aby ho ve tmě nepotkalo nějaké neštěstí. Když mi spánek sklížil víčka, už namouvěru svítalo. Tak mě zaměstnávalo Martinovo vyznání i osud onoho ubohého nešťastného Usouženého Jimmyho. A Martin mi tím přirostl k srdci ještě víc, cítil Jsem, jako by byl mým bratrem. A tu mě napadlo, abych jej zasvětil do svého tajemství o překladišti Portugalců, které upadlo v zapomnění. To, co dosud nebylo důležité, se jím rázem stalo, vždyť i kdyby se nám nakrásně podařilo dát Dolphin jakžtakž dohromady, škody na lodi a ztráty na mnou zakoupeném zboží byly tak veliké, že bychom stejně byli nuceni požádat někoho o pomoc. V potaz jsem vzal pochopitelně i to, že Ostrov není jen mým duševním, ale i hmotným zázemím. Ti, kdož na něm zůstali, dobře vědí, že mně nebo někomu z mých lidí, které na Ostrov vyšlu, jsou povinni zaplatit pachtovné. Jenže nevím, nakolik si moje rady vzali k srdci a na co jim síly stačily a zda Ostrov není z kvetoucího ráje ubohou hromádkou bídy. Jelikož jsem o Ostrově od svého odplutí neměl žádné zprávy, nedělal jsem si velké iluze. A pak jsem to byl spíš já, kdo chtěl na Ostrov něco přivézt, než si odtamtud něco pro sebe vzít. Proto jsem se rozhodl, že do svého tajemství zasvětím Martina. Zatím jsem však myslel, že bude moudřejší vyčkat, co mi chce on sám.

Řeč na to přišla zase pozdě večer a opět u kormidla.

— Cos mi to chtěl, Martine, onehdy povědět? povzbudil jsem uprchlíka z lodi Triumph, který stál vedle mne u kormidla a zjevně bojoval se svými rozpaky. To jsem, pravda, neviděl, ale tušil jsem to. Snesla se totiž černá tma. Mraky se kupily na obloze už od odpoledne.

— Inu, chtěl jsem vám jenom povědět…, začal Martin a řekl mi, že za největší uspokojení v lidském životě považuje tři věci: mít vlastní dům, rodinu a svou práci. S tím jsem vřele souhlasil, řka, že jsem o tom přesvědčen i já. Nic, kromě těchto tří věcí, není tak důležité.

— Když si v tom tedy rozumíme, pane Crusoe, tak bych se vás rád zeptal, zda by bylo možné, abych se na vašem panství usadil i já? Právě jsem totiž slyšel dva námořníky, jak si povídali, že by tam zůstali a ostrovanům pomáhali. Jeden je kovář, druhý tesař, myslím, šikovní lidé. Snad bych tam já mohl být taky užitečný.

Řekl to tak upřímně, až mi vstoupily do očí slzy. Vida, už se najdou lidé, kteří zatoužili žít na Ostrově.

Martinovi jsem odpověděl: – Budu moc rád, když se tam usadíš. Mohl bys být mým osobním zástupcem, ale o tom si ještě promluvíme. Určitě se tam uplatníš, jsi šikovný člověk, o tebe nemusím mít strach, že by sis nevěděl rady. Nuže plácněme si, přijímám tě za nového osadníka državy!

Stiskli jsme si pravice a já věděl, že se na Martina budu moci zcela spolehnout, až přirazíme k břehům Ostrova a já budu vážit všechno dobré a zlé, co se tam od mého odjezdu událo. Upřímně řečeno, poněkud s obavami jsem myslel na svoje milované Španěly i na ty darebáky, které jsem tam nechal, aby se z nich stali lepší lidé. Co se asi všechno seběhlo, jak si žijí obyvatelé mé državy? Kolikrát mi tato otázka přišla na mysl, odpověď jsem na ni ale dát neuměl. O tom se mohu přesvědčit až na vlastní oči.

— Jenom abychom už na Ostrově byli, řekl jsem si u kormidla jen tak tiše pro sebe a snad i dost sklesle.

— Však tam doplujeme, pane Crusoe. Věřte mi, doplujeme.

— Ty tomu věříš?

— Teď ano, ozval se radostně Martinův hlas. – Závisí na tom můj život. Do Anglie se už nikdy vrátit nemůžu. Mojí novou vlastí je Ostrov.

Do tváře jsem mu neviděl, ale umím si představit, že se teď Martin usmíval. Bylo mu dobře. A aby viděl, jak si jeho upřímnosti a důvěry vážím, zasvětil jsem jej do svého tajemství, o němž mi pověděl můj starý lisabonský přítel.

Osvit nás zastihl u kormidla. Ani jsem si nestačil všimnout, že jsem od včerejšího časného rána oka nezamhouřil. Mraky se už protrhaly. Dolphin s pahýly zlámaných stěžňů a bídným vybavením plul přesto stále dál k západu. Ubývalo i chaluhového moře. Konečně to páchnoucí, špinavé semeniště mořských řas, hadů a hmyzu bylo za námi. Nyní jsme už opravdu pevně věřili ve své vysvobození.

Když se mužstvo začalo probouzet, řekl jsem ještě Martinovi: – O tom ale nikomu ani muk, jenom kdyby přišlo nějaké neštěstí. Pak to řekneš Josiášovi a Berto ví, jsou to ostatně děti mého zemřelého bratra. Mám je rád, ale to víš, důvěřuju spíš tobě. Mládí všechno vybreptá. A pak, proč by se tam harcovali, když tam třeba není ani zlámaná grešle!

Martin slavnostně přikývl. Na tváři jsem mu viděl, že všechna má přání splní. Mně se ulevilo, a navíc mě hřál pocit, že se chce Martin na Ostrově usadit. Nakonec jsem se rozhodl, že z něj svého osobního zástupce, tedy místoguvernéra, udělám. Tu důvěru si zasluhoval.

Když jsme se vymotali z moře chaluh, začala nás stále víc zaměstnávat otázka, kudy asi Dolphin pluje. Ze spousty map nám zbyla jen jedna ubohoučká, kterou voda neodnesla. Mnoho nám ta mapa platná nebyla, ale s její pomocí jsme si mohli aspoň leccos domyslet. Onen hypsometr, který jsme sestrojili, ukázal aspoň to, že se plavíme stále ještě po severní polokouli, a to nás uklidnilo, protože bychom bývali neradi přistáli u oněch brazilských břehů, kde jsou pralesy. Zároveň bylo jasné, že našemu plachtění vyhovuje opravdu jen vítr od zádě; nějakých bočních manévrů bude naše loď sotva schopná. Z nepřesně určené polohy, z oné ubohoučké mapy a z postavení slunce, měsíce a hvězd, jsme usoudili, že směřujeme podle všeho přece jen ke Karibským ostrovům. Když jsme ale vzali v úvahu dobu, která uplynula, naše bloudění, kdy jsme byli vydáni napospas hurikánu, smýkajícímu naší lodí sem a tam, měli bychom tam už dávno být. Jak tak o tom můj synovec Josiáš uvažoval, přišel na zajímavou myšlenku. Co když jsme se dostali do onoho velikého neznámého kanálu či té části moře, kterou neúnavně hledali dávní mořeplavci a pomocí níž – kdyby pluli ne východním, ale západním směrem – se chtěli dostat do Indie a Číny. Jakkoliv by to byl objev zajímavý, přesto jsme se zhrozili. Jak dlouho se tedy budeme ještě plavit, jak dlouho vydržíme naši osudnou pouť bez toho všeho, co nám chybí?

Doufal jsem, že taková věc snad není ani možná; v mapách se o podobném velikém průplavu mezi Atlantikem a Jižním mořem nic neříká. To jsem Josiášovi taky pověděl, ale on mi dokazoval, že v našem světě je možná spousta věcí a vůbec, co když právě staří mořeplavci měli pravdu, a ne ti dnešní kresliči map, z nichž většina moře pomalu ani neviděla, natožpak ještě moře Karibské, nebo dokonce břehy Ameriky.

Jednou v noci, mohlo být po půlnoci, kdy u kormidla, které bylo možno i na chvíli pustit – tak rovnoměrně vál vítr a tak rovnoměrně se zdvihaly vlny – tedy jak říkám, oné noci, kdy u kormidla stál Martin, jsem se probudil hrozným krákoráním papouška a tím, jak mlátil křídly. Pátka jsme mohli považovat za opravdového strážce lodi; byl jako pes. Všechno nezvyklé okamžitě hlásil. Dveře mé kajuty se otevřely, vešel Martin, naklonil se k mně a povídá: – Pane Crusoe, pojďte, honem!

A už byl pryč. Inu, povídám si, tady musí žerty stranou a rychle jsem se vysoukal z lože. Když jsem vyšel nahoru, byli všichni vzhůru a postávali kolem kormidla.

– Támhle, světlo! řekl Martin a ukázal k severu. – Bude to asi lodní svítilna!

Bert s Josiášem ve chvilce vyšplhali na ráhno, odkud lze z naší lodě nejdále dohlédnout, a už volali: – Je to; lucerna! Blíží se naším směrem, světlo je nízko. Není to tedy velká loď.

Bert ještě chvíli pozoroval a pak ohlásil, že trochu, dál vidí ještě jedno světlo, což by tedy znamenalo další loď. Josiáš ale tvrdil, že žádné další světlo nezahlédl. Buď jak buď, jedno světlo bylo jisté, a to nemohlo být nic jiného než lodní lucerna.

Sesedli jsme se k poradě. Máme se snažit manévrovat tak, abychom se dostali do blízkosti neznámé lodi? Máme: tlouct do tyčí, železňáku a beček, aby ten rámus na své lodi uslyšeli? Takové plavidlo s rozžatým světlem bude mít určitě vodu a snad i potraviny. Možná že by nám pomohli. Otázkou je, co je to za loď? Jedna z konvoje Holanďanů, která přežila, nebo snad jiná plachetnice? Nějaký krajan, nebo někdo cizí, dokonce snad pirátská: loď?

Martin byl ze známých důvodů pro opatrnost, neměl rád nic podezřelého. Josiáš i Bert tvrdili: – Proč by pro nás majitel lodi měl znamenat nebezpečí?

Oba námořníci vedli stále svou, že bude moudřejší se k nim přiblížit, povědí nám aspoň, kudy plujeme. Snad nám i pomohou.

a co jsem si o tom myslel já? Když jsem světlo poprvé uviděl, přiznám se, že jsem měl prapodivný pocit. Proč, to jsem si vysvětlit nedovedl, ale dobře se pamatuju, že svítilna ve mně nevzbuzovala nejmenší radost.

— Říkals, Josiáši, že lucerna je nízko? zeptal jsem se.

— Ano, strýčku, přesně tak, odpověděl můj synovec.

— A ty, Berte, s tím souhlasíš?

— Ano, je to tak, jak říká Josiáš.

Z toho jsem rázem poznal, že loď, která se tu objevila, není ani jedním z holandských korábů. A když ne, pak je třeba mít se na pozoru.

— Proč? pohlédli na mne všichni kromě Martina. Už svítalo, a tak jsme jeden na druhého viděli. Za několik okamžiků zmizí i světlo lucerny. Pověděl jsem jim, podle čeho soudím, že to, co pluje před námi, nemůže být holandská loď. Zároveň jsem svým druhům připomněl, že v takovém případě opatrnosti nikdy nezbývá. Vždyť nás potkalo už dost neštěstí, abychom se sami vystavovali ještě dalšímu. Nízko zavěšené světlo znamená rychlou lodici, v této končině oceánu však může loď připlouvající od východu být jakékoliv plavidlo, jen ne rychlá lodice. Shledal jsem tedy, že neznámá loď je podezřelá, a rozhodl, že polámanou příď našeho plavidla stočíme raději poledním směrem, tedy na jihozápad, a vzdálíme se.

Minul však den, a nic se nedělo. Ulovili jsme dokonce pár ryb i několik létajících. K odpolednímu se zatáhlo a z nebe se náhle spustil lijavec: velmi krátký, zato však vydatný, takže jsme mohli naplnit své zásoby i uhasit žízeň. Vodu jsme pili rovnou z okraje napjaté plachty. Všechno vypadalo slibně a nám ke spokojenosti chybělo už jen zahlédnout břehy, snad právě Trinidadu. Pobřeží se však nikde neukazovalo, zato se objevilo plno ptáků, mořských husí a spousty racků, kteří letěli ve velkých hejnech od západu a mířili k východu, možná směrem k chaluhovému moři. Z toho jsme právem usoudili, že musíme být nedaleko Ameriky nebo nějakého ostrova v Karibském moři. Když nadešla noc, nebylo k mé největší radosti po lodní svítilně ani památky, ač Josiáš s Bertem a oba námořníci dávali až do půlnoci pozor. Po půlnoci jsem nakonec vydal rozkaz k odpočinku. Viděl jsem i na Martinovi, jak je unavený, a tak jsem mu navrhl, ať jen jde spát, že kormidlo za něj pohlídám. Vítr dul tak báječně, jako snad nikdy předtím. To, o čem budu vyprávět dál, jsem dodneška nepochopil a dodneška se za to taky stydím. Vysvětlení mám jedině takové, že nás zmohlo to, jak jsme se po tolika dnech žíznění napili dosyta vody, co hrdlo ráčilo. To se stává. Byli jsme unavení a dobře se nám spalo. Mým druhům pod střechou a mně — k mé hanbě — za kormidlem. Nevím přesně, kdy mě přemohl spánek. Byla to ode mne hrozná lehkovážnost, že jsem mu podlehl. Chvílemi mi padala hlava, začal jsem podřimovat, to bylo ale jen pár okamžiků, pak jsem se vždycky vzpamatoval a probral se. Za chvíli jsem však zase klimbal. Nakonec jsem svodu neušel. Přivázal jsem násadu kormidla, přivalil k ní sud a usedl na něj. Vždycky jsem byl proti tomu, aby si člověk při práci dělal pohodlí. Z toho nikdy nic dobrého nekouká, jak se ostatně v mém případě taky ukázalo. Měli jsme být moudřejší, když jsme viděli tolik husí a hejna racků. Vždyť pevnina se mohla na obzoru objevit každou chvíli. Měli jsme postavit stráž, a ještě i na ráhně, teď už to vím. Ale tenkrát jsme na to zapomněli.

Probudil mě jakýsi šramot a lidské hlasy.

První, co mě překvapilo, bylo, že je den. Svítilo slunce. Stálo už nad obzorem a hladina moře se jen blyštěla. Vtom kolem nás proplula loď, a sotva několik metrů za ní druhá!

Nejdřív mě napadlo, že se mi to všechno jenom zdá, a tak jsem zavřel oči, abych pokračoval v tom snu, který se mi ale moc nelíbil.

Za několik okamžiků jsem si s ohromením uvědomil, že to, co jsem viděl, sen přece jen nebyl. Když jsem znovu otevřel oči, shlukla se kolem mne skupina mužů. Vrhli se na mě a svázali mě.

Křičel jsem, ale nebylo to nic platné. Paluba duněla pod kroky cizích chlapíků, kteří vytahovali jednoho po druhém, Martina, Josiáše, Berta, kováře i tesaře. Tak jsme upadli do zajetí jako malé dětí.

Křičel jsem na ně: — Kdo jste, co tu chcete, nevidíte, že se tu soužíme na vraku a o všechno jsme přišli, ale všechno nadarmo! Brebentili jakousi cizí, neznámou řečí, já nerozuměl jim a oni nerozuměli mně. Během několika minut z nás byli zajatci na vlastní lodi.

KAPITOLA ŠESTÁ

NAŠE PODIVNÉ ZAJETÍ A PŘÍBĚH O TOM, JAK JSME SE DOSTALI NA BŘEH

To, co jsem právě vypověděl, se seběhlo během pár minut, a možná ještě rychleji. Neměli jsme čas ani se probrat. Když jsem procitl, ležel jsem už svázaný na deskách před kormidlem. A spolu se mnou moji druhové, Martin, Josiáš, Bert i oba námořníci. Martin křičel, klel, stejně jako ti dva, ale nikdo si jich nevšímal. Jošiáš s Bertem, jak tam tak leželi, na mne vyčítavě koukali a za mou nedbalost mě snad i vinili — což později sice popřeli — tuto ránu nicméně považovali za jedno z dalších řízení osudu.

Cizí lidé se hemžili po lodi jako mravenci. Mohlo jich být třicet, či dokonce čtyřicet. Všechno prohlíželi, ohmatávali, našli naše zbraně a za mocného jásotu je odnesli na svou loď, která stála proti větru těsně u naší. Druhá loď se stále přibližovala, až k nám nakonec přirazila. Pak sundali naši plachtu, loď uvázali na lano a táhli nás velmi hbitě pryč, což by sloužilo ke cti námořníkům jakéhokoliv národa. Z toho jsme poznali, že naši uchvatitelé se nespokojili jen s kořistí, ale že nás berou do zajetí. I v té neveselé situaci jsem si povšiml jejich lodí. Velmi se podobaly maurským plachetnicím, jež jsem dobře znal. Byly to lodě s nízkou palubou a vysokým stěžněm, jaké bývá zvykem užívat spíš mezi ostrovy než na otevřeném moři. Na obou lodích jsem uviděl lucerny zavěšené nad místem pro kormidelníka. Byly to přesné kopie dávných svítilen, jaké mívaly staré karavely a jaké dodnes osvětlují hullské krčmy, jednu z oněch svítilen jsme zahlédli den předtím, totiž Bert objevil obě dvě. Ukázalo se, že moje špatné předtuchy mě ani v tomto případě nezklamaly a moje podezíravost nebyla planá. Ti lidé, kteří přepadli naši loď, se vyznačovali rychlými pohyby a mrštnými těly. Jejich zevnějšek byl ale namouvěru příšerný. Většina z nich měla na sobě sotva tak nějaké kalhoty nebo roušku kolem pasu, našli se mezi nimi i tací, kteří měli obvyklé prouhaté kalhoty našich námořníků, červené, modré nebo žluté košile, dokonce i ošoupaný kabátec. Dozajista jej z někoho stáhli. Všichni si ale navzájem byli podobni vlasy dlouhými po ramena, modře namalovaným obočím a obloukem kolem očí a měděnými kruhy, které jim cinkaly v uších. Hned mi bylo jasné, co jsou zač, a nemohu říct, že bych z toho byl měl nějakou radost. Užasle jsem zíral, že nás osud svedl zrovna s těmi Kariby, jejichž předkové uloupili z pevností prvních španělských osadníků ženy, oženili se s nimi a jejich děti vychovali podle svých zvyků. Tento kmen Karibů patřil kdysi mezi lidojedy. Zajatce věznili jen do doby obětních slavností, pak je zabili a snědli. Španělské ženy však měly na zvyky pohanů přece jen blahodárný vliv, a tak Karibové nakonec od lidojedství upustili. Loupeží, kořistění a zabíjení se ovšem už nevzdali. Z toho a pro to žili. Kdysi dávno se stali piráty a těmi zůstali dodneška. Žijí podle zákonů svého rodu, jen některé kmeny — v naději na větší kořist a pohodlnější život — uzavírají dílčí smlouvy s těmi evropskými piráty, kteří si získají jejich vážnost, nebo je zastraší, jak to už nejeden španělský, anglický nebo francouzský bukanýr udělal. K jakému kmeni a jakému ostrovu naši uchvatitelé patří, zda znají bílé piráty, mořské lupiče, na to jsem nepřišel ani na lodi, ani později, jejich řeči jsme nerozuměli a oni naší také ne. Nenašel se mezi nimi ani jeden, který by rozuměl i těm nejběžnějším španělským nebo portugalským slovům, ač bylo dost těch, kteří ve svých tvářích nesli stopy španělského původu, prozrazujíce tak příbuznost s tímto národem, který si Karibské ostrovy podmanil. Jeden z nich, patrně velitel, neboť stále udílel rozkazy a pokyny — i když jeho zevnějšek velitelskému postavení nikterak nenasvědčoval: byl do půl těla nahý — se tak velice podobal mému španělskému kapitánovi, který mě odvezl z Ostrova, že bych si byl myslel, že to jsou dvojčata. Co jsem právě popsal, dověděl jsem se zrovna od něho, španělského kapitána, který si tehdy — za dlouhé plavby zpátky k evropským břehům — udělal čas i na to, aby mi vypověděl celou historii objevení Karibských ostrovů a poučil mě o zvycích všelijakých kmenů, které tam žijí. Zajímalo mě to tím spíš, že z rodu Karibů, tohoto bojovného a chytrého lidského plemene, pocházel také můj přítel Pátek.

Jak už jsem říkal, uvázali naši loď na lano, a to tak, že k jedné lodi za pachole na straně u kormidla a k druhé lodi za vratidlo na závětrné straně. Pak si to namířili k západu, udržujíce stále stejnou vzdálenost a poháněni větrem od zádi. Ke kormidlu, na moje a Martinovo místo, se postavili dva polonazí karibští chlapíci a řídili Dolphin s takovou lehkostí, jako by celý život nic jiného nedělali. K nám dali stráže, dokonce čtyři Kariby, kteří byli strašlivého zevnějšku. Každý měl v ruce nůž, s ním nám co chvíli hrozil, ať se máme na pozoru: Naše životy jsou teď v jejich rukou. Mluvili zvláštním, nezvyklým hrdelním hlasem. Tu a tam jsem rozpoznal nějaké slovo, které jsem pochytil od Pátka, když jsem se jej vyptával na rodný jazyk jeho krajanů. Tak jsem poznal slova tajno, tajno, která často používali a jež znamenají cosi jako dobrá, dobrá a bohio, což znamená ostrov, a ještě pár dalších slov, která vyráželi hlubokým, křaplavým, hrdelním hlasem, a jejichž význam nebylo proto snadné uhodnout. Když jsem je ale slyšel už po několikáté, připadala mi povědomá. Pochopitelně jsem ani v nejmenším nedal najevo, že řeči Karibů trošku rozumím; řekl jsem si, že bude moudřejší mlčet, vždyť pořádně se s nimi stejně nedomluvím a k nějakému přátelení jsem zrovna moc chuti neměl.

Po nějaké době — mohly uplynout i dobré dvě hodiny —, když slunce stálo v nadhlavníku a pálilo tak, že jsme začínali omdlévat, k nám přišel onen velitel, cosi na nás zařval, pak ukázal na naše strážce, kteří ihned vytáhli jednu z našich čutor, podepřeli nás a jako malým dětem dali napít. Potom mě spolu s mými druhy odtáhli do stínu. Tento čin svědčil o jejich lidskosti, proto jsem jim také řekl: — Bene, bene, bene, ale velitel na to jen mávl rukou, jako by o nějakou vděčnost vůbec nestál a odešel. Postavil se na příď naší lodi a odtamtud dál udílel rozkazy. Způsobu, jak táhli naši kocábku, se nedalo vytknout nic, spíš si ti polodivocí námořníci zasloužili obdiv, jak se dovedou vypořádat s jedním z nejtěžších plavebních manévrů, který se zdá jednoduchý všem těm, kteří podobným věcem nerozumějí. Jejich velitel však bez ustání řval, jako by stále nacházel nějaké chyby. Jeho lidé si to nechali líbit, aniž hnuli brvou, což svědčilo buď o tom, že velitel u nich požívá opravdu velké vážnosti, nebo že piráti Karibského moře jsou lidé velmi neteční.

Vtom se stalo cosi naprosto nečekaného, co mi v mé situaci ulehčilo. Nemusím snad ani povídat, že patřím mezi lidi, kteří ledacos vydrží a i v neštěstí se snaží vidět lepší stránku věci. Z toho, že nás svázali, jsem usoudil, že nám pouta nesundají dřív, než přirazíme ke břehu. Jako starý člověk jsem však snášel pouta věru čím dál hůř, celé tělo mě brnělo, hlava se mi točila a cítil jsem, jak se mi v žilách zastavuje krev. Ukazoval jsem našim strážcům, že mně i mým druhům utáhli houžev příliš pevně, ti ale jen pokrčili rameny a pomohli nám jedině v tom, že nám dali napít, kdykoliv jsme chtěli. Později jsem se dověděl, že podle svých náboženských zvyků musejí vodu podat i nepříteli. Jak říkám, v mé situaci nastal náhle zvrat, jak už to tak se mnou bývá, když jsem v úzkých a vyčkám-li trpělivě, až se všechno zas obrátí k lepšímu.

Dveře mé kajuty zůstaly otevřené, věcí, které jsem tam měl, ani mého papouška se divoši nedotkli. Vůbec si ho nevšímali, jako by tam ani nebyl. A Pátek se taky o nikoho nestaral. Hluboce dřímal na okraji poličky u mého lože. Když se však probudil, postrádal, že nejsem na lůžku, neboť ráno jsme se probouzívali vždycky spolu. Začal mě volat: — Kde jsi, kde jsi? křičel, jak jsem ho to sám naučil. Naši strážcové zpozorněli, zaslechli hlas, skočili do kabiny, ale tam uviděli jenom ptáka. V té chvíli Pátek vylétl ven, usedl mi na rameno a začal skřehotat:

— Dej mi zob, hej, hej, dej mi zob! protože to byla jeho oblíbená průpovídka, když mě viděl a chtěl dát najevo svou radost.

Strážců a vzápětí i obou kormidelníků se zmocnila opravdová hrůza. Začali křičet, nato přiběhl jejich velitel. Strnule zíral nejdřív na mého papouška, pak na mne. Nakonec se vrhl na zem, vztáhl ruce, jako by prosil za odpuštění, a stále opakoval: — Benamuki ivo kalla, Benamuki ivo kalla! Uvokeki ivo Benamuki! Ostatní křičeli totéž. Benamuki ivo kalia!

Od Pátka jsem se dověděl, že karibské národy nazývají své božstvo, nejvyšší moc, Benamuki. Je vládcem ohně, vody, dobra a zla. A od Pátka jsem věděl také to, že uvokeki není nic jiného než starý člověk, což může být také kněz čili kouzelník. Z jejich slov jsem tedy usoudil, že papouškovo chování i jeho příchylnost vůči mé osobě považují za zázrak a mě pak za člověka vyvoleného bohem, možná za jeho kazatele, kouzelníka. Na tom nebylo nic divného. Zdá se sice neuvěřitelné, že Karibové, kteří dobře znají různé druhy papoušků, jež ale nechovají, ani je neochočují, spíš zahánějí, nemají vůbec potuchy o tom, že se může papoušek naučit lidské řeči. Proto Pátkovo jednání vyvolalo takový úžas; a potom to, že mi papoušek usedl na rameno a začal mě častovat svými roztomilostmi, brebentil, tančil a zobákem mě krákal za vlasy jako děcko, které se raduje ze setkání s otcem, který se vrátil domů.

Jak vám říkám, velitel přede mnou klečel jako před nějakým knězem nebo vládcem. Pak vyskočil, popadl moje pouta, rozvázal je a přitom drmolil něco takového, co člověk drmolívá, když prosí za odpuštění. Řekl jsem si, že musím nečekané situace využít, proto jsem mu pokynul a ukázal na svoje druhy, aby pouta sňal také jim. Zdráhal se, vztekle cosi křičel, že tak a onak, dozajista ale to, že je za kouzelníky nepovažuje. Tu jsem udělal následující věc a žehnal v duchu přitom svým dětem, které Pátka naučily různým kouskům. Položil jsem veliteli ruku na rameno a zakřičel: — Zloděj, zloděj, samozřejmě anglicky, protože Pátek rozuměl jenom anglicky, a já ostatně stejně nevěděl, jak by se zloděj řeklo karibsky. Pátek začal vřeštět jako pominutý, vrhl se na velitele, zobákem ho kloval do hlavy a drápky vydatně zatínal do jeho ramene. To vyděsilo Kariby ještě víc, jejich velitel se opět vrhl k mým nohám, vztáhl paže a četnými posunky mi dával najevo, že si mě váží, že se sklání před mou velikostí a je ochoten mne poslechnout. A tak se právě včas osvobodili také moji druhové, neboť Josiášovo zápěstí krvácelo a Martinova ruka začínala modrat.

V tom, aby nás a naši loď propustili, však velitel neustoupil. Až do omrzení opakoval cosi, co podle všeho mělo znamenat, že to od něj Benamuki nemůže žádat.

— Dobrá, řekl jsem svým druhům, — už i to je úspěch. Uvidíme, po bude dál a kam nás dovezou. Zatím nás nic horšího potkat nemůže. Díky Pátkovi jsme dosáhli aspoň něčeho.

Martinovi, Josiášovi, Bertovi a oběma námořníkům Karibové zakázali volně se pohybovat, já však mohl jít, kam se mi zachtělo, a dělat, co se mi zamanulo. Vyžadovali ale, aby papoušek byl stále se mnou, buď na mém rameni nebo na ruce. Báli se ho. Snad jej považovali za zlého ducha nebo něco podobného. Když jsem se přiblížil k nějakému člověku, ihned se dal před papouškem na ústup. A tím vlastně i přede mnou, neboť v jejich očích jsem byl najednou uvokeki, kouzelník.

Zároveň však musím přiznat, že to byli šikovní námořníci a stateční lidé. Měl jsem dost času prohlédnout si jejich lodě a vybavení. Nelišily se mnoho od našich pobřežních plavidel. Podobaly se však víc maurským plachetnicím. Lanoví, jak už jsem říkal, bylo zhotoveno z lýka, plachtoví na obou lodích z velmi lehkého, pružného, rohožovitého materiálu, který se ve větru nejen pěkně dmul, ale zdálo se, že bude i dost pevný. Lodě měly krytou pouze záď a příď. Na plachetnicích bylo opravdu hodně lidí. Ti, kteří se nevěnovali řízení, klátili nohama přes palubu, vyhřívali se na slunci, nebo vyspávali uprostřed lodi hlubokým spánkem. V tom mi tyto lodě silně připomínaly naše povozy na tržištích, s děcky vykukujícími z košatin a s všelijakým tím haraburdím. Dostali jsme také najíst, z čehož jsme měli velkou radost. Konečně jsme měli ovoce, banány, citróny a různé hlíznaté plodiny. Uprostřed lodi na otevřeném ohništi se stále cosi peklo. Dva lidé neměli na práci nic jiného než opékat jakési jídlo z brambor. Ochotně nám nabídli a čas od času nám z toho něco hodili v košíčkách a síťkách, abychom se mezi sebou podělili.

— Co s námi bude? vzdychal při jídle Bert.

Na to jsem řekl: — Co by bylo? Máme co jíst, banány, citróny, chroupáme pečené placky, a to bychom sami sotva měli… nemusíme nic dělat a plujeme přitom daleko rychleji, vždyť naši polámanou kocábku táhnou dvě plachetnice. Vezeme se jako páni! Mějme proto radost, že se dostaneme na břeh. Pak se uvidí, co dál. Zatím by však bylo zbytečné cokoliv plánovat.

Byla to pravda pravdoucí, co jsem řekl, a Martin se tomu nejdříve zašklíbil, pak se rozesmál: — Svatá pravda, pane Crusoe, je to tak.

Bert taky přikývl: — Pravdaže, pravda. A zasmál se i on.

Pak se zasmál i Josiáš, chudák chlapec, upadal z jednoho extrému do druhého: — Namouduši, je to tak.

A smáli se taky oba námořníci. Najednou jsme si všichni uvědomili, že se vlastně smějeme. Nic moudřejšího jsme věru udělat nemohli. Člověk by si měl vždycky umět najít chvilku pro radost i v těžké situaci. Pak by bylo všechno, co nás tíží, rázem snesitelnější.

Vidíte, a za to můžeme děkovat obyčejnému papouškovi, dodal jsem ještě k našemu rozhovoru, — buďme mu za to vděčni. Zachránil nám doopravdy život. Nu, až to povím pánům radním v našem městě, kteří tolik brojili proti mému Pátkovi, budou jen kulit oči.

Na to Josiáš pravil: — Kéž byste jim to, strýčku, už mohl povědět!

A já dodal: — Jen žádné vzdechy, však na to taky dojde.

Tak se uklidnily naše duše i těla. To, že nás ta loupežnická banda zaopatřila ovocem, kterého se nám nejvíce nedostávalo, a i dostatkem vody, nu a pak že jsme také viděli, jak se po zlém začátku zase trochu vyčasilo, nám dodalo novou chuť do života.

Protože mořští lupiči říkali svému veliteli Hurri, začali jsme mu tak říkat i my, a to Hurriho překvapilo. Nedovedl pochopit, jak jsme z jejich nesrozumitelné řeči mohli jeho jméno vytušit, nakonec se však s tímto způsobem oslovení smířil. Než se snesla noc, dal Hurri jedné lodi příkaz, aby připlula blíž. Z ní přešlo na naši palubu více lidí a vyměnili si místo s našimi. Znalí tedy pojem rozdělení práce a doby na odpočinek. U našeho kormidla nebyli teď dva, ale čtyři muži a místo čtyř strážců jich u nás převzalo hlídku osm, a tak byl na palubě stále někdo v pohotovosti. Posunky nám dali na srozuměnou, abychom se odebrali do svých kajut, já do mé a ostatní taky na svoje místa. Tlumočil nám to Hurri a velmi podrážděně ukazoval na Pátka, že si ho musím vzít s sebou, jen aby snad nezůstal venku. Papoušek totiž vychutnával volnost po svém. Dvakrát například vyšplhal na stěžeň, a nám pak dalo velkou práci jej dostat odtamtud dolů. Když jsem předvedl, že Pátek dovede taky tancovat — naučily jej to opět moje děti —, a k tomu ještě námořnický tanec, žasli ještě víc, než když slyšeli papouška promluvit. Dokonce se zasmáli, což divoši dělávají velmi zřídka. Noc pro takové pohany je čímsi daleko významnějším než pro nás, křesťany. Padne na ně strach. Proto jsem myslel, že bude opravdu moudřejší, když se na palubě zdržovat nebudu, mohli by si ještě leccos špatně vyložit a bylo by zle. A tak jsme jejich přání okamžitě vyhověli.

Musím říct, že se nám usínalo velmi špatně. Marně jsme měli lepší náladu, s přicházející nocí se každý zasmušil. Pověděl jsem svým druhům, co vím o Karibech, o jejich zvycích, kdo je tento lid, v jehož žilách koluje evropská krev, ale přesto je polodivošský, neboť jako pohané se modlí ke svému božstvu dobra, za něž považují slunce, a k božstvu zla, čímž je měsíc, a toho se bojí. O tom všem jsme si povídali trochu s obavami, aby na svou mírnost divoši přes noc nezapomněli. Naštěstí se ale nepřihodilo nic, co by stálo za zmínku. Snad jen to, že Hurri po celou noc dál neochvějně řídil obě lodě a s nimi i tu naši.

Ráno došlo k velké události. Uviděli jsme břeh, přesněji řečeno horu v dálce. Nejdříve jednu, pak více. Nevěděli jsme ale, zda je to několik ostrovů, nebo jeden ostrov s více horami. Nevysvětlili nám to ani naši strážcové, ani Hurri. A protože jsme mířili tím směrem, mohl to být jedině jejich domov, vesnice nebo osada. Jenže který z těch mnoha ostrovů od ústí řeky. Orinoko vzhůru po Karibském moři až k nové kolonii, která se nazývá Florida, to asi je? Trinidad to být nemůže, ten bych poznal, vždyť jsem jej ze svého ostrova za pěkného počasí nejednou v dálce pozoroval. Než se vynoří vlastní ostrov, vévodí mu v dálavě jen tři hory, ne víc. A Trinidad to nemůže být už taky proto, že na něm, pokud je mi známo, nežijí mořští piráti, ale pokojní Aruakové, kteří se tam usadili jako zemědělci, když se jim před tím poštěstilo šikovně se vymanit z područí Karibů. Marně jsme Hurrimu nebo některému z jeho lidí ukazovali na hory před námi a říkali Trinidad, Asuncion, Belaforma, Barbados či Mariagalante. Vůbec na to nereagovali. Tak totiž pojmenovali ostrovy Španělé, ale domorodci tyto názvy většinou neznají. Karibové a Aruakové svým ostrovům neříkají nijak, a když, tak jim dávají jméno podle kmene nebo náčelníka, který tam žije. A tak jsme zase nebyli nic moudřejší z toho, kam nás vezou a kde jsme. Viděli jsme jenom to, že se okamžik přistání blíží. Když se naše lodě přibližují břehům domova, bývá na nich vždy rušno. Cožpak na takových divošských lodicích, které přivážejí domů kořist! Divoši ustavičně cosi vykřikovali, tloukli na buben a pískali na jakési píšťaly, dokonce i zpívali, alespoň to tak vypadalo, ačkoliv jejich halekání se jen sotva dalo nazvat zpěvem. A když se pak v dálce objevil kouř stoupající vzhůru širokým sloupem, jako by to jen ještě přihodilo na oheň jejich nadšení, které už neznalo mezí. Přiznám se, že nás to spíš zarmucovalo. Takto jsem si příjezd na americký světadíl nepředstavoval. Snažil jsem se opanovat nevoli, která mě náhle přepadla, seč jsem mohl. Josiáš měl oči plné slz. Chudák synovec, byl mladý, poprvé velitelem na lodi a na své poslání jaksepatří pyšný; snil o tom, že se vrátí domů z cest se slávou a bohatstvím. A zatím viděl, jak polodivošský lid táhne naši loď za sebou na provaze jako nějaký pohodný, který chytil psa. Tak to připadalo Martinovi, Bertovi, oběma námořníkům i mně. A přesto jsem prohlašoval, že nemáme proč věšet hlavy, ač je to dozajista nejchmurnější část naší plavby, jejíž konec ani tušit nemůžeme. Zabijí nás? Prodají do otroctví, nebo se o nás mezi sebou podělí a my tak nadobro ztratíme sílu své soudržnosti? Nebo svěří naše osudy člunu, ať si plujeme širým oceánem, kudy se nám zlíbí, a naši loď se vším cenným si ponechají? To všechno se mohlo stát.

Uši zaléhající řev divochů se stupňoval úměrně k halekání odpovídajícímu z dálky. Protože jsme se mohli volně pohybovat, jedině moji druhové měli zakázáno chodit na příď lodi, mohli jsme sledovat všechno, co se kolem našeho přistání dělo. Pomaloučku jsme rozeznávali, že ostrov, k němuž plujeme, je protáhlá, nepříliš veliká pevnina, podle mého úsudku — v němž jsem se nemýlil — dlouhá asi pět až šest mořských mil. Byla tam všehovšudy jedna větší hora, ostatní pahorky byly ze sousedních ostrovů, a protože splývaly s popředím, vypadalo to, jako by patřily k sobě: Ona hora byla dost strmá, porostlá bujnou vegetací, stromy a keři. Břeh, k němuž jsme mířili, vytvářel zčásti širokou zátoku, za níž se táhl mohutný pruh písečného pobřeží. Opodál byla vesnice nebo osada, kterou jsme mohli spatřit už na dálku, tak vysoko vyčnívaly chýše nad houštinou lesa. Domků jsme zahlédli opravdu dost, což svědčilo o tom, že naši piráti jsou členy velkého loupežného kmene. Na písčitém břehu zátoky stála spousta žen, dětí i starých lidí. Křičeli a stále mávali, asi na znamení slavnostního uvítání příchozích. V ústrety nám jelo už mnoho malých člunů, přesné kopie těch, v nichž tehdy Pátkovi krajané navštívili mou državu. Na mohutných, velmi vysokých kůlech, zaražených do písku na levé straně zátoky, se sušily i obrovské sítě. Pravá strana zátoky v nás však vzbudila velký údiv — na břehu byly opravdové loděnice s mnoha plachetnicemi, vytaženými na břevna, jak bývá zvykem i u nás. Všimli jsme si také mnoha rozestavěných lodí. Všechno nasvědčovalo pokročilé civilizaci Karibů. Uprostřed zátoky hořel oheň. Jeho plameny šlehaly vysoko, k nebi se nesl dým. Hurri stál na přídi Dolphina, mával Josiášovou Červenou košilí jako zástavou vítězství a stále vykřikoval: — Kava-hó, kava-hó, což patrně znamenalo, že zvítězili. Nakonec se strhl takový řev, že chudák Pátek jen ustrašeně mrkal očkama, a já se obával, že se naši průvodci pominuli. Ze zkušenosti jsem věděl, povídali mi o tom ostatně i moji přátelé kapitáni, že divoši při oslavě svých vítězství upadají do opravdového vytržení.

Nejinak se choval i zástup na pobřeží. Za zvuku bubnů, ryku píšťal a dud se pustili do divokého tance. Většina se rozběhla do vody a pak se z ní zase vyřítila, chovali se jako smyslů zbavení. Čluny přirazily k nám, veslaři vyšplhali na loď a byli by nás snad rozsápali, nebýt Hurriho, který je očividně krotil. Jejich příchod vyvolal ještě mocnější vřavu, povyk, jekot a bubnování. Příchozí byli většinou mladí chlapci a odrostlejší děti. Jakmile uslyšeli, že můj papoušek mluví a tančí námořnický tanec, stáhli se z mé blízkosti. Já se aspoň dověděl, co musím příště udělat, až se budu chtít zbavit jejich přílišné zvědavosti a všelijakých dotěrností. Velmi zajímavé a pro mne i překvapivé bylo, že se ničeho nedotkli. Žádného předmětu, náčiní, kusu oděvu, nástrojů nebo čehokoliv jiného. Nezachovali se tak jako většinou lidé jejich druhu, kteří na sebe navěšují všechno, co ukradli nebo ukořistili od přemožených. Nic také nezkoumali, všechno bylo pro ně naprosto běžné a pochopitelné, dokonce to vypadalo, jako by oni sami měli daleko lepší věci. Ale neměli, jak jsem se sám později přesvědčil. Jejich vypěstovaný smysl pro společné hospodaření jim bránil, aby si z kořisti, která patří všem, vzali cokoliv pro sebe. Jejich příbytky, pokud jsem mohl na dálku posoudit, byly spořádané. Stavěli je z rákosí, ostřice, palmového listí, bambusu a lýka, s nízkými bočními stěnami, vysokou špičatou střechou, která měla bránit palčivým slunečním paprskům a zajišťovat lepší proudění vzduchu. Plot jsem nikde nezahlédl, nestrachují se tedy sami před sebou o svůj majetek. Co mě ovšem překvapilo, bylo velké množství všelijakých psů, vlčáků i voříšků, na krátkých nohách, strakatých i bílých. Psy s sebou přivezli ještě Španělé a na určitých ostrovech je rozmnožili. Hodně pak záleželo na tom, zda ostrované psy snědli, nebo ne. Zahlédl jsem i prasata, ale velmi malá, snad to bylo oblíbené plemeno, nebo se možná prasatům, dovezeným také Španěly, pod žhavým podnebím a krmeným žrádlem z ryb nedařilo. Toto vše, co jsem zjistil ještě na lodi, dokazovalo, že jsme se museli setkat s kmenem, který Evropany zná, nebo se s nimi dokonce stýká. Potvrzovala to stavba lodí, která mě už na dálku uchvátila. Čemu jsme se ale ještě více podivili, já i moji druhové, hlavně Martin a můj synovec Josiáš, ba co nás přímo udeřilo do očí, když jsme vplouvali do zátoky v to místo, kde měli přivázané svoje bárky a čluny, a dalo se proto nazvat kotvištěm, bylo to, že jsme tu narazili na skutečnou rejdu. Věřte nebo ne, u břehů na vodě stálo molo jaksepatří. Postavené na pěkných silných, statných palmových břevnech, a i když je nepokrývaly obvyklé desky, ale dobře opracované a k sobě pevně svázané bambusové tyče, bylo to přece jen molo, jaké má být.

Sem mířily tři, stále ještě spojené, lodě. Dlouho tak ale nezůstaly. Na Hurriho rozkaz odvázaly hbité ruce naši ubohou kocábku od rychlých plachetnic a už se k nám rozjelo bezpočet člunů, jejichž veslaři se chopili našich tažných lan, a my se tak blížili molu, kde jsme s pomocí člunů také přistáli. Přiznám se, že jsem byl velmi zvědav, co bude dál, protože z prvních okamžiků budeme moci usuzovat na další. Nejdřív k nám přistoupil Hurri a začal cosi zlostně vysvětlovat. Nebylo těžké pochopit co. Naznačoval, že nás musí spoutat, protože si tak přeje jejich božstvo Benamuki. Na to jsem na něj zařval já, jakožto kouzelník, že to si Benamuki nemůže přát. Benamuki je přece můj přítel a jakým je přítelem, to dokazuje Pátek, osobní dar od Benamukiho. Toto vše jsem Hurrimu pověděl, zároveň mi bylo jasné, že kromě slova Benamuki nemohl z mého řevu ničemu porozumět. Od té chvíle, ať jsem chtěl cokoliv, vždycky jsem křičel. Přišel Isem totiž na to, že Karibové považují křik za znak toho, že je člověk v právu. A abych dodal svým slovům na váze, poručil jsem papouškovi, ať ukáže, jak se umí zlobit, protože tento zlý člověk nám chce ublížit. Pátek provedl totéž co poprvé a Hurriho i všechny kolemstojící to postrašilo. Hurri padl na kolena, vztáhl ruce a tak mě prosil, snad za odpuštění. Nakonec nás přece jen nesvázal.

Než jsme opustili loď, řekl jsem svým druhům, abychom si všichni vzali s sebou svoje nejnutnější věci. To jsem udělal i já a mezi jiným jsem nezapomněl ani na oděv z kozí kůže. Oblíbil jsem si ho, měl jsem ho rád na sobě, vždyť pro mne byl spojen s onou bájnou částí mého života, o níž si snad po staletí budou vyprávět yorští měšťané, a v mnoha rodinách bude z otce na syna přecházet tato historie, historie o mořeplavci z Yorku, který žil na opuštěném ostrově.

Můj oděv byl po pravdě řečeno nezvyklý i pro mořské piráty. Teď už doopravdy uvěřili, že jsem opravdu kouzelník, přítel Benamukiho nebo jeho vyvolený, pravý uvokeki, zaříkávač a pohanský kněz.

Zakrátko vyšlo najevo, že nejvyšší hlavou divochů není Hurri, ačkoliv na lodích velel skutečně on. Jako každá Indiánská vesnice, samostatný ostrovní státeček, měli i tady svého náčelníka kmene, kaciku, vládce nad životem a smrtí. Bylo třeba si tohoto kaciku naklonit, mohlo by se nám totiž stát — a toho jsme se nejvíce obávali —, že nás zabijí, jak to se zajatci obyčejně dělávají. Požádal jsem své druhy, aby i v nejtěžší situaci zachovali klid a sledovali mě, co dělám, jak si počínám.

— Jak si přejete, pane Crusoe, pravil Martin, — jen buďte naším velitelem i nadále. Musím však přiznat, že tak vesele mi ještě nikdy nebylo. Jsme v pěkné šlamastyce, ale snad se z ní dostaneme.

Vtom se objevil kacika. Vynořil se za sloupcem kouře v průvodu mnoha různých lidí. Byl ve slavnostním, jak se při podobné příležitosti sluší a patří. Jeho hlavu zdobila péřová koruna a krásné, husté, po ramena splývající vlasy. Přes sebe jako přehoz měl plášť z ptačího peří. Byla to velmi pečlivá a krásná práce žen jeho kmene. Když kacika umře, bývá zvykem položit ho v tomto plášti z ptačích per na hranici. Dřív tomu tak nebylo. Mrtvému kacikovi usekli hlavu, ruce a nohy pod koleny a pohřbili zvlášť pod kamenným pomníkem, v domě postaveném výhradně pro tento účel. To už bylo ale dávno, ještě v době, kdy sem Karibové vtrhli jako dobyvatelé z jihu a Aruakové je přijali. Tím, že se s nimi spojili a seznámili se také se Španěly, se mnohé změnilo.

Hurri se rozběhl ke kacikovi, vrhl se mu k nohám, tak k němu promlouval a co chvíli ukazoval na nás. Vyprávěl patrně o tom, jak zajal naši loď a kdo jsme. Když skončil, vydalo se k nám celé procesí. Kolem se shlukla spousta lidí, ale naši průvodci, kteří nás obstoupili, nikomu nedovolili, aby se přiblížil. Za to jsme mohli děkovat příkazu Hurriho. Našli se mezi lidmi totiž tací, zejména starci a děti, kteří popadli kameny a škeble a začali je po nás házet. Jeden kámen způsobil Bertovi pěknou pohmožděninu na ruce. Když k nám kacika přistoupil, řekl jsem si, že bude moudré, když i já se budu chovat patřičně důstojně a dám mu tím na srozuměnou, že se za žádného zajatce nepovažuju, nýbrž — díky papouškovi a starým obyčejům! — se pokládám za kouzelníka, uvoke-kifro.

To jsem hned provedl, a ukazuje přitom na sebe, řekl jsem: — Krúzó uvokeki, Krúzó uvokeki!

Tedy, že jsem kouzelník jménem Crusoe. A abych dodal svým slovům na vážnosti, obrátil jsem se znovu o pomoc k papouškovi. Modlil jsem se, aby se kousek papouškovi povedl, protože se mu dařival opravdu jen zřídkakdy. Pátek byl jako každý pták náladový a poslechl, jen když se mu zrovna zachtělo. Já však věděl, že se rád předvádí, a pak taky byl na břehu a já viděl, jak svá očka poulí na stromy, rostliny a šťavnaté zelené listy. A že se z té podívané raduje, to jsem poznal z jeho štěbetání. Seděl mi na rameni, slyšel jsem všechno, co si breptá, a jeho nálady já za ta léta už znal. Řekl jsem mu: — Pátku, buď rozumný, poslechni mě.

— Pátku! křikl jsem, aby to bylo slyšet, — vzhůru do nebe!

V té chvíli můj papoušek zpozorněl, pak roztáhl křídla, pořádně zaskřehotal, odrazil se mi od ramene a vznesl se vysoko, letěl výš a výš, až z něj byla už jenom malá tečka. Pak stáhl křídla a vrhl se střemhlav dolů jako sokol. Když se přiblížil k mé hlavě, roztáhl křídla, přistál na mé čepici z kozí kůže, kterou jsem měl na hlavě, pořádně zavýskl a pak lidským hlasem několikrát provolal:

— Sláva mu, sláva mu, sláva mu!

Čekal jsem, jaký to bude mít účinek, a mělo. Shromážděním to zašumělo a Hurriho temně rudá tvář se rozzářila radostí. Byla to jeho zásluha, že nás zajal, mě — cizího kouzelníka —, který rozumí řeči ptáků, a kouzelníkova papouška, který mluví lidskou řečí, což je ještě větší zázrak. Tentokrát Pátek své „sláva mu” zavolal naštěstí opravdu lidským hlasem, a ne jen tak tím svým obvyklým ptačím skřehotáním. A k tomu za pronikavého vřeštění přidal ještě: — Pryč s králi, pryč s králi!

Lidé poklekli, ukláněli se mně i Hurrimu, jen kacika zůstal zpříma stát a zaraženě si mě prohlížel, jako by tomu zázraku, který právě viděl, nevěřil. Na to jsem k němu přistoupil, vzal jej za ruku, potřásl jí, opět ukázal na sebe a řekl: — Krúzó uvokeki, Krúzó uvokeki!

Ruku mi stiskl, znal tedy naši formu přivítání. Pak velmi slavnostně a obřadně ukázal na sebe jako někdo, kdo je na své jméno a pověst velmi hrdý. — Kainabo, Kainabo, Kainabo.

To mohlo být jedině jeho jméno; hodnost nebo cokoliv jiného sotva. Později jsme se dověděli, že Kainabo bylo skutečně jeho jméno a na ostrovech Karibského moře stejně tak proslulé a obávané, jako proslulí a obávaní jsou jeho poddaní Karibové, kteří si na rozdíl od všech ostatních říkají Sibaové, čili synové kmene Sibao. Zpočátku jsme se domnívali, že to bude i jméno ostrova, ačkoliv o podobném ostrově nikdo z nás neslyšel; je však známé, že ostrovy v Karibském moři Španělé překřtili. Indiáni, kteří tu žili, se však o španělské názvy nestarali. Svým ostrovům, svému domovu říkali po svém, jméno Sibao označovalo jen název kmene, jak se však onen ostrov opravdu jmenoval, to se nám první den našeho příjezdu zjistit nepodařilo.

Potom před Kainabou rozvinuli rohož. Dvě ženy, které snad byly jeho manželkami, opatrně nadzdvihovaly plášť z ptačích per a pečlivě jej kolem náčelníka rozprostřely, zatímco on se po turecku uvelebil na rohoži. Pokynul, abych si k němu přisedl, či spíše přiklekl. To jsem začínal tušit, že se náš osud po prvním velkém úleku přece jen obrátí k dobrému. Ne sice úplně k dobrému, ale aspoň k lepšímu.

Kainabovi mohlo být asi čtyřicet let. Jako ostatní měl i on španělské vzezření, ale pleť jeho tváře byla stejně rudě hnědá jako u většiny Indiánů. Měl dokonce knír, což zde platí za velkou vzácnost. Dost možná, že jen díky tomu se stal náčelníkem kmene. Nabídl mi banány, sušené ryby a pohostil kvašeným nápojem, který divoši připravují z výhonků rákosí. Je to pltí velmi nasládlé a zvedá žaludek; ostrované jej však mají v oblibě, neboť je přivádí do stavu opojení. Vytáhl dvě dýmky a jednu mi podal. V tabákovém vykuřování si já, na rozdíl od mnoha jiných, zrovna nelibuji, ale bafat jsem musel, protože tady to patřilo k obřadu přivítání. Kacika pokyvoval hlavou, usmíval se a pak, když jsem mu naznačoval, že mě posílá Benamuki a že jsem Benamukiho kněz, kouzelník, uvokeki, zvážněl. K tomu jsem ještě několikrát dodal: Tajno, tajno. Naučil mě to můj přítel Pátek a teď mi to přišlo vhod. Kacika se podivil, že jejich řeči trochu rozumím. Já se pak snažil ze všech sil navázat co nejlepší přátelství a získat si vážnost. Je to jediný způsob, jak u divochů dosáhnout, aby člověka považovali za sobě rovného. Posunky jsem se od kaciky pokoušel vyzvědět, kde jsme, v které části moře nebo na jakém ostrově. Odpověď jsem z něj ale žádnou nedostal. Myslím, že jméno svého ostrova tajili, stále totiž opakovali jen jedno — a kacika přitom ukazoval na sebe a lid stojící, sedící či dřepící kolem — Sibao, Sibao, tedy, že jsou členy kmene Sibao. A říkal to velmi pyšně, jejich jméno požívá bezpochyby velkou vážnost u všech ostatních. Později jsem přišel na to, že rozumějí slovům jako Spaněl, don, což znamená pán, a sole, slunce, ale vyslovují je s jiným přízvukem, silným, chraplavým hrdelním hlasem. Když na to přišla řeč, rozlítili se, hlavně kacika a Hurri. Španěly v lásce neměli. Vítání se protahovalo, byli jsme už celí znavení. Co s námi zamýšlejí? Jaký bude náš další osud? Ale dopátrat jsme se ničeho nemohli. Moji druhové mi nejednou našeptávali: — Vytáhni z nich, co s námi bude, řekni kacikovi, že bychom rádi odjeli, ať nás pustí zpátky na loď!

— Tam tím směrem by mohl být Trinidad, šeptal Martin. — Vyzvěďte na nich, kde je, a vydáme se tam!

Protože se v dálce rýsovalo několik ostrovů a na nich, jak už jsem říkal, byly nejvíce patrné hory, ukázal jsem vpravo od nás mezi kmeny palem na dva ostrovy: — Bohio? Ostrov?

Kacika uznale přikývl: — Bohio.

Nato jsem ukázal na druhý: — Bohio?

Kacika opět přikývl: — Tajno, tajno, bohio.

Přikývl jsem tedy i já, že tafno, tajno, dobrá, dobrá a zeptal se: — Trinidad bohio? A rukama nohama jsem ukazoval a ptal se, kde, kterým směrem může Trinidad být?

Kacika zlostně máchl rukou, jako někdo, kdo se takovou otázkou cítí pohoršen: — Kiva na, kiva na, kiva na!

Což neznamenalo nic jiného než úsloví: Dej s tím pokoj. A tak jsme se nedověděli nic o tom, kde Trinidad je, stejně tak, jako jsme později neuspěli se španělskými názvy. Valná většina ostrovů jméno ani neměla, říkali jim prostě bohio, což jsem věděl už dávno od svého ubohého Pátka. Nakonec jsem se odhodlal k závažnému kroku. Uchopil jsem kaciku za ruku a ukázal mu, aby se mnou šel. Ochotně vstal, obě ženy hned vyskočily a rychle urovnaly jeho plášť, kterého si patrně všichni vážili, jakmile s tím byly hotovy, mohli jsme vykročit. Vedl jsem kaciku dolů k okraji zátoky. Všichni nás následovali, stejně tak moji druhové, jimž jsem řekl, že nyní se rozhodne o naší svobodě nebo zajetí. Když jsme došli k vodě, ukázal jsem na naši loď, která po strastiplné, dlouhé cestě odpočívala přivázaná u mola. Přiznám se, že na tu dálku, aspoň pro oko námořníka, vypadala ta naše kocábka jako hrozivé torzo. Zůstala nachýlená k jedné straně, a na celém obrovitém trupu, jehož rozměry byly propočítané na tři stěžně, zbyl jen ten jeden ostudný. Zevnějšek chudáka Dolphina nebyl ani trochu povzbudivý, a přece se k němu upínaly všechny naše naděje. Věděli jsme, že kdybychom se dostali do civilizované končiny, třeba do přístavu Trinidad, dali bychom loď zase do pořádku a mohli se vydat na další plavbu. V té naději jsem zavedl ke břehu přátelsky nakloněného kaciku a posunky mu dával na srozuměnou, že naší jedinou touhou je dostat zpátky loď, abychom na ní mohli dále plout cestou tam, kam nás právě Benamuki posílá.

— Tam, tam posílá Benamuki uvokekiho s kánoí, říkal jsem, protože už jsem věděl, že slovu kánoe rozumějí a používají je pro loď.

Avšak kacika potřásl hlavou, zlostně se otočil, cosi řekl Hurrimu a na nás křikl: Kiva na, kiva na!

A s tím nás tam nechal, bez pozdravu, a to nebylo zrovna dvakrát dobré. Nechtěl jsem k němu jít a pohrozit mu papouškem, jehož se tak báli. Potřebovali jsme spíš jejich přátelství než zlobu nebo strach.

Josiáš jen řekl: — A je to!

Bert se přidal: — Teď už se nedá nic dělat!

Také námořníci koukali zaraženě. Jedině Martin se snažil nasadit veselou tvář: — Pane Crusoe, tak tedy toho žraloka spolkněme, když to jinak nejde, ale naděje se nevzdávejme. Já už párkrát ze zajetí utekl, utečeme i odsud.

Slova věrného Martina mně náhle dodala sílu. Řekl jsem svým druhům: — Martin má pravdu. Jsem téhož názoru. Když to jinak nejde, snažme se tu být nějak prospěšní, a tím zastřít náš pravý úmysl.

Víc už jsem jim povědět nestačil. Přistoupil k nám Hurri se svými lidmi. Obstoupili nás. To vše se přihodilo koncem června nebo v polovici července roku 1694. Nevěděli jsme přesně, ani kolikátého je.

KAPITOLA SEDMÁ

NÁŠ ŽIVOT MEZI KARIBY. PLÁNY K ÚTĚKU. NASTANE PŘEKVAPIVÝ OBRAT A UKÁŽE SE, KDE JSME TO VLASTNĚ AŽ DOPOSUD BYLI

První týdny, v nichž jsme se snažili obeznámit se s okolím, pro nás věru lehké nebyly. Jedna nečekaná situace stíhala druhou. Chýše, přidělená nám za příbytek, nás velmi nemile překvapila. Velká, tvarem podobná stanu, byla postavená z pevného rákosí, bambusu, palmového lýčí a listů. Stěny ale vroubilo množství strašidelných kamenných pomníků. Zobrazovaly božstva s pitvornými hlavami, krátkými těly a křivýma nohama. Ve skutečnosti to ovšem byla pocta, že nám za přístřeší nabídli právě tuto chýši. Zanedlouho vyšlo najevo, že pod kamennými pomníky jsou lidské kosti a lebky. Kdysi dávno bývalo zvykem, že mrtvému kacikovi usekli hlavu, ruce a nohy a jeho kosti pohřbili pod podobný kamenný pomník v totemové chýši, zvlášť k tomu určené. Stávalo se, že sám kmen svého kaciku odsoudil kvůli něčemu k smrti a zabil ho. I jeho kosti se dostaly sem. A protože k podobným událostem docházelo patrně často, nashromáždilo se v chýši totemů plno lidských kostí. Otřásali jsme se hrůzou, když jsme si uvědomili, že se tu na dosah ruky kupí ostatky lidských těl. Kacika Kainabo a Hurri se však domnívali, že jako kouzelník budu mít z takového přístřeší jistě radost. Trvalo dlouho, než pochopili, že já a moji, druhové potřebujeme chýši bez totemů. Přecitlivělost, pocit uraženosti, špatně vyložená slova a posunky mají u divochů velmi mnoho odstínů a člověk se musí mít na pozoru. Konečně jsme dosáhli toho, že jsme si mohli postavit domek podle naší chuti, a to nedaleko břehu. Chtěli jsme být naší lodi co nejblíže. Dolphin čekaly, bohužel, další zkoušky. Sundali mu lanoví a zbylou výstroj odnesli. Naše věci, které našli ve skladech a které jsme my s takovou péčí a námahou vytáhli z vody: radlice, rýče, obruče a špice na vozy, dýhy a obruče na sudy, za něž se i za oceánem dostanou slušné peníze, odnesli naši věznitelé neznámo kam. Zahlédli jsme jen, že je odnášejí směrem k lesu a k hoře. Ještě jsem se nezmínil o jedné věci, a proto je třeba, abych to řekl teď, totiž, že nikomu z nás nedovolili přiblížit se ani k lesu, ani k hoře. Když už před naší chýší a později před domkem neseděla stráž, stačilo, abychom popošli k lesu nebo namířili na horskou pěšinku za chýšemi, a už před námi stáli ozbrojení bojovníci s kopiími, luky, dokonce i s puškami, a poroučeli, abychom se zastavili. Marně jsem byl v jejich očích uvokeki, nepustili tam ani mě. Měli jsme toho vůbec dost zakázaného; o čem prohlásili, že je tabu, tedy že se to nesmí, bylo tak jednou provždy a oni to za každou cenu dodržovali, ať jsem se je pokoušel zastrašovat svým papouškem jak jsem chtěl. Zakázali nám přiblížit se k naší lodi. Zakázali vstupovat do jakékoliv chýše. Zakázané bylo projít před kacikovým domem, museli jsme jej obcházet. Nesměli jsme jet s rybáři na lov a nechápali jsme proč. Stejně bychom byli nemohli utéct, v každém Člunu sedělo po sedmi i osmi rybářích. Nabídli jsme, že s nimi pojede jen jeden z nás, abychom jim pomohli, protože jsme ani chvilku nechtěli zahálet. Ani tak to nedovolili. A přece rádi viděli, když jsme pracovali. Připravili jsme jim nejedno překvapení a vzbudili nejeden údiv. V kotvišti jsme jim sestavili vrátek, aby mohli lépe vytahovat lodě. Nevěděli ani z doslechu, co to je. Zároveň jsme vyrobili dva kladkostroje s pohyblivým ramenem, kterým bylo možné otáčet sem a tam. Obšťastňovali jsme je takovými věcmi hlavně proto, aby se jim při stavbě lodí snadněji pracovalo s dřevem a mohli je k trupu lodi zvedat. Za tyto mechanismy nám byli vděčni a my to dělali rádi, protože jsme tak aspoň unikli zahálce, a navíc jsme se snažili stát se pro domorodce co nejvíce nepostradatelnými. Kmen Sibaů měl jeden větší kus pole, který však lidé obdělávali neúčelně, a proto s malým výnosem. Půdu špatně zrývali, neboť měli staré pochroumané a odřené dřevěné lopatky a dřevěné rýče, které se hodily spíše jako hračky pro děti. S radostí jsem je učil používat železné nářadí, kterého se zprvu z neznámého důvodu báli. Já pak byl rád, že se opět mohu věnovat hospodářství, vždyť to mě hned po mořeplavectví bavilo ze všeho nejvíce. Kukuřici, která se k nám ostatně dostala z této oblasti, seli také nesprávně, jednoduše ji rozhodili jako pšenici a čekali, až vzejde. Mladá kukuřice byla jejich oblíbenou pochoutkou. Ukázal jsem jim, jak mají sít, byla totiž zrovna doba setí. Vůbec nedovedli pochopit, že když se zasadí řídce, do jamek a řádků, a navíc do vypleté půdy, sklidí podstatně větší úrodu, než jakou mívali dosud. Poučil jsem je také, že prasata se vyplatí chovat v chlívku a nenechávat je volně pobíhat. Rychleji tak přibudou na váze. Neúnavně jsme Sibaům pomáhali, aby se vymanili ze své zaostalosti. Čas od času se pod Hurriho vedením pouštěli na svých lodích na moře. To pak nevypluly jen dvě, ale čtyři, dokonce i šest lodí. Vydávali se na loupežný výpad. Ale i v takovém případě zbylo ve vesnici ještě hodně lidí. Tehdy se teprve ukázalo, kolik jich vlastně je.

Před vyplutím pořádali vždycky velké slavnosti. Dovolili, abychom se jich také zúčastnili, což jsme rádi činili; jejich zvyky nás zajímaly. Měli několik kněží, tedy kouzelníků. Nejvyššímu z nich říkali Sambo. Tento Sambo nesl už od samého počátku nelibě mou činnost, ve skutečnosti na mě i moje druhy žárlil. Zdálo se mu, že se pleteme do jeho řemesla, a měl strach, že se mu začneme míchat I do jeho kouzel. Jakmile jsem poznal Samba, rozhodl jsem se, že se do jejich obřadních zvyků za žádnou cenu nevložím, byť to i ode mne chtěli. Věděl jsem, že člověk, ať žije doma, nebo mezi divochy, nemá horšího nepřítele, než je kněz. A přece k tomu došlo, že se Sambo naším nepřítelem stal.

Jednoho dne — to už jsme v zajetí Sibaů byli pátý týden — nám kacika uložil, abychom pro něj postavili takový palác, jaký viděl na jednom ostrově u Španělů. Tušili jsme, co má asi na mysli; mohl to být jedině zděný dům, který tady vybudovat nebude věru lehké. Řekli jsme, že budeme potřebovat spoustu kamene, k hoře však nesmíme jít. Budeme potřebovat taky vápno, které se dá získat jedině z malých ostrůvků tady poblíž, kde jsou korálové útesy, a vápno musí být rozdrcené na prach a smíchané s hlínou na hmotu podobnou korálovému písku. My ale nesmíme sednout ani do člunu, což potom přepádlovat na kánoi k ostrůvkům s korálovými útesy. Kacika jen přikyvoval a přikyvoval, neslíbil však nic. Na jeho tváři jsem viděl, jak v něm touha po paláci stále roste. To se stává nejen ubohým pohanským kmenovým náčelníkům, ale i větším mocipánům. Také on chtěl palác, jiný než všichni, větší, prostornější, neboť i ten by hlásal jeho slávu. Věděli jsme, že po něm touží, a proto jsme ustavičně trvali na svém, že jej postavíme jen tehdy, když lámání kamene a přípravu vápna na nalezišti budeme mít možnost řídit my. Později jsme zaslechli, jak se kacika několikrát hádal se Sambem, hlavním knězem, a s Hurrim, se svým admirálem. Domnívám se, že jen taková hodnost může náležet tomuto výbornému námořníku a válečnému lodnímu veliteli kmene Sibaů. Sambo odmítal stavbu paláce. Odmítal, abychom šli k hoře nebo na korálové útesy a abychom dostali na práci pomocníky. Já však neochvějně trval dál na svém původním rozvrhu práce. Do písku jsem kacikovi načrtl plánek paláce. Líbil se mu. Přiznám se, že to, co nás pobízelo, nebyla touha po stavbě paláce. Od našeho přistání ke břehu uplynulo pět týdnů a ty jasně dokazovaly, jak čas neúprosně běží. (Protože jsme neměli kalendář, rozhodli jsme se, že si zavedeme vlastní počítání.) Pomýšleli jsme na to, že uprchneme, jen co se budeme moci volně pohybovat. Od Sibaů jsme se svobody nadát nemohli, štěstí, že nás nějakým zázrakem ještě nezabili. Museli jsme však počítat s tím, že se jejich chování vůči nám může jednou změnit. Sambových projevů nenávisti ke mně totiž přibývalo. Hlavní kněz byl otcem kaciky, a kde mohl, tam nám uškodil. Obvinil nás z jedné náhlé bouře, která rozbila několik jejich člunů a potrhala mnoho rybářských sítí. Stejně se zachoval, když se jednou divoši vrátili domů ze své loupežné výpravy bez kořisti. Jedna z jejich lodí narazila na mělčinu a potopila se. S ní zahynulo v moři několik lidí. Sambo nepřestával svalovat odpovědnost na nás, jako bychom byli my věděli, kde Hurri zrovna brázdí! Tušil jsem, že se Sambovy pletichy dřív nebo později svým účinkem neminou, a proto jsem měl radost, když si kacika chtěl dát postavit palác. Tím se staneme užitečnými a nepostradatelnými alespoň po dobu stavby. Zároveň bychom měli větší naději na útěk. Neboť na něj jsme věru myslili v každé volné chvilce. Sambovi jsme mohli děkovat také za to, že jsme se po západu slunce nesměli volně pohybovat. Museli jsme se odebrat do své chýše, a to se nám z mnoha důvodů nechtělo. K tomu Sambo přiměl kaciku, který byl vůči svému otci hodně povolný. Právě proto jsme se velmi obávali, abychom jednoho dne místo přátelsky nám nakloněného kaciky nenašli náčelníka kmene, který si přeje naši záhubu. Večer co večer jsme probírali možnosti útěku a spánek jen pomalu přicházel na naše víčka.

Vymysleli jsme dva plány útěku. První byl spojen se stavbou — tehdy se budeme moci volně pohybovat a do-pádlujeme ke korálovým útesům. To byl plán, který se zdál nejjistější a nejproveditelnější. Druhý byl těžší, zato však lepší než první. Vypozorovali jsme, že lupiči v určitém opakujícím se období nevycházejí v době od půlnoci do ranního rozbřesku ze svých chýší. Tato doba nastávala, když se na obloze neukázal měsíc, což bylo vždy jednou za čtyři týdny. Chovali se podle svých náboženských představ; měli za to, že není-li vidět měsíc, nesmí být vidět ani je, dokud se neukáže opět jejich nejvyšší božstvo — Slunce. Měsíc totiž považovali za svého druhého boha, a když zmizel a nebyly ani hvězdy, bylo to špatné znamení. Od takové příležitosti jsme si slibovali, že by se náš útěk mohl při řádné přípravě vydařit. Od Sibaů jsme se také dozvěděli, že sousední ostrovy jsou sotva obydleny, neboť všechny domorodce, kteří nepatřili ke Kainabově kmeni, pobili. Nikdo jiný nás tedy pronásledovat nebude, a pak tam také lehce najdeme úkryt. Toto druhé řešení se nám zdálo výhodnější. Na útěk jsme se připravovali střádáním zásob jídla, vyrobili jsme si udíce a ukradli několik čeřenů. Také jsme v naší chýši střádali kokosové ořechy. Ty jsou zvlášť důležitou částí potravy. Tiší žízeň, a tak ten, kdo má dostatek čerstvých ořechů, vydrží bez vody i celé týdny.

Čeho jsme se ale obávali, k tomu přece Jen došlo. Najednou bylo po stavbě paláce. Sambo přesvědčil svého syna kaciku o tom, že dům, který bychom stavěli, by na jeho kmen i rodinu přivolal neštěstí a zkázu. Tak tedy padlo první řešení a zbylo druhé, vázané však na určitou dobu. Když jsme se dozvěděli, že dům pro kaciku stavět nebudeme, zbývaly do oné bezměsíčné noci ještě dva týdny. Zároveň se objevila I špatná znamení.

Jak se to stalo, dodnes nevím, ale můj papoušek Pátek, zachránce našich životů, zmizel. Pracovali jsme na polích Sibaů. Když jsem se po práci vrátil domů, papoušek mě na prahu chýše nečekal. Pátka jsem nenašel ani v domě, ani po okolních stromech. Hned jsem tušil, že původcem jeho zmizení není nikdo jiný než nejvyšší kněz, nenávistný Sambo. Tím, že jsem přišel o svého nejmilejšího malého přítele, mi způsobil nejen bolest, ale zároveň mě zbavil i moci, kterou jsem u Sibaů požíval.

Situace se znenadání stala hrozivou. Na první pohled dvě nic neříkající události — zákaz stavby paláce pro kaciku a ztráta papouška — byly příčinou velkého znepokojení. Nadešel čas, kdy bylo třeba uprchnout, neboť Sambo zvítězil, a kdybychom tu zůstali déle, nedělali bychom nic jiného, než čekali na vlastní záhubu. Největší potíž však byla v tom, že do dne, kdy zajde měsíc, chyběl ještě týden.

— Co budeme dělat, pane Crusoe, zeptal se Martin, když se po mně jako druhý vrátil domů a já mu ukázal prázdné místo po papouškovi.

— Co si počneme? ptali se taky ostatní, když došli domů.

Martinovi i těm druhým jsem řekl: — Musíme uprchnout dřív, než jsme zamýšleli. Součástí Sambova válečného plánu byla krádež, snad dokonce i zabití papouška. Po něm jsme na řadě my. Dále čekat nemůžeme.

A tak jsme si řekli, že na změnu měsíce čekat nebudeme. Musíme najít způsob, jak utéci. Vymysleli jsme, že nejpříhodnější bude, když se zítra nebo pozítří v noci vykrademe z chýše, připlížíme ke kotvišti a v nějakém rybářském člunu uvázaném co nejdále od kraje pobřeží z ostrova odplujeme. A to i za cenu toho, že bychom měli v člunu pojit žízní nebo hlady. Nezbývalo nám nic jiného, než se do tohoto velmi nejistého dobrodružství pustit. Věděli jsme, že nás noc co noc hlídají stráže. Dva bojovníci dřepí opodál na kraji malého prostranství, kudy právě vede cesta dolů ke kotvišti. Nezbude nám nic jiného než ty strážce sprovodit ze světa. Buď jak buď, všichni jsme se zapřísáhli, že se neopustíme a budeme bojovat třeba do posledního dechu, když to jinak nepůjde. Ale nedošlo ani k tomu.

Sambo byl daleko rychlejší. Sotva jsme se pustili do večeře, už slyšíme, jak před kacikavou chýší bubnují. Buben vydlabaný z kmene stromu zněl hlubokým, hrozivým zvukem, jeho hlas se nesl velmi daleko. Oznamoval, že se všichni lidé musejí shromáždit před kacikovou chýší, aby se dověděli, co se děje. To už hořela i obrovská hranice, kterou zapalovali jen při významnějších událostech. Naše zlé předtuchy neklamaly. Sambo nelenil. Papouška jsme neměli, byl pryč a Sambo na nás udeřil. Zmizel kouzelný předmět — zmizelo i kouzlo. To byla představa všech divochů. Sotva zazněly rány na buben, objevil se před naší chýší Sambo. Zařval, abychom vyšli ven, že nás chce kacika vidět. Co se dalo dělat, následovali jsme tedy Samba, kterého provázelo mnoho ozbrojených bojovníků jeho kmene.

— Z toho nic dobrého nekouká, prohlásil můj synovec Josiáš.

— To tedy ne, braši, přikývl jsem a cestou se proklínal, proč jen jsem na papouška nedával větší pozor.

Před ohněm seděl kacika ve svém plášti z ptačích per, kolem něj stráže a jeho rodina. Byl tam taky Hurri, a i on na nás hleděl nepřátelsky. Všichni po nás koukali, jako bychom chtěli zničit celý jejich ostrov. Tentokrát kacika nepokynul, abych si proti němu přisedl na rohož.

Sambo na mě zařval: — Kde máš svého papouška, kabluno?

Na to jsem odpověděl, že to musí nejlépe vědět on.

Všichni se dali do křiku: — Kde je tvůj papoušek? Kde ho máš?! A smáli se a šuškali si. Někteří se smíchy až prohýbali. Pak se dal do smíchu i kacika a smál se jako pominutý. Ve svitu ohně na něj byl příšerný pohled.

Martin mi pošeptal: — Tohle jsme teda prohráli, pane Crusoe.

Já na to jen pokrčil rameny a řekl: — Martine, Martine i vy ostatní, neklesejte na duchu. Dobrotivý osud nás neopustí.

Ale skleslí jsme byli všichni, mě nevyjímaje. Povzbuzování tu nebylo mnoho platné. Přesto jsme však stáli klidně dál, jako ti, kdo si jsou svou věcí jisti.

Protože jsme řeči Sibaů rozuměli, řekl jsem kacikovi: — Jen se směj, však toho ještě budeš litovat. Bůh Slunce i bůh Měsíce nám přijdou na pomoc. To ti říkám já, bílý kouzelník, který je větší kacika než ty sám a než všichni ti, o kterých jsi byť jen zaslechl. A nevěříš-li, tvoje chyba, já tě varoval. Mého papouška ukradl Sambo, protože Sambo je hloupý, je to nejhloupější člověk tvého kmene. Když Sambo papouška nevrátí, zahyneš kaciko Kainabo, zahyneš ty i tvůj lid. To ti pravím já, velký uvokeki mezi bílými lidmi.

Zalekli se? Zapůsobila moje pohrůžka? Uznal kacika, že nejedná správně? Dostal Sambo, ten bídák, rozum, když jsem se dovolával boha Slunce a Měsíce, kterého se nejvíce bojí? Vždyť podle představ divochů bylo před knězi zakázáno oslovit byť jen jedno z velkých božstev ohně.

Můj výpad a klid, klid mých druhů a rozvaha v mých slovech, přivedly ten ubohý lid do rozpaků. Viděli, že bílý uvokeki se jich nebojí. A kaciku a jeho daremného otce ze všech kouzel a varování nejvíce zmátlo, že jsem se obrátil k Měsíci, rozpřáhl ruce a vykřikl: — Bože Měsíce, pomoz! Bože Měsíce, pomoz!

A vtom se nad vrcholky stromů vynořil krvavý měsíc. Spatřil jsem, jak tváře většiny lidí strnuly, divoši se bojácně stáhli od ohně. Kacika se už nesmál. Ustrašeně mžoural na svého otce, který nechtěl ustoupit.

Ten se obrátil k lidem a vykřikl: — Sambo ptáka neukradl. Pták sám opustil cizího člověka. Nevěřte cizinci. Nemá kouzlo, bez něj není nic. Zabijme je, zabijme!

A popadl hořící poleno a mrštil jím proti mně. Sotva jsem stačil uhnout, aby mě nezasáhlo do hlavy. Praštilo mě do ruky. Martin se vrhl na Samba jako tygr na svou oběť. A Martin byl silák na slovo vzatý. Sambo zaječel, zařval a zmizel v moři dýmu. Neboť jak kouzelník upadl, srazil hranici naskládaného dřeva, až se z ohně vyvalil mohutný dým. A sotva se Martin zbavil toho starého darebáka, chytil bambusovou tyč a mlátil jí kolem sebe hlava nehlava, protože to už se na nás za hrozivého řevu vrhli divoši.

— Ke kotvišti, pane Crusoe! Ke kotvišti! zavelel Martin, který se svým činem ujal velení. Všichni jsme následovali Martinova příkladu, popadli tu nějakou tyč, tu tlustou větev, či kůl na sítě a jimi si jako cepy klestili cestu. Nic jiného nám nezbývalo. Martin svým činem, který se snad zdál bláhový, dosáhl toho, že jsme museli prchat před celým kmenem. Ještě jsme zahlédli, jak z ohně vytahují kouzelníka, který byl možná už mrtvý, protože ležel na zemi celý ohořelý. V tom velkém zmatku se vzňal i kacikův ptačí plášť. Vzplál tak rychle, jako by byl namočený do oleje. Kacika pobíhal sem a tam, řval, ale ze svého hořícího pláště se nemohl nikterak osvobodit.

Všechno se seběhlo tak rychle, že jsme neměli ani čas razit si cestu zástupem lidí, kteří zmateně a zděšeně kolem nás poskakovali. Josiáš, Bert, oba námořníci i já jsme se řídili Martinovými povely. Bili jsme divochy hlava nehlava. To, že Martin hodil kouzelníka do ohně a kouzelník oheň nejenže nepřemohl, naopak oheň přemohl jej a že. kaciku pohltily plameny, způsobilo, že oheň uctívající pohané ztratili dočista hlavy.

— Uvokeki, uvokeki, espa uvokeki, espa uvokeki! křičel lid kmene, starci, děti, ženy, ale i bojovníci, teď už ne se smíchem, ale hlasy plnými hrůzy. Jejich zděšení dostoupilo vrcholu, když se na mém rameni objevil můj věrný papoušek Pátek. Kde se tu chudinka najednou vzal, nevím. Ale byl tu a skřehotaje usedl za mocného tlukotu křídel na moje rameno, tam se ostrými drápky zachytil svršku oděvu z kozí kůže, který jsem si naštěstí oblékl, když nás Sambo vyzval, abychom vyšli ven z chýše. Ta podívaná lid Sibaů příšerně poděsila. Utíkali jsme ke kotvišti, zasazujíce kolem sebe rány a kopance, vyráželi jsme bojový ryk i nadávky, a tak se navzájem povzbuzovali; měli jsme to věru zapotřebí. Nejzuřivěji se bil Martin, ten statečný člověk, který teprve teď dokázal svou pravou věrnost a odvahu. V tom velikém zmatku, vzplálo několik chýší. Myslím, že oheň způsobil kacika nebo Sambo, pod nímž se rozpadla hraníce. Lepší chaos jsme si sotva mohli přát. Největší štěstí jsem ale pocítil nad tím, že se mi vrátil můj papoušek, o němž jsem si myslel, že je mrtvý, jak jsem tak znal zlého kouzelníka a jeho nenávist vůči mně. Jako šílení utíkali jsme rovnou k molu k rybářským kánoím domorodců. Ve dvojím světle plamenů hranice a hořících chýší a ve svitu měsíce jsme všechno viděli jako za dne.

— Ke kánoím, ke kánoím! volali jsme na sebe.

Kdoví jak by to s námi bylo dopadlo, kdyby se nepřihodilo cosi nečekaného, za což blahořečím nebesům i všem svatým. Sibaové, to ďábelské plémě, se mohli po prvním ohromení vzchopit, a to se taky stalo. Podle jejich představ nesmí zajatec utéct, jinak stihne kmen strašlivé neštěstí. Ačkoliv byli dostatečně vyděšeni z toho, co se událo, z ohně, záhuby Samba, hořícího kaciky, ale hlavně že se ke mně vrátil „kouzelný pták”, v útěku nám zabránit mohli. Hurri a jeho námořnická čeládka nám už byli v patách, jako ohaři lišce na stopě. Jak vám ale pravím, stalo se cosi nečekaného.

Sotva jsme dorazili k poslední chýši, která — pokud se pamatuju — patřila zrovna Hurrimu, zablýsklo se před námi a ozvalo se hrozivé zadunění.

Nejprve jsem si pomyslel, že se děje nějaký zázrak. Z čistého nebe bez mraků sjíždějí za strašlivého hromobití blesky. Nebo snad vybuchla podmořská sopka, varujíc tak divochy, že s námi nakládají nepoctivě?

V běhu jsme totiž věru nekoukali napravo nalevo, jen abychom už byli u spásných lodí. Jaké ale bylo naše překvapení, když jsme konečně doběhli na desky mola a rozhlédli se kolem.

Panebože, před námi stály tři obrovské koráby s plachtami třepotajícími se ve větru a s děly chrlícími bez ustání oheň a kouř.

Dělmistři namířili všechny hlavně na vesnici a to lid Sibaů dočista pobláznilo. Tři lodě, které se tu znenadání objevily, byly překvapením pro nás, což pak pro naše lupiče, kteří se v této zapomenuté končině oceánu cítili v bezpečí. Strhli jsme své hadry a mávali na lodě, aby námořníci viděli, že v kotvišti Sibaů jsou bílí lidé. Současně jsme z plných plic křičeli, aby zaslechli naše volání o pomoc. Musím říct, že pohled na ony lodě, které se tu tak náhle vynořily, byl pro nás dost nezvyklý. Dolphin, oškubaný jako slepice, stál zrovna před nimi. Vyběhli jsme na palubu, na nejvyšší místo, na velitelský můstek, abychom na sebe upozornili.

— Héj, hahó, héj, haló! křičeli jsme, aby nás snad děla nezasáhla. Po pravdě řečeno, musím přiznat, že v tom rachotu, dunění a třeskotu bylo naše volání něco jako pípání kuřat. Věrný papoušek, který se držel mého ramene, mi cosi skřehotal do ucha, a přece jsem nic neslyšel, jen jsem to tušil podle toho, jak koulel očkama a otvíral zobák.

Když se lodě přiblížily ještě víc, bylo to, jako by se otevřely pekelné brány. Chudák Martin později doznal, že namouvěru nevěděl, má-li se z blížících se korábů radovat, nebo ne. Kdyby to totiž byly válečné plachetnice anglického krále, pak by spadl z deště rovnou pod okap. Na to ten dobrý člověk myslel. Jenže v té chvíli, v tom zápalu a vzrušení, jsem na Martinovy starosti doopravdy nevzpomněl. Měl jsem před očima jen to, že na lodích jsou lidé jako já, a to mě uklidňovalo.

Ve vesnici už mezitím hořelo několik chýší, počítám asi tak deset. Nikde nebylo ani človíčka, všichni uprchli k hoře. Po Hurrim jako když se země slehne a po jeho bandě zrovna tak. Pojednou bylo ticho. Dělostřelba ustala. Jedna z lodí připlula až k nám. Na její přídi stáli námořníci, ti drželi kartáče na děla, a několik důstojníků s čapkami. Kdo to asi je?

Napadlo mě, že Španělé, neboť jich stále ještě mnoho brázdí Karibské moře. Ale zrovna tak to mohou být Portugalci, nebo že by Holandané, s nimiž jsme se jednu dobu plavili?

Vtom jsem na čnělkách stěžňů lodě, která se k nám blížila, zahlédl černou vlajku. Černá vlajka byla také na stříšce svítilny nad kormidlem. Budou to tedy flibustýři, pomyslel jsem si a zhořklo mi v ústech. Zrovna když jsme se dostali z moci Sibaů, jsem totiž ani trochu netoužil po tom, upadnout do nového, snad ještě horšího zajetí, do zajetí bílých pirátů. Ale lodě byly tu, a ta největší přistála dokonce velmi hbitě vedle našeho Dolphina. Chytili jsme lana, abychom našim zachráncům pomohli. Najednou před nás seskočilo pět či šest rozježených chlapů, ozbrojených šavlemi a bambitkami. Jeden z nich nás anglicky oslovil:

—Kdo jste?

Řekl jsem, že ztroskotalí námořníci z Anglie, které vrtochy osudu zavály sem, mezi divochy.

Toto je naše loď, kterou tak napůl zničilo moře a napůl loupežný lid, ukázal jsem na palubu Dolphina. — A kdo jste vy?

Na to se onen člověk jen zasmál, pokrčil rameny a křikl na svou loď: — Hej, kapitáne, trefili jsme na krajany!

Ozval se chraplavý hlas: — Přiveďte je sem! A pak alou na břeh, ale to vám povídám, čistou práci!

Nato nás začali postrkovat, abychom přešli na loď. Zároveň jsme zahlédli, že ke břehu přirazila taky druhá plachetnice, spustila kotvu a vyhodila na vodu čluny. Do nich naskákali ozbrojení muži. Lodě si mezi sebou předávaly rozkazy, a tak všechno probíhalo naráz. Nás šest přelezlo podle příkazu na velitelskou loď.

— Sem, sem! křičel ten, kterému říkali kapitán.

Musím říct, že mi ten hlas připadal povědomý, ale nechtěl jsem věřit svým uším, že by mohla být pravda, co tuším.

Prodrali jsme se přes haldy plachet, které se povalovaly na palubě, množství beden s pískem, které se používaly jako zátarasy při námořních bitvách, a konečně, což věru nebylo snadné, jsme se dostali na horní palubu. Mezitím se lidé z lodi vyrojili jako syslové, když jim do podzemních nor nateče voda. Už na první pohled jsme zjistili, že máme co dělat se zapeklitou cháskou a o nic lepší, než byli pohanští Sibaové. Rozdíl byl jen v tom, že jedni byli bílí, nebo aspoň většina z nich, zatímco ti druzí, kacika a jeho loupeživý kmen, měli pleť rudohnědou a byli pohany. Ale ani pro jedny, ani pro druhé neměl lidský život cenu. S mocným bojovným pokřikem se jako hladoví psi radostně vrhli na břeh, což svědčilo o tom, že už dlouho nikde nebojovali. Byli otrhaní, polonazí, s šátky kolem hlav, tedy v úboru, v němž si libují obyčejně francouzští, a španělští piráti. Starou dobrou námořnickou čapku nosili jen jejich velitelé a kapitáni, ale ani z nich ne všichni. Také z ostatních lodí zazněl bojovný ryk a řezavý hlas, podobný skřeku supa. V tomto druhu povzbuzování se totiž flibustýři vyžívali. V duchu jsem si tak pomyslel, jak asi kacika, Hurri a všichni ostatní žasnou, čeho všeho je bílý kouzelník — tedy jako já — schopen. Jinak jsem ale zrovna nejšťastnější nebyl. Svatosvatě jsem věřil, že jsme spadli z deště pod okap, i když jsme teď měli na záchranu víc naděje. Uklidňovalo mě pouze to, že ta bezbožná cháska, která není ničím jiným než spolkem zlodějů, lupičů a vrahů, mluví aspoň mým rodným Jazykem. Většina z nich se dostala k pirátům tak, že utekla katovi zpod šibenice, nebo rovnou s oprátkou na krku dík své šikovnosti, nebo pro zálibu žalářníků v penězích. Vyskytli se ovšem i tací, kteří vydrancovali loď, pobili její důstojníky a nakonec se dali do služeb k nějakému vůdci pirátů. Když se chtěli vychloubat, také si tak říkali — kapitánovi „pomocníci”.

Šťouchali nás do zad, ať si pospíšíme, protože kapitán už volá. — Rychle, rychle, hněte sebou! Můj věk, důstojnost a oděv z kozí kůže mi posloužily leda k tomu, abych našim poháněčům čas od času připomněl míru. Ale abych nezapomněl — když ta cháska obou lodí nasedala do člunů, aby veslovala ku břehu, zazněly trubky, dudy a bubny potažené kozinkou. Vlastně se jejich bojovný ryk ozval až ve chvíli, kdy jsme stanuli před kapitánem. Oddechl jsem si. Nemýlil jsem se. Byl to ten, koho jsem tušil, že po chraplavém hlase poznávám. Namouvěru, byl to on.

Vysoký mohutný člověk — John Morgan, vůdce pirátů.

Onen, který mě jednou v noci navštívil v mém domě v Yorku. Vedle něj stál jeho druh, kterého jsem také znal, podsaditý chlapík, jemuž kapitán říkal prostě jen Hej Tom. Byl to takový hrdlořez a ochránce, jakého lidé mívají, když se bojí o svůj život. Morgan a Hej Tom, když jsme byli před ně předvedeni, si nás se zájmem prohlíželi. I v jasném, blahodárném svitu měsíce jsme viděli, jak na nás zírají.

— Kdo jste? zeptal se kapitán, tedy Morgan, který mě zarostlého a v potrhaném oděvu z kozí kůže dozajista nepoznal.

— Jsme Angličané, pane, jako vy a dobrých pár vašich lidí, pravil jsem přiškrceným hlasem a v duchu jsem se z tohoto nečekaného setkání radoval.

Vysoké kožené boty, sahající nad kolena, nosil Morgan i na lodi. Měl pruhované kalhoty, široký kožený opasek se šavlí a dýkou, byl ale bez košile i bez kazajky, protože tu noc bylo úmorné vedro. Hej Tom byl ustrojen podobně jako jeho pán, jen kolem hlavy měl uvázaný šátek.

—Jak jste se sem dostali? zeptal se břitkým hlasem Morgan, který mě stále ještě nepoznával. Tomu jsem se musel zasmát.

— Jak se člověk dostane do zajetí pirátů, když to vůbec nečeká? Stejně jako jsme se dostali k vám — zajali nás. Zrovna tak, jako teď vy, korzáre Morgane.

V tom ryku, mumraji, změti výkřiků, výstřelů a řevu to Morgan přeslechl, nicméně pravil: — Víš, před kým stojíš?

Odpověděl jsem, že jsem to už přece řekl, jakpak bych nevěděl. A potom jsem dodal: — Není ostatně slušné zapomínat na toho, v jehož domě jsme strávili noc.

To spřežence i nepřítele vévodů, kořistníka, před nímž se všichni třásli, ale i dobrodince, piráta Morgana, zarazilo.

— Hej Tome, posviť trochu!

Velký smysl to nemělo. Barvu našich tváří, naše rysy a pohledy, podle nichž nás buď mohl poznat nebo ne, osvětloval stejně dobře měsíc. Hej Tom zvedl svítilnu a Morgan ji přitiskl až k mé tváři.

— Kdo jsi, člověče?

Viděl jsem, že je už celý nazlobený, byl by rád šel na břeh za svou tlupou, aby mu všechno nerozkradla. Ale já považoval za vhodné, aby na to přišel sám, a proto jsem řekl: — Zdalipak znáte v Yorku jednoho mořeplavce jménem Robinson Crusoe?

Zarazil se.

— A ty ho snad znáš? zahromoval, teď už opravdu rozzlobeně. — Na nějaké žerty nemám čas.

Tu jsem mu řekl: — Ani já ne, pane Morgane, to mi věřte. Ten yorský mořeplavec, onen jistý Robinson Crusoe, tu teď stoji před vámi!

A abych dodal svým slovům pádnosti a využil jeho úžasu, pokračoval jsem: — Hledal jsem vás v hullské krčmě, jak jste říkal, ale namouvěru jsem vás nenašel.

To muselo zabrat. Vždyť by byl opravdu sotva poznal, že jsem to já, můj zevnějšek mohl být stejně tak dobře zevnějškem ledního medvěda, mrože, lva či jiné podobné bestie. Velké strádáni, útrapy, nedostatek pití a jídla, moje neupravená tvář, vlasy i tělo, vytahaný, na cáry rozedraný oděv z kozí kůže, který byl už jen pro ostudu, tím vším jsem se podobal spíš poustevníkovi než yorskému mořeplavci, kterého ve mně tenkrát v noci v mém domě Morgan poznal. Ale hlas se zapomenout nedá, a když jsem mu oživil i naše setkání, nemohl být Morgan už déle na pochybách. K největšímu údivu všech kolemstojících i Hej Toma — zůstali všichni s ústy dokořán — rozpřáhl velký pirát ruce a s radostí ve tváři zvolal: — Pane Crusoe, ať vás obejmu! Buďte mi vítán na palubě Zlatého draka!

A tak jsme se objali, jak to bývá zvykem, když se na moři potkají staří známí. Radovali jsme se z nečekaného setkáni a z rozmarných vrtochů osudu. Sotva by byl z nás kdo uvěřil, jaké náhody nás opět svedou dohromady.

— Pane Morgane, začal jsem, když jsem se vymanil z jeho objetí, — znám cíle, které vás přivedly na ostrov Sibaů. Avšak ani já, ani moji druhové, za jejichž pověst výborných námořníků ručím, nevíme, jak se tento ostrov jmenuje, kde u amerických břehů to vlastně jsme, a nevíme taky ani, jaký je měsíc a který den v kalendáři. Chápu, že vás srdce táhne na břeh, přesto vás však prosím, abyste byl tak laskav a odpověděl nám.

Nejste daleko od pravdy, pane Crusoe. Naše milé setkání je třeba přerušit. Hej Tom se vám postará o patřičný oděv a jídlo, což mu tímto nakazuju. Však už se znáte, nemýlím-li se. Hej Tome, buď panu Crusoeovi ve všem k ruce.

S tím nám Morgan pokynul, vyšvihl se přes hrazení, přeskočil na naši ubohou vybrakovanou loď a běžel dolů na břeh. Odtamtud dolehl jeho řízný, průrazný hlas, udílející svým lidem rozkazy. Od hory jsme zaslechli výstřely a výkřiky, neboť tam se ostrované ukryli. Nás si vzal na starost Hej Tom. Martin, Josiáš, Bert i oba námořníci děkovali bohu, že se náš osud obrátil k dobrému. Hej Tom nám sdělil, že ostrov Sibaů se jmenuje Barbuda, ale podle zákonů Karibů nesmí nikdo před nikým toto jméno vyslovit. Největší, a také nejvíce vzdálený ostrov odsud je guadeloupský, o němž jsem už slyšel, že je součástí Závětrných ostrovů. Objevil jej španělský admirál Kolumbus, jako vlastně všechny okolní ostrovy. Hej Tom nám taky pověděl, že kalendář ukazuje konec července, což znamená, že nám trvalo opravdu velmi dlouho, než jsme zjistili, kde se nalézáme a jaké je roční období. Mohli jsme říct, že nás potkalo opravdu štěstí. Josiáš, Martin, Bert i oba námořníci mi bez ustání tiskli ruce, že jsem je bez úhony vyvedl ze všech trampot a že mám díky svému věhlasu i takového příznivce, jako je sám Morgan, jehož jméno zná u nás doma každé nemluvně.

Kamaráde, půjč mi šavli nebo nějakou zbraň, řekl Martin Hej Tomovi. — Měl bych chuť jít tvým druhům na pomoc.

Já taky, nabídl se můj synovec Josiáš.

Podobně učinili i ostatní. Jedině já byl poněkud vyčerpán a toužil jsem po vydatném odpočinku. Byl to opravdu dobrý pocit, být zase na lodi, která je v pořádku, nerozbitá, a kde se všechno najde na svém místě. I ve svitu měsíce bylo vidět, jak dobře je o Zlatého draka i obě další lodě pečováno. Hodil jsem do sebe sklenku rumu, snědl několik sucharů a uvelebil se na přídi. Odtamtud jsem pozoroval, co se děje na ostrově. Hořely tam chýše a lidé křičeli. Papoušek odpočíval vedle mne na haldě lanoví. Čas od času pootevřel oči, aby se přesvědčil, zda tam, ještě jsem. Byl velmi spokojený a šťastný. V mém srdci oživla naděje, neboť na Morganovu pomoc se budeme moci spolehnout. A to může říct opravdu jen málokdo, že by mu pomoc přišla od pirátů. Po měsících plných útrap nastanou nyní snad konečně měsíce klidu.

KAPITOLA OSMÁ

K ČEMU JE DOBRÉ, KDYŽ MÁ ČLOVĚK ZA PŘÍTELE PIRÁTA? DALŠÍ PŘÍHODY

Nemusím snad ani povídat, jak se naše situace příjezdem Morganových lodí změnila. Piráti Antilských ostrovů Žijí, jak známo, v hojnosti a na svých lodích nemívají o jídlo a pití žádnou nouzi. Piráti hladověli a strádali totiž jen tehdy, když se museli schovávat nebo když je k tomu donutila nějaká živelná pohroma, podobně jako nás k řadě utrpení donutil hurikán. Morgan nás bohatě zahrnul vším, co jsme potřebovali: šatstvem, jídlem, ale i jinými věcmi, o nichž se v krátkosti zmíním; mám však rád ve vyprávění pořádek, a když jde všechno pěkně za sebou, a proto se musím nejdříve rozepsat o tom, co se ještě oné noci při našem vysvobození událo.

Flibustýři nikdy neberou lidi do zajetí, potrpí si na čistou práci, jak říkají provedení svých výpadů. Pod čistou prací rozumějí vypálení vesnice, pobití všech lidí, uloupení jejich majetku nebo jeho zničení. Jsou to hrůzné činy, ale odpovídají lidským vlastnostem. Možná že snad jednou přijde doba, kdy tomu tak nebude. Ale nyní tomu tak bylo a takové rozkazy vydávali i králové. Je tedy těžké vinit jenom piráty. Pan Morgan a jeho bukanýři Čas od času přepadli jeden dva z Antilských ostrovů, které byly bohaté. Vyhledávali zejména ty, kde sami ostrované byli lupiči. Na takových místech mohli počítat s kořistí větší než jinde. Tak došlo i na přepadení a vyloupení Barbudy. Zabili kaciku, Hurriho a ještě mnoho dalších. Hodně lidí stačilo přesto uprchnout na tu stranu ostrova, kde měli tajné skrýše se čluny. Vesnici piráti vypálili na popel, lodě potopili, ale každou věc, kterou bychom mohli použít k opravě Dolphina, ušetřili. Slavný korzár Závětrných a Návětrných ostrovů, který brázdil vody brazilských břehů k Floridě a kdoví kudy ještě, tedy pan Morgan, byl ke mně velmi laskavý. Za to mohu děkovat tomu, že jsem jej tenkrát u sebe hezky přivítal, přátelsky pohostil a že jsem vůči němu neprojevil žádnou nelibost, když mě přemlouval, abych se k němu dal za lodivoda. Ačkoliv jsem jeho nabídku odmítl, nezazlíval mi to, neboť věděl, že má před sebou poctivého člověka.

Byl pochopitelně překvapen, že mě s mými druhy nalézá zde, uprostřed strašlivého zajetí Karibů, jakmile jsem mu ale vypověděl, co mě znovu přimělo k plavbě, pochopil to. Když přišla řeč na holandský konvoj, Morgan se zasmál: — To jste měl, pane Crusoe, z pekla štěstí, že jsem vás tam s nimi nenatrapíroval! Spojil jsem se s jedním chlapíkem, že Holanďany před Trinidadem přepadneme. Ale marně jsme na konvoj čekali, nedojel. Lodě snad ztroskotaly, a tak jsem se rozhodl, že si to vynahradíme a vybereme pár ostrovů. To je k nevíře, že vy jste plul zrovna s těmi, na které jsme měli políčeno!

A zařehtal se tak, až se celý Zlatý drak zakymácel, a byla to panečku pořádná loď, jako ona komodorova vlajková, která šla před našima očima ke dnu. Už jsem vzpomněl, že loď mého synovce Josiáše jsme mohli dát do pořádku díky ochotě vůdce flibustýrů. Opravili jsme poškozené a chybějící plaňkoví, obšívku a hrazení, našly se i nové stěžně a ráhna. Postavili jsme nové veslové kormidlo a kormidlovou tyč. Bylo to sice staré řešení, ale pořád ještě jednodušší a s lehčí obsluhou než dnešní kormidlová kola. Vyspravili jsme poškozenou palubu, napůl spadlé přepážky ve skladech a mezi kabinami. Vyrobili jsme nový kotevní rumpál, což byl úkol vskutku snadný. Mezi nakradenými věcmi pohanů jsme našli spousty všelijakých kladek, řetězů, kotevních příček, ale i kotevních lan, která — jak známo — jsou jiná než lana přivazovací. Oba naši námořníci, kovář a tesař, měli zlaté ruce. Na pomoc nám přišli však i naši zachránci, hlavně Hej Tom se velmi snažil, aby naše loď byla co nejdříve v pořádku. Mělo to, jako všechno, svou příčinu. Zakrátko totiž vyšlo najevo, že Hej Tom a Martin jsou dávní přátelé. Ještě jako mladí námořníci spolu sloužili na admirálské lodi. Svoje kóje měli natažené vedle sebe mezi dvěma děly. Hej Tom byl ale šikovnější a utekl dřív, než mu na tělo vyrazili cejch. Protože to postihlo jen ty, o nichž se dalo předpokládat, že z nich budou nepostradatelní, dobří a ostřílení námořníci. Potom, co se všechno tak pěkně otočilo a jako v pohádce přišlo po zlu dobro, snad nikoho ani nepřekvapí, když povím, že jsme naši loď dali nejen dohromady, ale naplnili i naše sklady. Vyprávěl jsem, že jsme viděli, jak divoši odnášejí naše cenné věci k hoře. A připomněl jsem, že jsme měli zakázáno tam chodit. Ukázalo se, že přepadením tohoto ostrova spadl našim pirátům do klína dobrý úlovek. Nešťastný lid, který zčásti zahynul a zčásti uprchl, hromadil v mnoha jeskyních oné hory všechno to, co uloupil na lodích, které přepadával, a ze sousedních ostrovů, které vydrancoval. Nic z toho doopravdy nepoužil, neboť divoši si vystačili jenom s nějakými těmi nástroji ke stavbě lodí. Větší nároky neměli. Kradli pro krádež samu. Nakradené pak jako svatý fetiš shromažďovali v oněch jeskyních, jež uctívali jako opravdové svatyně. My jsme pro sebe nežádali víc, než zpátky to, co nám sebrali, a pár věcí na doplnění toho, co by osadníci na mém Ostrově mohli s užitkem upotřebit. Pan Morgan ale neustoupil, dokud nebyly sklady Dolphina naplněné různými užitečnými a cennými předměty právě tak, jako když jsme opouštěli břehy Anglie. Třebaže to bývá mým zvykem, nebudu tu vyjmenovávat, co jsme díky panu Morganoví na ostrově kmene Sibaů ukořistili. Za všechno uvedu jen pěknou řádku krumpáčů, seker, motyk a zemědělského náčiní. Kupodivu se tam našel i tkalcovský stav a přadlácký stroj, pořádně zrezivělý, ale když jsme jej důkladně vyčistili, byl ještě k použití. Mezi nakradenými věcmi podivínských Sibaů jsme pak objevili i množství sudů, štoudví, dokonce rozebrané povozy. Tím vším nás pan Morgan podaroval, řka, že je to odškodnění za všechny ty útrapy a strasti. S díky jsem vše přijal.

Kapitán Zlatého draka nám pomohl také s tím, že opravu a vybavení naší lodě nenechal jen na nás samotných. Z těch, kteří nenakládali nebo nepracovali na opravách vlastní lodě, přišlo nám na Dolphin pod vedením Hej Toma na pomoc dobrých osm či deset lidí. Všechno spělo báječně kupředu. Ze zásob Sibaů jsme vyudili několik selat, abychom měli dostatek masa. Vzali jsme si dva pytle rýže a prosa, které se tu hojně rodilo. Naplnili jsme naše špižírny kokosovými ořechy, které poskytují osvěžující nápoj a nejlépe také zahánějí žízeň. Co však bylo pro nás od Morgana pomocí největší, to byli čtyři námořníci, jež nám ze své flotily přidělil. Takto vybaveni jsme se už směle mohli vydat na cestu k Ostrovu a odtamtud do Brazílie.

Čtyři námořníci byli starší piráti, kteří by se rádi usadili u nějakého klidnějšího řemesla. Toužili po Brazílii, a tak jsme Jim kápli do noty, neboť takto tam přijedou na obyčejné obchodní lodi a s pomocí svých tamních přátel se dopracují k půdě a na své stáří k řádnému majetku. Nabídl jsem jim, že si mohou prohlédnout moji državu, objevil jsem ji já, je tedy moje a nikdo mi ji vzít nemůže, a řekl jsem jim, že by se tam pro ně nějaká vhodná práce jistě našla. Oni ale odpověděli, že touží po Brazílii, protože slyšeli, že tam člověk přijde snadno k penězům a zakrátko zbohatne. Nechal jsem tedy rozhodnutí na nich. Dolphin byl jako znovuzrozený.

Štěstí nám přálo i nadále. Ukázalo se, že Morganův hlavní válečný stan je blízko Trinidadu, na ostrově Tobago. Mohli jsme tedy plout společně až tam. Bohatá a nečekaná kořist přinutila totiž velkého piráta, aby se vzdal dalších loupeživých projížděk a plul do Tobaga svůj nabytý majetek vyložit, nebo jej prodat trinidadským pašerákům a překupníkům, či jej poslat ke zpeněžení do Brazílie. Rád jsem přistoupil na myšlenku, že poté, co navštívím Ostrov a uvidím co a jak, pomůžu Morganovým pověřencům kořist v Brazílii rozprodat. Korzára to moc potěšilo. Pravil, že se ve mně nezklamal a věděl, že dobře jedná, když mě tenkrát vyhledal. Znova mi zopakoval nabídku, abych se u něj stal lodivodem, já ale jeho pozvání odmítl.

— Věřte mi, pane, řekl jsem mu upřímně, — po tom, co se přihodilo, cítím, že jsme stále většími přáteli. Vaše chování a vzácná pozornost mne zavazují. Pomyslete ale, jsem už starý člověk, a navíc na delší dobu se z domova vzdálit stejně nemohu. Vždyť mě tam čekají malé siroty. Moje žena mi, chudinka, umřela náhle zrovna předtím, než jsem vyplul.

— To je mi líto, pane Crusoe, opravdu líto, pravil, pokyvuje hlavou, — to chápu, proč nechcete přijmout lodivodství. Váš věk, pane, je totiž sotva nějakým důvodem. Kdo toho tolik vydrží, nemůže se vymlouvat na stáří.

Rozhovor probíhal v honosné kabině na Zlatém draku. Byli tam taky oba moji synovci, Josiáš a Bert, byl tam i Hej Tom a ještě jeden pirátský důstojník, na jehož jméno se už nepamatuju. Bylo to v předvečer vyplutí, kdy ostatní už odpočívali na svých lodích. Vál příznivý vítr — zrána lehko odrazíme od mola.

V kabině Zlatého draka jsem měl pocit skutečně královský. Pokuřovali jsme a v kroužcích vyfukovali dým. Z cínových pohárů popíjeli madeirské. Místnost, podobající se spíše slavnostnímu sálu, osvětlovalo několik olejových svítilen a kahanců. Projevil jsem patřičný obdiv.

Nato mi pan Morgan vyprávěl, že jako vzor jí stála kabina jeho předka, proslulého Franeise Drakea. Drake byl také pirát, a jak se proslýchá, nejslavnější korzár, jakého kdy tato země nosila. Povídá se, že na Drakeových lodích byli i kněží. Jaké však bylo moje překvapení, když jsem i na Zlatém draku uviděl kaplana, jistého seňora Martineze, který přišel do lodní kabiny, pomodlil se a požehnal večeři. Dva černí sluhové nosili jeden chod jídla za druhým.

— Jen si poslužte, pane Crusoe, pobízel mě a mé druhy přívětivě korzár. — Dost jste si užili strádání.

S tím jsme souhlasili. Když byl ze stolu sklizen poslední pokrm a nadešel čas pro milý rozhovor, považoval jsem za vhodné vyrukovat se svou nabídkou. Domnívám se, že mohu právem říct, že toho opravdu není málo, za co Morganovi vděčíme: především za naše životy, neboť si lze jen těžko představit, že bychom unikli ze spárů pohanů, hlavně ale za opravu lodě a náhradu našeho zboží. A to už ani nemluvím o doplněné posádce. Tolik najednou toho přece jen nejde přijmout od člověka, jehož nabídku stát se lodivodem jsem odmítl. A proto jsem se rozhodl, že před ním odhalím tajemství onoho ostrova, které mi svěřil můj llsabonský přítel — kapitán, jenž mi také zachránil život. Všechno jsem vylíčil tak, jak jsem to povídal Martinovi. Josiáš a Bert, kteří o tom slyšeli poprvé, se velmi podivili.

Své vyprávění jsem zakončil slovy: — Pane Morgane, vděčím vám opravdu za mnohé. A ták se domnívám, že pokud ostrov Portugalců není ještě vydrancován, může skrývat veliké poklady. Můj čas se bohužel žalostně nachýlil, moje opuštěné děti a Bertova žena nás určitě už oplakávají. Budu rád, když se konečně dostanu na svou državu, tam zavedu pořádek a uzavřu smlouvy, což jsem tehdy opomněl učinit, a uskutečním některé svoje další představy a pak se přeplavím do Brazílie, kde vyhledám staré přátele, obchodníky, statkáře a převora augustiniánského řádu, který byl ke mně velmi milý a po dobu mé nepřítomnosti se mi staral o část majetku. K tomu je ale třeba spousty času a já musím po pravdě dodat, že ačkoliv jsme ještě hezky daleko, jsem už jednou nohou doma. Přijměte tedy ostrov Portugalců jako moji upřímně míněnou nabídku. Jsem si jist, že když budete mít čas, najdete vše tak dobře, jako bych to našel já. Mapu jsem bohužel nedostal, zopakoval jsem, abych jej povzbudil, — ale snad …

Morgan potřásl hlavou. Na tvrdé tváři ošlehané deštěm, větrem, sluncem, sněhem i mořskou slanou vodou se mihl úsměv.

— A co když své nabídky budete časem litovat, pane Crusoe?

Pravil jsem, že o tom nemůže být řeč. Své jmění rozmnožovat nehodlám, mou zásadou je čistý zisk a dnes už taky spokojený život. Mnoho peněz, mnoho starostí. Když se povede všechno tak, jak jsme předpokládali, pak i Josiáš a Bert dostanou svůj podíl z plavby, já pokryju výdaje a v neposlední řadě budu moci počítat i s pravidelným pachtovným z državy. A kromě toho je tu ještě renta z brazilských statků. Víc nepotřebuju.

Taková je pravda, pane, na mou čest. Uděláte mě šťastným, když budu vědět, že jste moji nabídku přijal.

Korzár pozdvihl číši vína: — Tak si na to tedy, pane Crusoe, připijme! A hned se podívejme, kterým směrem si myslíte, že by ten portugalský ostrov mohl ležet.

Vytáhl všechny mapy, které na lodi byly, tedy pochopitelně ty, které zobrazovaly moře a ostrovy na jih od Trinidadu a kus Brazílie. S uspokojením jsem si povšiml, že moje država stále ještě na mapách chybí, stejně jako tam chyběla spousta jiných ostrovů kolem ústí Orinoka. Doma jsem měl čas hloubat nad mapami a zamýšlet se nad přibližným místem ostrovního překladiště Portugalců, a tak jsem nyní korzárovi mohl ukázat, kde si myslím, že by to asi bylo.

— Tady, odsud až sem, zakreslil jsem do mapy dvě přímky a doplnil je jednou čarou na -trojúhelník. — Sem, pane, vyšlete loď na průzkum.

Korzár přikývl: — Tak to udělám, pane Crusoe. Vidíte, i teď musím přiznat svoji lítost nad tím, že u mne nejste lodivodem. Ale co naplat, vina není v nás. Když ale ostrov najdeme a objevíme tam nějaké poklady, na vaši laskavost nezapomenu. To přísahám, jakože jsem pirát John Morgan! Martinezi, složím přísahu. Na krucifix a lebku, jak si to nebesa přejí!

Jistě tušíte, že jsem od něj žádnou přísahu nechtěl, ale Morgan jinak nedal, že od ní neustoupí. Nakonec přísahu složil před páterem Martinezem a bylo to slavnostní a dojemné. Potom jsme se já a mojí synovci rozloučili s našimi hostiteli, poděkovali jim za milé pohoštění a opětovně za velkou pomoc, kterou nám prokázali.

Byla půlnoc. Tři lodě kotvily vedle sebe, naše trochu opodál. Museli jsme nasednout do člunu, abychom se k ní dostali. Na palubách se už probouzelo mužstvo, neboť i pirátů se před každou cestou zmocní vzrušení. Na Dolphinu jsme zastihli naše nové námořníky, piráty, kteří toužili po klidnějším životě. Sesedli se kolem hlavního stěžně a povídali si s Martinem o svých osudech a tužbách. Už jsme si lehnout nešli, raději Jsme před odjezdem ještě všechno prohlédli. Konečně svítalo a my mohli zvolat: Zvednout kotvy! Zvednout kotvy, abychom dali sbohem tomuto prokletému ostrovu, kde jsme ztratili tolik z našeho přísně vyměřeného času. Kdyby se bývalo všechno odvíjelo tak, jak jsme měli v plánu, pluli bychom nyní už nazpátek. A zatím jsme ještě nedojeli ani na Trinidad. Do nového lodního deníku jsme zaznamenali datum: 2. srpna 1694.

S dobrým větrem v plachtách jsme opustili Barbudu, zpustošenou zemi Karibů.

Vědomí, že máme takového ochránce, jakým je pan Morgan, nám dodávalo nejen jistotu, ale i radost, že nemusíme plout sami. Čas od času plachtily naše lodě vedle sebe, to jsme si pak vyměnili několik slov, rozjeli se a zase pluli spolu. Čas, který ještě zbýval do Tobaga, kde jsme se měli s piráty rozloučit, rychle míjel. Zpočátku jsme brázdili vody na vnitřní straně Malých Antil, tedy Návětrných ostrovů. Projeli jsme kolem Guadeloupu, minuli ostrovy Dominika, Martinique, Santa Lucia a ještě mnoho dalších drobných ostrůvků. Pátý den plavby Jsme u grenadských korálových útesů obrátili na širý oceán a šestý den jsme přirazili k Tobagu. Podle naší úmluvy měl Dolphin pokračovat ve své cestě dál, a tak jsme se s Morganem rozloučili. Zlatý drak se k nám přiblížil a spustil člun. Hej Tom přešel na naši palubu, potřásl si s námi pravicí a velmi dlouze se loučil se svým kamarádem Martinem. Potom nám z pověření svého velitele předal koš. V koši jsem zahlédl všelijaké lahodné nápoje. Patřičně jsem za ně poděkoval a své díky jsem zavolal taky na velitelskou loď.

Když jsme se rozloučili, pomyslel jsem si, že se sluší, abych tímto vzácným darem pohostil taky svoje muže. Protože vál pravidelný mírný vítr a na palubě nebylo takřka co na práci, otevřeli jsme láhve a napili se na úspěch naši plavby a na zdraví. Pak jsem si pořádně prohlédl obsah košíku a zjistil jsem, že kromě čtyř lahví, pečeně a dvou párů pěkných bot je tam ještě něco. Byl to kožený váček na střelný prach nebo olovo, jaký nosívají lovci kolem krku. Musím přiznat, že pěkně zdobený váček se mi velmi zalíbil. Co v něm asi bude? hádal jsem, než jsem se rozhodl, že jej otevřu. Jak jsem vzal váček do ruky, právem jsem se podivil. Jeho váha prozrazovala, Že uvnitř budou mince. A taky byly. Ve váčku zacinkalo tři sta portugalských zlaťáků. Vedle nich byl na pergamenu úhledným písmem napsaný vzkaz: Přijměte v dobrém jako zálohu za portugalský ostrov portugalské zlato. Váš oddaný Morgan. Tři sta zlatých, a k tomu ještě portugalských, to byla pěkná sumička. Než bychom se obrátili, kdo ví kde už bychom pirátskou loď honili! A možná, že bych tím nadělal jen zlo, kdybych dárek velkého korzára odmítl. Mohl bych toto přátelství navždy ztratit. Přijmout zálohu není ještě žádný hřích, zvlášť když byla darovaná s dobrým úmyslem, a tak jsem se smířil s tím, že jsem od našeho dobrodince dostal navrch i peníze.

Takto obohaceni pluli jsme dál k Trinidadu, jehož tři velké vrcholky se před námi rýsovaly už od Tobaga. Na Morganovu radu jsme měli palubní děla a střelné zbraně stále v pohotovosti. Martin a čtyři piráti dostali za úkol zajistit ozbrojenou hlídku a v případě nutnosti obstarat i hlavní část ozbrojené obrany. Martin byl totiž v tomto směru odborník stejně jako oni čtyři piráti, kteří uměli pochopitelně zacházet s děly, o mušketách ani nemluvě. Čtyři piráti si s sebou vzali ostatně taky svoje krunýře a helmice, neboť tato ochranná výzbroj jim patřila. U pirátů je starým zvykem, že každý nováček, kterého loďmistr určí k boji, si sám vyrobí krunýř a helmici. Teď patřili čtyři piráti k naší lodi. Až do konce zůstali statečnými chlapíky a užitečnými členy naší malé posádky. Dva z nich byli německého původu, jako koneckonců i moje rodina, jedem se jmenoval Hans a druhý Erik. Původ zbylých dvou se nám nikdy nepodařilo odhalit a myslím, že jej neznali ani oni sami. Ze svého dětství si pamatovali pouze to, že žili v přístavních čtvrtích Londýna mezi Rybářským trhem a Mostem, žebrali, kradli, byli bez rodičů a bez domova. Byli to bratři, jednomu říkali Silák, druhému přezdívali Šibal. Všichni čtyři piráti přiznali, že necouvli ani před vraždou, když bylo třeba. Jinak ale byli dobrými námořníky, žádné práci se nevyhýbali a všechny rozkazy pohotově plnili.

Než jsme dojeli do přístavu Trinidad, nepotkala nás žádná větší svízel, ani se neudálo nic takového, co by stálo za zmínku. Cestou jsme potkávali hodně lodí, což byl velmi příjemný pocit. Jedna za druhou se objevovaly lodě vezoucí poklady, zlato a drahocenné věci z pevniny, dokonce i z Mexika. Naši piráti říkali, že valná většina rejdařů a obchodníků platí slavným pirátům roční daň. Tou se vykupují, aby jejich lodě nebyly vydrancovány a vypleněny a posádka pobita. Jak říkali, můžeme se připravit na to, že jen co zakotvíme v Trinidadu, přijde na naši loď víc takových „pověřenců” a budou po nás chtít odstupné. Oni už to s nimi ale vyřídí. Všichni piráti drží velmi pospolu a snaží se rozdělovat si mezi sebou i svá loviště. Nejmocnější ze všech je však Morgan a jeho nadřazené postavení všichni uznávají.

Trinidadskému přístavu se říká Port of Spain. Město je poměrně veliké, ale postavené bez ladu a skladu, v ničem se nepodobá našim. Žije v něm mnoho národností. Slyšel jsem, že je to v dnešním světě nejrušnější přístav mezi Antilami a Karibským mořem. Vjezd do přístavu střeží vždy dvě a dvě strážní věže a nad otevřeným mořem jej chrání okrouhlé bašty. Mnoho děl je namířeno na moře, protože z té strany byl Port of Spain nejčastěji přepadán. Právě proto španělský vrchní guvernér, který je tu zároveň místodržícím, nařídil, že se k vjezdu do přístavu mohou najednou přiblížit nejvýše tři lodě. Jakmile by jich připlulo víc, začnou děla pálit. Když jsme byli u průplavu tak blízko, že jsme mohli zahlédnout přístav, neklidně jsme se rozhlíželi po všech kotvících lodích, zda mezi nimi neobjevíme některou plachetnici z holandského konvoje. Ale neuviděli jsme namouvěru ani jedinou takovou loď s vysokým zádovým kastelem a strmými stěžni z několika dílců. Podle všeho to bylo skutečně tak, jak říkal Morgan: Holandský konvoj byl zničen v hurikánu.

Míjeli jsme mnoho válečných korábů, neboť přístav střežily nejen věže, ale i lodě.

Hladce jsme se dostali do vlastního přístaviště, kde se nás ujal kapitán rejdy. Tento přístav se zrodil z příkazu španělského krále sotva před několika lety. Protože jsme oznámili, že chceme nakupovat zboží, vyznačili nám místo k zakotvení blízko břehu.

Kapitán rejdy, který přišel na naši loď, s úžasem vyslechl naše příhody a dobrodružnou cestu až sem. Po dohodě s ostatními jsem se nijak nešířil o setkání s panem Morganem. Řekl jsem jen tolik, že na ostrov Sibaů nám na pomoc zavčas přispěchalo válečné loďstvo, které jsem znal ještě z domova. Viděl jsem, jak v očích španělského kapitána stoupl Dolphin na ceně. Jako každý kapitán rejdy, i on se nás zeptal, co budeme potřebovat, co hodláme obstarat a kam to všechno povezeme. Vyjmenoval jsem zboží, které jsme měli v úmyslu zakoupit, a řekl jsem mu, že je povezeme do Brazílie, což vzal na vědomí. Nemusím snad ani povídat, že se na naše obchodní zájmy nevyptával z pouhé zdvořilosti. Jako většina kapitánů rejd nebo přístavních velitelů měl i on své přátele mezi obchodníky. Kápl mu od nich sem tam nějaký tolar. Poznamenal jsem si adresy a poté, co jsme spustili kotvy, jsme tam společně s mými synovci Josiášem a Bertem zašli. Tři sta zlatých, které jsem dostal od pana Morgana, jsem měl v úmyslu užitečně investovat do tabáku, železných hřebů a prutů, vlny a koženého zboží. Byl z toho slušný náklad, když jsme jej naložili na povoz a vydali se k přístavu. Bert se strachoval, kam tolik zboží uložíme a jestli se nám to přece podaří, pak tím loď dozajista přetížíme. Naštěstí se místo nakonec přece jen našlo a loď přetížená ani moc nebyla. Obstarali jsme si i několik nepostradatelných drobných předmětů, které jsme po našem dobrodinci už žádat nemohli. Jedním z nich byl nejnovější, velmi spolehlivý model kompasu, druhým byl horizontmetr, rovněž nový typ, a třetí věcí byly na Martinovu prosbu přesýpací hodiny, takové, jaké se používají na válečných lodích. Byli jsme vskutku jako znovuzrození.

Vrchní kapitán rejdy s radostí vyslechl, že jsme nakoupili tam, kde nám poradil. Za naši laskavost ještě poděkoval. Požádali jsme jej, aby nám umožnil připlout blíže k břehu, neboť máme malou posádku a s čluny by šla doprava zboží obtížně. Řekl, že zhruba za hodinu se u nákladní hráze uvolní jedno místo, tam můžeme přirazit. Do té doby ať naše povozy počkají. Mezitím, co jsem to s kapitánem rejdy dojednával, povšiml jsem si, že nás pozoruje jakýsi starší člověk, jako by chtěl vyzvědět, o čem je mezi mnou a kapitánem rejdy řeč. Pomyslel jsem si, že to bude možná jeden z oněch „pověřenců”, a už jsem se smiřoval s tím, že jsme výběrčímu pirátů přece jen neunikli. Zároveň jsem si ale v duchu říkal, že na piráta nevypadá. Jeho zevnějšek byl totiž úhledný, div ne takový jako rejdaře. Měl pořádné přezkové boty s tlustou podrážkou, pod koleny svázané městské kalhoty, lněnou košili, lehkou kazajku s malým pláštíkem a cylindrový klobouk. U širokého koženého opasku se mu nehoupala dýka, ale místo ní a bambitky tobolka s penězi a pytlík s tabákem. Když viděl, že se s kapitánem rejdy loučím a chystám se se synovcem Josiášem nasednout do člunu — Berta jsem nechal u povozů —, smekl klobouk a zastavil mě.

— Promiňte, pane, ale nemám náhodou tu čest s panem guvernérem?

Tato forma oslovení mě tak překvapila, že jsem zůstat stát s pusou div ne dokořán a chvíli jsem nebyl s to ze sebe cokoliv vypravit. Od doby, co jsem odjel z Ostrova, mě nikdo pane guvernére neoslovil.

— Velice se totiž, pane, podobáte jednomu guvernérovi, s nímž jsem se seznámil na jednom ostrově, odkud jsme se pak společně plavili do Anglie. Ale jestli se mýlím, tak mi to prosím odpusťte.

Nato znovu smekl klobouk. Teď už jsem věděl, kdo to přede mnou stojí, ač musím přiznat, že se velmi změnil. Tento muž nebyl nikdo jiný než kormidelník na oné lodi, která mě v roce 1687 vezla z Ostrova do Anglie. Kormidelník Willem, neboť tak se jmenoval, se po boku svého kapitána velmi statečně bil proti lodním vzbouřencům, které se nám i s mojí pomocí podařilo nakonec zneškodnit. Tři angličtí námořníci z kormidelníkových druhů zůstali na Ostrově. Od té doby jsem na ně myslel stále s obavami.

— Snad nejste kormidelník Willem? položil jsem mu konečně otázku, když jsem přemohl svůj údiv.

— Baže, to jsem já. K službám, pane guvernére. Kormidelník Willem, dnes už ale velitel obchodní lodě Fantom!

Oba jsme se velmi zaradovali. Kormidelník Willem neslyšel o mém Ostrově nic zvláštního a o životě tam všehovšudy jen to, co zaslechl vyprávět od jednoho námořníka, kterého před lety potkal: Že prý je „někde” nějaký ostrov, na němž malá skupinka Španělů a ještě menší skupinka Angličanů mezi sebou zápasí o „moc”.

— Viďte, pane guvernére, to by mohl být jedině váš Ostrov?

— Obávám se, že ano, odpověděl jsem.

Kormidelník Willem se dobře pamatoval na ty tři z jeho posádky, kteří zůstali na mém Ostrově. I podle jména vypočítal muže, které kapitán po potlačení vzpoury nebyl ochoten vzít zpátky na palubu, tedy znovu do služby. Tom Smith, Will Atkins a Willy Fry, tak se jmenovali.

— Z těch všech je nejnebezpečnější Will Atkins. Vůdcem vzpoury ale nebyl on, nýbrž nálodní, Will Atkins byl zato největší křikloun. Na toho si musíte dát pozor, pane guvernére, máte-li v úmyslu vydat se na Ostrov. Ale dost možná, že tam už ani nežijí, nebo se přestěhovali. S takovými nespokojenci jsou totiž vždycky trampoty.

Kormidelníku Willemovi jsem odpověděl, že to skutečně uhádl: Ostrov mám v plánu co nejdříve navštívit. Dlužím to svým příbuzným a mužstvu. Můj starý známý mi pak vyprávěl, že má namířeno do Brazílie, napřed ale musí dát opravit svou loď, která nekotví tady, ale několik kilometrů odsud u jedné vesnice, je totiž tak poškozená, že když dorazili do zátoky Pária, museli se už poohlížet po nějakém místě k zakotvení. Teď byl právě koupit dřevo na opravu a chystá se je tam na plachetnicích dopravit, ale uviděl mě, a tak si nemohl nechat ujít příležitost, aby mě neoslovil.

— Často si vzpomenu, pane guvernére, co jsme se na vašem Ostrově nadumali, jak získat zpátky loď a zvítězit nad přesilou. A nakonec se nám to díky vašemu důvtipu povedlo.

A co si tak kormidelník Willem tuto starou věc připomněl, napadlo ho, že když budou s opravou Fantoma včas hotovi, neopomine se u Ostrova zastavit.

Sdělil jsem mu, že tam hodlám strávit pouze pár týdnů. Odtamtud i my poplujeme do Brazílie a potom zpátky domů. Budu se muset poohlédnout po nějakém mužstvu, protože z toho nynějšího chce na Ostrově zůstat několik mužů, vlastně většina posádky.

— Když to včas stihneme, pane guvernére, ujišťoval mě kormidelník Willem, — když to včas stihneme, nelamte si s mužstvem hlavu. Do Brazílie vám nějaké chlapy půjčím, a tam už nebude těžké sehnat lidi, kteří zatoužili po staré vlasti.

Kormidelník Willem nasedl do bárky, my s Josiášem do gigu. Musím říct, že po tomto setkání mi spadl kámen ze srdce. Cesty osudu bývají nevyzpytatelné. Měsíce jsme se protloukali nejhoršími útrapami a nesnázemi a máme-li upřímně doznat, už jsme sotva věřili, že to všechno přežijeme. A teď je tu jedno radostné setkání za druhým.

K žádné další události, která by stála za zmínku, v Port of Spain již nedošlo. Obstarali jsme vše potřebné a dostali všechno, co jsme chtěli. Musím říct, že se neukázal ani jeden z pirátských výběrčích. Na lodi nás nikdo neobtěžoval, ačkoliv tehdy brázdilo vody Karibského moře, zejména kolem Malých Antil, hodně pirátů. Šibal se domníval, že John Morgan nějakým způsobem menším pirátům sdělil, že Dolphin je pod jeho ochranou.

— Jinak to není možné, pravil Šibal, který ke svému jménu nepřišel jen tak náhodou, pořád mu totiž u rtů pohrával šibalský úsměv. — Ruka Dlouhýho Johna dosáhne pěkně daleko. Však jsem taky dneska viděl, a můj bráška to viděl taky, jak po břehu brousí chlapíci od pirátů, takoví jako my. Koukli na loď, pak si něco pošuškali a šil zas dál. Však jsem za nimi taky houkl: Braši, tady z toho nic nekouká. A oni na to, že to teda-ne. No, nemám pravdu, pane? Být s Dlouhým Johnem zadobře, to se panečku vyplatí. Jenom tak můžeš na piráty udělat dlouhý nos!

Bylo to, jak říkal. Tato cháska přezdívala panu Morganovi Dlouhéj. John, ale nebylo to nic urážlivého, bylo to z úcty. A tak jsme se stále přesvědčovali o tom, jak velké vážnosti požívá náš mocný korzár kolem Antil: Ctili jej dokonce i Španělé, třásli se před ním, vždyť jeho válečný stan na Tobagu byl, co by kamenem dohodil.

Za pět dní — po doplnění zásob vody — jsme rozvinuli plachty a vypluli rovnou ústím Orinoka k Ostrovu, kde jsme pak stočili k východu.

Když jsme propluli kolem zátoky Pária, nechávajíce za sebou strážní věže, otevřela se před námi znovu nedohledná pláň moře. Nedovedl jsem se ubránit dojetí. Stál jsem na přídi lodi a díval se k jihu. — Tam někde je Ostrov, opakoval jsem si stále. Budiž mi to odpuštěno, vždyť teď už jsem měl naději, že znovu spatřím zemi, která mi patří a kde jsem prožil tolik let. Tam se ze mne stal muž, tam jsem se naučil vážit si práce, milovat činnost, tam jsem se přesvědčil, že v životě je nejdůležitější, aby člověk věřil sám sobě a ničeho se nezalekl, zejména úkolů, které před něj život postaví.

Pátek, můj drahý papoušek, mi seděl na rameni a mžoural do slunce. Za kormidlem byl Martin, na velitelském můstku můj synovec Josiáš. Ostatní podle potřeby — někdo na palubě, někdo u stěžňů. Bert, který byl nejen loďmistrem, ale teď už i mistrem kuchařem, čistil právě létající ryby, neboť měly být k snídani. Na volném ohništi udržoval Silák oheň. Polévka připravená z různé zeleniny klokotala v kotlíku. Je to pravda, že sotva pár hodin a uvidím Ostrov? Pohladil jsem chytrou hlavičku svého Pátka a pošeptal mu: — Jedeme domů!

KAPITOLA DEVÁTÁ

NĚKOLIK VZPOMÍNEK. OSTROV. A SHLEDÁNÍ

Nebyl bych to já, abych nepřiznal, s jakou úzkostí v srdci jsem hleděl vstříc shledání. Naučil jsem se, že i při největších zkouškách musím zůstávat klidný, že moje srdce nesmí tlouct prudčeji než obvykle a krev v mých žilách bušit horečnatěji. Klid dodává nejen jistotu, ale prodlužuje také život. Avšak od chvíle, kdy jsme vypluli ze zátoky Pária na širý oceán, byl klid mého srdce tentam.. Vědomí, že opět spatřím Ostrov, mě tak velmi rozrušovalo, že jsem se nemohl ujmout ani kormidla, ani řízení lodě. Stále jsem jen hleděl kupředu, do dálky. Věděl jsem, že dokud nedoplujeme do oblasti kde ústí Orinoko, sotva se uklidním.

Z párijské zátoky jsme vpluli severním průplavem na otevřené moře a riskovali tím delší cestu, než kdybychom pluli jižním průplavem. Museli jsme to však udělat, protože jižním průplavem vanul od blízké brazilské pevniny stálý protivítr a to by se nám mohlo stát osudným. Stáním na jednom místě bychom ztratili celé dny. V lakovém případě se opravdu vyplatí doplout na Ostrov až za tři dny než dát v sázku to, že bychom zůstali trčet na jednom místě šest i sedm dní.

Plachtili jsme tedy opatrně a stále pozorovali krajinu, abychom se hned od počátku vyvarovali všech nesnází kolem Orinoka. Námořníci proto také ústí Orinoka objíždějí velkým obloukem a riskují nebezpečí otevřeného oceánu. Pobřeží bylo plné ptáků, a protože bylo dusno, ležel v dálce nad pralesy široký pás oparu. Zahlédli jsme i tuleně, k velkému překvapení všech těch, kteří tudy pluli poprvé a byli zvyklí vídat tato zvířata jen ve studených vodách. Ale nejsou pouze tam. Jeden druh se vyskytuje v teplých krajích a velká hejna právě v ústí Orinoka. Pamatuji se, že se párkrát ukázali dokonce u mého Ostrova a já se tehdy také divil. Můj Ostrov! Jak mě asi přijme; jak mne přivítají ti, kteří na něm žijí? Obával jsem se, že než se na mou državu kvůli našemu zpoždění dostaneme, zavítá tam už doba dešťů. Jak jsem to popsal v mém Deníku, přicházely deště po 15. srpnu. A my počítali právě s tím, že toho dne na Ostrov dorazíme.

Ale nedorazili jsme. Pára, tetelící se nad vrcholky pralesa, jasně dokazovala, že od břehu nevane žádný vítr. To by sice ještě nebylo tak zlé, ale vítr ustával pomalu i nad mořem. Naše plachty visely zplihle sotva den plavby od vytoužené země. Byl to pocit každopádně nepříjemný. Mrzelo mě, že taková překážka se musela vyskytnout hned na počátku naši cesty. Byli jsme celí nesví, neboť jsme se právem obávali, aby nás nepřepadli divoši, Ostí Orinoka je protkáno množstvím ostrovů, a nejeden z nich obývají domorodci. Oba piráti i Martin, coby hlavní dělostřelec, očekávali případný útok v neustálé pohotovostí. Den ale proběhl naštěstí hladce. Večer se zvedl vítr, a tak jsme doufali, že bude-li vanout rovnoměrně, dorazíme na Ostrov sice pomalu, nicméně druhý den navečer. Z plánovaných tří dnů byly tudíž čtyři a půl které jsme potřebovali k tomu, abychom se z Trinidadu na můj Ostrov dostali.

Kolik je tomu už let? položil jsem si otázku, když jsem tak osamocen přemítal na přídi lodi. Bylo to snad 28. nebo 29. září 1659, kdy ztroskotala naše loď a my, možná právě v těchto místech, bojovali o životy a koráb. Je tomu tedy bez půldruhého měsíce bezmála pětatřicet let. A teď jsem tu znovu, stařec s mladistvým zápalem, pln očekávání z velkého shledání. Jaký bude Ostrov a ti, kteří na něm žijí? Jestlipak tam zůstali moji poddaní? Těžko si člověk dovede představit větší radost než tu, že zase znovu chodí po místech, kde prožil tolik let. Byl jsem zvědav na zátoku, kam mě tehdy vyvrhly vlny, sotva jsem se mohl dočkat, abych už viděl svou jeskyni, chýši, hradbu i chlívky pro moje zvířata. Když jsem si jen představil, že zakrátko vystoupím na nejvyšší pahorek Ostrova a budu se moci rozhlédnout kolem dokola, zachvátil mě přirozený nepokoj. Snad tam ještě najdu svůj letní příbytek, který jsem si zhotovil s takovou láskou a péčí. A bude-li všechno tak, jak si představuji, uvidím opět své poddané. Vždyť ti, kteří žijí na Ostrově, Jsou svými skutečnými poddanými. První byl Pátek, druhý jeho otec, třetí španělský kapitán, který později, když jsem na Ostrově už nebyl, měl na mou državu přivézt patnáct španělských a portugalských námořníků. K nim musím připočíst i ony tři Angličany, které jsme na Ostrově nechali z trestu, vzbouřence Willa Atkinse, Willyho Frye a Toma Smithe. Pátek se mnou chudák odjel do Evropy a jeho otec zemřel. Jestli tam ještě všichni žijí a nepřibyl-li nikdo, mělo by jich být dohromady devatenáct. Zároveň jsem ale tušil, že devatenáct lidí tam asi sotva najdu, buď jich bude méně, nebo více, vždyť uplynulo několik let a ty dávaly podobným úvahám opodstatnění. Přiznám se, že ne jednou, ale nesčíslněkrát, ano, velmi často jsem se pokoušel uhádnout, jak se asi odvíjel život mých poddaných. Někde mohla ztroskotat loď a mohli přibýt noví lidé. Nebo tam nějaká loď zakotvila a na ní všichni mou državu opustili. Nebo je třeba přepadli divoši, i když jsme tam nechali dost střelného prachu i zbraní. Napadlo mě také, že si Španělé mohli s sebou přivézt indiánské ženy, vždyť dost dlouho žili v kmeni Pátkova otce, kde s nimi výborně nakládali. I to se mohlo stát, že někteří z těchto Indiánů přesídlili na Ostrov, a tím spolu s bělochy počet obyvatel na mé državě stoupl…

Jak vidíte, důvodů k dohadům jsem měl dost. A to byla také jedna z příčin, proč jsem s takovým napětím hleděl vstříc shledání. Zdříml jsem si sotva hodinku dvě, a už tu byl rozbřesk a zanedlouho ráno. Vítr zesílil. Lanoví vrzalo a skřípělo, ale pro moje uši to byla libá hudba. Přišel za mnou Josiáš, aby se zeptal, zda plujeme dobře. Bylo mi stydno přiznat, že jsem před necelou hodinou podobnou otázku musel položit sám sobě: Kterým směrem je vlastně Ostrov? Za ta léta se mi mnoho věcí vytratilo z paměti. Měl jsem pocit, jako by kolem ústí Veliké řeky bylo nějak víc ostrovů, než jsem se pamatoval. Jako by se počet ostrovů vzdálených od břehu rozrostl. Je to pochopitelně nemožné, nicméně mně se to tak zdálo. Ostrov, moje panství, byl od jižních břehů Ameriky pořádně daleko, směrem silně na východ. Byl tak daleko, že vypadal jen jako vzdálený tenký pruh nebo čára na obzoru. Za dobrého počasí byly vidět jen mohutné hory ostrova Trinidad.

Zda plujeme dobře? Rozhlížel jsem se z přídě kolem dokola a zkoumal každý kousíček moře. Věděl jsem, že Ostrov leží poněkud stranou, opuštěn. Ale nezahlédl jsem jej. Po dlouhém pátrání jsem přišel na to, že jsme patrně změnili směr, neboť byl slabý vítr a mohlo se stát, že nás proud zanesl trochu výš. A tak jsem jen řekl:

Směrem na východo-severo-východ. Josiáš přikývl, že tedy dobrá, a vrátil se, aby nasměroval kormidlo. Zda jsem si byl jist, že na Ostrov narazíme skutečně při kursu východo-severovýchodním? Přiznám se, že nebyl. Nechtěl jsem ale svého synovce zklamat, a proto jsem mu dal tu rozhodnou odpověď, které jsem ovšem vzápětí litoval. Ale vzít zpět už nešla. Byla to velká ostuda, že zrovna já, který povídá stále jen o Ostrově, nevím ani přesně, kde leží. Přišel za mnou Martin. Také on byl celý neklidný.

— Pane, kdy už tam doplujeme?

Řekl jsem mu, že zakrátko. A řekl jsem i to, že teď udusíme už někde Ostrov zahlédnout, není odsud daleko.

— Trochu jsme vybočili z kursu, uklidňoval jsem Martina, — ještě v ústí řeky, když jsme se dostali do bezvětří. Víš přece, jak je tam silný proud. Teď už jsme správný směr zase našli.

Jenže lež se nevyplácí. Je sice někdy milosrdná jako nutné zlo, a stává se, že jedině tak dodáme lidem odvahu. Nejeden velký mořeplavec taky pozmění lodní deník nebo uvedl nepřesný údaj, aby povzbudil ty, kteří klesali na duchu. Ale jak říkám, dopouštět se takových věcí se nevyplácí. Zhořklo mi v ústech. Co když jsem právě tím odklonil loď od správného směru? Co když přivedu sebe i svou posádku do nějaké další útrapy a nesnáze? A přesto jsem neměl sílu přiznat se ke své slabosti. Hned vám povím proč. Jako by mi nějaký hlas, spolu s výčitkami, které si často dělám, našeptával: Je to správné, cos řekl, je to správné, jen tak dál…! Ale měl jsem proč věšet hlavu. Znenadání, jak už to tak v tropech, zejména na počátku doby dešťů, chodí, ustal vítr, nebe se zatáhlo a dalo se do deště. Blesky křižovaly oblohu, hřmělo, pak se strhla větrná vichřice. Přiznám se, že to nebyl ani trochu dobrý pocit. Má se snad opakovat, co mě tu potkalo v roce 1659? Byl jsem tak neklidný a zoufalý jako snad nikdy. Netoužil jsem po jiném, než ještě jednou spatřit svůj Ostrov, a zároveň jsem viděl, jak se mi do cesty staví jedna překážka za druhou. Blýskalo se, hrom burácel, a my plachtili dál. Jak jsem byl pln hořkosti, sílu větru jsem přecenil. Naštěstí Josiáš všechno sledoval a s chladnou hlavou plul srdnatě dál, ačkoliv jsme skasali většinu plachet. Mohli jsme považovat za štěstí, že se směr větru nezměnil a poháněl nás stále od zádi. Bouře předváděla, co dovede. Lilo a hřmělo celé hodiny. Loď snášela nárazy a přívaly vln I masy vod přelévající se přes její palubu dobře. Místo na přídi jsem neopustil ani teď. Chci být první, komu se dostane té radosti a uvidí Ostrov, jen co se ukáže. Čas od času mě polila pořádná vlna, ale co jsem měl dělat, oklepal jsem se jako pes.

Východ — severovýchod. To byl směr, který jsme udržovali. Větrná růžice dobře ukazovala, že plujeme správně. Čtyři piráti měli zlaté ruce. Šibal i Silák byli rozenými námořníky. Pracovali se stejnou chutí jako oba „mistři řemeslníci”, kovář a tesař, kteří už natahovali krky, kdeže ten Ostrov je?! Erik a Hans byli drsní chlapi, ale dobří pracanti. Bylo mi hořko při pomyšlení, co si asi počne kormidelník Willem (budu tak kapitánovi Fantoma říkat i nadále), jak on se dostane na Ostrov, jak sliboval, když my sami hledáme mou državu tak těžko. Při našem setkání jsem se ho samozřejmě ptal, zda si ještě pamatuje, kde Ostrov leží? Na to mí odpověděl, že to ví přesně, už nejednou totiž pomýšlel na to, vypravit se tam, a při té příležitosti si propočetl, kde se Ostrov nachází a svoje propočty považuje za správné. Oba jsme se v nich shodli a usoudili, že se ani jeden z nás nemýlil. Nebo jsme se zmýlili oba?

Náhle jsem se probral Pátkovým bláznivým skřehotem. Rozhlédl jsem se. A vtom… Za stále slábnoucí clonou deště jsem spatřil temný obrys. Že by loď? Útes? Nebo snad větší pobřeží? či více lodí pohromadě? Vypadalo to jako stín, Jako by byla noc. Bylo ale pozdní odpoledne, odpoledne, které se rychle časilo. Opřel jsem se o zábradlí, sepjal ruce, položil na ně čelo. Pátek už seděl na čelenu a křičel, jako by ukazoval cestu vpřed. Přede mnou se prostíral můj Ostrov!

Poznal jsem jeho obrys, nesčíslněkrát viděný a stále se mi vracející ve vzpomínkách. Povlovný jižní svah prudce se zvedajícího pahorku tvořil na severní straně po nějakých sto krocích hrb, jako hora nebo hřbet velryby. Tak jsem si první okamžiky, kdy spatřím svou starou vlast, svůj starý domov, nepředstavoval; a přece mnou toto setkání do hloubl duše otřáslo. Byl to opravdu nevšední zážitek, spatřit v dálce Ostrov clonou mlh.

— Héj, Josiáši, héj! Zem na obzoru! Ostrov!

To bylo najednou křiku a shonu. Jako by nás bylo nejmíň dvacet, nebo snad i víc, tolik rámusu nadělala radostí naše malá posádka. Kromě Martina, který stál u kormidla, se všichni vrhli na příď. Volali jsme na sebe, celí šťastní si padali do náruče, objímali se, tiskli si ruce, křičeli hurá a hosana, že jsme dorazili k cíli. Čtyři piráti se té slavnostní chvíle účastnili, jako by byli odedávna našimi druhy. Jejich pocit jednoty a sounáležitosti s námi mě dojal. Zakrátko se před námi vynořil Ostrov v plné své kráse. Už na dálku jsem zahlédl povlovný písčitý břeh obou jeho zátok a skalní útesy ve vnitřním ohybu Jedné z nich. Dobře patrný byl i les, jeho bujná zeleň, louka a pole na svahu pahorku. K mé radosti bylo pole obdělané. Ostrov je tedy obydlen. Lidé jej neopustili.

Velkou zátoku s mým příbytkem, svah a letní chýši a tam někde snad l osadu, která možná vznikla, jsme zahlédnout nemohli, byly na protější straně Ostrova. Zato jsme však v první zátoce uviděli dva stožáry a na nich jakési vlajky, v zátoce pak rybářské sítě. I ty byly důkazem, že tu žijí lidé. Lidé, jenže jací?

Zatím jsme si ale připili, na radost, že jsme dojeli. Slevil jsem ze své Zásady, aby námořník ve službě pil. Teď jsme měli službu všichni, a přece bylo třeba, abychom se napili. S velkou chutí jsme si nalévali dobré víno, které nám daroval Morgan. Nikdy mi nechutnalo tak jako teď. Bylo madeirské, přesně to, které jsme popíjeli v lodní kabině na Zlatém draku. Nejprve jsme vypili jeden, a pak ještě jeden pohár. Poté Jsem dal rozkaz vypálit ze dvou děl. Úkolu se ujal Martin se Silákem a Šibalem.

Martinova tvář zářila štěstím, že může svou novou vlast takto pozdravit. Po ranách se vzneslo do povětří mračno ptáků. Na severní straně Ostrova tedy stále ještě hnízdí buřňáci s červenými zobáky, mořští rackové a terejové. S mohutným vřeštěním vzlétl ohromný mrak ptactva proti naší lodi, jako by chtěl vetřelce napadnout, ale já věděl, že mě to přišli pozdravit moji staří známí. Pátek uvolněně vykřikl, protože mezi ptačími hlasy se ozýval i papouščí křik. Od té doby, kdy jsme odsud odjeli, se můj milý drahý kamarád nikdy podobně neprojevil. Tady na této straně sahá les až k vodě a salvy ze dvou děl trochu pocuchaly vrcholky stromů. Nad zátokou se pomalu rozplýval dým a řídl silou větru. Vylezl jsem na kotevní rumpál a zavolal na břeh, kde se objevil jakýsi člověk ve slamáku a v košili. Vynořil se zpoza napnutých sítí, které se tam sušily, a zaraženě si nás prohlížel. Byl malé postavy, spíš starší než mladší.

— Héj, hahó, tady je guvernér! Pospěš, příteli, do vesnice a řekni všem, že jsem přijel! Přijel Robinson Crusoe!

Nejdřív jsem to zavolal španělsky, pak ještě jednou anglicky. Onen člověk postoupil kupředu, přiložil ruce k ústům, jak se to dělá, aby nás bylo daleko slyšet, a anglicky odpověděl: — Tady nikdo žádného guvernéra nečeká. Guvernérem je tu Will Atkins, jestli chceš něco vědět!

Nato se otočil a zmizel za sítěmi, patrně po té pěšině, kterou jsem já sám před mnoha lety vyšlapal.

— No, nedá se říct, že by to bylo zrovna hezké uvítání, poznamenal zaraženě můj synovec Josiáš.

Nevlídná odpověď toho člověka překvapila i mne, ale pomyslel jsem si, že to bude na Ostrově asi nějaký nový člověk a dost možná, že moje jméno přeslechl. Zato se mi ani trošku nezamlouvalo, jak zavolal, že guvernérem je Will Atkins. Vzpomněl jsem si na poznámku svého přítele kormidelníka, a pak i na to, co jsem sám o Willu Atkinsovi věděl, a proto jsem se rozhodl, že budu vystupovat co nejrozhodněji, ne jako ten, kdo se vrací domů, ale kdo přijel dobývat. Z krátké odpovědi onoho člověka jsem právem usoudil, že darebák Will Atkins, kterému jsme dali milost, se nepoučil, ale strhl na sebe moc guvernéra. Bůhví co s mými milými Španěly provedl.

Proto jsem svým druhům, kteří postávali kolem a byli právem zaraženi, řekl: — Musíme se připravit na to, že Ostrov bude třeba dobýt zpátky se zbraní v ruce. Možná, že nás přívětivě uvítají i ti, kteří mě nenávidí. Když pes jednou kousne, kousne i podruhé a s člověkem to není jiné. Jestliže se Will Atkins považuje za guvernéra, nebo se jím prohlásil, pak jsme tedy přijeli v nejvyšší čas. Naším prvním krokem bude přeplachtit na druhou stranu. Tam by měla být osada, neboť tam jsem měl příbytek l já. Až dorazíme, vyzvu Atkinse a oba jeho druhy, aby jako moji „krajané” přišli na palubu, řeknu, že jsem jim dovezl nějaké dary. Tady je zadržíme a budeme vyslýchat. Ještě štěstí, že ten člověk vyžvanil, kým pro ně Je jeden z nejhlavnějších viníků vzpoury na lodi a vrah mnoha lidí.

Obrátili jsme plachty a vyrazili, abychom se přeplavili na druhý břeh Ostrova. Nyní, když jsme pluli k severním břehům a pak k severní straně, abychom posléze stanuli v horní části východního pobřeží, defiloval před mými zraky můj Ostrov jako královská podívaná. Na pastvinách pahorku se popásalo stádo koz. Vysoká kamenná stavba u mé bývalé Pozorovatelny hlásala, že se obyvatelé Ostrova mají na pozoru před možným přepadením. U východní zátoky jsem zahlédl několik člunů, ale žádnou loď. Čluny se podobaly spíš kánoím než pořádným lodicím. S uspokojením jsem objevil několik domků postavených na břehu z valné většiny směrem vpravo dolů, v blízkosti ochranné hradby kolem mého bývalého příbytku. Domky byly z kamene, hlíny, jílu a rákosí, zastřešené palmovými listy. Radost ve mně vzbudily děti, které jsem zahlédl pobíhat na břehu. Když spatřily, že se blíží loď, rozběhly se za velikého povykování vzhůru po pobřeží. Volaly, mávaly a stále jich přibývalo, až jich bylo snad deset nebo patnáct. Objevilo se také několik žen v žlutých, červených a modrých šatech. Že by to byly indiánské ženy? Jejich pleť byla totiž velmi tmavá. Martin, Silák i Šibal tvrdili, že zcela určitě. Vyloučené to nebylo, tím spíš, že jsem věděl, že moji Španělé pobývali nejprve jako zajatci a pak jako hosté delší dobu u kmene Pátkova otce. Když se tenkrát stěhovali sem, vzali si s sebou patrně i ženy, s nimiž tam žili. Objevilo se i několik mužů. Dlouze si nás prohlíželi. Clonili si oči, aby lépe viděli. Zakrátko jsem mezi nimi poznal onoho chlapíka, s kterým jsem prohodil oněch pár slov v zátoce s rybářskými sítěmi, v té, již jsem nazval Zátokou spásy. Téměř všichni měli na hlavách slamáky, jaké nosí Indiáni, když se zabývají domácími pracemi.

My se mezitím rozhodli, že by bylo od nás pošetilé vystoupit na břeh bez předchozího “zjištění, co a jak. Uběhlo mnoho let a za takovou dobu člověk neví, co se mohlo mezi lidmi na mé državě změnit. Ať přijde na palubu nejdřív Will Atkins, a ne-li on, pak onen Španěl, kterému jsem jako prvnímu zachránil život a kterého jsem tady vlastně určil svým zástupcem.

Na lodi jsem vytáhl vlajku své vlasti a vlajku, kterou jsem k velkému překvapení dostal od obou synovců a Martina. Tato pozornost mě od nich opravdu dojala. Když jsme vypluli ze Zátoky spásy, přišel ke mně Josiáš a povídá, zda jsem si na lodi všiml nějaké změny. Rozhlédl jsem se a prohlásil, že ne. Nato on slavnostně ukázal na čnělku hlavního stěžně a pravil: — A co říkáte tam tomu?

Na špici stěžně nad kormidlem, a jak bývá zvykem, nad praporem mé domoviny se třepetala krásná vlajka z bílého hedvábí. Uprostřed jejího pole bylo kormidlo ozdobené kolem dokola palmovou ratolestí.

— To je náš dárek. Nechali jsme jej zhotovit v Trinidadu, pravil pyšně Bert, který stál za Josiášem a pozoroval, jak to na mne zapůsobilo. Udělali mi tou vlajkou nesmírnou radost. Dosud jsem neměl žádný znak, ale teď už jej mám a k tomu ještě s palmovou ratolestí a kormidelním kolem. To je znak Robinsona Crusoea. Objal jsem Martina i oba synovce.

Stále víc jsme se blížili ke břehu. Zdejší hloubku jsem znal, a proto jsme mohli plout směle vpřed. Na břehu se scházelo víc a víc lidí. Rozdělili se do dvou skupinek. Poblíž okraje vody postávalo sedm mužů a několik žen. Druhá skupinka stála opodál, blízko chýší. Těch lidí bylo dvanáct a mnozí z nich nám mávali. Když jsme se přiblížili ke břehu tak, že jsme dobře rozeznali obrysy tváří, pokynul jsem svému synovci: — Spustit kotvu!

Za mocného žbluňknutí sjela kotva do vody, rozvířila kolem sebe písek, který prosvítal křišťálově čistou vodou, a vyplašila platýse a živočichy na mořském dně. Podle naší úmluvy přistoupil Josiáš k pravé straně hrazení a zavolal na skupinku lidí, stojící blíže u břehu: — Přijel Robinson Crusoe! Osobně! Pan guvernér prost Willa Atkinse, svého starého známého, aby přišel na palubu lodi!

Skupinka se shlukla, radila se. Vtom jsem mezi nimi poznal námořníka Frye, jednoho z oněch tří anglických vzbouřenců, které jsme zanechali na Ostrově.

Teď jsem na ně zavolal já: — Hej, Fryi, řekni Atkinsovi, že ho čekám na lodi!

Fry, neboť to byl skutečně on, znechuceně odpověděl:

— Will nemůže, je nemocný. Kámen mu spadl na nohu. Leží. Ani se nehne.

A kde je můj přítel, španělský kapitán?

Zase odpověděl jen Fry: — Někde támhle, na polích.

Nezbývalo než rychle pozměnit náš plán. Proto jsem zavolal na druhou skupinku, teď už ale španělsky: — Mluví k vám váš guvernér! Vy jste Španělé, že?

Někteří přikývli, ale velmi bázlivě. Jeden z nich, mladší než ostatní, však odvážně Odpověděl: — Si, seňor, to jsme my.

Nato jsem pokynul: — Pojďte sem na loď!

Chvíli koukali bázlivě po sobě, chvíli pokukovali po malé skupince. Váhali. Viděl jsem, jak jim Fry něco říká. Pak si přece jen dodali odvahy a vykročili ke kánoím. Všech dvanáct nasedlo do lodic. Fry se rozběhl proti jejich mluvčímu, opět mu cosi pověděl, ten na to ale udělal takový pohyb jako někdo, kdo má už všeho poučování po krk. Námořníka Frye prostě odstrčil a nasedl do člunu. Všechno jsem dobře viděl. A právem jsem z toho mohl usoudit, že mě na Ostrově čekají velké úkoly. Jak jsem předvídal, soupeřily tu spolu dvě skupiny — Angličané a Španělé. Než jsem si všechno promyslel, přirazily už kánoe k lodi. Martin spustil provazový žebřík a moji španělští poddaní vystoupili na palubu. Pomyslel jsem si, že jejich mluvčím bude ten, kterého vyslali napřed. Nemýlil jsem se. Vystoupil, přikročil ke mně a slavnostně pravil: — Buď pozdraven, pane.

Podal jsem mu ruku, a pak i ostatním. S údivem se rozhlíželi kolem sebe, jako by poprvé v životě viděli loď. Sekli, jak se jmenují. Svému mluvčímu říkali Juan. V době, kdy je divoši zajali, byl tento Juan plavčíkem. Když jsem odjížděl, na Ostrově ještě nebyl, protože španělský kapitán, kterému jsme spolu s Pátkem zachránili život, přivedl své druhy na Ostrov až po mém odjezdu. Tento Juan byl pořádný kus chlapa i pěkného zevnějšku. Pohlížel jsem na něj přátelsky. Provedl jsem je po lodi a pohostil pokrmy, na které se doslova vrhli, neboť nic podobného v životě nejedli ani nepili — nabídl jsem jim to, co na Ostrově není. Původně jsem zamýšlel, že až dorazíme na Ostrov, obleču si oděv z kozí kůže, a tak vystoupím na břeh. Ale moje staré šaty se v zajetí u Sibaů dočista rozpadly. Jedině čepice byla ještě jakžtakž k světu. A tak jsem si řekl, že bude lepší, když můj zevnějšek bude honosný, hodný guvernéra. Oblékl jsem tedy rejdařský kabátec se dvěma řadami zlatých knoflíků, který, jak známo, jsem dostal od Morgana. K tomu přiléhavé modré kalhoty, sepnuté pod koleny a stejné barvy jako kabátec. Pod ním jsem měl červenou vestu, kterou nosívají kapitáni flotil. Nakonec jsem si nasadil kulatý tvrdý klobouk s modrou stuhou. Můj slavnostní oděv doplňovaly boty s přezkami. Také moji druhové si oblékli svoje nejlepší šaty, aby obyvatelé Ostrova viděli, že si setkání s nimi vážíme. Když si naši hosté pořádně všechno prohlédli a když jsme je pohostili, usadili se na lavicích pokrytých dekami. Juana jsem pokládal za poctivého člověka, a proto jsem svou otázku položil jemu:

— Nežijete tu s Angličany v dobrém, že?

Juanova tvář se zasmušila. Ostatní svěsili hlavy.

— Dobře vím, že vám Fry nakázal, abyste mlčeli. Ale já jako majitel, vlastník a pán tohoto Ostrova jsem tu také proto, abych vše vyslechl, a bude-li třeba, rozsoudil. Proto se neboj a mluv. A vy všichni také.

Moje povzbuzení pomohlo.

— Tak já vám to tedy povím, přikývl Juan. — Jsou to nevděční lidé, ti tvoji Angličané, pane. Už víckrát jsme se spolu dostali do křížku, jednou jsme zvítězili my, podruhé zas oni. Teď jsou pány oni. Kapitána, kterého dobře znáš, vždyť jsi mu sám zachránil život, dona Espinozu, drží v zajetí.

Zaraženě jsem pohlédl Juanovi do tváře. Vida, vida, jakým se může člověk stát a jak těžké je vychovat z darebáka slušného člověka. Will Atkins byl z těch, kteří se nikdy nepolepší. Juan mohl povídat, o čem chtěl, řeč přišla vždycky na Willa Atkinse. Ze slov statečného mladého Španěla jsem se mnoho dověděl. Především to, že se počet osadníků rozhojnil. Mých Španělů (spolu s několika Portugalci) bylo dohromady šestnáct. Angličané byli všehovšudy tři. Španělé si s sebou ze zajetí u divochů, tedy z kmene Pátkova otce, přivedli několik žen a ty jim daly děti. Zpočátku, jak jsem říkal, byli Will Atkins a jeho druhové tři, ale postupně se těm darebákům podařilo vytrvalým úsilím získat na svou stranu několik Španělů. Pak došlo k nečekanému obratu: objevil se člun a, v něm čtyři muži, také Angličané. S nimi jich bylo už sedm. Říkali, že jsou trosečníky, ale časem se ukázalo, že to jsou námořní lupiči, kteří byli dopadeni při Činu, vsazení do člunu a vydáni na milost moři. Tady přirazili ku břehu a hned se sbratříčkovali s Willem Atkinsem. Spolu s indiánskými ženami přišlo na Ostrov i několik jejich příbuzných s ženami a dětmi. V době, kdy jsem přijel na Ostrov, žilo na něm podle Juanova vyprávění jedenašedesát osob. Když si člověk uvědomí, že jsem téměř po tři desítky let žil na Ostrově sám jediný a potom ve dvou s Pátkem, je to panečku slušný počet obyvatel.

Co jsem se od Juana dověděl, mi postačilo k tomu, abych se rozhodl pro nejlepší způsob, jak vystoupit na břeh. Ačkoliv nás bylo žalostně málo, nesměli jsme dát tuto slabinu najevo. Museli jsme vzít v potaz také to, že loď nemůže ani chvilku zůstat bez dozoru. A já, jakmile vystoupím na břeh, vstoupil jsem na místo činu. Juana a jeho druhy jsme nechali na lodi a my, lodníci Dolphina, jsme se stáhli stranou, abychom se poradili. Moje stanovisko bylo následující: Náš příjezd Willa Atkinse zaskočil, nepočítal s ním, a my proto tohoto momentu překvapení musíme využít. Nesmí se dovědět, že je nás tak málo, všehovšudy moji dva synovci, čtyři Morganovi piráti, dva námořníci, Martin a konečně já, celkem tedy deset lidí. Juanovi a těm ostatním jsme proto už dopředu Pekli, že záloha naší posádky dojede za několik dní po nás. Řekli jsme to, neboť jsme tušili, že se ta zpráva rychle rozletí. Willa Atkinse, a snad ještě několik dalších lidí, musíme zneškodnit. Už jsem se rozhodl, že Atkinse, a podle situace i ostatní, zajmeme a odvezeme s sebou pryč. Důvod zavdaly události, které se tu seběhly, a potom i věznění mého přítele španělského kapitána. Takové věci nelze nikdy odčinit. Abychom ukázali svou početní převahu, byl jsem nucen vyzbrojit Juana a jeho druhy, což byl chytrý tah. Willu Atkinsovi a jeho kumpánům bude aspoň od první chvíle jasné, na čí straně stojí srdce guvernéra Ostrova. Protože moji mužové byli s mým plánem zajedno, rozhodli jsme se takto: Na lodi silně ozbrojeni zůstanou Josiáš. oba námořníci a dva piráti Hans a Erik. Bude-li třeba, vypálí v pravou chvíli z děl a přijdou nám na pomoc. Kdyby k tomu mělo dojít, dám jim znamení; zavolám, nebo zamávám kloboukem. Juan nám ukázal, který dům patří Willu Atkinsovi. Děla si jej vzala na mušku v naději, že tam koule doletí, jestliže bude nutné těchto zbraní použít. Když ale všechno proběhne hladce, pak dojdu se svým doprovodem před dům, vyzvu Willa Atkinse, aby vyšel ven, vyslechnu ho a zatknu. Pak vysvobodím svého přítele, španělského kapitána. Takové byly zhruba naše plány.

Potom jsme vyzbrojili ze Španělů sedm lidí a ostatní ponechali na lodi Josiášovi k ruce. Nás, kteří jsme vystoupili na břeh, bylo dohromady čtrnáct. Juan a jeho přátelé byli šťastní, že jsme přijeli a dali jim zbraně, aby mohli konečně zúčtovat s Willem Atkinsem. Dohodli jsme se, že soud rozhodne, kdo bude smět na Ostrově zůstat a koho bude třeba odvézt pryč, aby na tomto nádherném místě na zemi byl už konečně mír. Když jsme si rozdělili zbraně a nabili je, vystoupili jsme na břeh.

Z Angličanů se objevili všehovšudy dva. Dřepěli u břehu, jako by číhali, co máme za lubem. Dal jsem příkaz, aby náš příchod na pobřeží byl oznámen salvou z lodních mušket a aby guvernérova vlajka byla třikrát spuštěna a zase vytažena na hlavní stěžeň. Můj milý synovec Josiáš všechno věrně splnil. Zazněla salva, vlajka projela, svou čestnou dráhu. Robinson Crusoe, objevitel a první obyvatel Ostrova, vystoupil znovu na břeh země, kterou kdysi nazval Ostrovem zoufalství. Prodchnutý radostí a dojetím vkročil jsem na půdu své pravé vlasti.

Všechny udivil příchod našich Španělů v plné zbroji. Podivili se i oni dva Angličané, kteří se s nechutí zvedli, když jsem k nim přistoupil. Zamumlali cosi skrz zuby, hádám, nějaký pozdrav.

— Dobrý den, pravil jsem důrazně. — Jsem guvernér tohoto ostrova. A kdo jste vy, braši? Neznám vás. Nepožádali jste mě o povolení, abyste tu mohli žít? Nu?

Svou na první pohled přísnou řečí jsem měl v úmyslu je zmást. Jeden z nich vstal, po chvilce i ten druhý. Pokrčil rameny jako nezbedný kluk a pak vyjekl: — Will Atkins nám to povolil.

— Will Atkins tu nemá žádné právo, totiž žádné jiné, než kterýkoliv z ostatních obyvatel. Mým pověřencem je tu kapitán Espinoza. Kde ho najdu?

Tuto otázku jsem položil záměrně, byl jsem zvědav, co mi na ni odpoví. Vytáhlý Angličan, který vypadal spíš jako pobuda než jako osadník, zase jen pokrčil rameny: — Nevím.

Tak se mi zdá, že ty asi nevíš vůbec nic anebo všechno špatně. To ale jistě budeš vědět, který dům je Willa Atkinse?

Na to ten druhý, v němž snad bylo trochu víc dobré vůle, ukázal na chýši na kraji osady: — Támhleten. Will Atkins je nemocný.

Martin procedil mezi zuby: — Však bude hned zase zdravý, jen co nás uvidí.

A mrkl na oba piráty, kterým dělalo moc dobře, že dostali za úkol být mou osobní stráží. Podle naší úmluvy Jsme se nevydali kupředu v hloučku, ale rozptýleně, kdyby nás ti ničemové chtěli náhle přepadnout. K ničemu však nedošlo. Neměli čas se domluvit, a ani pořádně nevěděli, co dělat, tak je můj nečekaný příjezd zaskočil. Nevěděli, kolik mám s sebou lidí, kolik jich zbylo na lodi. Dveře domu Willa Atkinse se ani nepohnuly; a nepootevřela se ani jedna žaluzie na oknech, aby vystřelili: S tím jsem však počítal, a v to i doufal. U prahu zamečely dvě kozy a jeden pes na nás začal dorážet; na Ostrově byli totiž i psi. Byli velicí, rozježení, černí a hnědě strakatí z islandské rasy. Byli důkazem toho, že psovi je na světě všude dobře, jen když je s ním člověk. Vzpomněl jsem si na svého někdejšího věrného čtvernohého přítele. Rek jak něžně a povzbudivě dovedl štěkat. Teď se po vesnici rozštěkalo dobrých dvacet, třicet psů.

Zastavil jsem se před domem Willa Atkinse a hlasitě zavolal: — Hej, Wille Atkinsi, otevři dveře!

Z opatrnosti jsem trochu poodstoupil k ohrádce u dveří. Jak jsem ale říkal, nebylo to nutné. Dveře domku se otevřely a ten, kdo je otevřel, odsunul i ohrádku. Byl to chlapík udělaný v ramenou, silný, mohutný muž. Přátelsky pozdravil, řka, že Will Atkins je nemocný a prosí nás, abychom vešli.

— Nemůže na nohy, pane. Buď tak laskav a navštiv jej.

Na to, jak byl jeho zevnějšek drsný, byla jeho mluva i chování vybrané. Pomyslil jsem si, že by mohl být docela i hlavním lovčím na dvoře krále Viléma. Protože jsem se obával, aby v tom nebyla nějaká léčka, pokynul jsem onomu člověku, ať jde napřed. Udělal to. Za mnou kráčeli moji věrní druhové. Ozbrojené Španěly jsem nechal venku a rozkázal jim, kdyby se náhodou někdo přiblížil, aby dovnitř nikoho nepouštěli. Mysleli jsme, že Fry a jeho kumpáni na nás mohli takovou past nastražit. Ale ani teď se nic nestalo. O to víc se však pro mne stalo nezapomenutelným to, co se událo uvnitř domu.

Dveře zůstaly otevřené, ostré světlo z venku proniklo dovnitř a ozářilo příšerné zařízení. Takové ubohé věci, jaké měl ve svém domě Will Atkins, jsem neměl namouvěru já ani v prvních měsících svého zajetí na tomto Ostrově. Je nedůstojné, aby Angličanovi místo pořádného krbu hyzdilo střed pokoje otevřené ohniště vyskládané z vepřovic. Neměl ani postel, jen pryčnu na spaní pokrytou kůžemi u protější zdi. Nebyla tam ani židle, ani stolička; pouze několik truhlic. O tom, že se dá žít také jinak, svědčil jedině můj starý stůl a truhla. Byl to pustý domov, který tu Will Atkins měl. On sám pak ležel na kozích kůžích, sténal a naříkal. Kolem něj postávalo několik lidí, někteří dřepěli na truhlicích. Byl tu Fry i Tom Smith, trpasličí hrbáček.

— Dobrý den, Wille Atkinsi! Dobrý den, lidé!

Tak jsem vstoupil, přátelsky a vesele. Will Atkins se opřel na loktech. Hekal a funěl, jako by měl silné bolesti.

— Je mi líto, pravil jsem, — že jsem přijel tak nečekaně. Neměl jsem čas podat zprávu a přijel jsem ostatně také dřív, než jsem předpokládal, neboť jsem změnil plán cesty. Původně jsem měl namířeno nejdříve do Brazílie, pak teprve sem. Ale hnala mě touha, abych už co nejdříve uviděl svou državu, a tak jsem neodolal. Zakrátko dopluje i moje druhá loď, pro niž jsem vzkázal.

Will Atkins, ten prohnaný darebák, nasadil přívětivou tvář: — Buď pozdraven, můj pane, pane guvernére!

A osopil se na ostatní: — Koukejte pozdravit!

To se musí nechat: Ostatní totiž jen zaraženě zírali na naše pušky. Špatné svědomí v nich probudilo strach. S mým příjezdem se museli vypořádat, nevěděl přece, s jakou silou jsem přijel. Snad také doufali v to, že mají dobrého „mluvku”, který je ze všeho vyseká; a že se Španělé neodváží promluvit. Tak nějak to asi mohlo být. Pro jistotu řekli všichni sborem: — Dobrý den, guvernére!

Odpověděli jsme jim na pozdrav. Pak jsem Willu Atkinsovi řekl toto: — Slyším, že jsi nemocný. Copak se ti přihodilo?

Sténaje, ukázal na svou pravou nohu. Byl na ní velký obvaz od kotníku až do půli stehna.

Spadl mi na ni kus skály, pane. Mám ji rozdrcenou. Celé mě6íce se už nemůžu pořádně postavit.

Zavrtěl jsem hlavou a pravil: — Ukaž! Trochu takovým věcem rozumím, podivám se na to.

Will se začal zpěčovat. Ukázal na hrbatého Smithe: — Ten taky rozumí nemocem. Chtěl být doktorem medicíny. Že je to tak, Tome?

Onen člověk, malý, ale zato se zlomyslným výrazem ve tváři, přikývl: — Tak, tak.

Viděl jsem, jak velmi se Willovi můj zákrok nelíbí. Byl bych schopen odpřisáhnout, že mu nic není. Nemoc si vymyslili, jen aby nemuseli přijít na loď a získali tím čas. Jenže proč? Je Jasné, že ten čas získat nesmějí. Proto jsem řekl: — Tak tedy právě proto, abys byl v dobrém ošetření, Wille, budeš ode dneška ty a Tom Smith mým hostem na lodi. Doufám, že z toho máš radost?!

Bylo ticho. Ticho zaskočených lidí. To už ale Martin stál Atkinsovi za hlavou s namířenou puškou a oba piráti obstoupili z každé strany Frye a Smithe. Onen obr stál naproti mně a zbývající dva mužové stranou tak, že by stačila jedna dvě rány a byli vyřízení. To byl úkol Berta, kdyby na to mělo dojít.

Žádnou péči nepotřebuju, zabručel Atkins. — Umíme to sami. Tom říká, že se nesmím hnout. Viď, Tome?

Tom Smith všechno odkýval. Dělal jsem tedy, jako že naléhat nebudu. Usedl jsem na jednu truhlu přímo proti Atkinsově lůžku. Nacpal jsem si dýmku a počínal si, jako bych se cítil náramně dobře. Všechno se stalo tak, jak jsem si to přál, a měl jsem proto dobrou náladu. Teď už mi ti vykutálení ptáčkové neutečou. Dveřmi jsem dobře viděl na loď svého synovce Josiáše, jak nás pozoruje. U děl stál kovář a tesař, aby v případě potřeby splnili můj rozkaz. To vše mi dodávalo klid a jistotu.

— Wille Atkinsi, pravil jsem poté, co jsem pořádně zabafal z dýmky, — když jsi teď nemocný, zajisté ti nebude na obtíž, abys nám vydal všechny svoje střelné zbraně. Neboť podle platného práva guvernéra jsem se rozhodl, že od této chvíle bude mít zbraň jen ten, komu to dovím já. Jak vidíš, když se podíváš dveřmi, Juan a jeho druhové už zbraň ode mne dostali. Oni dokázali, že jsou řádnými lidmi. Teď Je řada na tobě, Wille Atkinsi!

Will Atkins hleděl před sebe, jako by si teprve teď s úžasem uvědomil, jakou udělal chybu, když začátek jednání přenechal mně. Myslel si, že z toho vyklouzne, bude-li předstírat nemoc, jak už to tak zloději dělávají, když je banduři na útěku polapí. To, že sám sebe upoutal na lůžko, jej od počátku odsoudilo k nečinnosti.

— Kde máte zbraně? podíval jsem se po ostatních, po námořnících Fryovi a Smithovi, po onom obrovi, i po dalších, kteří tam byli. — Já vím, pochopitelně až doma. Juane, zavolal jsem ven ze dveří, — vem si dva muže a seber všechny pušky a pistole, které najdeš v jejich chýších!

Jaké to ale vyvolalo pozdvižení! Co chvíli jsem myslel, že už už dám povel k palbě. Nejvíc křičel Fry a onen obr. Že tak a onak, že zbraně potřebují k lovu a pak i z bezpečnostních důvodů, že po lese a po pobřeží běhají divoké svině a navíc se na Ostrově objevují také Indiáni.

— Pane, řval ten obr, najednou se tu objevíš, porušíš náš mír, poroučíš si tu a přiděláváš nám jenom starostí! Nač jsi sem jezdil?!

Fry: — Zbraně nedáme!

Will Atkins: — I kdyby nás to mělo život stát, nedáme! Zbraně Jsou naše, nemůžeš nám je vzít!

A tak jsem místo dlouhých řečí udělal to, co je v takovém případě nejlepší. Když do řeřavých uhlíků zafouká vítr, mohou způsobit nějaké neštěstí, pak nepomůže nic jiného, než sáhnout doprostřed ohně. A tím ohněm byl Will Atkins.

— Šibale, svaž toho člověka!

A ukázal jsem na Willa Atkinse. Jak šikovné a jak hbité ruce mají Morganovi piráti, to nejlépe předvedl Šibalův zásah. Než Will Atkins mohl pomyslet na nějaký odpor a než se ostatní stačili vzpamatovat, aby se na nás vrhli, ležel už na loži bez hnutí spoutaný houžví. Ale ani Silák nelenil. Bez mého vyzvání se vrhl na největšího křiklouna, na námořníka Frye, a ten pochodil stejně jako jeho kumpán Will Atkins. Pak bylo v chýši ticho. Pokynul jsem obrovi, aby mě následoval. Člověk jako hora za mnou cupital se svěšenou hlavou jak zpráskaný pes. O ostatní jsem se nestaral.

— Šibale, ty dva složíte pod veliký strom. Ať každý vidí, jak se povede těm, kteří mluví s guvernérem neuctivě a odmítají plnit jeho rozkazy.

V ohbí zátoky vyrostl obrovský strom. Připomínal brazilské “železné dřevo”. Pokud se dobře pamatuju, zasadil jsem ho jen tak sobě pro radost, když jsem si jednou z lesa donesl jeho malý výhonek. Dlouho se ten strom nechtěl uchytit, ani zanic nevyrážel větší listy nebo kmen. Když jsem odjížděl, ještě jsem si říkal, ten teď určitě zajde. Ale rostliny jsou stejně jako lidé nevypočitatelně: Někdy se zachovají podle našich představ, ale v mnoha případech

zrovna naopak a svými vrtochy nás ještě překvapí. Tak tomu bylo i s tím stromem. Byl jsem udiven, když jsem jej znovu spatřil. Pod jeho korunu, kde se pěkně ve stihu mohlo usadit hodně lidí, jsem dal odnést ty dva, potom jsem nechal zavolat onoho obra a nakonec jsem se tu sám uvelebil na čerstvém vzduchu a vychutnával první hodiny na Ostrově. Pod tento strom jsem svolal první shromáždění a od té chvíle, dokud jsem byl na Ostrově, jsem je svolával stále sem, pokud ovšem nepršelo, nebo mi v tom nezabránily jiné okolnosti. Dal jsem přinést stůl a židli a také několik lavic pro ostatní, stejné lavice pro ty, kteří přihlíželi, i pro ty, kteří čekali na má rozhodnutí. Jakmile se Atkins dostal ven na světlo, nevypadalo jeho zranění ani zdaleka tak vážně, jak tvrdil. Po pravdě řečeno, trochu kulhal, ale přijít na loď, to ještě mohl. Všechno vyšlo najevo, když Šibal na můj rozkaz rozvázal houžev, neboť jsem viděl, že se ti darebáci po této lekci umoudřili. Provaz jsme povolili také Fryovi.

Pohlédl jsem na obra a pravil: — Budete bláhoví, když neuposlechnete mých slov. Tebe neznám, vidím tě poprvé v životě. Ale představ si, že máš dům a k domu zahradu a jednoho dne vidíš, že v tvé zahradě je cizí člověk, zabírá ti tvoje nářadí i dům. A ty mu na to řekneš:- Když už tu tedy jsi, dělej to, co já. Ale ten člověk tě neuposlechne, bude ti odporovat a tvářit se, jako bys ten cizí byl ty a on pánem tvého domu. Tak ses zachoval. Zde na tomto Ostrově od jeho břehu až po vrcholek pahorku s Pozorovatelnou jsem pán a majitel já. S tím se musíš smířit. A kdo jsi ty?

Velký, mohutný chlap si otřel čelo a zahekal. Bylo na něm vidět, že je v úzkých: — Jsem trosečník, pane, ubohý trosečník. Proud sem zahnal náš člun. Tito dobří lidé se nás ujali.

A ukázal na Willa Atkinse a jeho druhy.

— Ale do Anglie, to bys zpátky nejel, viď? řekl jsem klidně. — Kdybys tam totiž jel, čekala by tě oprátka. Ty a tvoji kamarádi jste se stali trosečníky tak, že vás jako lodní lupiče vsadili do člunu a pánbůh s vámi.

Velký člověk na mne udiveně pohlédl: — Ty to víš, pane?

Pokynul jsem, že vím. Pak jsem mu řekl, ať má rozum, ať uzná svoje chyby a nepokračuje ve starém způsobu života. Každý ostatně bude muset přísahat jako obyvatel Ostrova, když jej ovšem soudná porota za občana uzná. Ta se zakrátko sejde, řekl jsem k velké radosti všech kolemstojících a ke zděšení Willa Atkinse a jeho kumpánů. Mezitím se vrátil Juan. Snesli mnoho pušek, starých i nových, mušket, předovek, zadovek i bambitek. Složili je pod strom.

Pak jsem se obrátil k Willu Atkinsovi: — Wille, kde zůstal můj přítel, kapitán Espinoza? Nikde ho nevidím. Udivuje mě, že mě nepřišel pozdravit. Kdepak je?

Will Atkins pokrčil rameny. Odpovědět ale něco musel. Cítil, že mu nic jiného nezbývá.

— Kapitán Espinoza se vzbouřil, trhal naši jednotu, zamumlal. — Tak jsme se rozhodli, že ho vykážeme.

— Co to je: vykážeme?

Will Atkins se vykrucoval, nakonec vyjekl: — Zavřeli jsme ho.

— Zavřeli? A na čí rozkaz?

Znovu se vytáčel, potom ukázal k pahorku nad zátokou: — Na můj. Támhle.

Poté dodal, že — s mým dodatečným svolením — udělali z jeskyně za mým příbytkem vězení.

— A kapitán Espinoza je tam?

Všichni přikyvovali, že ano, Je tam. Nato jsem se zvedl. Nařídil jsem, aby Will Atkins a jeho druh námořník Fry byli znovu spoutáni. Juanovi jsem řekl, aby byl Martinovi k ruce a zůstali tady. Budou hlídat ty dva i jim podobné darebáky, i když to jsou Angličané. Z nich se nejvíce změnil onen obr. Zjihl náhle jako beránek. Martinovi jsem nakázal, aby nikomu nedovolil promluvit s Willem Atkinsem a Fryem ani slůvko. Hrbáč Smith si dřepl na práh jedné chýše a tvářil se chmurně. Vyzval jsem Šibala a Siláka, aby mě následovali.

Pustil jsem se vzhůru k vrcholku po té cestě, vlastně pěšině, po níž jsem často chodíval. Tam byla kdysi moje skrýš, či pevnost, jak jsem říkal svému stanu, obehnanému kůly a chráněnému zdí, k němuž jsem později přistavil pevnou střechu. A za ní byla jeskyně, kde jsem uchovával svoje poklady.

Cestou nahoru jsem se zastavil na pěšině a pojednou jsem si uvědomil skutečnost, že tu se mnou není můj přítel Pátek. A jak mě tak přepadla ta hořkost, pohlédl jsem na člověka, který spěchal vedle mě. Až nyní jsem si všiml, že indiánský mladík, který mě provází, je věrnou podobou mého starého Pátka. Přívětivě se usmíval, pohlížel na mě s úctou jako na nějaký zázrak. Abych ho povzbudil a on viděl, že jsem mu přátelsky nakloněn, dal jsem mu svou ručnici, kterou jsem měl do té doby u sebe. Odpověděl španělsky, že děkuje. Nato jsem mu — také španělsky — řekl, že mu ji nedávám natrvalo, ale že ho prosím, aby mi pomohl pušku nést. Zvláštní směsicí jazyků odpověděl, že mi děkuje právě za to, totiž za důvěru, jíž jsem jej vyznamenal, že se mu dostalo té cti nést pušku pana guvernéra. Všiml Jsem si, že se na mé državě mluví zvláštní řečí, smíchanou z angličtiny, španělštiny a karibských jazyků; měl jsem z toho upřímnou radost. Když jsem žil v Brazílii, naučil jsem se tam španělsky a portugalsky a od Pátka jsem pak pochytil něco málo z indiánských nářečí, což jsem si za dobu, kterou jsme strávili u Šibaů, zase oživil. Tak jsem mohl tomu chlapci, který se neostýchal a měl neobyčejně příjemné způsoby, lehce porozumět. Protože jsme neměli učedníka, ani zbrojnoše a na palubě Dolphina nebyl také žádný plavčík, rozhodl jsem se, že mladíka vezmeme s sebou. Zeptal jsem se ho, jak se jmenuje, abych mu mohl nějak říkat.

— Hindu, tak být jméno člověka, pravil on.

Jméno měl výstižné. Hindu znamená indický a jeho pleť se podobala skutečně spíše Indům než Indiánům brazilských břehů. U kamenných schůdků jsem se zastavil. Otočil jsem se. Několik metrů pode mnou se prostírala zátoka, vesnička a v dálce potok, který tehdy Pátek přeplaval, když jej pronásledovali Indiáni a já mu zachraňoval život. Schody, které jsem si tenkrát udělal pro radost a taky pro své pohodlí, byly zhruba ve výši koruny „železného dřeva”, i po tolika letech jsem je nalezl v dobrém stavu. Pak jsem pohlédl před sebe. Tady, na úpatí pahorku, byl za malým ohybem jílovitý sráz, do nějž jsem vydlabal svou jeskyni. Ohlížel jsem se po hradbě z kůlů, jíž jsem svou skrýši obehnal a přes kterou jsem po žebříku lezl do stanu a do jeskyně, skrývající moje poklady. Hradba tu už nestála, ale kůly ještě ano; tvořily jakousi branku v plotě před vchodem do jeskyně. Z milého útulku — ze skrýše na obilí, střelný prach, sušené hrozny a semena na setí — bylo teď vězení. Nedovedl jsem skrýt své pohoršení.

— Hindu, řekl jsem mladíkovi, — odsuň závory.

Ani vězeňské cely londýnského Toweru nejsou tak zamřížované, jako byla moje jeskyně, kterou ti bídáci k nepoznáni změnili a zpustošili.

Seňor capitano, přijel jeden dobrý cizinec, zavolal jsem dovnitř skulinami mezi trámy. — Určitě jste zaslechl rány z děl mé lodi. Jsem tu, abych vás vysvobodili.

Odpovědí mi byl jediný dlouhý sten. Hindu mi pošeptal, že kapitán bude asi velmi, velmi nemocný. Za pomoci obou pirátů se vrata do jeskyně konečně otevřela a já mohl nahlédnout do příšerného, zpustlého doupěte. Proti mně vyrazil čpavý a smrdutý puch, nad nímž se zvedal žaludek. Vydral se odtamtud vzduch tak syrový a zatuchlý, jako bych pohlédl do opravdové kobky. To přispělo k mému rozhodnutí. Po dobu svého pobytu na Ostrově sem nechám zavřít Willa Atkinse, aby si tu odpykal část svých hříchů a toho žaláře si užil taky trochu na vlastní kůži. Pohlédl jsem do jeskyně. Moje oko, přivykající šerosvitu, sotva rozeznalo v hloubi jeskyně, na místě, kde jsem míval pytle s pšenicí a moukou, ležící tělo.

Kapitán Espinoza!

Celý zkroucený, vyčerpaný, trýzněný hladem a žízní, ležel ten nešťastník na kusu pytle. Teprve když jsem k němu přiskočil, všiml jsem si, že má kolem zápěstí a kotníků okovy. Ruce měl spoutané za zády. Ten dobrý španělský námořní kapitán se změnil k nepoznání. Bylo mi jasné, že mu musíme pomoci, a to rychle, než bude pozdě. Ti bídáci ho tu nechali hladovět snad několik dní, ani pít mu nedali. Obrátil jsem se na Hindua, aby rychle doběhl pro vodu, osvěžující kokosový ořech a nějaký předmět na podepření, což ten hodný chlapec hbitě vykonal. Mezitím jsme se s piráty a Bertem snažili vyprostit kapitánovy ruce z okovů, které měl přikovány k háku přibitému na stěně. Než byl Hindu zpět s vodou, kokosovým mlékem a podpěrou, vynesli jsme kapitána před jeskyni a položili přesně na to místo, kde ve stanu stávalo kdysi moje lůžko.

— Nebojte se, tišil jsem toho zbídačeného muže. — Přišli za vámi dobří přátelé, zachrání vás. Přijel Robinson Crusoe. Kapitáne, vidíte mě?

Ale jeho zavřené oči se nepohnuly. Bylo znát, že se snaží, ale slabost mu je nedovolila otevřít. Nenaléhali jsme. Věděl jsem, že kapitán je z nejhoršího venku, že bude žít. Kokosové mléko, které jsem mu po doušcích lil do úst, mokré obklady na čele a zápěstích měly blahodárný účinek.

Mezitím připravili Hindu s Bertem nosítka, abychom mohli kapitána přenést do jeho domu. Když jsme jej položili na nouzové lůžko, otevřel oči, jeho rty se pohnuly. Naklonil jsem se blíž.

— Pan Crusoe, opravdu vy? zašeptal.

— Ano, já, seňor capitano. Přijel jsem zjednat na svůj Ostrov pořádek.

— Ach, pořádek … !

A opět zhluboka povzdechl, jako by jen snil a ten sen se neměl stát skutečností.

— Věřte mi, od této chvíle tu bude zase pořádek. A Will Atkins na Ostrově déle nezůstane. Za to vám ručím.

Po jeho obličeji, plném přestálého utrpení, se mihl mdlý úsměv. Jeho rty se opět pohnuly, ale hlas zněl skomíravě.

— Děkuji…, děkuji…, drahý pane Robinsone…

— Věřte mi, seňor capitano, všechno bude zase dobré. Teď odpočívejte. Zaneseme vás domů, brzo bude stejně večer. Zítra mi povíte, co se tu za mé nepřítomnosti seběhlo, protože to všechno chci slyšet z vašich úst. Pak svolám soudnou porotu a vy, seňor kapitano, budete hlavním žalobcem. Do té doby ale, jak jsem říkal, odpočívejte.

Tady se náš rozhovor přetrhl. Hlava Španěla se zvrátila a já viděl, že jeho víčka přepadl uklidňující, blahodárný sen. Hindu a ještě tři Indiáni zvedli nosítka, aby je odnesli do vesnice. Do vesnice, stejně-tak ale mohu říct do osady nebo městečka, vždyť to bylo hlavní sídlo mé državy. V prvních chvílích jsem pln hořkosti pojmenoval tento ostrov Ostrovem zoufalství; a tak jsem mu říkal ještě hodně dlouho. Pak už jenom krátce Ostrov. Teď mu musím dát ještě nějaké jméno. Dnes, když jsem vystoupil na břeh, mě poprvé napadlo, že to jméno bych mu měl dát nějak slavnostně. Na mém panství žije přece už tolik lidí!

Slunce se klonilo k západu. Bylo třeba si pospíšit, vždyť jsme se ještě nestačili zařídit podle života na Ostrově. A zůstat jsem mohl dohromady jen tři týdny. Měl jsem tedy právě tolik času, abych zavedl pořádek, všechny rozsoudil, od obyvatel svého státečku přijal občanskou přísahu a položil základy domu, kde bude žít Martin, guvernérův, tedy můj zástupce. Tento dům budeme stavět společně a bude muset být výstavnější než všechny ostatní. Protože já tu už vlastní příbytek neměl a na lodi jsem po celou dobu také bydlet nemohl, rozhodl jsem se, že jen co se ráno probudím, zajdu ke své letní chýši a tam si zřídím dočasnou guvernérovu rezidenci, Juan i Hindu mi pověděli, že letní příbytek ještě stojí, přespával tam jen čas od času pastýř koz, když se jeho stádo popásalo poblíž; byl nejstarší ze Španělů. Pár trámů ztrouchnivělo — říkali moji noví přátelé — místy se propadla střecha, a jak už to tak bývá, kolem zbujněly rostliny. Chýše je ale jinak v pořádku. To jsem viděl ostatně i z lodi, neboť letní chýše stojí na tak pěkném místě, že je odtamtud možné přehlédnout celou východní a západní část moře podél Ostrova. Proto padla moje volba na letní příbytek.

Než jsme sešli dolů, prodíraly se už sluneční paprsky přes pahorek s Pozorovatelnou. Nadcházel večer, který se v tropech snese během pár minut. Zavolal jsem na loď na svého synovce Josiáše, aby zapálili více svítilen než obvykle a že pro lampy a pochodně, kterými jsme se bohatě zásobili v Trinidadu, posílám několik lidí. Poprosil jsem jej také, aby poslal i soudek vína, neboť se sluší, abychom — byť jen ve skromné míře — oslavili můj příjezd. Viděl jsem, že mě Španělé a Indiáni z valné většiny přátelsky přijali. Hodně jich za mnou přišlo, vyptávali se na svět, na to, co se děje ve Španělsku a v ostatních zemích. Nejvíc ze všeho je ale přece jen zajímalo, proč jsem přijel, na jak dlouho, a je-li to pravda, že se tu chci zase usadit. A pak se mě také ptali, zda jsem jim z dalekého světa něco přivezl. Všechny jsem ujistil, že ano, a pak jsem vyzval Juana, kterého jsem jmenoval na Ostrově poručíkem, aby rozhlásil, že guvernér přivezl pro svůj lid velmi mnoho cenných a užitečných věcí, které částečně rozdá zítra. To proto, že těch předmětů je tolik, že jeden den by na jejich vyložení sotva stačil. Na otázky, jak dlouho tu zůstanu a zda se hodlám na Ostrově usadit, jsem jim řekl, že tu budu jenom krátce, tedy tak dlouho, dokud na Ostrově nebude zase klid a mír. Pak odjedu, ale co nevidět se vrátím. Nechci se s Ostrovem na dlouho loučit. Dále jsem jim řekl, že od nynějška tu bude můj zástupce, guvernér Martin. Je třeba ho poslouchat, jako bych to byl já. Bude jednat mým jménem a místo mne, pravil jsem, to musejí vzít všichni na vědomí.

Kapitána zatím odnesli do jeho domu. Domníval jsem se, že si ze všeho nejvíc potřebuje odpočinout. Ať je však u něj jeden Španěl, aby mu mohl podat vodu nebo Jídlo, kdyby se kapitán probudil a jedno či druhé požadoval. Byl jsem přesvědčen, že ráno se bude Espinoza cítit lépe. Nyní zbývalo postarat se ještě o to, kam s oběma dalšími ničemy. Nikde nemohlo být lepší místo než právě v jeskyni, samozřejmě střežené. Hlídka před jeskyní musí být silná, aby ji nezaskočil případný útok. Zároveň bylo třeba pomýšlet i na ochranu naší lodi. Loď, alespoň první noc, nemůže postrádat ani jediného lodníka. Také všeobecnou náladu jsem nechtěl kazit tím, že bychom pozavírali všechny Angličany, i ty, kteří se jen přidali. Willa Atkinse a námořníka Frye jsme ovšem museli dát pod zámek. A tak jsem k Willu Atkinsovi přistoupil: — Je mi líto, Atkinsi, ale všechno bude tak, jak sis to nejméně přál. Především se podívám na tvoje zranění a pak s námi půjdeš na loď.

Ten bídák, neboť jiné jméno si nezaslouží, na mě nenávistně pohlédl. Bylo vidět, že má vztek, vytušil, že mu náš příjezd udělal čáru přes všechny jeho plány; stalo se něco, s čím nepočítal. Z jeho očí sršela potměšilá nenávist a zloba. Já si z toho však pranic nedělal, protože u nepřítele se člověk na nějaké city ohlížet nemůže, zato se však musí mít na pozoru před jeho výpadem.

— Dělejte jak chcete, zabručel Will Atkins. — Mou nohu ale nechte na pokoji. Je bolavá. Beztak je to strašně ponižující, jak se chováte k nemocnému člověku.

Nato jsem Šibalovi řekl: — Šibale, sundej mu ten obvaz.

Will Atkins se napřímil, a ačkoliv měl ruce svázané za zády provazem, tak vykopl, že by se za to nemusel stydět ani kůň.

— Nech toho! zařval přitom.

Měl v úmyslu Šibala nakopnout, nepočítal ovšem s tím, že Morganův pirát je přinejmenším stejně tak silný jako mrštný, a to snad ještě víc. Šibal proto uskočil, pak se rozpřáhl a zasadil ležícímu Willu Atkinsovi takovou ránu do brady, až se ten svalil a rozplácl na zemi jak dlouhý tak široký.

— Dostal malou lekcičku, zasmál se Šibal a začal odmotávat obvaz z nohy Willa Atkinse.

A to bylo překvapení! Na noze nebylo ani škrábnutí, ani modřina, vůbec nic. Ten ničema a jeho kumpáni si vymysleli tento způsob, jak se vyhnout tomu, aby nemuseli přijít na loď. Zeptal jsem se námořníka Frye, zda o tom věděl. Odpověděl že ano, ale jeho čest si žádala, aby svého kamaráda neprozradil.

— To je mi pěkná čest, ty darebáku, řekl jsem Fryovi, který byl náhle celý ustrašený. — Sám nyní vidíš, že odporovat guvernérovi se nevyplácí. Vemte přece rozum do hrsti, lidi.

Jakmile vyšel najevo podvod Willa Atkinse, už jsme dlouho neotáleli. Já se rozloučil s obyvateli svého Ostrova a dal rozhlásit, že mým přímým zástupcem tu zatím bude Juan a že zítra přijdu s guvernérem Martinem. Will Atkins a Fry půjdou s námi na loď. Martin a dva piráti popadli oba ničemy.

— Odveďte je, nařídil jsem.

Sešel jsem ke břehu, abych tu počkal, než se pro mne vrátí člun, který nyní odvážel ty mizery. Zatím jsem si povídal s dětmi, ženami a s Indiány. Znal jsem je a věděl, jak bývá často ošidné s nimi mluvit, neboť si špatně vyloží nejednou i ten nejlepší úmysl. Viděl jsem však, že mi jsou přátelsky nakloněni a měl jsem z toho velkou radost. Potom jsem nasedl do člunu. Hans a Erik veslovali.

Na lodi nás s Bertem, který mě provázel, přivítal radostně můj synovec Josiáš. Will Atkins a námořník Fry byli zatím odvedeni do skladu v podpalubí. Tam mohou nad svými osudy rozjímat. Požádal jsem Josiáše, aby dal povel k odpočinku. Bert rozdal něco k jídlu, potom jsme všichni společně přezkoumali lana, jistící kotvu. Znal jsem mělčiny mých zátok a věděl jsem, že jejich dna jsou tvrdá a kotva se v nich špatně uchytí. Proto jsme kotvu zatížili ještě kameny. Poté, co jsme odloučili Willa Atkinse od jeho druhů, rozhodli jsme se, že budeme držet hlídku, ještě když jsem byl na břehu, dal jsem Juanovi rozkaz, aby zajistili noční stráž a každého, kdo by chtěl nasednout do člunu, nebo koho by načapali, že má při sobě zbraň nebo jiný útočný předmět, aby zajali. Na to Juan prohlásil, že je hrdý na důvěru, jíž jsem jej poctil, a na hodnost poručíka a že se svými lidmi bude hlídkovat po celou noc. My se rozdělili tak, že první noční hlídku bude mít Erik s Hansem pod velením Berta a druhou od půlnoci” pod vedením Josiáše Silák a Šibal. Oba naši námořníci, kovář a tesař, stejně jako Martin, byli hlídky zproštěni. Já věděl, že sám toho beztak mnoho nenaspím, a proto zůstanu raději sedět na palubě, budu pozorovat noc a poklimbávat. Tak se taky stalo, jedni šli spát a druzí zaujali svá místa na stráži.

Usnul jsem. Mohlo být kolem půlnoci, když jsem se probudil. Obě skupiny si vyměnily stráže. Šibal a Silák převzali hlídku. Ostražitě se rozhlíželi. Na břehu seděli schoulení Juanovi druzi. Jejich tichý šepot zalétl až k lodi. Hlas se odrazil od vodní hladiny, rovné jako zrcadlo. Bylo bezvětří, ani lísteček se nepohnul. Chvílemi zaštěkl někde pes. Papoušci bez přestání štěbetali, jejich hlasy se nesly z hloubi lesa, neboť houštiny byly odsud vzdálené. Rozmarné ptačí cvrlikání bylo ale slyšet až sem. Pátek čas od času pootevřel oči, jako by se mne ptal, co má dělat. Má se tam rozletět, nebo zůstat? Nakonec jsem mu řekl: — Můj malý příteli, já jsem člověk a ty pták. Vzal jsem si tě s sebou, abys mi připomínal Ostrov, když ale chceš, zůstaň si tu..! To jsem mu řekl. Myslím, že mi porozuměl, protože zakýval hlavičkou jako pan učitelský v Yorku. A myslím si taky, že to tak má být. Každý ví, že ve věcech víry jsem už dávno povolil na Ostrově plnou svobodu. Ta platila i pro mého papouška. Člověk nebo pták, ať si zpívá, jak se mu zlíbí, má na to právo.

Pohlédl jsem na Ostrov. Plavba sem nebyla lehká. Teď tu ale jsme. Já a moji druhové. V zátoce všechno utichlo. Z dálky doléhal jen hukot lámajících se vln. Tím směrem bylo skalnaté pobřeží, útesy na otevřeném moři. O ně se neúnavně tříštily vlny. Tam mě tenkrát vody oceánu vyvrhly na břeh. A tam byl taky vrak lodi. Už je to dávno, velmi dávno.

Dnes jsem však pocítil, jak se mi kolem srdce rozhostil pocit štěstí. Dojel jsem.

KAPITOLA DESÁTÁ

DOMOV KAPITÁNA ESPINOZY. KAPITÁNOVO VYPRÁVĚNÍ

Druhý den ráno jsem nasedl do člunu a vydal se ke břehu. Poručík Juan mi hlásil, že je všechno v pořádku. Druhové Willa. Atkinse se chovali slušně, a klidně. Na kraji zátoky už vysedávalo mnoho mužů, žen a dětí a pozorovali loď. Jakmile jsem vystoupil z člunu, shromáždili se kolem mne a byli ještě přátelštější než včera. Pomalu si zvykali, že jsem tady a že přináším dobro a ne zlo. Moje cesta vedla tentokrát do domu kapitána Espinozy. Na lodi dnes zůstal Bert a mne provázel Josiáš s Hansem, Erikem a také Martinem, který od této chvíle zůstává už na Ostrově. Nakonec se připojil i Hindu, kterému jsem řekl, aby mi sloužil stejně dobře jako první člověk a můj kamarád na tomto ostrově, Pátek. Se svým doprovodem jsem vykročil ke kapitánovu domu.

Ještě jsem se nezmínil o tom, že domy na mém panství byly postavené tak, jak bývá na ostrovech zvykem. Bylo to celkem 21 domků, z nichž 12 se zahrádkami a velmi pěkným plotem patřilo Španělům a 5, bohužel ani zdaleka ne tak úhledných a udržovaných, patřilo Angličanům. Indiáni měli 4 domky, bez zahrádek a bez plotů, protože nic takového neznají. Kolem stromu, který jsem vlastnoručně zasadil a který se tu rozrostl do velké šíře, se vytvořilo prostranství, táhnoucí se od vody až po úpatí pahorku s mým příbytkem a odtamtud dolů do údolí. Na toto prostranství se otvírala vrátka všech domků. Na údolí pak navazovalo další, které přecházelo na druhou stranu Ostrova. Uprostřed tohoto údolí, na vyvýšeném místě pahorku, jsem si postavil svůj letní příbytek.

Dům kapitána Espinozy byl obehnán živým platem z vinné révy. Vinnou révu jsem tu objevil já. Rostla divoce v lese. Vyšlechtil jsem ji a nechal jí obrůst ochrannou zeď mého domu. Odtud se rozšířila na mnoho míst, pěstovali ji hlavně Španělé, kteří si i ve své vlasti potrpěli na ploty porostlé révou. V kapitánově zahrádce rostly citroníky, pomerančovníky a také kokosové palmy. Na prahu domku seděla starší Indiánka, když jsem se ale přiblížil, vstala. Tato indiánská žena sem přišla ze svého ostrova se Španěly a pomáhala vždy tam, kde bylo třeba. Na pokyn Juana se starala o kapitána Espinozu, neboť kapitán neměl rodinu. Jakmile jsem vstoupil-nízkým vchodem do domu, už jsem slyšel zevnitř hlas mého španělského přítele: — Buďte vítán, pane Crusoe! Buďte vítán, pane guvernére!

Vstát ještě nemohl, ale vítal mě s otevřenou náručí.

— Díky, díky …, zajíkal se. — Díky za pomoc.

Zopakoval jsem, co jsem mu řekl včera, totiž že mně nemá zač děkovat. Přivítal jsem se s ním a zeptal se ho, jak se mu daří. Odvětil, že se výborně vyspal, jen zraněné ruce a nohy ho ještě bolí, zato však cítí, jak se mu pomalu vracejí síly do života. Po dlouhé době dostal konečně pořádné jídlo. Will Atkins a jeho druhové mu dávali najíst jen jednou za den, a byly to většinou všelijaké břečky. Napít mu dali dvakrát za den.

— Však my už Willa Atkinse. naučíme jiným móresům, řekl jsem. — Můžete se spolehnout, seňor capitano, Atkins ani Fry na Ostrově nezůstanou. Býlí je třeba vyplenit mezi rostlinami, zvířaty i mezi lidmi. A v tomto případě jsou tím býlím oni.

— Co s nimi zamýšlíte, pane Crusoe?

— Nejdříve je postavím před soud. Vy budete žalobce. Soudit nebudeme jen Willa Atkinse, ale všechny jeho druhy, tedy všechny mé krajany. Předem ovšem vím, že Will Atkins a námořník Fry pojedou se mnou.

Kapitán Espinoza vyjádřil svůj údiv nad tím, že na své državě nehodlám zůstat natrvalo. Měl za to, že se tu chci usadit, žít tady a vzít konečně do svých rukou spravování osady. Vyjmenoval jsem mu důvody, které mě nutí, aby moje návštěva byla krátká. Bohužel, pravil jsem, ztroskotáním lodi daleko od domova jsem ztratil mnoho času a nemám v úmyslu čekat, až mě tu zastihne doba dešťů, nejhorší roční údobí. Beztak je s podivem, že kromě oné bouře, kterou jsme zažili na moři, není po příchodu tropického počasí ještě ani památky. A pak mám v Brazílii mnohá vyřizování, vždyť velké náklady a výdaje s cestou hodlám pokrýt právě odtamtud. Vypočítal jsem kapitánovi Espinozovi všechno to, co mě nutí, abych svůj zdejší pobyt omezil na pouhé tři týdny. Pak jsem mu vyprávěl o tom, jak jsem dosud žil, jak jsem se znovu usadil ve vlasti, oženil se i jak se mi znechutil městský život, až jsem nasedl na loď. Pověděl jsem mu tedy zhruba všechno nejdůležitější, co mě za uplynulá léta potkalo. Kapitán Espinoza poslouchal s velkým zájmem. Našemu rozhovoru byli přítomni můj synovec Josiáš a Martin. Oba kapitán srdečně přijal. Ostatní čekali venku před domem nebo pod starým stromem, kterému jsme začali říkat Strom rozhodnutí. Zvlášť velkou radost měl ten dobrý člověk z toho, že jsem přivezl tolik užitečných věcí a cenných předmětů, které lidé na Ostrově velmi postrádali. Na mou otázku, zda sem po dobu mé nepřítomnosti zavítala nějaká loď nebo zda se našel někdo, kdo by odsud chtěl utéci nebo odjet pryč, mi kapitán odpověděl: — Pane guvernére, od této chvíle mi totiž tak říkal, stejně jako já jej oslovoval starou hodností, — pane guvernére, sám ani nevím, zda to mám nazvat milosrdenstvím osudu nebo nějak jinak, ale k Ostrovu se nikdy žádná loď nepřiblížila. Jsme tu stranou, daleko od námořní cesty, a tak si myslím, že to bude v tom. Zaplaťpánbůh, že žádná loď nepřijela. Bývají z toho vždycky jenom trable. Buď je způsobí cizí námořníci, nebo ostrované, když se dají zlákat. Naštěstí ani k jednomu, ani k druhému nedošlo. A zda se mezi námi našel někdo, kdo by pomyslel odjet odsud pryč nebo odplout na lodi, vždyť Trinidad není vůbec daleko, na to vám mohu odpovědět tak říkajíc jedním slovem. Nenašel.

Když jsem se tomu podivil, pokračoval: — Proč by chtěl někdo pryč? Vždyť vy jste nám tu zanechal všechno tak, že jsme mohli jen pokračovat. Moji Španělé, tak totiž říkám svým druhům, ačkoliv je mezi nimi nejeden Portugalec, se už sotva mohli dočkat nějakého klidného místa. Tady jej našli. Vaši tři Angličané měli radost, že se tu mohou ukrýt a stejně tak oni čtyři darebáci, kteří o sobě prohlašovali, že jsou trosečníky. A Indiáni, kteří s námi přišli, se radovali, že mohou žít tak hezkým životem.

Kapitán Espinoza si zhluboka povzdychl: — Právě jsem řekl, klidné místo…, takové to tu jednu dobu bylo, a snad i dost dlouho, ale před několika lety byl náhle se vším konec.

Nato jsem kapitánovi řekl, že je pro mě velmi důležité, abych se o všem dověděl, aby mi podal podrobnou zprávu. Prosím jej proto, jen ať nic nezamlčuje, i kdyby měl povídat celé dny. Když ho řeč unaví, ať si odpočine, rád počkám. Musím se dovědět, jak to bylo. Zítra, nejpozději však pozítří, jakmile se domluvíme na nejdůležitějších věcech, co bude zapotřebí udělat (mám na mysli i plán na vybudování guvernérova domu a postavení ještě jedné, zvlášť chráněné budovy vedle něj), zasedne soudní porota. Než však k tomu dojde, musím přesně vědět, co se tu událo, jak se dostal kapitán Espinoza do vězení a co s ním zamýšleli a jak se mohlo stát, že většinu ovládla hrstka sedmi lidí. Kapitán Espinoza přisvědčil. Moje stanovisko dokonale chápe a všechno podstatné mi řád poví.

Tak se stalo. Během vyprávění dlouze odpočíval, pil kokosové mléko, dokonce i párkrát usnul. Trpělivě jsem čekal, neboť jsem se nechtěl do ničeho pouštět dřív, než se od něj dovím, jak to bylo. V následujícím nyní souvisle vylíčím, co mi onen Španěl vyprávěl. Tak to bude nejsprávnější.

KAPITÁNOVO VYPRÁVĚNÍ

Začnu u toho, co se událo tenkrát, když jsme se už spolu rozloučili. S Pátkovým otcem jsem nasedl do člunu, abych vyhledal kmen, kde pobývali moji druhové, kteří přežili ztroskotání naší lodě: Už jsem říkal — zmínil, se o tom ostatně i Juan —, že moji druhové radostně přijali zprávu, že jim pan guvernér Robinson Crusoe nabízí svůj ostrov, na němž budou moci začít život snazší, než v nějaké pustině. To vše se stalo před osmi lety. Juan byl tehdy mladý chlapec, plavčík, a mladší jsem byl i já. Nu, ale naříkat si nechci, vždyť vám musím podat zprávu o uplynulých létech, a proto budu pokračovat tam, kde jsem přestal… Z toho, co jsem jim řekl, měli do jednoho radost. Mnozí z nich se u Indiánů oženili, neboť členové kmene proti tomu nic nenamítali. Spíš je těšilo, že jsou v příbuzenství s bílými lidmi. Když pak ale přišla řeč na přestěhování, neseděly v kanoích jen ženy, ale také pár dětí, a dokonce několik mužů, s kterými se moji druhové spřátelili a kteří nás chtěli následovat. To je ta skupinka Indiánů, pane Crusoe, kterou jste v naší malé osadě viděl.

Cesta sem nebyla věru snadná. Pluli jsme ve čtyřech kánoích, koupených od Indiánů. Dvakrát během plavby nás zastihla bouře, jednou přepadli Aribové. Jsou to Indiáni orinockých močálů, kteří si říkají různě, my je ale poznali pod přezdívkou, kterou jim dal náš spřátelený kmen: Ďáblové. Útok jsme naštěstí odrazili. Padl při tom jeden můj druh, jistý Espilar, druhý kormidelník, z nás ze všech nejšikovnější a snad i nejlepší člověk. Espilar by býval vedl celé hospodaření, neboť rozuměl všemu, co se nazývá polní prací. My ostatní byli rybáři, námořníky a přístavními tuláky. Já jsem venkov ani neznal. Ale polní práce a chov zvířat se nám všem líbily, a tak jsme věřili, že všechno půjde. Jak jsem říkal, přepadli nás Aribové. Od té chvíle jsme se báli, že nás znovu přepadnou. Proto jsme pluli hlavně v noci. Když jsme vyjeli na širé moře, modlili jsme se k bohu a ke guadeloupské panence Marii o pomoc. Bylo třeba plout velmi ostražitě, aby se kánoe nepřevrhly a my mohli ve zdraví dorazit do nové vlasti. Nechci tady podrobně rozebírat útrapy naší plavby po širém oceáně. Dost na tom, když řeknu, že to nebylo snadné.

Nakonec jsme dorazili. Na ostrově jsme nalezli tři Angličany a váš dopis, který s díky uchovávám. Protože Angličané neuměli číst a dopis byl také napsán španělsky, přečetl jsem jim, čím mě, jako nejstaršího a v hodnosti též nejvyššího, náš guvernér ustanovil. Vzali to na vědomí. Dokonce i zbraně, které jste tu nechal, mi předali: pět mušket, tři brokovnice, tři šavle a čtyři soudky prachu, z nichž jeden byl plný jen zpolovic. Souhlasí to, že, pane guvernére?

To rád slyším, že jsem se nemýlil. Rozdělili jsme si pole k obdělávání a určili, kdo si kde a na jak velké ploše postaví dům. Spravedlivě jsme se podělili i o osivo. Zpočátku každý hospodařil na svém, pak jsme však přišli na to, že tak se práce jen rozkouskuje. Podobně jako jsme v jednom stádu chovali kozy, naše nejužitečnější zvířata, která nám dávala mléko a z Jejichž kůže jsme si vyráběli topánky a oděvy na dobu dešťů, jak jsme tedy sehnali kozy do jednoho stáda, tak jsme — jak říkám — spojili naše pole. Měli jsme větší úrodu a práce přinášela více užitku. Zpočátku se ti tři vaši Angličané chovali bezvadně. Kdybych byl nevěděl, že byli lodními vzbouřenci, a dokonce i vrahy, nevěřil bych. To jste mi, pane guvernére, psal ve vašem dopise. Upřímně se přiznám, že jsem o tom začal mít pochyby. Tím spíš, když to Will Atkins a jeho dva společníci začali popírat. Tvrdili, že se do té situace dostali kapitánovým omylem a že je sem na ostrov vykázali. Říkali i to, že také vy jste bláhově uvěřil tomu, z čeho je kapitán obvinil. Začali jsme Atkinsovi a jeho druhům důvěřovat. Přesto se však přihodilo pár věcí, které nás zmátly. V horní části ostrova jsme objevili dva hroby. O těch jste nám vy, pane guvernére, nic nepsal. Nevěděli jsme, zda tam jsou pochovány oběti vzpoury, tedy ti, kteří si svou vinu odpykali trestem smrti. O hrobech Atkins a ti dva prohlásili, že nic nevědí, neboť nikdo z nich nezahynul a kapitánovo nespravedlivé obvinění postihlo jen je tři. Tím se dostali sami do většího rozporu. Nakonec přiznali, že jsou opravdu vzbouřenci, které v Anglii odsoudili k smrti, a proto tady chtějí žít až do konce života. Jejich přiznání jsme považovali za projevenou lítost nad činy. Uvěřili jsme jim pane..

Byla to velká chyba, co jsme udělali. Ďábel dlouho skrýval svou pravou tvář.

Nechci to protahovat, pane guvernére, mohl bych povídat celé dny, jednou povolí nejen lodní lano, ale i lidská ostražitost. Nemohli jsme je střežit a hlídat přitom také ostatní Angličany a Indiány a dávat ještě pozor, kdy se objeví Aribové! Odpustili jsme jim, jen abychom si svou svízelnou situaci ulehčili. Zpočátku to vypadalo, že se opravdu umoudřili. Začali chodit na pole a ochotně dělali i jiné práce. Jednou v noci před několika měsíci mě v mém domě probudil jakýsi šramot. Podle rozhodnutí rady starších se mnou nocovával Juan a ještě jeden osamělý člověk. Jenže právě oné noci nebyl doma ani Juan, ani ten druhý. Vyjeli s ostatními na širé moře a pro silný příboj se nemohli včas vrátit. Byl jsem sám a Atkins mě se svými druhy přepadl. Chytili mě a nasadili okovy. Protože zbraně a střelný prach jsme střežili v mém domě a té noci jsem je hlídal já sám, dostali se i ke zbraním. Ostatní si už můžete domyslet, pane guvernére. Měli zbraně a tím i konečně moc. Mne zavřeli do vězení. Ne do žaláře, ten jim byl pro mě příliš dobrý. Do jeskyně. Tam zavřeli Juana a ještě několik mých druhů. Všechny nakonec pustili, ale mne ne. Mučili mě hlady, týrali. Čekali, až umřu. Byl bych to už sotva vydržel. Když jste přijel, konečně jsem pochopil smysl svého soužení a naděje, s níž jsem čekal na beznadějně vypadající svobodu. To je taky konec mého vyprávění. Nemusím ani dodávat, že Will Atkins a jeho kumpáni, jakmile se dostali k moci, vrátili se k zahálce a do práce nutili ty ostatní. Poslední rok na ně pracovali všichni poctiví lidé tohoto malého ostrova. Jedině bohu a vám, pane guvernére, mohu děkovat, že jste už podruhé zachránil život nejen můj, ale i mých druhů. Kdoví, jak by to bylo dopadlo, kdybyste nepřijel a ti lotři tu řádili dál. Atkins se sám prohlásil guvernérem, udílel tresty a nechával bít lidi holí. Ukážu vám pak víc takových, kteří dosvědčí, Že jim trest udělil nespravedlivě. Tresty vykonával Železný pařát, můj pane. Teď mi ale dovolte, abych si odpočinul. Ta spousta zlých vzpomínek mě rozrušila a vyčerpala. Oživovat smutné věci není dobré ani tehdy, když víme, že zpropadených lotrů budeme nakonec zbaveni. O to bychom vás totiž chtěli poprosit, pane guvernére. Zbavte nás té bezbožné chásky!

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

POCHŮZKY PO MÉM KRÁLOVSTVÍ. DOJEMNÁ SETKÁNÍ

Když jsem vyšel z kapitánova domu, vydal jsem rozkaz, že zítra zasedne soud. Členy budou španělský kapitán, pastýř koz, dále dva nejstarší španělští osadníci ve vesnici a jako místoguvernér Martin. Zároveň jsem vydal další rozkaz, aby tesař a kovář, oba naši námořnici, vystoupili na břeh a nastěhovali se do domu námořníka Frye a aby Martin prozatím považoval za svůj Atkinsův dům. Požádal jsem synovce Berta, aby se spolu s tesařem, kovářem a ještě několika dalšími lidmi, které vybere poručík Juan, pustili rychle do stavby guvernérova obydlí. A nakonec jsem rozhodl, že nebudeme stavět žádnou úřední budovu, nýbrž jednoduchý, milý a útulný domek; s nímž budou lidé hotovi za několik dní. Pak jsem se vydal na pochůzku po svém království.

Také nyní jsem pocítil ono tajemné kouzlo, které mne uchvátilo, když jsem Ostrov objevoval. Tento nádherný kout světa s překrásnými květinami, stráněmi, údolími a strmými svahy pahorku — patří mně. Opakoval jsem si, na co jsem tehdy myslel. To všechno je tvoje. Jsi pánem a vládcem této panenské země. Máš na ni právo, je tvou dědičnou državou, stejně jako kterýkoliv pán má v Anglii svůj statek …

Později jsem tady objevil i keříky vinné révy, z nichž jsem měl ohromnou radost. Z letní chýše jsem našel v dobrém stavu jen plot, i když také v něm byly místy díry. Stan někdo odnesl, loubí, pod nímž bylo v době dešťů tak příjemné posezení, někdo zbořil. Ale to místo, odkud je nádherný pohled zejména na protější stranu Ostrova, tu zůstalo. Nedaleko odsud je také horské sedlo Pozorovatelny. Usedl jsem, díval se kolem a přemítal. Nakonec jsem se rozhodl, stejně jako kdysi. Svůj příbytek guvernéra tady nepostavím. Nebylo by správné, aby nejvyšší osoba a pak i její zástupce bydleli tak daleko od osady. Ať zůstane toto místo letním sídlem, bude-li Martin chtít.

Co jsem se tak rozhlížel, zaslechl jsem nějaké zvuky, hlasy, kroky, šramot a praskání. Postavil jsem se u branky a stejně jako dříve jsem vyhlížel příchozí. Věděl jsem, že se blíží stádo koz. Nemýlil jsem se. Můj papoušek začal poplašeně tlouct křídly, když uviděl ta černobílá, strakatá mekající zvířata se špičatými rohy. Stádo mohlo mít dobrých sto kusů. Valilo se z křovin, z husté přerostlé trávy. Objevili se i dva psi, jeden z nich mi velmi připomínal Reka. Zlostně štěkali, ale mne to těšilo, neboť jsem věděl, že to jsou dobří ovčáčtí psi.

Objevil se pastýř. Byl to starý člověk. Nejstarší ze skupiny španělských námořníků.

—Dobré ráno, pravil.

—Dobré ráno, řekl jsem já. - Jak vidím, ty jsi tu asi pastýřem.

To jsem, povídá on, — a ty budeš guvernér.

Podivil jsem se: — Jak to víš?

— Pověděli mi o tobě. A pak jsem taky viděl loď. Tady odsud bys ji nezahlédl, ale tam, z vrcholku, ano.

— A kdo ti o mně pověděl?

— Jedno děcko. Nosí mi sem denně něco k snědku. Doslechl jsem se i to, žes dal Willa a jeho milé kamarádíčky do želez. To bylo moudré. A co děláš tady?

Řekl jsem, že konám pochůzku po svém panství. Pastýř mi pak vyprávěl, že by si byl nikdy nepomyslel, že své stáří stráví mezi stádem koz.

— Myslel jsem si, že bez lodě nebudu umět ani žít. A teď říkám, že bych to nedovedl bez svých koz. Zamiloval jsem si je. Jsou to moudrá a věrná zvířata. Přiběhnou na mé zavolání.

Zeptal jsem se, zda se tu tak sám nebojí. Řekl, že ne. Když pase stádo zde na vysoké hoře, je to dobré také proto, že odtud dohlédne na moře a uvidí, kdyby se blížili Indiáni na kánoích. Jejich první tlupu také zahlédl on. Utíkal tenkrát dolů řečištěm, údolím a lesem, aby přinesl zprávu. Útok se podařilo odrazit dřív, než mohli Indiáni vkročit na břeh.

Ten stařík se mi líbil. Natáhli jsme se u zdi letního příbytku a tam si povídali. Dověděl jsem se od něj spoustu věcí o lidech a o tom, jak tu žijí. Řekl mi, že kapitána mají rádi, považují ho za jednoho z nejčestnějších mužů obyvatel osady.

— Ale tvoji Angličané, guvernére, jsou zlotřilí, velmi zlotřilí. S takovými na šibenici!

Řekl jsem, že zítra zasedne soud a tam ať to všechno poví. Před soud bude postaven každý, aby vyšly najevo všechny podlosti.

Hezky jsme si popovídali. Jako všichni lidé, kteří tráví své dny o samotě, byl pastýř moudrý a zkušený člověk. Kdo žije sám, musí hodně znát, jinak by nepřežil. Vím to podle sebe. Než jsem poznal, co je to žít o samotě, sotva jsem rozuměl světu. Život v osamění mě přinutil otevřít oči a umět všechno zvážit. Konečně jsme se s pastýřem rozloučili. On pokračoval dolů podél potoka, kudy jsem přišel já. Říkal, že tam roste hustá a šťavnatá tráva. Já se vydal k mé oblíbené Pozorovatelně. Oblíbené proto, že jsem z ní dobře tisíckrát hleděl do dálek.

— Bůh s tebou, guvernére, řekl pastýř, — bylo moudré, žes přijel zjednat pořádek. Bez tebe nám to tu nešlo.

— Buď sbohem, rozloučil jsem se i já. — A o toho psa bych měl zájem, kdybys mi ho přenechal.

— Ukázal jsem na psa podobného šakalovi a mně tolik připomínajícího Reka.

— Nedal bych ho nikomu, ale tobě dám, chceš-li.

Vzal bych si tady toho, nenajdu-li jiného, který by se mi víc zalíbil.

— Máš jej mít. Tak tedy bůh s tebou, guvernére. A o psa si řekni.

Stádo koz se hnulo. Hleděl jsem za ním s radostí u srdce. Chvíli jsem pozoroval, jak si vesele klestí cestu a naslouchal jsem pomekávání kůzlat a starších zvířat a klapotu drobných kopýtek. Vzpomněl Jsem si na svou první kozu, kterou jsem jako divokou ochočil a pak choval. Teď už na Ostrově divoké kozy snad ani nejsou. Zapomněl jsem se na to staříka zeptat. Zamával jsem svému letovisku na rozloučenou a vydal jsem se k severu; vzhůru svahem k Pozorovatelně. Půda tady byla kamenitá a ujížděla pod nohama. Ale já dobře znal každý kámen, každý keř. Kameny byly tam, kde před lety, a keře za tu dobu ani moc nevyrostly. Jako bych tu byl šel teprve včera.

Přede mnou se otevřel v celé své šíři Ostrov a moře, celý obzor. Podíval jsem se k severozápadu, co když tam zahlédnu úzký pruh břehů Jižní Ameriky a Trinidadu.

Avšak stejně jako tolikrát předtím, ani nyní se mi to ne-poštěstilo. Teplý vzduch a výpary moře halily obzor do šedavé páry. Nesmíte se mi smát, musím se totiž přiznat, že mě to rozlítostnilo. Poutník se teď opravdu vrátil Tady, na místě tolika nadějí, tolika zoufalství, na vrcholu Pozorovatelny, se mě u všech těch vzpomínek zmocnilo dojetí…

Pak jsem ze širokého opasku s přezkami vytáhl dýku, kterou jsem předtím natřel lojem. Vyhloubil jsem jámu, vyložil ji kameny, a než jsem do ní dýku dal, vyryl jsem na rukojeť dnešní datum: 21. srpen 1694. Když jsem s tím byl hotov, zasunul jsem dýku do pouzdra a omotal vše kusem hadru, namočeném v loji, který jsem si s sebou v torbě také přinesl. Potom jsem tyto věci uložil do jámy. Jámu jsem vyhrabal přesně uprostřed vrcholku, pod dobře viditelným kusem skály, který nešel odvalit. Nahoře nad jámou jsem udělal znamení, to jest zahrabal jsem tam kus černého kamene, kterého si mohl všimnout jen ten, kdo o něm věděl. Mým plánem totiž bylo, že část mého majetku, kterou zajistím svým dětem, budou moci převzít teprve tehdy, až vykonají cestu sem, zjistí co a jak, stejně jako Jsem to udělal i já, projdou panství svého otce a vykopou dýku, kterou pak předloží yorskému šerifovi, pověřenému spravováním mého dědictví. Z hloubi duše věřím, že do té doby nebude už yorským šerifem pan Snowless. Pro šerifa přiložím ve zvláštním spise hodnověrný popis dýky. Moji dědicové budou vědět jen to, kde mají dýku hledat. Jak ale vypadá a jaké je na ní datum, to se už nedovědí. Tím docílím, aby náš velký poklad, Ostrov, nepromrhali. A až tady budou, zamilují si tento kout země jako si jej po všech strastech i radostech zamiloval jejich otec.

Dlouze jsem se zadíval na místo, kam jsem zakopal dýku. Který z mých synů bude asi první, kdo ji objeví? Nakonec jsem si s ulehčením oddychl. Sotva jsem mohl udělat něco moudřejšího, chci-li, aby moji potomci poznali Ostrov.

Kochal jsem se okolní krajinou. Kolikrát jsem tu stál a doufal, že po moři připluje loď, pomůže mi a vysvobodí mne. A hle, nakonec jsem lodí připlul já sám!

Zatoužil jsem nehnout se odsud celé týdny. Takovou radost ve mně vzbudilo setkání a podívaná, která se mi znovu naskytla a na níž jsem se tolik navzpomínal, jenže vzpomínka není nikdy to, co skutečnost. Ze vzpomínek vyprchají podrobnosti, ač právě ty jsou tím nejhezčím.

— Hurá! zavolal jsem šťastně, že jsem se této chvíle dočkal. Vtom jsem s překvapením uviděl, že se můj papoušek vznesl do výše. Skřehotaje mířil vzhůru do oblak, jak to papouškové dělávají. Odletěl, pak se znovu vrátil, zase vzlétl a zase přilétl. Na mé rameno už ale neusedl.

Všechno jsem pochopil. Volá ho les. Ani jsem se nepokusil zavolat Pátka zpět. Byl bych tím porušil právo, které přisuzuji lidem i zvířatům. Věděl jsem, že moje děti mi budou vyčítat, že jsem jim papouška nedovezl domů. Ale vždyť on se sem vrátil do svého domova, tady se narodil. Však jsem už včera pozoroval, jak zaujatě naslouchá hlasům své země. Tady na Pozorovatelně nastala ta chvíle, kdy skončilo naše mnohaleté soužití, ještě se několikrát objevil, jako ten, kdo se těžko loučí se svými milými, nakonec si ale dodal odvahy a odletěl směrem na jihozápad. Tam je les, jehož bujnou houšť korun listnatých stromů je dobře vidět odsud z hory. Tam žijí ve velkých hejnech papoušci mého Ostrova. Díval jsem se za stále, se zmenšujícím ptákem, než mi zmizel nadobro z očí. Pak jsem se uvelebil u skály nad zakopanou dýkou, pušku opřel vedle sebe, vytáhl torbu a pustil se do jídla.

Kdysi jsem tady u skály vztyčil stožár. Na jeho špici jsem přivázal věchet slámy, abych jej mohl zapálit, kdybych uviděl loď, která by se tu objevila v noci. Nikdy k tomu nedošlo. Stožár se vyvrátil a povaloval se opodál. Musím Martinovi říct, aby sem zarazili stěžeň, snad se některé lodi, popluje-li kolem, zachce přirazit ke břehu. Samota na takovém místě je dobrá, žije-li tu člověk sám nebo s pár svými. Ale kde žije víc lidí, tam je třeba, aby se život rozproudil. Proto jsem se rozhodl, že Jakmile dojedu do Brazílie, podepíšu s tamními obchodníky smlouvy, aby zajížděli na Ostrov pro zboží a jiné si odtud odváželi. Aspoň jedna dvě lodě do roka zpříjemní život mému lidu …

Tak jsem na Pozorovatelně snil a rozjímal, jako bych byl skutečným vládcem Ostrova a moře, které jej obklopme. Na vrcholku hory jsem strávil dobré dvě hodiny. Dvě hodiny plné štěstí. Věděl jsem ale, že „domů”, tedy k mé lodi, musím zdolat ještě pořádný kus cesty a pomalu se už blíží večer. Než jsem se totiž přiměl, abych znovu vyrazil, bylo odpoledne. Zvedl jsem pušku a torbu, ještě jednou pohlédl na krajinu a vykročil dolů, ne však na jihovýchod, odkud jsem přišel, ale směrem západním, do údolí druhého potoka, kde jsem v místech u Rybářské zátoky stočil na jihozápad a zamířil k vzdálenějšímu lesu. Pohvizduje si, vyšlapoval jsem si pln radosti, že jsem se tohoto dne dočkal. Mohl jsem být sám se sebou opravdu spokojen, vždyť jsem se na své stáří cítil svěže a mladistvě. Kdysi, snad už je tomu třicet let, jsem si po této cestě pohvizdoval stejně šťastně a spokojeně. Tak. mi bylo i dnes. Utrhl jsem pár kvítků a zapíchl je za klobouk. Když jsem dorazil do Rybářské zátoky, omyl jsem si nohy, tvář a paže v chladivé vodě. Sebral jsem také několik lastur a dal je do torby, neboť tyto lastury a škeble nejsou jen tak ledajaké a moje děti na ně už nedočkavě čekají. Takto vybaven pokračoval jsem dál svou cestou. Prohlédl jsem si a prozkoumal mistrovsky zhotovené rybářské sítě. Když jsme přistáli u Ostrova, vpluli jsme nejdříve do této zátoky. Přešel jsem potok, což bylo snadné; byl odliv, a tak v potoce nezůstala skoro žádná voda, jenom trochu po přílivu. Několik želv po mně pokukovalo a jedna z nich na mne zasyčela jako krůta, když se zlobí. Tomu jsem se od srdce zasmál. Lesní pěšina, po níž jsem chodíval a již jsem vyšlapal, byla širší. Používalo ji teď víc lidí, kteří se tudy z osady vydávali na rybolov. Stromy se skláněly nad pěšinou a skýtaly chládek a klid. Zlehka jsem si vykračoval svým obvyklým krokem lovce, abych nerušil ticho lesa a pobřeží. Náhle jsem zpozorněl. Měl jsem pocit, jako by mě kdosi sledoval. Našlapoval jsem tedy ještě tišeji, naslouchal jsem. Ano, byl jsem sledováni.

Neměl jsem důvod se lekat, ale když někdo někoho sleduje, bývá v tom jen málokdy dobrý úmysl. A tak jsem se rozhodl, že toho, jenž mne sleduje, zaskočím. Lhostejně jsem si prozpěvoval, hlavu jsem měl ale natočenou ke straně, abych slyšel, co se za mnou děje. Věděl jsem, že nedaleko odtud se pěšina prudce zatáčí. Tam jsem mířil. Tam mohu svého špeha překvapit.

Nejdříve jsem zahlédl stín svého pronásledovatele, pak přímo toho člověka. Byl to Indián. Patřil ke skupině Willa Atkinse, všiml jsem si ho už v osadě. Podsaditý chlapík, široký v plecích, s vlasy spadajícími na ramena, neměl na sobě víc než roušku kolem pasu. Jeho krk zdobila řada mušlí s velkou lasturou uprostřed, která jej jako amulet chránila před zlými duchy. Neměl nic než sekeru.

Vzkřikl jsem na něj:

— Stůj!

Tak se lekl, až se hrůzou celý roztřásl, netušil, že bych mohl jeho neslyšné kroky postřehnout. Zíral na mne s úděsem, jako na přízrak.

— Odhoď sekeru, vyzval jsem jej, drže přitom svou zbraň.

Odhodil ji. Věděl jsem, že rozumí oné směsici jazyků, jíž se mluví tady na Ostrově, neboť byl z osady. Proto jsem se ho zeptal, jak se jmenuje.

Být Tympán.

Řekl jsem mu, že má hezké jméno. Pak jsem se zeptal, proč mne sledoval. Odpověděl, že si myslel, že je to nějaké zvíře, neviděl je, slyšel jen praskání větviček.

Nato jsem mu řekl: — Není v tom ani kouska pravdy, zvíře si totiž neprozpěvuje a nepraskaly jenom větvičky, ale klapaly i moje boty. Když já mohl slyšet jeho kroky, pak on musel slyšet moje. — Kdo tě za mnou poslal? jestli mi to nepovíš, namístě tě zastřelím. A kdybys snad chtěl utéct, najdu si tě. Moji námořníci tě zastřelí. Odpověz!

Padl na kolena. Ať mu neubližuji, ať na něj nestřílím. Řekl jsem, že ne, odpoví-li.

— Kdo tě poslal a jak dlouho mne sleduješ?

Nakonec prozradil, že jej vyslal Železný pařát a že mne sleduje už od vrcholku hory.

— Železný pařát ti řekl, abys mě zabil?

Indián přikývl.

— Juana a Hindua jsi neviděl?

Odpověděl, že viděl, avšak potok obloukem obešel a přitom málem ztratil moji stopu, nakonec mě ale zahlédl, jak scházím dolů z pahorku.

— Kdes mě chtěl zabít?

Ukázal k lesu.

— Touto sekerou?

Zdvihl jsem ji. Tympán doznal, že ano, že mě chtěl zabit sekerou. Povídal to všechno s klidem pro nás nepochopitelným. Brazilští a karibští Indiáni se bojí o své životy, ale život druhého člověka pro ně neznamená nic. Zabít je jako šlápnout na stéblo trávy. Nedovedl jsem se na toho ubožáka zlobit. Řekl jsem mu, aby šel přede mnou rovnou k osadě. Kdyby se pokusil utéct nebo uhnout z cesty, že ho zastřelím. Zkrotí.

Tak jsem měl po procházce lesem, na niž jsem se vydal a tolik těšil. Sotva jsem si teď už mohl všímat známých stromů, míst, mýtin a zákoutí potoka. Prohlížel jsem si Indiána, který kráčel přede mnou. O útěk se ani nepokusil. Pochopil to tak, že mu nyní poroučí ten, koho měl zabít. Předtím mu poroučel Železný pařát.

Už se stmívalo, když jsem došel k osadě a vyšel z houště lesa zhruba v těch místech, kudy jsem se původně vydal vzhůru k Pozorovatelně. Ostře jsem zapískal. Juan mi odpověděl.

— Hej, Juane, pojďte sem! Chytil jsem ptáčka!

Když se Juan a Hindu objevili, zůstali celí překvapení, že na jejich druha z Ostrova, který kráčí přede mnou, mířím zbraň. Pověděl jsem jim, co se stalo, a Juana stejně jako Hindua to velmi udivilo. Hindu byl rozumnější a chytřejší než jeho krajan a dovedl pochopit hrůznost vraždy i to, že ke všemu měl být zabit člověk, jehož pohostinnosti požívají a který jim na svém panství dal domov.

— Co s ním uděláme? ukázal Juan na Tympána. — Je jako pes. Sám ani neví, proč chtěl kousnout.

Dal jsem Juanovi za pravdu. Tympána jsme spoutali. Zůstane tak do zítřejšího dne, kdy ho Juan musí zavřít, aby neměl možnost se s někým domluvit. Železného pařáta však zajmu sám, jen co budeme v osadě.

Všechno pokračovalo opět podle mých představ. Martin mi vyšel naproti. Museli jsme však zapálit; pochodně, tak rychle se setmělo. Z lodě jsem pro jistotu zavolal Šibala a Siláka, abychom mohli s Martinem s větší jistotou vstoupit do domu hrbatého Smithe. Lidé říkali, že se tam „trosečníci” opíjejí snad právě radostí nad tím, že guvernér Ostrova nebude zakrátko mezi živými. Já jim však přinesl důkaz o tom, že žiju. Kopl jsem jednoduše do dveří, jako bych šel do krčmy. Martin dovnitř posvítil svítilnou. Šibal a Silák, připraveni ke skoku, šli v patách za mnou a hned, jak vkročili, obstoupili Železného pařáta. Ti lotrové seděli na podlaze, popíjeli, smáli se a zpívali. Byli opravdu v dobré náladě. Já jim ji překazil.

— Přišel jsem si pro tebe, Železný pařáte, přistoupil jsem k němu s úsměvem. — Will Atkins se tě už nemůže dočkat!

Měli jste vidět jejich úžas! Do jednoho vyskočili. O zlotřilém plánu věděli tedy všichni. Tom Smith si stále protíral oči, jako by neviděl, nebo té podívané nevěřil.

— Ano, je to tak, Železný pařáte, slyším, že ti tak říkají, nuž tedy vyzývám tě, abys následoval tyto dva statečné muže. Will Atkins z tebe bude mít radost.

Pokynul jsem. Ani se nehnul. Šibal a Silák ho popadli mezi sebe. Chytili Pařáta za lokte, ruce mu zkroutili za záda a obr se svezl na kolena.

— Říkal jsem ti přece, abys dělal, když sebou nehneš, takhle se ti povede, pravil jsem. — Anebo ještě hůř. Moji lidé svému řemeslu rozumějí trošku líp než vy. O tom vás mohu ujistit. Tak tedy koukněte poslouchat!

Protože se moje poznámka pirátům zalíbila a chtěli hned dokázat, že svoje slova míním opravdu vážně, obra jednoduše jako pytel brambor převrátili a žuchli s ním o zem. Pořádně zasténal a ani se nehnul.

— Však zas přijde k sobě, řekl Šibal a zakroutil mu nosem. A opravdu, rázem se probral. Posadil se, na pobídku vstal a byl z něj krotký beránek. Překvapeným a užaslým darebákům jsem neřekl ani slovo a vyšel ven z domu.

Pod Stromem rozhodnutí plál oheň. Hořely pochodně a svítilny, přinesené na břeh. Večer se jako obvykle snesl během pár minut. Dal jsem pokyn, aby Železný pařát byl odveden na loď k ostatním, ale tak, aby se spolu nemohli domlouvat a aby na sebe neviděli. Já jsem se ještě zastavil v domě kapitána Espinozy, abych mu pověděl o své cestě a o tom, co se přihodilo a zeptal se také na jeho zdraví.

Tak minul druhý den na Ostrově.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

PŘÍPRAVY K VYLODĚNI NÁKLADU. SCHÁZÍ SE SOUDNÁ POROTA. OSTROV DOSTANE NOVÉ JMÉNO A ZAVEDEME TRADIČNÍ OSLAVU TOHOTO SVÁTKU

Bylo ještě tma, když synovec Josiáš zaťukal na dveře mé kajuty.

— Strýčku, chcete ještě spát, nebo se půjdete podívat na vyloďování?

Já a spát? Věděl Jsem ale, že to nemínil zle, a proto jsem mu řekl: — Budu u všeho, co se bude na lodi dít A protože on ze své pravomoci kapitána nařídil, aby byly vyloděny všechny předměty a cenné věci, které jsme na Ostrov dovezli, nebudu o ničem pochybovat. Jako kapitán musí sám vědět, co loď snese a jaká opatření je třeba učinit, aby věci probíhaly plynule. Josiáš propočetl, jak dlouhou cestu musí urazit naše loď do Brazílie a vyšlo bohužel najevo, že stěžně s lanovím, které na nich nyní je, by další zatížení neunesly, a tak bylo třeba provést opravy. Ale teprve až po té, co se Dolphin zbaví zátěže, kterou jsme přivezli na Ostrov. Josiáš tedy rozhodl, že loď rychle vyložíme. Znamenalo to, že nás dnešní den čeká mnoho úkolů. Musíme svolat soud, můj první velký čin guvernéra Ostrova. A aby se to vše mohlo uskutečnit, bylo nejprve zapotřebí začít s vykládkou lodí.

Do vykládání lodi se zapojil každý práceschopný člověk na Ostrově, který měl zdravé ruce, dokonce i Tom Smith a tři ze čtyř trosečníků. Bez výjimky ale všichni Indiáni, také Tympán, kterému jsem dal milost, neboť — Jak už jsem říkal — věděl jsem, že domorodci chápou jinak než my život a smrt. Kapitánovi Espinozovi jsme pochopitelně pracovat nedovolili. Ale protože už mohl trochu chodit, kontroloval všechno, co jsme vynášeli na břeh a dávali do společného vlastnictví ostrovanů. Rozhodli jsme se také, že nářadí, potřebné k polním pracím a ke stavbě, potraviny a celé zařízení vodního kola, které — když bude vody málo — ji bude nabírat z potoka do věder, dáme do společného užívání celé osadě, tedy ne do rukou jednoho člověka.

S vykládáním se začalo ještě za tmy, naštěstí však za dobrého počasí a mírných vln. Protože Will Atkins a jeho druhové byli zavřeni ve skladu v podpalubí, kde bylo uloženo veškeré zboží určené pro Ostrov, přemístili jsme ty tři, dobře spoutané, do mé kabiny. Pro mělčinu a nízký ponor jsme bohužel nemohli přirazit blíž ke břehu, a tak jsme museli všechno zboží převážet na pevninu ve člunech nebo v kánoích, ještě v Trinidadu jsme spolu se synovcem Josiášem vyrobili zdvihadlo, které bylo jako studniční ráhno spuštěno od hrazení lodi a dopravovalo nejtěžší předměty ze železa nebo pytle s hřeby do člunů. Měli jsme radost, že jsme pomysleli i na takovou věc, jako je zdvihadlo. Usnadnilo nám práci. Já na lodi zaznamenával všechno, co jsme do člunů nakládali a jakou to má hodnotu. Totéž dělal kapitán Espinoza na břehu. Když jsme byli s vyloďováním hotovi, oba naše zápisy se shodovaly.

Nemusím ani povídat, že hodnota věcí, které jsme přivezli a kus po kuse předali a zaznamenali, byla veliká. Když byli všichni lidé z osady hotovi s vyloďováním, pustili se do stavění obrovské kůlny. Zboží, které jsme z lodi vyložili, jsme přikryli celtami a lodní plachtovinou, neboť kůlna mohla být hotová až druhého dne. A proto jsme po obědě začali s rokováním.

Soud zasedl pod Stromem rozhodnutí. Na řadu přišli nejdříve ti, kteří byli řádnými obyvateli mé državy. Před porotu museli totiž předstoupit všichni. Podle naší úmluvy se také musel každý uklonit a pozdravit, a když bylo třeba, odpovídat na naše otázky. Od těch jsme ale upouštěli, jestliže porota zdviženými palci ukázala, že vůči dotyčnému nemá námitek.

Každý člen soudu měl hlasovací právo porotce. Byli to: guvernér Robinson Crusoe, kapitán Espinoza, pastýř koz Emilio Ficas, poručík Juan Mamilla a pochopitelně Martin jako místoguvernér. Celkem tedy pět mužů, přičemž ve sporných případech bylo možno přizvat k hlasování jednoho ze starších obyvatel z posluchačstva.

Španělovi, který se bratříčkoval s Willem Atkinsem, jsme udělili důtku a odsoudili jej k tomu, aby kopal tři hodiny denně, dokud práce nebude skončena, základy pro mechanismus vodního lopatkového kola a byl k ruce tesaři při stavbě podstavce pro sudy. Španěl byl se svým rozsudkem svolný. Po ostatních Španělech přišli na řadu Indiáni, a to těch pět, kteří drželi s Willem Atkinsem a jeho druhy. Na můj návrh byli stejně jako Španěl odsouzeni ke každodenní nucené práci. Podobně jsme naložili s Tympáném, který mi ukládal o život. Protože však Tympán spáchal hrdelní zločin, zněl jeho rozsudek na pět hodin nucených prací denně s připomínkou, že za takový čin se platí hlavou, neboť na Ostrově byly směrodatné evropské, a ne indiánské zvyklosti. Když se však ještě dopustí jakéhokoliv většího přečinu, tomuto trestu neujde. Poté, co jsme vynesli rozsudek nad Indiány, udělali jsme přestávku. Probrali jsme při ní nejrůznější věci, které nás ještě čekají. Bude se muset postavit pořádný sklad, protože pro uchování větších zásob potravin jeskyně už nestačí. Má-li sem jednou za rok připlout brazilská poštovní nebo obchodní loď, bude nutné postavit molo. Na potoce se budou muset založit sádky na ryby, které jsou velmi potřebné, aby měl, Ostrov stálou zásobu ryb, kdyby špatné počasí nedovolilo vyjet na rybolov. Vyskytl se dokonce plán na stavbu kostela. Navrhl jej kapitán Espinoza. Já ale řekl: — Dokud bude na Ostrově žít tolik různých lidí, není třeba, aby tu byl kostel. Bude to jako na lodi: Jednou za týden se všichni obyvatelé sejdou a kapitán Espinoza odslouží pobožnost. Daleko důležitější, pravil jsem, — je to, aby se zde konečně ustanovilo státní nebo městské zřízení. Martin jako místoguvernér nemůže sám všechno prosazovat a řešit. Je třeba, aby tu byl vrchní soudce, správce cenných věcí, který se bude starat o sklad a společný majetek, lékař a někdo, kdo povede hospodářství, jakýsi šafář, dále vrchní rybář, který bude řídit lov ryb a samozřejmě také přístavní kapitán. Neméně důležité je, řekl jsem za mocného souhlasu všech, — aby každý poctivý a spolehlivý muž, který je schopen nosit zbraň, běloch nebo Indián, vykonával povinnou vojenskou službu. Velitelem bude poručík, který naučí muže taktice útoku a obrany. A vypracuje také plán, jak ubránit Ostrov.

Hned jsme rozhodli, že vrchním soudcem může být jedině kapitán Espinoza. Poručíkem zůstane určitě Juan, neboť má vojenskou povahu. Je to muž statečný, se srdcem na pravém místě. O ostatních úřadech rozhodneme později. Nebo se o nich bude jednat za Martinovy pomoci, až já tady už nebudu. Takové věci totiž nelze uspěchat. Potom jsme se znovu sesedli pod Stromem rozhodnutí. Na dlouhé lavici uprostřed já, vedle mne zprava Espinoza a Juan, zleva Martin a pastýř koz. Moji piráti přivedli ničemníky jménem Will Atkins, Willy Fry a Železný pařát. Na náš příkaz k nim přidali Toma Smitha a tři „trosečníky”, kteří byli sotva o něco lepší než hlavní obžalovaní. Stáli před námi v řadě jako vojáci. Otázky jsem kladl já.

Když výslech skončil, vyzval jsem dona Espinozu a členy soudní poroty, abychom zašli všichni do kapitánova domu a poradili se o rozsudcích.

Tam jsem řekl: — Možná že se mnou nebudete zajedno, přesto bych si ale přál, abyste můj návrh rozsudku přijali. Netrestejme obžalované Willa Atkinse, Willyho Frye a Železného pařáta trestem smrti, ačkoliv by si oprátku skutečně zasloužili. Nezavádějme v naší malé říši rozsudek smrti. Udělejme to podobně, jako když se pro setbu čistí kukuřičné zrno od plev a koukolu. Zbavme náš Ostrov koukolu, tedy nejhoršího plevele. Tři hlavní viníci, aby příliš nezpychli, dostanou po pětadvaceti ranách holí. Pak je budeme držet v zajetí až do doby, než se rozloučím s Ostrovem a odvezu je s sebou pryč a vysadím na nějakém neznámém ostrově. To bude spravedlivé i poctivé. Když se jim mezi lidmi nelíbilo, ať se jako lidé naučí žít o samotě. Podle Sebe vím, že člověk dokáže i za takových podmínek přežít. To je můj návrh na potrestání tří hlavních viníků. Zbývá ještě Tom Smith a tři další provinilci, a nakonec Tympán. Tom Smith je nešťastný člověk, je hrbatý. To se musí vzít v úvahu. Ale ne zase příliš, je třeba zachovat míru. Navrhuju soudní porotě, aby obžalovaný Tom Smith byl zbaven občanství na Ostrově a požádal kapitána Dolphina, aby jej vzal s sebou do Brazílie, tam ať si jde, kam se mu zlíbí. Ať si hledá živobytí jinde. Vezmeme-li totiž ty tři provinilce a Toma Smithe do Anglie, čeká je tam oprátka. A to bychom si také nepřáli. Jack Filkorn a jeho dva druhové se mohou v našem malém panství stát ještě užitečnými lidmi. Trest jim bude vyměřen s podmínkou, že jakmile by se čehokoliv dopustili, krádeže, rvačky nebo útoku Či neposlušnosti vůči vrchnímu soudci, místoguvernérovi nebo poručíkovi, půjdou na nucené práce a dostanou pětadvacet ran holí. Zatím ať jsou na svobodě. Pak zbývá ještě Tympán a čtyři Indiáni, kteří se ve všem řídili podle těch ničemů. Promiňme jim jejich chyby, dejme jim milost. Souhlasíte s takovým návrhem?

Martinovy oči se rozzářily: — Promluvil jsi moudře, pane guvernére.

Kapitán Espinoza byl stejného míněni: — Přijímám guvernérův návrh rozsudku.

Pastýř koz mručel, řka, že on by byl každopádně pro vykonání rozsudků smrti, nechce ale odporovat tomu, tedy jako mně, kdo jim na svém panství dal domov, a proto s mým návrhem souhlasí. Prosí jen, aby exekuci mohl provést on.

Juan uznale přikývl: — Guvernér mluvil dobře. Návrh přijímám.

Pak jsme ještě chvíli rokovali a nakonec jsem řekl, že chápu pastýře koz Emilia Ficasa, že rány holí chce vyplácet on. Kdybych byl mladší, sám bych se toho úkolu ujal. Nyní se však domnívám, že pro člena soudní poroty není důstojné, aby vlastnoručně vyplácel rány, neboť porotce musí být osoba nezaujatá. Svěřme proto celou věc takovému člověku, o němž víme, že rány poctivě vysází, tedy někomu z námořníků Dolphina.

Při tom zůstalo. Soudní porota potom zakrátko zasedla opět pod Stromem rozhodnutí. Dostavili se tam všichni, aby vyslechli znění rozsudků. Dokonce i ti, kteří měli hlídku na lodi. Josiáš, už zase velitel lodě jak se patří, to výjimečně povolil. Můj úkol guvernéra nebyl proto zatěžován dalšími starostmi, které se týkaly lodě. Rozsudky jsem vynesl já, nejdříve nad Indiány, potom jsem ohlásil částečné zproštění viny Jacka Filkoraa a jeho dvou druhů. Dále přišel na řadu Tom Smith a tři hlavní viníci. Tom Smith byl šťastný, když vyslechl svůj rozsudek. Tím větší zoufalství se zmocnilo Willa Atkinse, Willyho Frye a Železného pařáta. Sehráli nám stejnou komedii, jakou jsem už kdysi viděl. Jako tenkrát před lety, když byla vzpoura potlačena, vrhli se na kolena, nejdříve před kapitánem Espinozou, pak přede mnou. Dnes se k nim přidal ještě ten obr, Železný pařát, který neváhal přede všemi pokleknout a žadonit, abychom mu odpustili trest holí i vyhnanství na neznámý ostrov a abychom i jemu dovolili odjet do Brazílie.

— Náš nejmilostivější pane, odpusť nám, odpusť, pane guvernére, ječel Will Atkins.

— Milostivý pane, slibuju, že se polepším, že budu poctivý, jen nám ten trest odpusť! jekotal Willy Fry.

— Dobrotivý pane, můj drahý guvernére, odpusť mi, že Jsem tě chtěl dát zabít! bědoval klečící obr. — Odpusť mi, pochop, jsem jen bídný člověk z přístavní spodiny, ale teď se už budu snažit, abych se napravil! Dobrý pane, prosím tě, odpusť mi!

Ostudné chování těch ničemů potvrdilo jen moje dávné přesvědčení, že není zbabělejšího člověka nad darebáka, který ztratil moc.

Zároveň padli na kolena také Tom Smith, Jack Filkorn a druzí dva pacholci a vděčně brebentili svoje díky soudní porotě za milost. Zástup smějících se a řehotajících Španělů, Indiánů, dospělých, žen i dětí přihlížel ne zcela bez škodolibé radosti tomu, jak se ti raubíři dožadují zase svobody, jak se tetelí strachy nebo Radují ze své volnosti. Nařídili jsme, aby mrskání bylo jako odstrašující příklad provedeno veřejně, jak je to zvykem ve všech evropských zemích. Věděl jsem, že v takových věcech si libují piráti, a tak Jsem nakonec rozhodl, aby výkon trestu provedl nejen sám Šibal, ale aby se na něm podíleli i Silák s Erikem. Každý vyplatí rány holí vždy jen jednomu hříšníku.

Naši dva stateční námořníci, tesař a kovář, za pomoci čtyř Španělů a několika Indiánů, postavili zakrátko pódium, jak má být, a na něj lavici, důležitou součást výkonu trestu. Když bylo všechno na svém místě, dal jsem pokyn k exekuci. Vím, je to krutá povinnost, ale zlo nelze zkrotit jinak než potrestáním. Zasloužený trest si odpykal nejdříve Willy Fry, pak Železný pařát a nakonec Will Atkins. Musím říct, že ze všech nejlépe se držel Atkins. Poznal, že mu všechno doprošování, žadonění I výhrůžky nejsou nic platné, vzmužil se, a když jej přivázali k lavici, zaťal zuby a rány trpělivě snášel. Willy Fry a Železný pařát celé bití prokřičeli. Jejich naříkání bylo však i takových ničemů nedůstojné. Kapitán Espinoza správně poznamenal, že jejich řev byl spíše řvaním komediantů než pravým, upřímným výrazem bolesti; hráli jen divadýlko, aby svým bědováním vykonavatele rozsudku zmátli. Nu, moc platné jim to nebylo, protože ani jeden z našich pirátů si z jejich ukrutného ječení nic nedělal. Po výkonu trestu jsme se nakonec přece jen rozhodli, že darebáky dopravíme na loď, tam bude jejich místo, neboť jeskyně se musí urychleně připravit pro uskladnění mnoha věcí, které podléhají na volném povětří zkáze. Všichni tři mužové, poté co hodinu leželi a co jsme je polili vodou, se velmi ztěžka, ale přece jen doploužili k člunu, do nějž namáhavě vlezli. Zakrátko zmizeli pod záďovým kastelem, kde jim Josiáš určil dočasný žalář. Již jsme je od sebe neoddělovali, nebylo to třeba, zato však přibil kovář všem třem na nohy okovy.

Na druhý den plánoval Josiáš velké opravy lodi. Posádku, ale i obyvatele Ostrova čekala skutečně velká dřina. Naši lodníci byli svoláni, aby Dolphin připravili na další plavbu oceánem a pokud možno i na zpáteční cestu do Evropy. Ostrované se museli vypořádat s prací při výstavbě místoguvernérova příbytku; měl být hotov v nejkratší možné době. Dále bylo třeba rozšířit jeskyni; udělat cestu k obydlí místoguvernéra a postavit také dvě stodoly pro sklady. Vrchní soudce, tedy kapitán Espinoza, nařídil, že bude nutné pracovat i po západu slunce, což v tropech nebývá zvykem. Než však k tomu došlo, uspořádali jsme slavnost, kterou jsme už dlouho odkládali. Dát Ostrovu jméno. Už jsem se několikrát zmínil o tom, že tehdy, když jsem byl vyvržen na břeh tohoto krásného koutu země, nazval jsem jej neprávem Ostrovem zoufalství. Čas ale ukázal, že jsem se mýlil. Prožil jsem tu nejen mnoho strastí, ale zažil také hodně radostí, jak až to tak ostatně s člověkem bývá, ať je kdekoliv. Trampoty se v životě střídají s radostmi.

Když naši piráti dopravili odsouzence na loď, sešli se kromě Toma Smithe všichni obyvatelé Ostrova, pod Stromem rozhodnutí, aby se zúčastnili slavnosti. K této příležitosti jsme z lodi přinesli vlajku guvernéra a také vlajku mé rodné vlasti. Juan a jeho ozbrojení muži, první vojáci na Ostrově, vypálili salvu. Pak jsem se vroucně pomodlil, odříkal Otčenáš a pronesl řeč. Krátce jsem vypověděl příběh o tom, jak jsem se dostal na Ostrov, a tím jsem vlastně pověděl i historii jeho objevení. Vyprávěl jsem, jak jsem tu dlouho žil sám, jak jsem se spřátelil s kapitánem Espinozou a jak se na Ostrov v podobě Willa Atkinse a jeho kumpánů dostalo zlo. Nakonec jsem pověděl i to, jak jsem celou dobu, co jsem tady nebyl, toužil svou milovanou državu opět spatřit. Když jsem dovyprávěl, napadlo mě, že bych měl všem přítomným a také Jacku Filkornovi a jeho druhům vysvětlit, že slavnost pokřtění Ostrova nespočívá jen v tom dát mu ledajaké jméno, ale že každý má právo, navrhnout sám podle sebe nejlepší a nejvhodnější název.

— Pevnina kolem brazilských břehů a v samotné Brazílii má portugalské nebo španělské názvy, pravil jsem. — Také ostrovy Karibského moře jsou známy pod španělskými jmény a jen tu a tam si nějaký ostrov udržel jméno, které mu dali Indiáni. Španělé a Portugalci pojmenovávali svoje ostrovy nejraději podle svatých nebo církevních obřadů. To my udělat nechceme. Pomýšlel jsem na to, že bychom náš ostrov mohli nazvat Želvím ostrovem podle mnoha želv, které na mé državě žijí, jenže takových želvích ostrovů je už v Jižní Americe, a dokonce i v Africe dost. Proto vás žádám, občané, abyste každý přispěl radou, jaké jméno dát našemu ostrovu, kterému jsme zatím říkali prostě jen Ostrov.

První se o slovo přihlásil starý pastýř: — Žije tady hodně koz, ať se tedy jmenuje Kozí ostrov.

Tomu se všichni zasmáli.

— To by ho pak rybáři mohli nazvat Rybářským, vložil se do toho Juan.

Kapitán Espinoza rozšafně pravil: — Myslím, že by nebylo marné, kdybychom ostrov pokřtili po jeho objeviteli. To se tak obvykle dělává. Navrhuju, abychom mu od této chvíle říkali Robinsonův ostrov!

S tím souhlasilo mnoho lidí, Martin i většina Španělů, Bert, Josiáš, Erik, Hans a také kovář i tesař, neboť všichni měli právo navrhovat pro ostrov jméno.

Já se ale ohradil: — Ne, přátelé. Na to nepřistoupím. Moje jméno nic neznamená. Nejsem ani velký objevitel, ani slavný námořník. Teď mě ještě leckde znají, ale po mé smrti ztratí název smysl a nikdo už nebude vědět, proč ostrov dostal jméno Robinson! Ne ne, přátelé, děkuji vám za důvěru, ale ze své moci objevitele jsem proti!

Jen těžce ustoupili mému přání ti, kteří s návrhem souhlasili. Ale nakonec jim nezbylo než se s tím smířit, protože já zůstal neoblomný. A tak jsme vymýšleli dál, až se konečně ozval Martin. Musím říct, že z Martina, toho výborného námořníka, se za několik dní stal pravý ostrovan, o takových lidech se říká, že se změnili. Ale Martin se nezměnil. Byl stejným ztělesněním, horlivosti a dobroty jako dřív. Čas od času radostně zvěstoval, kde co viděl, a s chutí se pouštěl do každého plánu a zlepšení, ke kterým bylo na Ostrově příležitostí dost a dost. A místoguvernér Martin, když jsme se dostali do slepé uličky, řekl něco, co zde nyní napíšu slovo od slova, aby to zůstalo zachováno pro další pokolení: — Já jsem jenom prostý člověk a vidím to, co je kolem mne a co mě naučili. V tomto případě bych měl však přece jen nějaký návrh, není k němu totiž třeba víc, než se kolem sebe rozhlédnout. Náš ostrov je jako jeden žlutozelený veliký, velikánský fialovobílý květ. Květ uprostřed modrého moře. Ať se tedy náš domov jmenuje Mořský květ. To každému poví, jaký náš ostrov skutečně je a já, ačkoliv jsem zbrázdil pořádný kus světa, sám o podobném názvu nevím.

Pohlédli jsme na sebe. Ukázalo se, že jméno Mořský květ se všem líbí a každému připadá hezké. Tak tedy ostrov Mořský květ!

— Dobrá, pravil jsem, — Martinův návrh byl moudrý.

— Je to velmi pěkné jméno, přikyvoval uznale kapitán Espinoza. — Jakoby španělské. Taková máme ú nás doma za vodou. A taková se dávají i lodím a to mě zvlášť těší.

Bert i Josiáš přikývli. Přikývl také pastýř koz a potom všichni.

— Mořský květ! Mořský květ! volali nadšeně Španělé. — Mořský květ! volali s Jackem Filkorném také všichni Angličané, kteří tu byli.

Na rychle sbitý stožár jsme vytáhli obě vlajky, Juan spolu se svými druhy vypálil k radosti všech přítomných salvu. Pak jsem poprosil Berta, který zastával na lodi také práci písaře, aby si vzal kalamář, husí brk a pergamen, na jaký zapisují vrchní velitelé přístavů svá ustanovení, protože je třeba tuto slavnostní událost zapsat na věčnou paměť. Když bylo všechno pohromadě, sepsali jsme listinu a uzamkli ji do železné truhlice. Tu Jsme pro příští věky uložili do kamenné mohyly, kterou jsme navršili u paty Stromu rozhodnutí.

Zhruba tak se skončil den, bohatý tolika událostmi. To už se dávno snesl večer a vedle Stromu rozhodnutí praskal oheň. K spánku se ale nikdo neměl. Všechny jsme pohostili jídlem, které jsme přivezli, aby i tak zůstal dnešní den památný jako jeden z nejvýznamnějších v historii mé državy.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

DVA DNY V OSAMĚNI. NEČEKANÁ UDÁLOST

Pustili jsme se do velké práce. Začali jsme se stavbou cesty a stodol, které se daly zatím nazvat spíše kolnami, dále se stavbou guvernérova domu a s rozšiřováním jeskyně. To vše byly nejdůležitější úkoly ostrovanů. Zemědělským pracím jsme se naštěstí věnovat nemuseli, protože rýže, kukuřice i řepa se teprve zazelenaly a čekaly na dobu dešťů, aby pak počátkem prosince mohli obyvatelé Mořského květu úrodu sklidit. Do práce se pustili také naši lodníci. Oprava Dolphina, kterou jsme měli v plánu, se už déle odkládat nedala. Čekala nás pěkná lopota. Nezbývalo než přeložit veškeré zboží, které ve skladech ještě zůstalo. Jedinou starost nám dělali vězňové, které jsme museli přesouvat hned sem, hned tam. Nechtěli jsme v žádném případě připustit, aby ti lotři zůstali na ostrově. Nenašlo se jiné vhodné místo, kam je zavřít, než naše loď.

Už když jsem odpočíval u Pozorovatelny, rozhodl jsem se, že jeden nebo dva dny strávím o samotě, daleko od všech obydlí, v místech mého letního příbytku. K celé věci jsem nepotřeboval víc než sehnat jednu menší ráhnovou plachtu, z níž ve chvilce vyrobím stan, k tomu pár drobností a nějaké to jídlo. Vše mi k letnímu příbytku zanese můj nový pomocník Hindu. Své neobvyklé přání jsem mohl uskutečnit tím spíš, že jsem na lodi zatím potřebný nebyl a v Martinovi jsem nalezl výborného muže, schopného řídit všechny práce.

— Jen, strýčku, jděte a zavzpomínejte si na staré časy, říkali mi moji synovci, když jsem se svým plánem vyrukoval.

Druhý den ráno po slavnosti jsem se vydal vzhůru k hoře, do dobrovolné samoty. Než jsem přivesloval ke břehu, potkala mě ještě jedna radost. Šibal a jeho tři kamarádi, piráti z naší lodě, přišli za mnou a sdělili mi, že by rádi zůstali na ostrově, jestli můj návrh ještě platí. Měli jen jednu prosbu, abych jim sehnal manželky; chtěli by si založit rodiny. O indiánské ženy ale zájem nemají, protože s takovu ženou se přivdá vždycky spousta zbytečného příbuzenstva. Řekl jsem jim, že všechno záleží na tom, zda včas dorazí můj přítel kormidelník. Když nepřijede, nemůžeme z naší lodě kromě Martina, kováře a tesaře už nikoho víc postrádat. A i v této sestavě poplujeme dál jen s velkými obtížemi. Z toho, že mi je Hindu tak přátelsky nakloněn, jsem měl radost také proto, že bych jej rád vzal s sebou. Mohl by nám pak pomáhat i na lodi. Zároveň se nabídl jeden Španěl, že by s námi plul do Brazílie, protože by tam chtěl vyměnit svoje kozy za lamy. Na ostrově by byly totiž velmi potřebné. Slyšel, že to Jsou zvířata tažná, stejně vhodná jako osli. Onen muž se chtěl stát jakýmsi povozníkem a já s tím souhlasil. V jeho osobě bychom tedy měli také jednoho příležitostného námořníka. Ale v případě, že kormidelník Willem nedojede, bez čtyř pirátů bychom vyplout nemohli. Šibal a jeho kamarádi to vzali na vědomí. Já se potom odebral do své samoty, kde jsem měl v úmyslu, zůstat den či dva.

Provázel mě pouze Hindu, který nesl valnou většinu mých věcí. Ten milý chlapec mi víc a víc přirůstal k srdci. Nemohu popřít, že jsem v něm stále viděl Pátka. Karibští Indiáni a jejich přímí příbuzní, Indiáni severobrazilských břehů, jsou malého vzrůstu a divokých tváří jedinou výjimku mezi nimi tvoří Sibaové, na jejichž vzezření podstatně zapůsobil sňatek se španělskými ženami. Stejně jako se kdysi svým zevnějškem, ale i povahou odlišoval od svého kmene Pátek, lišil se nyní i Hindu. Barva jeho pleti byla jiná než u jeho soukmenovců. V těchto končinách nezvyklé jméno, které — jak se ukázalo — mu dali lidé kapitána Espinozy, když jej s sebou přivezli na ostrov, bylo vskutku přiléhavé. Nebyla to náhoda, že jsem si chlapce hned povšiml a už v první chvíli se rozhodl, že jej vezmeme s sebou. Ve svém rozhodnutí jsem se stále utvrzoval chlapcovou obratnosti, ochotou a spolehlivostí. Nad ničím se nepodivoval, všechno rychle chápal a nebylo toho právě málo, co ve svém životě viděl poprvé. Tak například loď, Dolphina, když přirazil k Mořskému květu. Všechno s klidem pozoroval a ukládal do své hlavy. Potom, se pokusil skamarádit se se všemi věcmi a užitkovými předměty. Uměl stejně dobře nabít-pušku jako zacházet se sekerou, dovedl plést košíky i sítě a byl také znamenitým rybářem. Rychle pochytil nová slova, neboť ostrovní nářečí, kterým mluvil, neznalo spoustu výrazů kolem lodi a námořnického života. Rozumí se tedy samo sebou, že jsem Pátkova následovníka s radostí lecčemus přiučoval. Původního záměru vzít jej s sebou domů do Yorku jsem se už nevzdal. Věděl jsem, že mí tam bude potřebný, děti se budou radovat a moje pověst světoběžníka před občany města jen stoupne.

Byl to silný, houževnatý a obratný mladík. Když jsem stoupal vzhůru cestou, kterou jsem k své letní chýši za ta léta sám vyšlapal, nesl Hindu přede mnou moje věci, výzbroj, bez níž jsem se nemohl obejít. Na svou dobrovolnou samotu jsem se už předem těšil. Jeden dva dny budu zase starým Robinsonem! Vykračoval jsem si, pobrukuje a pohvizduje si, což se Hinduovi velmi líbilo. Prozpěvoval jsem si dětský popěvek, který jsem nezapomněl od dob, kdy jsem se od hullských břehů pustil na svou první dobrodružnou cestu směrem k Beverley a podél řeky Hullu.

V lehkých botkách vítr pluje,

poutník sobě vykračuje.

Kráčí, kráčí, vykračuje,

z hory dolů, horou vzhůru!

lehkých botkách vítr pluje,

vítr, vítr, ten si duje… !

Tak jsme stoupali nahoru. Když jsme došli k místu, kde kdysi býval můj letní příbytek, stálo slunce už vysoko. Za jeho kotoučem jsem však zahlédl mraky, o nichž jsem věděl, že přinášejí déšť. Co naplat, doba dešťů je přede dveřmi, stejně je to s podivem, že se zatím ještě nic nespustilo. Pohled na dešťové mraky mne ale nesklíčil.

Hindu složil moje věci, já k nim opřel pušku, zapíchl hůl, položil růžek se střelným prachem, váček s olovem a brašnu, kterou jsem neodložil od té doby, co jsem na ostrově. Hindu mi pomohl jen postavit stan z plachty. Rozbili jsme jej přesně na místě, kde kdysi stával můj starý příbytek.

Když jsme byli hotovi, položil si Hindu ruku na prsa: — Hindu jít, pán být dobře.

A tak jsem zůstal sám. Od lesa a z údolí sem doléhal ptačí křik a skřehotáni papoušků. Jakpak je asi tomu mému malému? Zdali si už zvykl na divočinu a na Své druhy, nebo mě možná hledá? Vyndal jsem příbor a jídlo. Měl jsem s sebou sekyrku, dva nože, menší kotlík, cínovou lžíci a také cínový talíř. Dále jsem měl mačetu, abych se mohl prosekat houštinou, když se vydám do hloubi lesa. Vzal jsem si s sebou křesadlo k rozdělávání ohně, kahánek i malou lodní svítilnu, kdybych si chtěl trochu posvítit. Všechny věci jsem vybalil a rozvěsil je jako kdysi na kolíky stojanu z větve, kterou jsem tam našel. Na špici tyče, podpírající můj stan, jsem zavěsil pytel s jídlem, aby můj proviant nezvětřil hmyz, mravenci, a ještě nebezpečnější hraboši. Džbán na vodu jsem položil opodál. K potoku, který protéká lesem na druhé straně, sejdu až potom. Když jsem všechno urovnal, pustil jsem se do přípravy svého lože. Jak bývá mým zvykem, natrhal jsem vřesovec a tenké větvičky a z nich si upravil lůžko. Lepší bych si byl sotva mohl přát. Bylo voňavé a pružné, široké i pohodlné. Šlahouny vinné révy obrostly celou besídku, staré citroníky a stejně tak pomerančovníky narostly v mohutné stromy. Stačilo se natáhnout a cínový pohár byl plný osvěžujícího nápoje. Pověsil jsem také svou ptáčnici, kterou jsem měl ještě z té doby. Odtud jsem si ji vzal a sem s ní zase přijel. Když se všechny věci uloží na svá místa, bývá příjemné trochu posedět, odpočinout si a zamyslet se. To jsem také udělal. Kolem bylo mrtvé ticho, slyšet byl jen les, luka a z velké dálky hlas moře. Z lesa zanášel vítr ptačí štěbetání. Na lukách cvrlikaly a vrzaly cikády, bzučeli brouci. Od moře doléhal až sem hukot lámajících se vln.

Tak už to s člověkem bývá, když se vrátí v místa, kde by jinak rád žil, ale odkud přece jen odjel, aby za čas poznal, že ve skutečném ráji žil tady. To se stalo taky mně…

Věděl jsem, že čas, který mohu strávit na Mořském květu, je krátký, pouhé tři týdny a z nich jen dva dny, kdy se mohu o samotě oddat svým vzpomínkám. Proč na nejmilejší potěšení v mém životě připadly pouhé dva dny, to vám hned povím. Chtěl jsem Martinovi ulehčit situaci a spoustu úkolů vyřešit sám. Musíme vyměřit ornou půdu a rozdělit ji rodinám. Musíme se dohodnout na pachtovném, aby později nevznikaly nějaké nesrovnalosti. Z vlastní zkušenosti vím, že co se neurčí hned, dává se později těžko dohromady. Každému proto doporučuju, aby se podle této zásady řídil. Kromě toho, že kapitán Espinoza se stal vrchním sudím a Juan poručíkem stálé stráže, nevyřešilo se dosud, jak rozdělit ostatní úřední úkoly a uspěchat jsem nic nechtěl. Už jsem věděl, že nějaký úřad dostane Jack Filkorn, protože z obráceného hříšníka může být ještě dobrý člověk a že s nějakou hodností budu pamatovat také na pastýře koz Emilia Ficase, kterého samota učinila moudrým a charakterním mužem. A tak zbyly na rozjímání nad mým životem a osudem pouhé dva dny.

…Když jsem byl tedy se stanem a uložením svých věcí hotov, sedl jsem si před svůj příbytek. Se stoličkou nebo lavičkou jsem se teď trápit nechtěl, dost pohodlí mi poskytl špalek dřeva. Kochal jsem se mýtinou prostírající se kolem, údolím pode mnou, protějším svahem pahorku a potokem, zurčícím dole v hloubi, i pohledem na moře. Když jsme s Hinduem stoupali vzhůru, slunce ostře pálilo. Kolem se zvolna vznášel opar a já s trochou lítosti pomyslel na to, že nastanou deště. Seděl jsem, díval se po okolí a najednou se mi zachtělo porazit nějaký strom. Můj ty bože, jak už je to dávno, co jsem naposledy porážel stromy! Hezkých pár let. V Yorku jsem stromy neporážel. Byla to práce sluhy. Tady jsme se ale spolu s Pátkem oddávali této šlechetné práci po celá léta. Rozhodl jsem se, že místo starého stožáru, který byl už silně prohnilý, vztyčím na Pozorovatelně nový. Za rozhodnutím následoval skutek. Popadl jsem sekyrku, můj oblíbený nástroj, a rozhlédl se. Vybral jsem si jeden štíhlý, dobře rostlý strom, který se mi zdál dost vhodný. Vztyčit stožár nebyla pro mne ostatně jen pouhá zábava, ale také důležitá povinnost. Chtěl jsem kormidelníkovi Willemovi usnadnit plavbu a orientaci, aby hned věděl, až v dálce zahlédne ostrov, že je to ten, co hledá, a nemusel mít pochyby.

Pustil jsem se do kácení. Strom jsem se snažil porazit tak, jak jsem to dělával kdysi — šetřit svoje síly a spíš se opřít vahou těla než napínat svaly. Práce mi šla od ruky, sekyrka jen tančila a já si při tom ještě prozpěvoval, aby se mi podařilo, co jsem si předsevzal. Ale po nějaké době, když se kmen s velkým rachotem svalil do křoví, musím přiznat, že jsem necítil kříž. Nicméně nepovolil jsem. Supěl jsem, ale vydržel. Bylo třeba strom osekat, aby z něj byl pěkný hlaďounký stožár, který by mohl být klidně i ráhnem. Teprve když jsem byl se vším hotov, dopřál jsem si chvilku odpočinku. Sešel jsem k potoku v místa, kde vyvěrá malý pramínek, nabral do džbánku vodu a dlouze se napil. Pak jsem džbán znovu naplnil a vrátil se k letní chýši.

Vytáhl jsem torbu, abych se pustil do jídla. Dostal jsem chuť na suchary a slaninu, a tak jsem je vyndal. Kdysi jsem si sám pekl chléb, ale teď na to nebyl čas a pak ani nebylo kde. Zbyl mi tedy jen lodní chléb — suchar.

Na poledním obědě jsem si velmi pochutnal. Po dvou sklenicích pramenité vody jako bych se znovu narodil. Z těla mi vyprchala všechna únava. Dříve to se mnou bývalo také tak, po krátkém odpočinku jsem měl hned zas chuť do díla. Další práce spočívala nyní v tom, že jsem musel stěžeň vytáhnout na vrcholek, tam vykopat jámu, stěžeň do ní usadit a kolem dokola zajistit kameny a zasypat hlínou. Zrovna jsem se chtěl do toho úkolu pustit, když tu se mému sluchu donesl libý zvuk klapotu spěchajících kopýtek. Kdesi nablízku táhlo stádo koz.

Nemýlil jsem se. Jeden z keřů se rozhrnul a objevil se pastýř Emilio Ficas.

— Dobrý den, můj pane. Napadlo mě, že bych tě mohl přijít navštívit. A ukázal před sebe: — jestli se ti líbí, dám ti ho za společníka. Slyším, že ses stáhl do ústraní jako poustevník. A poustevník a pes, to jde dobře dohromady.

Chutě jsem se zasmál. Jak tam stál, třel se mu o nohy pes, který se mi zalíbil už při našem prvním setkání. Teď mi psa přivedl, aby mi ho daroval. Poděkoval jsem pastýři za jeho dobrotu, ale dodal jsem: — Je to pes ovčácký, myslíš, že si na mě zvykne?

Ficas mě ujistil, že určitě ano. Zná prý takové kouzlo, s jehož pomocí bude každý pes svého nového pána považovat za starého.

— Můžu ti předvést taky to, pane guvernére, řekl Ficas, — že bude slyšet na nové jméno, dáš-li mu je, stejně jako slyšel na svoje dřívější.

Pravil jsem, že bych byl rád, kdyby to udělal, protože můj pes se nemůže Jmenovat jinak než Rek.

— Rek? usmál se pastýř. — To mi nic neříká. Já na něj volám Santos, tedy svatý. Takový dobrák jako on může být snad jedině svatý.

Ficas usedl na práh před mým stanem, aby si trochu vydechl. Vyprávěl mi, že jeho otec byl pastýřem a matka pastýřova dcera. Proto si také toto řemeslo zamiloval. Otec si přál, aby z něj byl pastýř už v mládí, jenže on chtěl zbohatnout, a tak utekl na moře a dal se najmout na loď. Od té doby z něj byl námořník.

— Ale bohatý, můj pane, to nikdy ne, zasmál se Ficas.

Zbohatl jsem až tady, když jsem se vrátil k otcovu řemeslu. A jsem tu šťastný. Věř mi, je to, jak říkám. Otec předpověděl, že to tak bude. Ať je mu zem lehká. Teď si vyčítám, že jsem ho tenkrát nechal samotného se stádem. Nu, ale nepřišel jsem za tebou, abych si naříkal, ale abych ti dal toho psa. Stádo se už rozbíhá, a než se vydám dál, Santose ti očaruju.

— Na to jméno už poslouchat nebudeš, huňáčku, zamumlal Ficas a klekl si před psa. — A o mně se taky víc nestarej, ani o stádo. Tvoje místo bude teď tady, u pána. Madre de Dios, už ne u mne!

Dlouze se zadíval psovi do očí, až se Santos zmateně rozkňučel. Pak ho podrbal na čenichu, několikrát poplival a zatahal za uši. Potom se sklonil k jeho hlavě, zamumlal několik slov, snad zaříkávadlo, chytil psa a prudkým pohybem mu roztáhl nohy. Ohromené zvíře tak několik okamžiků držel.

Když Santose pustil, neběžel pes k němu, ale ke mně. Přitiskl se mi k nohám a hledal ochranu.

— Pohlaď ho, pane, rychle ho pohlaď! zvolal Ficas.

Pohladil jsem to pěkné, ztepilé zvíře. Pohlédlo na mne krotkýma očima.

— Teď už je tvůj, pane, řekl Ficas. — Podívej.

A zavolal na psa: — Santosi!

Pes se ani nehnul.

— Santosi!

Nic nepomáhalo. Pak zavolal: — Reku!

Pes zbystřil slechy a začal štěkat. Pastýř koz se zasmál a cvrnkl do krempy svého slamáku: — Adiós, můj pane, adiós. Už půjdu. Pes je teď tvůj.

Odkráčel. Pes se za ním díval, ale nehnul se. Když jsem potom usedl na pařez, otřel se mi o nohy, stočil se do klubíčka a s velkým zafuněním si lehl. Tušil jsem, co se stalo. Náhlá únava přepadla to milé stvoření. Upadl do hlubokého spánku. Tak jsme setrvali nějakou dobu. Mezitím mi přišla na mysl Ficasova slova. Také mně otec domlouval. Zazlíval mi mou dobrodružnou povahu a říkal:

— Ten chlapec by byl doma šťastný, ale když odejde, bude z něj to nejubožejší stvoření, jaké kdy žilo. Dnes už vím, že se můj otec mýlil. Každý otec se mýlí, když zapomíná, že byl taky mlád.

To bych tu dnes věru neseděl na prahu svého stanu, na jednom krásném ostrově uprostřed oceánu, na ostrově, o němž mohu směle říct, že by byl sotva můj, kdybych byl dal na domluvy nebožtíka otce.

Pes si párkrát odfrkl, potom zvedl hlavu. Strnule zíral před sebe, jako by vůbec nechápal, co se to s ním stalo. Když jsem ho ale pohladil po hlavě a zatahal za špičaté uši, otřel se o mě a olízl mi ruku. Věděl jsem, že jsme se stali přáteli.

— Reku, Reku! řekl jsem několikrát za sebou, — to je teď tvoje jméno. Říkal jsem tak Jednomu starému psovi, který tady se mnou žil. Reku.

A Rek radostně zaštěkl, jako by mi rozuměl. Od té chvíle jsme byli nerozluční druhové, jak z dalšího ještě vyplyne.

Dal jsem Rekovi napít, protože měl žízeň, dal jsem mu něco ze svých sucharů a soleného masa, které jsem s sebou přinesl, neboť jsem viděl, že má hlad. Když se dosyta nažral, pískl jsem na něj, pak jsem hodil stožár přes rameno, do ruky popadl sekeru a vydal se vzhůru k Pozorovatelně.

Rek běžel přede mnou a stačilo jedno hvízdnutí, slovo nebo pokyn a už se zastavil a čekal. Také z toho jsem poznal, že Rek je pes nejen chytrý, ale i ukázněný.

Pln radosti a dobře naladěn, že jsem něco udělal a moje práce měla výsledek, nesl jsem stožár. Pochopitelně ne bez odpočinku, čas od času jsem si musel vydechnout. Nakonec jsem ale na vrcholek dorazil. Krajina se halila do husté páry. Pravá ukázka toho, jak vypadá tropické podnebí před dobou dešťů. Sotva několik metrů od původního místa jsem sekerkou vyhloubil jámu a do ní zarazil stožár. Spodní konec jsem kolem dokola osadil kameny, aby tyč pevně stála, neboť nad vrcholkem Pozorovatelny se často přežene pořádný orkán. Na stožár jsem upevnil šňůru, abych po ní mohl vytáhnout signální praporek, který jsem si s sebou vzal.

Přijede ale vůbec kormidelník Willem?

Tuto otázku jsem si kladl velmi často. Ale zaplašil jsem ji i teď. Přece to slíbil, tak přijede. Rozhodl jsem a zkusil nemyslet na horší stránku této závažné věci.

Nemusím ani povídat, že signální praporek nebylo nic jiného než modrobílá vlajka Dolphina. Když jsem ji vytáhl, zatřepetala se vesele ve větru. Do paty stožáru jsem vyryl písmena: R. C. a také datum dnešního dne, v naději, že to zde jednou najdou moji synové, které sice k cestování po světě podněcovat nebudu, ale zrazovat z něho také ne.

S tímto dobrým pocitem jsem pohlédl na stožár, první úspěch svého nového pobytu zde, tak jak jsem vždy hledíval na svou vykonanou práci. Nikdy jsem nebyl tesařem, truhlářem, ani zámečníkem a hospodářem, a přece tomu osud chtěl, abych se ve své samotě těmto řemeslům naučil. Už jsem zde citoval, co jsem si tenkrát zapsal do Deníku, který jsem jednoho památného dne svěřil panu - Defoeovi: Protože rozum je podstatou a zdrojem matematiky, pak vše, co je rozvrhováno a činěno s rozumem a co možná nejmoudřejším posuzováním veškerých věcí, může se za čas stát základem jakékoliv mechanické oráče, v níž se pak každý člověk stane mistrem.

Měl jsem štěstí, že na mne tímto věděním prozřetelnost pamatovala. Podobně jsem usměrňoval také život Berta a Josiáše, často jim připomínal pravdivost těchto slov, a když jsme byli pohromadě, vyžadoval jsem na nich, aby se podle této zásady řídili. I svoje děti takto připravím na život, neboť ten dá za pravdu vždycky jen tomu, kdo nejvíce zná.

Přejel jsem očima moře, jestli snad někde neobjevím nějakou plachtu nebo v dálce obrys lodi. Loď jsem bohužel žádnou nezahlédl, o to víc jsem si však všiml páry a stoupající vlhkosti. Že by v noci přišel déšť? Na vrcholku Pozorovatelny jsem se chvíli bavil s Rekem, pak jsem sešel severní strání k onomu skalnatému cípu, který by se dal označit za jakýsi lodní čelen ostrova. Tady je voda v neustálém toku a pohybu, vlny se tříští o pobřeží i tehdy, je-li bezvětří a oceán je hladký takříkajíc jako zrcadlo. Útesy chrání ostrov před ničivou silou vln. Ve skulinách tu hnízdí chobotnice a hlavonožci. Když do vodních vírů s sebou vtáhnou vlny nějakou tu vyplašenou rybku, vyrážejí ze svých úkrytů. Bez ustání tu křičí a vřeští rackové, také sledující a pronásledující ryby.

Rek po skaliskách opatrně našlapoval a ještě opatrněji pohlížel do vody. Musel jsem se tomu usmát, choval se jako opravdový suchozemský pes. Chudák Rek. Zanedlouho dostane mořskou nemoc, jako každý ovčácký pes, kterého vezmou na loď, já však věděl, že Rek i tady obstojí Ficasovo „zaříkávadlo” bylo tak účinné, že pes si skoro vůbec nevšímal kozích stop, které jsme míjeli. Sice je očichal, ale svého pozorování nechal, jakmile jsem na něj zavolal.

U severního mysu jsme se obrátili k západnímu svahu, což nebylo zrovna snadné. Rozhodl jsem se, že po dobu svého dobrovolného života v ústraní prochodím všechny neobydlené části Mořského květu a toho plánu jsem se nevzdal. Když jsem opustil „lodní čelen”, byl ještě příliv, a proto jsem musel u cípu západního pobřeží počkat, až voda opadne, neboť les kolem tu byl takřka neprostupný.

Zatímco jsem čekal, bavil jsem se s Rekem. Konečně se ozval známý zvuk vody stahující se zpod skalisek a z hloub) jeskyň. Nastal odliv. Mohli jsme se pustit po písku, plném mušlí, mořských ježků a ještě jiných živočichů. Rek se s nimi seznamoval štěkotem, plným nenávisti a zakrátko zase veselého ňafání. V tato místa pastýř Ficas nikdy nechodil. Kozy sešly nejvýše k potoku.

Obešli jsme také Velkou zátoku, za kterou se trochu níž otvírá Rybářská zátoka. Podle mého zvyku jsem se pozorně rozhlížel napravo i nalevo, ale ničeho mimořádného jsem si nevšiml. Zato však druhý den! Ale o tom později, až k tomu mé vyprávění dospěje.

V písku sebou zmítalo hodně mořských hadů. Nestačil jsem Reka odhánět, aby se k těm plazům ani na kousek nepřibližoval, jediné uštknutí může totiž přivodit okamžitou smrt. Bohužel právě hadi, kteří žili kolem ostrova Mořský květ, patřili mezi ty nebezpečné. S želvami se ale mohl Rek vyskotačit podle libosti. Bylo zábavné dívat se, jak pes vyskočil, aby želvě chňapl po hlavě, když ji vystrčila. Jenže želva hlavu rychle zatáhla a Rek to nemohl vůbec pochopit. Koukal, kam se najednou hlava toho podivného živočicha poděla. A můj milý ovčácký pes se tomu stále nepřestával divit.

Kráčeli jsme dál po břehu ohbím zátoky. Byla tu jedna louže za druhou, a tak jsem si hodil střevíce přes rameno. V některých kalužinách se mrskaly ryby. Kdysi jsem v tato místa hodné chodíval, dnes jsem tu ale nenašel ani jednu lidskou stopu. Když jsem došel na konec zátoky, nepustil jsem se k Rybářské zátoce, ale vydal jsem se vzhůru po jihozápadním břehu Pozorovatelny, abych se podíval, jak je zaseto. Dorazil jsem k polím a zjistil to, co jsem viděl už i na jiných místech: Mladé rostlinky prahly po dešti. Vzdal jsem se proto svého přání a vyslal k nebi prosbu, aby raději co nejdříve nastala opožděná doba dešťů.

Než jsme se já a můj pes vrátili do naší samoty, schylovalo se už k večeru. Vzkaz jsem žádný nenalezl, nikdo mě tady nehledal. To mě uklidnilo. Všechno bylo tak, jak jsem to opustil. Před vchodem do stanu jsem rozdělal oheň, jaký dělávají lovci nebo lesáci, když jsou na cestách. Cítil jsem se příjemně unaven, ale neulehl jsem. Nechtěl jsem se připravit o večerní potěšení z tábornického života. Nakrájel jsem do kotlíku slaninu a upekl na ní racčí vejce, která jsem cestou nasbíral. Když má člověk hlad, nevyrovná se tomuto pokrmu žádný jiný, ani královský. S chutí jsem se pustil do jídla. Pak jsem si notně přihnul vody ze džbánu a nakonec jsem si s uspokojením uvědomil, že se cítím šťasten.

Mezitím se setmělo, rozžal jsem proto svítilnu. Vyndal jsem kalamář, husí brk a Agendu, které se obecně říká Deník.

Vzpomněl jsem si na ony řádky, které jsem později příležitostně zaznamenal o 30. září roku 1659: Já, ubohý, nešťastný Robinson Crusoe, trosečník po strašlivé bouři, byl jsem vržen na břeh tohoto truchlivého, neblahého ostrova, a proto jsem ostrov nazval Ostrovem zoufalství …

Dnes, v samotě stanu, jsem nadepsal svůj Deník a po dni, měsíci a roce, jsem poznamenal toto: Já, šťastný a spokojený Robinson Crusoe, píšu, že jsem se konečné ocitl opět na ostrově Mořský květ v místech, kde stával můj letní příbytek. Nastal večer a já začínám psát o prvním dnu, který jsem zde strávil sám, jen ve společnosti psa…

Ano, nadešel večer. A já vylíčil příběh dnešního dne. Rek co chvíli brouzdal před stanem, nebo nahlížel dovnitř. Udiveně pozoroval malou lodní svítilnu, zavěšenou na tyči, protože podobnou jako ovčácký pes nikdy neviděl. Jednou pozorně nastražil uši a vypadal přitom jako rys. Dálkou doléhalo cosi jako hukot stáda koz. Ale všechny kozy už dávno spaly v ohradě před jeskyní.

Blížil se déšť. Na stan spadlo nejprve pár kapek. Postupně jich přibývalo. Konečně! Vydechl jsem spolu se všemi rostlinami na ostrově. V dálce se rozezněl ptačí zpěv. Tak to bývá, když přijde dlouho očekávaný déšť.

Nakonec jsem uhasil oheň, ale svítilnu Jsem hořet nechal. Blikala právě tolik, aby její malý plamínek matně osvětlil stan. Lehl jsem si a pořádně se protáhl. Už dlouho se mi neleželo tak dobře jako teď.

Sám ani nevím, kdy jsem usnul. Ještě se pamatuju, že se Rek stulil k mým nohám a tam si našel svůj pelíšek. Zaslechl jsem, jak jednou se štěkotem vyběhl ven, na cosi dorážel a vrčel, ale za chvíli se zase vrátil.

Překvapen, probudil jsem se až Rekovým vrčením, kňučením a dorážením, které nebylo zlostné, spíš veselé, jak to psi dělávají, když chtějí vyjádřit svou radost. Co chvíli vyskočil a hned se zase přikrčil. Co ten pes má?

Prudké sluneční světlo, které sem zasvítilo, mě oslnilo. Po oblacích nebylo ani památky, všechno se skvělo opět v nejnádhernějším tropickém svitu. Už jsem začínal věřit, že se doba dešťů zpožďuje z milosti nebes, aby se chudák Robinson mohl po tolika zkouškách konečně potěšit svou říší. Co ale ten Rek má?

Začal štěkat. Radostně a rozmarně. Najednou jsem zaslechl lidský hlas.

Vykoukl jsem otvorem ve stanu a zůstal jsem s ústy dokořán.

Na větvi skloněné nad stanem seděl nějaký papoušek. Moudrýma očkama pozoroval psa a křičel: — Zloděj, zloděj!

Byl to Pátek. Vrátil se, hledal mě a našel. To dovedou jenom papoušci a holubi. V okamžiku, kdy jsem vyhlédl ven, roztáhl pták svá štíhlá křídla a slétl mi na rameno. Ano ano, nebylo pochyb, byl to Pátek.

Rek ho nepřestával vzrušeně pozorovat. Pohladil jsem papouška po hlavě, po chytrém čílku. Natočil oko na stranu, a tak si mě prohlížel; zda to jsem opravdu já, jeho pán, Robinson Crusoe. A protože zjistil, že se nemýlil, dal svou radost najevo mocným skřehotáním a třepetáním křídly. Hladil jsem ho, uklidňoval, což Rek závistivě sledoval. Ale všechna závist musela jít stranou, bylo mi totiž rázem jasné, že obě zvířata, psa i starého přítele mých dětí, papouška, vezmu s sebou domů. Teď budu potřebovat už jenom jedno zvířátko, aby i třetí děcko dostalo nějakého mazlíčka. Věděl jsem, co to bude: opička z brazilských břehů, kterou chytím, až tam někde přistaneme.

Zavolal jsem na psa: — Reku, dávej pozor, to je teď tvůj kamarád Pátek!

A nechal jsem ho, aby si papouška očichal. Potom jsem řekl Papouškovi: — To je tvůj kamarád Rek!

A dotkl jsem se Jeho hlavou Rekova nosu. Tak to dělávají lovci a lesáci, když chtějí, aby si zvířata na sebe zvykla. Podařilo se. Rek olízl Pátka a ten, aniž by se bál, mile na psa zavrzal zobákem. Když si potom Rek lehl, uvelebil se mu na zádech.

Měl jsem ohromnou radost, že se mi papoušek vrátil.

Druhého dne jsme posnídali už ve třech. Obě zvířátka se rychle spřátelila, a když jsem vykročil, abych se podíval do lesa, vždyť jsem se na to tak dlouho těšil, byli pes i papoušek dobrými přáteli. Pátek se z mého ramene, jak bylo jeho zvykem, rozhlížel na všechny strany. Kolem nás tu a tam prolétl nějaký papoušek, na to Pátek jen zamžikal očičkama, křídla ale neroztáhl.

Jak jsem říkal, měl jsem v úmyslu podívat se do lesa. Hodil jsem si tedy pušku s brašnou přes rameno a na krk zavěsil růžek se střelným prachem. Na druhé rameno mi usedl papoušek. Tak jsme se vydali na lesní procházku.

Do lesa jsem se chtěl dostat přes rozcestí, po pěšině vedoucí údolím. Tam jsem zamířil. Všude bylo plno vody, ale já se z toho radoval, protože vlhko vytvářelo příjemný chládek a osvěžovalo. Od osady sem doléhaly rány seker, důkaz, že tam dole lidé klidně pracují. Když jsem došel ke spojovací cestičce, která se rozvětvovala nad Rybářskou zátokou, nenašel jsem nikde ani stopu po tom, že by se někdo z obyvatel Mořského květu vydal na lov ryb. Sítě visely na svých místech, vítr si s nimi rozmarně hrál.

Na kraji lesa mě ovanula těžká vůně stromů, rostlin a neproniknutelných houštin.

Pohled na tlející stromy, tropické kapradiny, orchideje a jiné roztodivné druhy rostlin a květů, šlahouny, ženoucí se do výše, palmy, liány i potok protékající středem lesa ve mně vzbuzovaly dávné vzpomínky. Tady ještě lidská ruka nezasáhla, já však věděl, že dřív či později dojde i na tato místa. Pověděl jsem Martinovi, že podél břehů potoka tu rostou velmi silné stromy se zvlášť tvrdými kmeny. Hodily by se výborně na molo. A bylo by už také na čase přistavět k domkům zápraží a udělat chodníky. Padne na to spousta dřeva.

Přede mnou se míhaly mně tak dobře známé druhy králíků a lišek. Byla to nejopuštěnější a nejneprozkoumanější část ostrova. Rek opatrně našlapoval. Najednou pořádně vyskočil a ucouvl. Mého čtyřnohého kamaráda plašili hadi, škorpióni a obří pavouci. Na jedné mýtině si obrovitánský mořský orel sušil svoje mocné perutě. Byl to úctyhodný kus. Na okamžik jsem zaváhal, zda ho nemám sestřelit, pak jsem ho ale nechal naživu. Se zalíbením jsem toho krásného dravce pozoroval a přemýšlel, kdy se tak asi zvedne a uletí, když se k němu budu blížit. Čekal. Byl jsem od něho už pár kroků, stačilo jen vztáhnout ruku a mohl jsem si lupiče mořských ryb pohladit; teprve pak s velkým křikem roztáhl svoje křídla. Zlobně se vznesl nad stromy a zamířil k moři.

Tam jsem se ubíral i já. V těchto končinách byla ona zátoka, jejíhož břehu jsem dosáhl jednou za dobrodružných okolností. Uplynula celá léta, než jsem přišel zase v tato místa. Připlul jsem tenkrát v malé loďce, první plachetnici, kterou jsem si v životě vyrobil. Ona plavba byla šťastná, i nešťastná zároveň. Nešťastná proto, že mě strhl proud a víry zatáhly na moře, až to vypadalo, že se zpátky na břeh už nikdy nedostanu. Tehdy jsem se rozhodl, že co budu živ mě nenapadne opouštět ostrov v malém člunu. Z posledních sil jsem dorazil k jedné zátoce, té, kterou jsem nyní hledal.

Prodral jsem se mezi stromy. Přede mnou se otevřela zátoka s ústím potoka, protékajícím napříč lesem. K mému údivu byl u vody stále ještě zaražen onen kůl, který jsem používal k uvazování své malé plachetky.

Pobyl jsem tu dlouho. Ležel jsem natažen na písku, kam už příliv nedosáhl, a kochal se pohledem na krajinu i krásu tiché zátoky, jíž na velebnosti dodával les za mými zády. Najedl jsem se a dal také Rekovi a papouškovi, protože banány, hroznové víno a suchary měli rádi.

Na zpáteční cestu podél západního pobřeží a Rybářské zátoky jsem vykročil až pozdě odpoledne. Rybářské sítě visely nepohnutě na svých místech. Sám ani nevím proč, ale k letnímu příbytku jsem se nepustil přímo vzhůru údolím, ale zamířil jsem k „lodnímu čelenu”, protože jsem dostal chuť dojít až k severnímu cípu ostrova, abych viděl západ slunce. Měl jsem v nohách dlouhou cestu, ušel jsem dobrých deset či dvanáct mil.

Když jsem se svým psem a papouškem obcházel kalužiny, které tu na pobřeží zbyly po odlivu, a stejně jako včera sbíral mušle, náhle jsem se zarazil.

Zarazil jsem se při jedné dávné vzpomínce. Nikdy mi nevymizí z paměti onen pocit, jaký ve mně vzbudila první lidská šlépěj, kterou jsem na svém ostrově spatřil. Tenkrát mě to ohromilo, zdrtilo, dokonce jsem si zoufal. A nyní mě onen pocit znovu přepadli! V písku byly stopy!

Jak jsem lehce ujistil, bylo jich několik. A zjistil jsem také to, že pocházejí od nohou Indiánů. Evropan, i kdyby celý život chodil bos, nebude mít nikdy palce u nohou tak daleko od sebe, jako mají Indiáni a pata evropského bělocha nebude také nikdy tak široká, jako je pata Karibů, Aruaků a Indiánů z povodí Orinoka. Podrobným zkoumáním jsem zjistil, že šlépěje patří čtyřem lidem a že vedou od okraje vody k hornímu okraji písku a tam kousek směrem ke svahu Pozorovatelny. Zároveň jsem si však všiml, že stopy jdou zpátky a vracejí se pískem k vodě. Tam se ztrácejí. Nebylo těžké uhádnout proč.

V korálových píscích pod mělkou vodou zely hluboké, dlouhé rýhy. Nebyly ničím jiným než stopami člunu, a to ještě; člunu velmi dlouhého. Byly to rýhy, které tu zanechal spodek kánoe.

Ne jednou, ale mnohokrát jsem prošel podél stop a snažil se co nejpřesněji všechno odhalit. Od první chvíle jsem tušil, že otisky nejsou otisky nohou Indiánů mé osady, stejně tak jako rýha po člunu. Tak dlouhé kánoe, používané k dalekým plavbám po oceáně, na Mořském květu ani nejsou. A naši Indiáni také nechodí bez opánků Opánky, rouška kolem pasu a na krku co nejtlustší šňůra perel jsou jejich velkou chloubou.

Také Rek stopy zavětřil, očichal je a zakňučel. Všechno nasvědčovalo tomu, že stopy budou staré sotva několik hodin; byly tu tedy od chvíle, kdy začal odliv, neboť blížící se příliv by šlépěje — byť ne docela — přece jen k nerozeznání smyl. Přiznám se, že jsem byl ohromen.

Od kapitána Espinozy jsem věděl, že divoši se na ostrově už rok neukázali, aspoň od jejich posledního nájezdu nikdo ani jediného nespatřil.

Čtyři šlépěje Indiánů a rýha po kánoi dokazují, že indiánský člun zůstal buď v blízkosti ostrova, schovaný třeba v nějaké zátoce, nebo jej někde vytáhli, anebo kánoe z nepochopitelného — či právě velmi pochopitelného důvodu — zase odplula. Poslední možnost by přicházela v úvahu, kdyby nějaký divošský kmen zamýšlel na ostrov zaútočit a v tomto člunu sem vyslal svoje zvědy. A právě tuto zátoku si patrně vybral jako nejpříhodnější pro vylodění.

— Pane bože, zašeptal jsem, — pane bože! Něco se chystá! Musím okamžitě donést tu zprávu do osady a na loď, aby nás snad případný útok nezastihl nepřipravené.

Pískl jsem na Reka, řekl papouškovi, aby se držel, a rozběhl jsem se, zapomínaje na všechno, co bylo dosud krásné, když vtom jsem něco zahlédl.

Byl to člunek od plachty, takový, jaký používáme, když skasáváme plachty na čelenu. Jak se (ale člunek z lodi dostal až sem, do blízkosti indiánských šlépějí? Obojí má určitě něco společného. Příliv spláchne dřevěný člunek stejně jako stopy. Lodní člunek ztratil někdo, kdo tudy prošel, jak se ale jeden člunek z Dolphina dostal tak daleko od lodi?! Jistě si totiž dovedete představit můj údiv, když jsem člunek zdvihl, prohlédl jej a na dubové záklopce, tedy na krytu, spatřil tak dobře známou značku:

D

Velké tiskací D a pod ním tři vlnky, které při opravě lodi do dřeva vyřezala Martinova tvrdá ruka.

Nejdříve jsem na člunek zíral celý zkoprnělý, pak jsem jej dal do torby a spěšně vykročil vzhůru, abych se co nejdřív dostal k letnímu příbytku. Co když tam na mne čeká nějaký vzkaz. A když tam žádný nebude, poběžím rychle do osady.

Než jsme dorazili na vrcholek, byli jsme já i můj pes pořádně zadýchaní. Nikdo, vůbec nikdo tam nebyl. Nechal jsem tedy všechno ležet jak bylo, stejně se sem ještě vrátím, pomyslel jsem si. Litoval jsem jedině, že se blíží večer a já bych býval rád strávil ještě tuto noc tady nahoře.

Zatím se mi hlavou honily myšlenky. Několikrát jsem vytáhl člunek, obrátil jej z každé strany a zíral na něj dočista omámen. Nepochopitelné, naprosto nepochopitelné! Mezi rýhou po kánoi, stopami a mně tak dobře známou součástkou lodní výstroje jsem nebyl schopen odhalit žádnou souvislost. A přece tu musela být, už proto, že vlny přílivu dřevěný člunek chytnou a odnesou, a ten zmizí navždycky stejně tak, jako rýha po kánoi, i šlépěje.

Když jsem vyšel na mýtinu, z níž je vidět dolů do údolí a k zátoce s osadou, spatřil jsem loď. Ještě jsem si pomyslel, vida, jak tam stojí tiše, nehybně, na palubě se pohybuje pár lidí, když vtom se z přídi zablesklo, vyrazil dým a vzápětí se ozvala rána. Padlo výstražné znamení, smluvené znamení kterým mě volají!

To už jsem se dvakrát nerozpakoval a utíkal dolů, jak nejrychleji jsem uměl. Rek běžel přede mnou, jako by mi razil cestu. Co chvíli se otáčel, štěkal, pak zase uháněl dál. Když jsem seběhl k potoku a mohl být od zátoky sotva na půl míle, vypálil jsem z obou hlavní své ptáčnice. Rána dolétla až k lodi, a já tím dal znamení, že už jsem na cestě a zakrátko dorazím, ještě jsem nebyl ani u můstku, který přes potok nechal postavit Espinoza, aby stádu koz usnadnil cestu, když jsem zahlédl Martina a Hindua, jak mě na cestě vyhlížejí.

— Hahó!

— Hahó!

— Děje se něco?! volal jsem.

Martin zamával: — Děje, děje!

Martin s Hindem a jim v patách ještě několik Španělů přeběhli můstek. Za nimi dobíhal od osady kapitán Espinoza.

— Stalo se hrozné neštěstí, pane! supěl Martin, když jsme se potkali. — Hrozné, strašlivé neštěstí!

— Tak už mi to pověz, Martine!

— Nebudete tomu věřit, pane…

— Tak už přece mluv, Martine!

— Utekli, ti ničemové utekli!

— Kdo? Tom Smith, Jack Filkorn a ti dva?

— Kdepak, pane. Will Atkins, Willy Fry a Železný pařát!

Myslel jsem, že nepopadnu dech.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

HLEDÁME UPRCHLÍKY. PŘEKVAPIVÁ UDÁLOST. NÁLEZ

Znenadání jsme se ocitli uprostřed těžkostí. Zmizení Willa Atkinse, Willyho Frye a Železného pařáta neznamenalo jen to, že utekli tři zlosynové, ale že jim k tomu také někdo nějak musel dopomoct. Tou pomocí pak nemohlo být nic jiného než ona kánoe, v níž ti tři lotři odveslovali pryč, nebo …

Ano, právě to nebo — vždyť mohli zůstat na Mořském květu! Mohli se někam schovat, a pak vůbec nebude lehké je najít, ba co víc, ani se nám to nemusí podařit. Tuto domněnku zdůrazňovali zejména Josiáš, don Espinoza a Martin.

— Tak dlouhou cestu, která nás dělí od ústí Orinoka, běloch v indiánské kánoi nevydrží, to není možné, prohlásil Josiáš. Když jsme začali uvažovat, na co se máme připravit. — Kánoe nemohla totiž připlout odjinud než z orinocké delty, tedy z tamních ostrovů.

— Bude to tak, přisvědčil don Espinoza, — kapitán to říká dobře. Jsem téhož názoru. A pak, v indiánské kánoi není tolik místa, aby se tam kromě veslařů vešli ještě další tři lidé!

— Dobrá, vložil jsem se do toho, — souhlasím s vašimi názory, ale co když tu nebyla jedna, ale víc kánoí, a ke břehu přirazila jen jedna? Co pak, kapitáne, co na to heknete?

Rozumí se, že jsme se nad tím zadumali. A jak už to v takových případech bývá, se spoustou názorů se vždycky všechno zašmodrchá.

— Já si myslím, že tady byla kánoe jen jedna, prohlásil Martin. — Kdyby jich bylo víc, určitě bychom je zahlédli. Myslím, že se Atkins a jeho druhové skrývají na ostrově.

— Co by pak ale znamenal ten člunek od plachty? prohodil jsem. — Však se dobře podívejte, je z naší lodi.

Josiáš si jej zadumaně prohlížel.

— Našel jste jej tam dole v zátoce, strýčku?

— Přesně tak. Proč bych to jinak říkal?

— Nepochopitelné. Ten člunek byl na druhé plachtě na čelenu, sám jsem jej tam dnes ráno dal.

— Mohli ho ukrást, namítl jsem.

— Proč by to dělali? divil se Josiáš.

— Posloužil jim k tomu, aby se ti darebáci mohli spustit do kánoe, pravil Martin. — Na tom není nic divného. Jedině tak to mohlo být.

Tento důvod jsme přijali.

— Byli to určitě Aribové, řekl ještě kapitán Espinoza. — Pokusili se nás přepadnout. Spolčili se s Willem Atkinsem a jeho druhy.

A tu řekl Martin cosi, co mne zamrzelo.

— Říkal jste, pane guvernére, že jste v zátoce viděl stopy vedoucí od kánoe ke kraji přílivu a pak zpátky ke člunu?

— Říkal, jakpak by ne. A co má být?

— Jestli totiž stopy, které vedly nahoru, nebyly hlubší nebo zda byly stejně mělké jako ty, které vedly zpátky ke kánoi.

Ihned jsem pochopil, o co Martinovi jde.

— Ach, Martine, udělal jsem velkou chybu! Na to jsem pozor nedal. Vždyť je docela možné, že čtyři indiáni odnesli uprchlíky na svých zádech nebo dva Indiáni těžkého Železného pařáta. Když se nad tím ale znovu zamyslím, mám pocit, že hlubší byly ty stopy, které vedly nahoru.

— Pak jsou ti zlosynové na ostrově, pane guvernére, prohlásil kapitán Espinoza.

— Ba věru, strýčku, ti budou tady, přitakal Josiáš.

A Martin také přikývl. Teď už jsem se k nim přiklonil i já.

— Bohužel už nemůžeme nic podniknout. Je večer, řekl Martin. — Podniknout by se ale přece jen něco mělo. Jenže co? Seděli jsme pod Stromem rozhodnutí.

— Nejdříve mi všechno povězte, prohlásil jsem. — Kdo si všiml, že uprchli, a co jste dělali, když jste na to přišli? O tom ještě nic nevím.

Josiáš si odkašlal, chvíli přemýšlel a pak se pustil do vyprávění.

— Začal bych asi tím, že jsme se nedopustili žádné chyby, a přece se stalo něco tak nemožného. Přiznávám, je to pro nás velká ostuda. Všichni jsme byli v plné práci. Na břehu se začalo se stavbou Martinova domu. Kopala se půda, nosily kameny a lámaly se pro základy a spodní část zdiva. Většina lidí se pustila do sestavování mechanismu lopatkového kola. My na lodi jsme se dali do výměny lanoví. Začali jsme s vyklízením skladů na pravém boku, aby se loď převážila na levý. Ty tři jsme proto ve skladu nechat nemohli. Dali jsme je do předsíňky u vchodu. Co nám zbývalo, místo jsme potřebovali. Na stráži u nich zůstal Šibal a nechal je tam samotné, teprve když jsme vyrazili ke břehu. Mezi břehem a lodí jsme se s člunem obrátili aspoň patnáctkrát, jinak to nešlo. Koho by napadlo, že jim někdo přijde na pomoc, zrovna v tu chvíli a tento den, když ani neměli možnost, dát někomu zprávu o tom, že jsou zajati a že prosí o pomoc. Skončili jsme s prací, když všechno bylo tak, jak má být, vždyť s uvolněným stěžňovím, narychlo sbitými podpěrami, potrhaným lanovím a poškozeným žebrovím bychom se byli sotva mohli pustit na moře.

— Pravil jsem, že to tedy zajisté ne, ale radši ať povídá, jak to bylo dál.

— Pracovali jsme ze všech sil. Čas od času, jak už jsem říkal, jsme potřebovali, aby nám pomohl také Šibal. A Šibal nám pomáhal. Ti tři pak zůstali sami. Kde? Inu, v té předsíňce u velitelské kajuty, která není nic jiného než takový kumbálek s malým okénkem na záď.

Zde jsem Josiášovi skočil do řeči: — To máš sice pravdu, jenže tady nehraje roli to malé okénko, ani kumbálek, nýbrž velké okno ve vedlejší kajutě. Každý ví, že právě, záď bývá nejopuštěnější a nejméně střežená část lodi.

— Přesně tak, strýčku, přitakal zarmouceně můj synovec Josiáš, — tak, tak, a je velmi smutné, že jsem na to nepomyslel. K čertu, že jsem na to nemyslel… Ani nevím, v kterou chvílí Šibal opustil kajutu a šel nám pomáhat. Byl s námi snad i hodinu. Však to znáte, strýčku, při práci člověk na čas nekouká. A kromě toho nás poháněl ještě velký liják, k němuž se schylovalo od severu. Mysleli jsme, že začne období dešťů, a to bychom měli po prácí. Ale vyčasilo se, vysvitlo slunce, a tak jsem ráno svým lidem řekl: — Inu, chlapci, dejme se do toho, pospěšme si s tím, ať jsme hotovi! Tak se stalo, že Šibal přestal střežit a začal nám pomáhat. Na tom teď už ale nezáleží, zpátky nic vzít nejde.

To tedy opravdu ne, zmalomyslněl jsem a synovci to také řekl: — Žádné nezáleží, chlapče, nic není jedno. Taková věc se prostě neměla stát. Sám víš, že nám to ke klidu ani k pohodě nepřidá. Jsou-li na ostrově, musíme se jim dostat na stopu. Znamenají pro nás stálé nebezpečí. Když ale na ostrově nejsou, pak se můžeme připravit na to, že se sem vrátí a ke všemu ještě s pomocí Aribů. Budeme přepadeni i v případě, že se ukrývají někde tady. Zůstali tu totiž, neboť si jsou svou věcí jisti, tedy tím, že budou vysvobozeni. Tak je to…, ale povídej raději dál, jak to bylo!

Josiáš pokračoval: — Dál už toho moc nebylo. Dodělali jsme lanoví pro stěžně a bylo odpoledne. Než jsme na loď dopravili poslední svazky lan a sestavené ráhno, což nám dalo pořádně zabrat, schylovalo se k večeru. Najednou Šibal povídá: — Hleďme, hleďme, jak nám ti ptáčkové nějak ztichli. Asi jim tím vedrem vyschlo v hrdélku. Měli bychom jim dát nabumbat… As těmito slovy popadl kameninový džbán a s čerstvě nabranou vodou vykročil ke kajutě. Neuplynulo ani půl minuty a byl zpátky, kouká na mne a povídá: — Kde jsou … ? Stál jsem u zadního stěžně. Zvednu hlavu. Té otázce jsem zprvu nerozuměl. Viděl jsem jen Šibalův užaslý pohled. Pak jsem to ale nevydržel a povídám: — Koho hledáš… ? Na to on, že Willa Atkinse a jeho kumpány. Teď jsem na něj pohlédl s úžasem zase já: — Atkinse? Ti přece leží svázaní na zemi v předsíňce! Na to on, tak to tedy neleží, zbylo po nich jenom prázdné místo, dokonce i provazy, jimiž jsme jim svázali k sobě pouta na rukou a nohou, jsou prý ty tam. Pomyslel jsem si, že se Šibal zbláznil. Nebo zas jen vtipkuje, vždyť ho známe, jak si rád ze všeho tropí žerty. To není možné, povídám, to přece není možné, někde tam musejí být… Nakonec jsem nelenil a sám se tam rozběhl. A opravdu, předsíňka zela prázdnotou. Vběhl jsem do jedné, pak do druhé a nakonec do třetí kabiny. Nikde nikdo. To už přišli po dnešní namáhavé práci i ostatní: Erik, Hans, Silák, kovář i tesař zmizeli? vyptávali se. Tak je to možné? dohadovali se. Řekl jsem, že tomu sám nerozumím, ale abychom na to přišel, nemuseli jsme opravdu dlouho mudrovat. Vylezli oknem velké kabiny a odtamtud se spustili dolů. K tomu potřebovali lana z plachty u čelenu. Ty si sehnali v době, kdy jsme byli všichni na břehu. Nedovedli jsme si vysvětlit jedině to, kde vzali člun, když ten náš jsme měli s sebou stále my. Teď je to už ale jasné, k jejich nemalému štěstí pro ně přijela indiánská kánoe.

Když Josiáš došel ve svém vyprávění až sem, znovu jsem se zahloubal. Dobrá, dobrá, všechno uznávám, to, že si snadno sehnali t lana, že vylezli oknem velké kabiny, že dole na ně čekal člun, i to, že si v tom velkém shonu indiánské kánoe nikdo nepovšiml. Všemu - jsem ochoten uvěřit, jen Jedné věci ne: Kdo jim — tedy Indiánům — mohl vzkázat, že jsme Atkinse a jeho druhy zajali, že je vězníme na lodi a k tomu ještě na zádi… ? jim tohle mohl říct?

Espinoza se ťukl do čela: — A kde je Tom Smith, Jack Pilkorn a ti druzí dva? Kde jsou Indiáni, kteří se bratříčkovali Angličany? A kde je Tympán? Juane, jdi se po nich podívat!

Toma Smithe jsme našli hned a bez velké námahy. Všichni ho viděli, jak po celou dobu pracoval s ostatními. Své aliby dokazovat ani nemusel. S oběma „trosečníky” tomu bylo podobně, ještě teď na Martinově domě pracovali; vozili a lámali kámen. Zato však Tympán a Jack Filkorn nebyli nikde k nalezení.

— Poslyš. Martine, pravil jsem. — Kdys naposledy viděl Tympána?

Martin se zamyslel. A zamyslel se také Juan a Espinoza. Vyšlo najevo, že jej naposledy zahlédli ráno. Potom se někam vytratil, ani si nevšimli. Tympán tedy zmizel.

— A máme první stopu, pravil jsem nadšeně. — Tympán dostal milost, ale nevážil si jí. On to tedy byl, kdo dovedl cizí kánoi k lodi a od něj se Aribové, kteří sem přijeli od dalekých břehů, dověděli, že Atkins a jeho druhové jsou zajati. Konec všem dohadům, svolejme nyní rychle válečnou poradu, co třeba podniknout, aby nás další události nezastihly nepřipravené.

— Ano, ano, vyhrkl Martin, — to musíme udělat. Jenže Juan právě řekl, že nikde nemohou nalézt taky Jacka Filkorna.

— Filkorna?

—Tak, tak, pane, hlásil Juan, — prohledali jsme všechno do poslední pídě. Nikde není. Lidé říkali, že ho už dlouho neviděli.

— Že by i on byl zrádce? pohlédli jsme na sebe.

Večer se blížil, na dlouhé úvahy nebyl čas. Bylo třeba něco udělat, jednat, aby nás nepostihlo snad ještě něco horšího.

— Nechme tedy zkoumání, kde může Jack Filkorn být, rozhodl jsem, — na tom nyní nezáleží. Smiřme se s tím, že také on následoval Tympána, anebo obráceně, Tympán následoval Filkorna. Go však musíme provést? Navrhuji dvě věci, které se nyní zdají nejdůležitější: je třeba prohledat ostrov, jestli se tu ti ničemové neskrývají. Mohli by nám způsobit nějaké nečekané trampoty. To Je první věc. Druhá, že musíme vypracovat plán obrany. Po tom všem se totiž můžeme s jistotou připravit na to, že nás Aribové přepadnou!

— Souhlasím, přisvědčil kapitán Espinoza.

Potom jsem pokračoval: — Je třeba vyzbrojit každého bojeschopného muže. To si vezmeš na starost ty, Juane. Nesmíme ale zapomenout na loď. Práce budou pokračovat dál, ale loď přitom bude hlídkovat, a až přijde čas, zajistí i obranu. Děla tedy musejí být nabita a posádka stále ve zbrani. Na vrcholku Pozorovatelny jsem si všiml kamenných náspů i obranné zdi kolem jeskyně. To se nám hodí. Tady se ale neubráníme. Když jich bude hodně a přepadnou nás na mnoha kánoích, pak osadu proti Aribům neubráníme. Bude proto nutné opevnit se nejdříve u jeskyně a potom, když se nám nepodaří ani to, stáhnout se na vrcholek hory, kde máme ve volném terénu větší možnost ubránit se šípům a oštěpům divochů pomocí našich střelných zbraní.

Moje rada byla přijata. Odsouhlasena byla také stálá hlídka na vrcholku Pozorovatelny i krátké projížďky Dolphina během dne. Dolphinu tak připadne velký úkol, neboť až se kánoe objeví, může je loď jednu po druhé zneškodnit…

— Bude-li ovšem dobrý vítr, dodal Martin.

— Ano, bude-li nám vítr přát, protože bez něj nestojí loď ani za starou babku, zasmušil se Josiáš.

Mezitím se už sešli všichni, s nimiž jsme mohli počítat. Z lodě přišel Bert, objevil se také pastýř koz, kterého na můj pokyn vystřídal Hindu. Stařík s překvapením vyslechl, co se přihodilo. Bohužel ani on si ničeho nevšiml, byl zrovna na jižní straně ostrova.

— Máme s sebou dost pochodní a svítilen, pravil jsem. — Přivezli jsme i dehet, tak si můžeme vyrobit další. Jsem přesvědčen, že Atkins a jeho kumpáni zůstali na ostrově. Musíme se jim dostat na stopu. S útokem Aribů si zítra ještě starosti dělat nemusíme, nejbližší místo, odkud mohou přijet, až jim jejich zvědové tu zprávu donesou, je odtud vzdálené čtyři dny plavby. Máme tedy čas připravit se k obraně. První věcí, do které se teď musíme dát, třebaže už padl večer, je prohledání ostrova! Ty, Emilio Ficasi, znáš Mořský květ nejlépe z nás všech. Go soudíš, kde je možné schovat se tak, aby kdokoliv mohl říct: Vida, tuto skrýš jsme neznali?! Nu, zamysli se nad mojí otázkou.

Ficas pokrčil rameny.

— Skrýší je tu všude plno. Tolik, že o nich ani vy všichni dohromady nevíte. Dokonce ani ty, pane, který jsi tu žil. Na pahorku je nejedna jeskyně skrytá uprostřed křovin, ale jeskyně jsou i v lese, dokonce v jižní části ostrova. Dále jsou tu takové houštiny, že i ony mohou poskytnout úkryt. Říkáš, pane, že jsi šlépěje viděl na pobřeží nad Rybářskou zátokou a tam že jsi také našel člunek? Jestliže je z kánoe vysadili tam, pak jejich skrýše nemůže být daleko. Dejme se proto do hledání nejdříve v těch místech.

Při tom zůstalo. Než jsme se rozdělili na pátrací skupinky, vzali si zbraně, svítilny, pochodně, širočiny, rýče a také motyky, bylo už úplně tma. Měli jsme ale štěstí. Měsíc se brzy vyhoupl na nebe, aby se vydal m. svou pouť a nám se stal naším nejdůležitějším světlonošem.

Domluvili jsme si znamení. Když bude loď potřebovat pomoc, vypálí dvakrát z děla, když však vypálí za sebou čtyři rány, bude to znamení, že se pátrací skupinky musejí vrátit. Jakmile osada lodí ohlásí, že je s ní zle, potom lodní děla vypálí krátce po sobě po dvou ranách. V osadě zůstane kapitán Espinoza a dva ozbrojení Španělé, dále ženy a děti. Na lodi budou Josiáš, Hans a Erik a také tesař, který si vyvrtl nohu a špatně chodí. Všichni ostatní půjdou se mnou, kromě dvou Indiánů, kteří rovněž zůstanou v osadě. Nakonec se mnou šel také Hindu, který tak dlouho prosil, až jsem dal na jeho slova a k ohradě a ke stádu určil za hlídače Jiného Indiána. Starosti nám dělal Tom Smith a oba „trosečníci”; nechtěl jsem se totiž dopouštět dalších chyb: Spoléhat nešlo na nic. Proto jsme se rozhodli, že ty tři muže, hrbáče Toma Smitha a oba „trosečníky”, budu jim tak říkat, ačkoliv víme, že jimi vlastně nebyli, tedy že ty tři zavřeme na noc pod zámek.

— Musíte uznat, řekl jsem těm třem, — že po tom, co se stalo, nám nic jiného nezbývá. Patřili jste k nim a my do vašich srdcí ani hlav nevidíme. Dostanete pouta a do rána to vydržíte. Víte dobře, že jsme k vám byli při rozsudku shovívaví a ani teď vám nemíníme nijak uškodit, Nemáme však na vybranou.

Všem třem jsme nasadili okovy, dárek ještě od pana Morgana. Kapitán Espinoza je potom zavřel do jednoho domu.

Když jsme byli se vším hotovi, vykročili jsme. Naším plánem bylo prozkoumat nejprve severozápadní, potom severní a nakonec západní úbočí Pozorovatelny. Odtud bude jedna část skupiny pokračovat dál a zastaví se na pomezí údolí svažujícího se na protější straně k zátoce. Tady bude mít své stanoviště, odkud bude střežit celou tuto část. Skupinu, jejímž velitelem je Martin a členy tři Španělé a také kovář, jsem poprosil, aby se svá pozorovací místa snažili zaujmout co nejdříve. Španělé přesně věděli, kde se mají zastavit a odkud dávat pozor.

Já jsem se s ostatními vydal po můstku přes potok směrem k Pozorovatelně. Šel se mnou Ficas, Bert, Šibal, Silák a také Juan a jeho ozbrojení muži. Byli jsme docela pěkné malé vojsko. Papouška jsem nechal na lodi, ale Rek se hnal se mnou. Pušku a šavli mi nesl Hindu. Věci potřebné k pátrání, jako motyčky, rýče a sekery, nesli Indiáni. Vpřed jsme se kradli bezhlesně, což jsme všichni dobře ovládali.

Říkal jsem, že měsíc pěkně svítil, a to velmi usnadňovalo nejen náš úkol, ale nemýlím-li se, i úkol Martinovy pozorovací hlídky. Šplhali jsme vzhůru křovinami po kamenité půdě, dost strmým svahem. Mohli jsme být asi padesát či šedesát kroků od můstku přes potok, když můj pes Rek začal kňučet a pak se úprkem rozběhl dolů. Křičet jsem na něj nechtěl, a tak jsme se zastavili a dávali pozor, co bude dělat.

Ficas pravil, že pes někoho zvětřil; musíme se tedy mít na pozoru.

Neuplynulo ani půl minuty a Rek se dal do štěkání. Jeho hlas se ozýval z jednoho místa, z jednoho směru. Pes tedy patrně neochvějně dorážel na kohosi či cosi, co jej od nás odlákalo.

— Tak to dělává vždycky, když něco objeví, pravil Ficas, — třeba kozu zatoulanou v houští.

— Juane, vy zůstanete tady, Ficas, Silák a já jdeme za psem, zavelel jsem. — Buďte ostražití. Hindu, podej mi mou zbraň!

Začali jsme sestupovat dolů. Tady se otevíralo údolí strmou strání, po níž jsme předtím vyšplhali nahoru. Tímto směrem se také táhne zarostlá roklina plná močálů. Na protější straně za potokem už prosvítají domy. Ve svitu měsíce jsme spatřili psa, jak stojí na místě a vytrvale štěká. Když viděl, že jdeme, rozběhl se k nám. Kňučel, jako by nás volal, a v mžiku pelášil zase pryč.

— Hodnej pejsek, chytrej, broukal si spokojeně Emilio Ficas.

— Pozor!

— Člověk!

— Být tam člověk!

Silák doběhl první. Za ním Ficas. Hindu dorazil do rokle jako třetí. Silák nadzdvihl ležícího člověka a vytáhl jej na světlo měsíce.

Byl to Jack Filkorn.

Hlava, ruce i nohy mu bezvládně visely, Jack Filkorn byl mrtev!

Překvapeni zírali jsme na tu hroznou podívanou. Ficas k němu přiklekl. Když Silák tělo obrátil, vytáhl Ficas z boku ubožáka dýku.

— To je indiánský nůž, prohlásil Ficas.

Svítilnami jsme prohledali celé místo, ale nic zvláštního jsme neobjevili. Viděli jsme jen to, že Filkorn nebyl zavražděn tady, neboť byly ještě dobře patrné stopy po nohou a těle, které tudy bylo vlečeno stále mokrou půdou i trávou rokle.

Proč Filkorn odešel od své práce, co bylo příčinou, že nikomu nic neřekl a jak se stalo, že byl bezhlesně zavražděn, na to nám mrtvý už odpověď nedal. Jeho smrt byla pomsta; dokazoval to i nůž. Indiánský vrah — teď už jsme o Tympánovi nepochybovali — byl plně v mocí Železného pařáta. Ani jsme nemuseli dlouho přemýšlet, aby nám bylo jasné, že mezi vraždou a útěkem těch tří padouchů je nějaká spojitost.

Ficas řekl, že Tympán mohl jednat také o své vůli. Pod nějakou záminkou vylákal Filkorna na druhou stranu potoka, tam jej probodl a uprchl. Vraždu provedl na příkaz Železného pařáta. To, že jsme Tympána omilostnili, ho nikterak nezajímalo. Ztělesnění moci viděl v Železném pařátu a Willu Atkinsovi, darmo jsme je odsoudili a darmo dali milost i samotnému Tympánovi. Indiánův obdiv patřil stále výhradně Železnému pařátovi. Ten ještě při přelíčení Jacku Filkornovi vyhrožoval za to, že vypovídal a učinil pokání.

Nedokázal jsem se zbavit myšlenky, že mezi činem Tympána a útěkem zajatců z lodi je nějaká souvislost. Proto jsem se také rozhodl, že jakmile se vrátíme, vyslechneme znovu námořníka Toma Smithe i oba Angličany (za něž jsem se hrozně styděl). A tu mě přepadlo podezření, Že útok, který se proti nám chystá, se už dlouho připravuje. Proto také připlula ona kánoe: na výzvědy a dohodnout s Atkinsem útok. Tympán o tom věděl a byl ve střehu. Proto už také brzo ráno zmizel.

Nitky se začaly sbíhat a všechno jako by do sebe najednou zapadalo.

U hrobu toho ubožáka jsem Jacka Filkorna přece jen v duchu odprosil, že jsem podezíral ze zrady i jeho.

Hrob byl zakrátko hotov, a než dorazil kapitán Espinoza, byli jsme už tak daleko, že jsme mrtvé tělo Jacka Filkorna mohli zavinout do plachty. Jack Filkorn byl katolík, původem Ir, proto jej pohřbíval kapitán Espinoza. Nejdříve se pomodlil Otčenáš, potom několikrát Zdrávas Maria, pak ještě jednou Otčenáš, a nakonec se s mrtvým rozloučil podle zvyku španělských mořeplavců.

Na navršení hrobu a vztyčení kříže jsme už nepočkali, to musel Espinoza udělat sám. Ještě naposledy jsme pohlédli na tělo Jacka Filkorna zabalené v plachtě a naše pátrací skupina vyrazila svahem vzhůru k Pozorovatelně.

Dýku jsem vzal k sobě. Hindu a jeden Indián přísahali, že patří Tympánovi. Byl to kovaný nůž, jaké si vyrábějí Indiáni. Jeho dřevěnou střenku omotal Tympán drátem, podle toho také Tympánovi druzi dýku poznali.

Nastala důkladná, úporná práce. Králíci, hraboši a morčata byli rovněž překvapeni, že se po hoře pohybují lidé, šťourají do každé větší hromady kamení, do každé prohlubně, houštiny a pročesávají jeden háj za, druhým, jeskyně i skrýše jeskyním podobné. Tak jsme postupovali po východním úpatí Pozorovatelny a neopomíjeli prohledat každičkou skulinku, která by jako úkryt přicházela v úvahu. Svit měsíce byl tak ostrý, že jsme z vrcholku hory, na niž jsme vystoupili, dobře viděli i na loď, přestože bylo po nastalém vedru moře zahalené v oparu. Signální vlajka visela tady nahoře zplihle. Na vrcholku bylo mrtvé ticho. Starý kamenný násep, který tu nechal jako obranný val asi padesát až šedesát metrů od signální vlajky postavit kapitán Espinoza, čněl, jak jsme přicházeli blíž, před námi jako chmurný blok. Pokynul jsem svým lidem, abychom se blížili pomalu, krok za krokem a byli připraveni, že můžeme narazit na Atkinse a jeho druhy. Nebylo to totiž vůbec vyloučené.

— Pomalu! šeptal jsem, když jsme byli už nedaleko.

— Pomalu, pomalu! předávali si můj povel.

Reka jsme vyslali napřed, aby větřil. Pes se zastavil. Pohlédl dozadu, pak dopředu, zbystřil a začal čenichat.

— Dej sem pušku, Hindu, požádal jsem šeptem mladíka.

Pastýř koz Emilio Ficas mě chytil za ruku, aby mě zadržel.

— Pane Angličane, někdy mi tak totiž říkával, — pane Angličane, dejte pozor, pes hlásí, že tam někdo je. Pusťte mě dopředu.

— Ne, zavelel jsem. — nech to na mně.

Marně jsem však cokoliv povídal, oba se už stejně plazili vedle mě přikrčeni ke kamenité půdě, plné klacíků a horských travin. Rek ležel na předních tlapkách jako kočka a čekal na nás. Z kamenného valu vyrazili s ohromným pištěním netopýři. Byly tam také harpyje, před nimiž by yorští měšťané utíkali strachy hlava nehlava.

— Když takhle netopýři lítají, vstal Ficas, — nikdo tam nebude.

Najednou sebou švihl k zemi: — A přece!

Strnule jsem na něj pohlédl: — Co povídáš?

— Viděl jsem ruku, trčí mezi kameny, šeptal pastýř, — přísahám při guadeloupské panence Marii, namouduši, ruku!

A tu se stalo něco, co nás přesvědčilo, že za kamenným náspem jsou opravdu lidé.

Jeden kámen se s velkým rachotem utrhl a začal se kutálet dolů. Rovnou na nás. Sotva jsme se stačili sebrat ze země a uskočit. V měsíčním světle předměty přece jen tak dobře nelze rozeznat, ani to, kterým směrem se pohybují. A vzápětí se na nás řítil už druhý, třetí balvan. Byli jsme doopravdy zaskočeni. Rek si nedal říct a přes všechny naše zákazy začal zuřivě štěkat. Já mezitím naše lidi rozdělil, abychom kamenný val obklíčili a pak naráz vzali útokem.

Když jsem měl pocit, že se už kruh uzavřel, vykřikl jsem: — Teď!

Strýčku, pozor! vykřikl Bert vedle mne a strhl mě stranou. Proti mně se bleskurychle řítil obrovský balvan, snad kus skály.

Zaútočili jsme na val. Vše trvalo sotva pár minut, a možná ani tolik ne. Přeskočili nebo přelezli jsme násep, kdo jak uměl. Val nebyl ve skutečnosti ničím jiným než mohutnou zdí z kamenů naskládaných na sebe, po nichž se už pnuly liány a svlačce, podobné místy silným provazcům nebo lanům.

I tady nás čekalo překvapení. Za kamenným valem, z něhož se kutálely balvany, jsme spatřili lidské tělo. Leželo ve stínu měsíce, a proto jsme hned nepoznali, kdo to je. Rek seskočil jako první a začal na ně dorážet. Silák a Šibal vytáhli tělo na světlo. Byl to Tympán.

Mrtvý, stejně jako předtím Jack Filkorn! I Tympán byl zavražděn! V zádech měl tři bodné rány nožem, ještě krvácely. K vraždě tedy došlo bezpochyby nedlouho předtím, patrně v době, kdy jsme objevili mrtvolu Jacka Filkorna. Usoudili jsme, že vrah, či vrahové, nás pozorovali, vždyť koneckonců tolik lidí pochodujících pohromadě lesem se přece jen nehlučně pohybovat nedokáže. Vysvětlila se také záhada s padajícími kameny. Tympána opřeli o val, nebo se na něj svalil, když byl zabit. Při smrtelném zápase či vahou těla se kameny naskládané na sobě uvolnily.

Kdo však mohl Tympána, domorodce, který nejprve sám zabil Jacka Filkorna, sprovodit ze světa? Ve své knize Poutníkova cesta píše mistr Bunyan o tom, že zločinci obvykle jeden druhého osočují, a když přijdou na to, že vědí o svých zločinech, navzájem se povraždí. Dost možná, že Tympánovou vinou bylo právě to, že toho věděl až příliš o úmyslech a činech Willa Atkinse, jeho druhů a Železného pařáta. Ale vyloučené není ani to, že mu z nějakého důvodu přestali důvěřovat! Pravda, pravda, ale jsou vrahy opravdu Atkins a jeho společníci?

— Co o tom soudíš, Ficasi? zeptal jsem se, — vy je znáte lépe, Tympána i Železného pařáta. Kdo z nich to mohl udělat?

Ficas, Juan a všichni, kdo s těmito lidmi léta žili, nebyli schopni podat ani jeden uspokojivý důvod.

My s Bertem a Šibalem jsme zatím prohledali veškeré skuliny kamenného náspu, neobjevíme-li náhodou nějakou stopu nebo znamení. Neobjevili jsme nic. Bylo tam jen pár šlépějí, ale ne dost zřetelných, abychom mohli s jistotou říct, komu patří. Na dlouhé úvahy a rozvažování nebyl čas. Na severní straně kamenného náspu byla prohlubeň, z níž kapitán Espinoza nechal těžit část kamene. Sem jsme uložili Indiánovu mrtvolu a navršili na ni kameny a zem. Víc jsme udělat nemohli.

— Vyrazíme? zeptal se Ficas, když jsme Indiána pohřbili. Nejdříve jsme však důkladně prozkoumali okolí vrcholku Pozorovatelny; každé křoví, každou houštinu. Neobjevili jsme zase nic, ani živáčka, jen pár zvířat, která se před námi dala na úprk.

Dolů jsme se pustili severním svahem. Dorazili jsme k útesům, kde v hnízdech křičeli vyrušení rackové a terejové. Náš příchod uvítali ještě větším křikem.

— Tady se určitě nikdo neschoval, prohlásil můj synovec Bert.

— Je tu jedna jeskyně, ukázal směrem dolů Ficas, — což kdybychom se tam podívali, pane?

— Dobrá, přisvědčil jsem, neboť mezi mé zásady patřila i ta, aby každá práce byla důkladná. Vida, jak si člověk po určité době přestane pamatovat místa, kde sám dlouho žil! Když jsem posledně sešel k severnímu výběžku, ani mě nenapadlo podívat se do jeskyně, vzdálené odsud sotva sedmdesát či osmdesát metrů. Při přílivu se jeskyně vždy zalévala vodou, při odlivu ale nezůstala v jeskyni ani kapká. V době přílivu by tam člověk suchou nohou nepřešel, při odlivu však ano. Z toho je zřejmé, že jeskyně má svoje ústí obrácené k moři. Kdysi jsem tu objevil stopy po tuleních, musím totiž znovu zdůraznit, že několik druhů těchto živočichů žije i při tropických mořích. Tuleni bývali snad kdysi i v této jeskyni, na jejím kamenném dně je totiž dodnes patrná „skluzavka”, vyhlazená od tuleních těl. Sem jsme tedy na Ficasovu radu zamířili.

S patřičnou obezřetností a ostražitostí jsme se blížili k otvoru jeskyně. Naštěstí byl ještě odliv, příliv měl nastat až kolem půlnoci. V bahně jsme nezahlédli ani šlépěje, ani stopy, jen obvyklé rýhy po vlnách, směsici úlomků a pěny.

Nastavili jsme lampu do otvoru a od plamene jedné svítilny zapálili i pochodeň, abychom lépe viděli. Tentokrát šli jako první Bert a Juan, neboť se za nečekané situace uměli dobře a rychle krýt. Juan prozkoumal nejprve všechno na pravé straně, potom Bert učinil totéž na levé. Ficas jim posvítil uprostřed.

— Vidíte něco?

Ukazovali, že ne. Hloub jeskyně odrážela hukot vln.

A Rek? Čenichal lhostejně kolem, pobíhal a to znamenalo, že lidský pach nezvětřil. Rek byl totiž zvíře velmi chytré a bystré a uměl dobře větřit. Byl to takzvaný maiking, indiánský pes. V obou předchozích případech lidský pach zvětřil. Nyní ne. Déle jsme proto neotáleli a s pochodněmi a svítilnami v rukách vkročili do jeskyně a rozhlédli se kolem jeskyně se v ničem nezměnila. Byla stále taková, jakou jsem ji měl v paměti. Tlející pach syrového doupěte, kde mohli žít opravdu jen tuleni. A přece jsme se zarazili.

Před ústím jeskyně, ale na vnitřní straně, je půda bahnitá a písčitá. Napravo i nalevo od „skluzavky” vede kamenný chodníček. Nu a v tom bahně jsme uviděli dlouhou rýhu.

Byla to stopa po kánoi ze zálivu! Kánoe Aribů byla tedy i zde!

Když jsme potom došli do zadní části jeskyně, našli jsme tam, k mému údivu, spoustu různých věcí. Větší ranec plný prádla, v němž moji druhové poznali věci Willa Atkinse a Železného pařáta. Pak tu byla truhla, kterou jsem nechal na ostrově; při mém odjezdu jsem na ni totiž dočista zapomněl. Truhla byla vlastně lodním kufrem, pozůstatek z vraku po některém z mých nešťastných kamarádů námořníků. V této truhle jsem míval uložené různě věci a nástroje, na které jsem si vůbec nevzpomněl, dokonce jsem se po nich nepídil ani teď, když jsme před několika dny u ostrova zakotvili. A vida, tady jsem se znovu shledal se svou truhlicí s měděným držadlem. Hezké, ale odřené kování bylo pokryto měděnkou. Když jsem nadzdvihl petlici a truhlu otevřel, našel jsem uvnitř cosi, co patřilo mně. Ta věc nebyla ničím jiným než větrnou růžicí (dnes se jí říká spíše kompas!, kterou jsem kdysi objevil v kapitánské kajutě lodního vraku. [í jsem tehdy určoval polohu svého ostrova, ona mně pomáhala při zjišťování času, když jsem si pomocí slunce, hvězd a kompasu snažil nahradit hodiny. V truhle však nebyla jen moje růžice. Objevilo se tam i několik pistolí, zabalených do promaštěných hadrů, pár dýk a větších nožů.

— Proč to tu asi nechali, co tu dělala ta kánoe? ptali jsme se jeden druhého.

Podle Berta byla kánoe nejprve v zátoce a potom připlula sem. Aribové se tu schovali, a teprve až se setmělo, vyrazili k západu do své země. Tuto doměnku jsem přijal i já a doplnil o to, že kánoe nemůže být ještě daleko, neboť ve vodě sahající po kolena, je rýha po kánoi stále dobře patrná, ba co víc — pohleďte! — tam na těch kamenech jsou vidět dokonce šlépěje. Ještě nestačily ani oschnout.

Pak jsme vyšli před vchod jeskyně, abychom se porozhlédli kolem. V rozhledu nám ale zabránil opar, ačkoliv měsíc svítil dobře jako lampa.

— Buď jak buď, tady je jedna z jejich skrýší, pravil jsem. — Z nějakého důvodu, snad pro bezpečí, tu nechali svoje šaty a lodní kufr s pistolemi. Jenže proč tu zůstala i větrná růžice?

Na to jsme nenalezli jinou odpověď než tu, že v kánoi bylo málo místa a Aribové růžici nepotřebují, dovedou se dobře orientovat podle hvězd. Je ale také možné, že Atkins a jeho druhové tady nechali truhlici s větrnou růžicí, šesti pistolemi, šesti noži a třemi dýkami s nějakým určitým záměrem.

Truhlu jsme vzali s sebou, pak ještě jednou všechno prohledali a prozkoumali a dali jeskyni sbohem.

Nález a stopy potvrzovaly, že Atkins je ještě na ostrově nebo že z něj nedlouho předtím spolu se svými druhy odjel.

V pátrání jsme proto pokračovali dál.

Prohledali jsme ptačí útesy, pole nad nimi i kraj pobřeží pod útesy, kde bylo plno rozsedlin vhodných za skrýše. Rek běžel vždy napřed, a to nás těšilo. Ten chytrý pes jako by věděl, jak mnoho jej potřebujeme, neboť stále větřil a hledal.

Konečně jsme dorazili do zátoky, kde jsem našel člunek z lodí. Měl jsem v plánu, že se odtud vydáme vzhůru, a tam se sejdeme s Martinovou skupinou. Když jsme se však přiblížili k písčinám, Rek zpozorněl, nastražil uši a rozběhl se.

Tady v ohbí severní zátoky je mezi pisky a břehem pískovcová stěna. Hnízdí v ní rozličné druhy krásných ptáků a mořských vlaštovek. Sem doběhl Rek a my za ním. Jenže Rek nás tentokrát převezl. Pod pískovcem zastrčilo své hlavy několik želv, když je náš pejsek vzal útokem. Ten omyl jsme mu prominuli a zavolali Reka, aby šel na břeh na okraj písčiny, co kdyby tam přece jen nějakou stopu zvětřil, zachytil ji, jak to dělávají lovečtí psí.

Dával jsem dobrý pozor, pátral jsem, co zbylo ze stop po kánoi a šlépějích těch, kteří z ní vystoupili, neboť mě taková věc zajímala. Už jsem si myslel, že jsem si to místo spletl, když jsem si všiml chomáče ostřice, u něhož jsem člunek našel. A věřte nebo ne, zůstal jsem s ústy dokořán.

Než vám ale povím, co bylo příčinou mého údivu, musím se nejdříve zmínit o tom, proč my ostrované a mořeplavci vidíme za svitu měsíce lépe než většina ostatních lidí.

Je to především z toho důvodu, že jsme uvyklí pracovat v noci tak jako za dne, nu a pak jsme se naučili, že předměty mají nejen svou denní, ale i noční podobu. Od lidí, kteří takové věci neznají, nejednou uslyšíte, že by se v noci ani přes dvůr neodvážili, protože má jiný tvar než za dne. A je tomu tak.

Proto jsem si okamžitě povšiml, že u chomáče ostřice, zhruba tam, kde jsem našel ten člunek, leží huňatá čapka, dýmka a brašna.

A ta dýmka byla ještě teplá!

Ano přátelé, namouduši, z dýmky Ještě sálalo teplo a z popele, když jsem v něm zašťáral, vyskočilo pár žhavých oharků. Ten, kdo ji kouřil, tu musel být sotva před pár minutami!

Čí je ale ta dýmka a brašna, komu patří ona čepice?

— Strýčku, vždyť ta dýmka i torba jsou vaše, poznamenal s patřičným údivem Bert, který všechny moje věci dobře znal.

— A čepice je Willa Atkinse, dodal pastýř Emilio Ficas a Juan to potvrdil. — Ba věru, jeho!

Byla to opravdu moje dýmka i brašna. Měl jsem totiž takových dýmek i brašen víc.

— Ukradli to v kabině, pravil jsem a zakroutil nad oběma mými skromnými předměty hlavou. — Je-li však ta čepice Willa Atkinse, pak to znamená, že tu ještě před několika minutami vysedával a pokuřoval.

Když jsme si lépe posvítili oběma lampami, rozeznali jsme v písku důlek po sedícím člověku, dokonce i místo, kde měl opřené lokte.

Bert promluvil velmi moudře: — Soudě podle čepice, nazvěme neznámého Willem Atkinsem. Náš Will tu tedy podřimoval, když náhle zjistil, že se blížíme. Vyskočil, dal se na útěk a nezbyl mu ani čas popadnout vyhasínající dýmku, torbu a čepici.

Jenže kudy běžel? Kde může být jeho skrýš?

Ficas strčil Rekovi čepici pod čumák, pes navětřil, ale po několika krocích, vedoucích vzhůru k Pozorovatelně, stopu ztratil. Bezradně se rozhlížel kolem dokola, rozpačitě čenichal hned napravo, hned nalevo, dopředu a zase dozadu.

Tak se nám nepodařilo Willa Atkinse sledovat. Nález čepice, dýmky a torby — v torbě bylo jídlo —, nás postavil před další záhadu. Že by Will Atkins zůstal na ostrově sám? Proč potom ti druzí dva ničemové odjeli a Atkinse tu nechali samotného? Jestliže ale přece jen na ostrově zůstali všichni, pak se musejí skrývat někde nablízku, protože podle Willa Atkinse se dalo soudit, že byl na stráži. Jestliže zde však z nějakého důvodu zůstal jen on, pak je možné, že pouze odpočíval a měl někam namířeno. Dohady a doměnky se množily a narůstaly.

— Kudy se dáme? podrbal se za uchem pastýř koz.

— Musíme vzít v potaz, že ten muž tu ještě před chvílí kouřil dýmku, prohlásil jsem. — A byl-li tady, pak se daleko nedostal, neboť kdo prchá, snaží se, aby si našel co nejrychleji úkryt. Nic naplat, musíme pátrat a hledat dál. A musíme se taky sejít s Martinovou skupinou.

To ano, jen kdyby to všechno pěkně šlo. Uprostřed velkého pátrání a spěchu jsme si ani nevšimli, že se blíží mraky. Najednou zakryly celý měsíc. Do té doby bylo světlo, viděli jsme dvě stě kroků před sebe i dál. Pojednou ale byla tma a těžké husté mraky zakryly oblohu po celé šíři. Pustit se do pátrání pomocí svítilen je úkol věru nesnadný. Lampa je dvojsečná zbraň. Zhasne-li nebo se člověku vysmekne z ruky, může jej zradit i oklamat. A navíc je vidět ještě méně, než když se postupuje kupředu bez světla. A konečně svítilna osvětlí toho, kdo ji drží a ten se stane sám terčem.

A přece nám nezbylo nic jiného, než zažehnout všechny svítilny i pochodně.

Roztroušeni stoupali jsme západním svahem vrcholku k Pozorovatelně, dokud jsme nedorazili nahoru. Prohledali jsme kdejakou skrýš, křovinu, houští, skupinu balvanů, také dvě jeskyně a několik prohlubní v zemi, přicházejících jako úkryty v úvahu. Po zlosynech nebylo ani památky.

Když jsme se blížili k západnímu ústí údolí, zaslechli jsme Martinův hlas: — Hahó, pane, tady jsme!

— Hahó!

Vynořili se na okraji pěšiny vedoucí dolů. Jak Martin řekl, uviděli nás, ale nechtěli opustit svoje místo, protože rozkaz zněl, že tu na nás mají počkat.

Pověděli jsme jim o svých objevech na vrcholku Pozorovatelny, neboť to opravdu stálo za to, potom jsme jim řekli o jeskyni a o příhodě v zátoce.

Rozumí se, že se tomu Martin podivil.

— My neviděli nic zvláštního. Jen jsme zaslechli, Jak tu kolem proběhlo nějaké velké zvíře.

— Kdy?

— Není to tak dlouho. Než zašel měsíc.

— Odkud víš, že to bylo zvíře?

— Měli jsme takový dojem.

— Martine, to nebylo zvíře, řekl jsem sklesle. — To byl sám Will Atkins!

Martin se podrbal na šešuli. Sklíčeně pohlédl do světla lampy.

— Byl bych přísahal, že to byl divočák. Kapitán povídal, že tu po ostrově běhají zdivočelá domácí prasata.

— Kudy? Kterým směrem? Dobře si ale rozmysli, co řekneš!

Stáli jsme pohromadě v jedné skupince. Hindu zdvihl pochodeň, Juan svítilnu. Rek nám poskakoval u nohou.

Martin se drbal na hlavě, sám na sebe roztrpčený: — K lesu. Ďas aby to spral! Běžel k lesu!

To nás sklíčilo. Každý, kdo se pustí do lesa, zahladí za sebou stopu. Zejména v noci, kdy se pronásledující se svítilnami a pochodněmi lesními houštinami neprodere. Štěstí přeje tomu, kdo se schovává a kdo nemá: svítilnu.

Nezbývalo než rozbít tábor, ustlat si na chrastí, suchých větvičkách a stařině a odpočinout si. Střídali jsme se ve stráži i ve spánku. Na této straně Pozorovatelny náš klid nic nerušilo.

Na další cestu jsme se vydali, když už se dnilo.

— A co když Will Atkins, nebo někdo z nich, utekl zpátky na pahorek? zeptal se Bert, protože i taková věc přicházela v úvahu.

— Pahorek za dne ještě prozkoumáme, pravil jsem odhodlaně. — A bude-li třeba, i víckrát během dne, a třeba každý den! Musíme je dostat, živé, nebo mrtvé!

Živé, nebo mrtvé! To bylo naším heslem.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

PŘÍPRAVY K OBRANĚ. PETARDY. DÁL HLEDÁME WILLA ATKINSE. PRVNÍ STŘETNUTÍ

Will Atkins a jeho kumpáni se neobjevili.

Uplynul den a pak ještě jeden. Naší starostí teď věru nebyla stavba guvernérova domu, ani lopatkové kolo, ani cesty, nestarali jsme se dokonce ani o jeskyni. Do bezpečí narychlo sbité kolny jsme uložili všeho všudy jen přivezené potraviny, nástroje a ostatní věci.

Ze všeho nejdůležitější byla teď pro nás obrana ostrova. Věděli jsme, že se proti nám chystá útok.

Naším prvořadým úkolem bylo znemožnit Aribům, aby se vůbec přiblížili, potom aby se vylodili, a dále, kdyby se nám ani jedno ani druhé nepodařilo, zajistit osobní obranu a nepřítele buď zneškodnit, nebo donutit k útěku.

Situaci nám ztěžovalo, že jsme nevěděli nic najisto a mohli jsme vést nanejvýš dohady o tom, kolik času budou Aribové potřebovat, aby sem dopluli, ovšem, bude—li jim přát počasí. Za silného a bouřlivého vlnobití se totiž Indiáni na otevřené moře neodváží.

Další liják už nepřišel. Pršelo jen oné noci, kterou jsem strávil o samotě. Toto zpoždění bylo neobvyklé, a ačkoliv jsem to zprvu měl za dobré znamení, nakonec jsem se z toho ani neradoval. Zejména proto ne, že se nedostavily mohutné nárazy větru, ohlašující příchod doby dešťů.

Zaraženě jsme pozorovali klid moře.

— Od té doby, co tu žijeme, něco podobného nepamatuju, pravil trpce kapitán Espinoza. — To se ještě nikdy nestalo. Věřte mi, pane guvernére, ještě nikdy ne!

Uvěřil jsem. Proč taky ne. Vždyť jsem na ostrově Mořský květ prožil bezmála třicet let a doba dešťů — snad až na dvě výjimky — přicházela patnáctého srpna s přesností na hodinu. A opozdila-li se, pak nejvýše o jeden dva dny. Ale vítr, ten se dostavoval vždycky a s železnou přesností. Tady je doba dešťů něco jako u nás zima. V tropech jsou totiž jen dvě roční období: letní, které je suché, a zimní, vlhké. Jaro a podzim tu není. I v našem evropském podnebí se stává, že se některá roční doba opozdí, nebývá to však nápadné. Zatímco zde, v tropech je jak období dešťů, tak období sucha „vázané přímo na dny”.

Od té chvíle se nám štěstí začalo vyhýbat.

Počasí zůstalo beze změny, bylo slunečno a moře sotva pročechrával nějaký větřík. Nemohli jsme vkládat naději do toho, že by se Aribové svého nájezdu pro nepřízeň počasí vzdali.

Nu, a z čeho jsme s takovou jistotou usuzovali, že nás Aribové přepadnou? Náš předpoklad utvrzoval jejich loňský nezdařený útok, mnohem víc však kánoe, která se tu nyní objevila, a konečně i ta skutečnost, že na ostrově zůstal nejméně jeden ze spiklenců zákeřných divochů, ne-li rovnou všichni tři. Opět vyvstala domněnka, že v kánoi nebylo snad dost místa pro převoz lidí. A ten, kdo zůstal, číhá na ostrově pouze na záchranný člun, s jehož pomocí by uprchl. I to jsme považovali za možné, přestože se nám zamýšlený útok Aribů zdál pravděpodobnější. Podle pojetí indiánských kmenů, nepodaří-li se první útok, je třeba provést druhý, a když ztroskotá i ten, pak se musí pustit do třetího. Možná se mě zeptáte, proč se Aribové rozhodli přepadnout nás na prahu doby dešťů, kdy se jejich dlouhá plavba po moři mohla stát nejistou, proč raději nepočkali na suché období?

Moje odpověď zní: Skutky domorodců nejsou vždy řízeny rozumem. Divoši mají své nepochopitelné zákony, které dodržují. Dost možná, že musejí nejprve vyčkat několika obratů měsíce, než se pustí do nějakého většího činu. Nebo také kouzelník může vyčíst z ohně, že útok lze podniknout jedině tehdy, až propukne doba dešťů.

Kdokoliv z vás mi teď může položit otázku, odkud jsme si vlastně byli jisti, že Will Atkins či jeho druhové na ostrově zůstali.

Nu; hned vám to povím, jen ještě chci říct, že na podobnou věc, na kterou jsme přišli při pátrání oné noci, totiž že Will Atkins a jeho druhové na ostrově skutečně jsou, jsem já sám přišel až posléze. Ale o tom později.

Situaci jsem považoval za vážnou.

Už jsem se zmínil, jaké byly naše tři úkoly, nyní je zopakuji:

1. Zabránit Aribům, aby se přiblížili.

2. Zabránit, aby se vylodili.

3. Jestliže obě předcházející možnosti selžou, zneškodnit nepřítele na břehu.

Krátce řečeno, to byl náš pián o třech bodech.

Nejsem zastáncem názoru, že dobrým vojákem může být jenom voják z povolání. Jsem přesvědčen, a už jsem to také říkal, že základem každé myšlenky je rozum, a když někdo dělá všechny věci s rozumem a promyšleně, ať už je to stůl, židle, truhla nebo domek, povoz, sáně nebo celé řemeslo, takový člověk může být pak zrovna tak dobrým vojákem, když za dané situace nechá všechno stranou a věnuje se pouze vojenským povinnostem a k tomuto účelu soustředí veškeré svoje myšlení. Tím se vyznačoval také Cromwell, který. — pokud se nemýlím — byl zprvu hospodářem, a teprve pak se z něj stal voják a postavil se do čela puritánů.

Když jsem se do čela obrany ostrova postavil já a předložil trojí plán, jak se budeme hájit, nevedla mě k tomu samolibost. Byl jsem už ve svém životě tesařem, stavitelem, námořníkem, obchodníkem, hospodářem, zahradníkem, chovatelem zvířat, stavitelem lodí a osud tomu chtěl, abych byl i vojákem. Za něj jsem se totiž považoval, když jsem se tu před mnoha lety připravoval na střetnutí s divochy a vypracoval svůj první plán. Potom následovalo jejich vylodění, pak případ s mými španělskými přáteli, a nakonec dobrodružství se vzbouřenci, námořníky anglické lodi, kdy jsem se dopustil oné lehkovážnosti, že jsem tady na ostrově zanechal Willa Atkinsea ty ostatní ke škodě kapitána Espinozy a koneckonců i ke škodě Své vlastní.

Prvním úkolem bylo zabránit; aby se Aribové vůbec přiblížili. Jediným vhodným prostředkem k tomu byla naše loď Dolphin. Věděl jsem, že divoši neradi útočí v noci. Před tmou a nočními duchy mají opravdický strach.

Dolphin musí od určité doby až do západu slunce zajistit hlídky před ostrovem, popřípadě kolem celého ostrova. Jenže jak dlouhá bude ta „určitá” doba, předpokládaný čas příjezdu Aribů?

Věděli jsme přesně, jak daleko od Mořského květu přebývají kmeny Aribů, kteří byli na válečné noze s kmeny ostatních Indiánů. Těch našich se proto nebylo třeba obávat. Myslím si ale, že právě proto, jako příslušníka nepřátelského kmene, zabili Tympána, ačkoliv byl otrokem Železného pařáta. Divoši jsou nesmlouvaví, všechny svoje činy podřizují věštbám, duchům a „znamením”, čehož koneckonců nejsme ušetřeni ani my, dokonce ani já ne. Za několik dní jsme pro Tympánovu smrt skutečně našil toto přijatelné vysvětlení. Aribové Willa Atkinse považovali dozajista za špatné znamení bohů, že by se měli přátelit s Indiánem, který nepatří k-Indiánům orinocké delty jako oni a je členem nepřátelského kmene. Tympán totiž pro ně členem nepřátelského kmene byl.

Podle mínění, na němž se shodli kapitán Espinoza, Juan a pastýř Ficas, žijí k nám nejbližší Indiáni na ostrovech orinocké delty, to je ve vzdálenosti pěti, sedmi dnů plavby od našeho ostrova. Na svých válečných výpravách veslují divoši i za noci, neboť si tím usmiřují zlé duchy.

Z toho všeho se dalo předpokládat, že budou potřebovat nejméně deset dní, aby se mohli se svými druhy vrátit, samozřejmě za situace, nejsou-li jejich bojovníci už na cestě a ona kánoe nebyla vyslaná jen na výzvědy. Opatrnost nás nabádala, abychom se i na takovou možnost připravili.

Odpovědnost za vypracování plánu obrany jsem proto vzal na sebe já a poprosil jsem Martina jako válečného námořníka a kapitána Espinozu jako ostříleného mořeplavce, aby mně s plány pomohli. Naše názory se ve všem shodovaly.

— Léta jsem sloužil u válečného loďstva, pravil Martin, — a tak jsem se naučil, že první podmínkou obrany je útok. Nesmíme dopustit, aby se nepřítel přiblížil. Považujme ostrov, za loď.

Kapitán Espinoza, poté, co jsem své plány přednesl, řekl toto: — Když jsme se poprvé setkali, pane guvernére, unikl jsem smrti jen díky vašim střízlivým úvahám. Váš plán přijímám, neboť sám lepší nemám. A myslím, že by se lepší sotva našel.

Naší jedinou starostí zůstávalo, jak se vypořádáme s několika důležitými věcmi, které jsme měli v úmyslu udělat a které už nestihneme. Například loď opravena být musí.

Josiáš pravil: — Strýčku, znám svou loď a vy ji znáte také. Víte dobře, že jsme se k opravám nedostali, a ani v Trinidadu jsme toho mnoho neudělali. Musíme se snažit, abychom při pojížďkách byli hotovi s tím, co se mělo dělat na zakotvené lodi. Souhlasím s vámi, strýčku, že posíláte Dolphin hlídkovat. Snad se nám tak podaří zabránit, aby se Aribové vylodili na břeh. Hlavně aby byl vítr…

To Josiáš vždycky dodával a my všichni věděli proč. Svůj úkol bude moci Dolphin splnit jedině za tohoto předpokladu. Další otázkou bylo, kdo popluje na lodi a kdo zůstane jako hlídka na břehu.

Dobrou radou tu přispěl Espinoza: — Po dobu, kdy bude loď patrolovat, ji musíme prohlásit za válečný koráb. Na válečných lodích mohou sloužit ti, kteří rozumí válečnickému umění. Kdo z nás to tedy je?

Řekl jsem, že především Martin, protože u válečného loďstva byl lodníkem u kormidla a dělostřelcem. Dále jsou to čtyři bukanýři: Šibal, Silák, Erik a Hans. Řadu let bylí piráty, a tak jsou vlastně také válečnými námořníky. V dělech se vyznají i oba zbylí námořníci, kovář a tesař. To jsou všichni, kteří mezi námi válečnickému námořnímu řemeslu rozumějí. A nemám strach ani o Josiáše, ten na svém místě dozajista obstojí.

— Velitelem lodi zůstane nadále Josiáš, strážmistrem dělostřelectva bude místoguvernér Martin! Nad pobřežím převezmu velení já. Mým zástupcem bude kapitán Espinoza, který se mezitím už zotavil. Velitelem ozbrojených mužů zůstává i nadále poručík Juan! tak zněl můj rozkaz.

O velkou pomoc jsme přišli v Martinovi, pirátech a obou našich starých námořnících, na lodi však museli “být jen ti nejlepší a nejspolehlivější muži, kteří si dovedou poradit i s opravou lodi, když na to přijde.

Poté, co jsme se dohodli na úkolech, které připadnou lodi, zbývalo nám sjednotit se ještě na druhém a třetím bodě našeho plánu, tedy jak zabránit nepříteli ve vstupu na břeh a jak zneškodnit toho, kdo se na ostrov již dostane.

Nemusím snad ani povídat, že nejtěžší povinností, která nás čekala, bylo zamezit vylodění. V podstatě jsme mohli počítat s pěti k tomuto účelu vhodnými místy. Na protější, tedy západní straně, s třemi zátokami, z nichž jedna leží u lesa. Na její břeh jsem se tenkrát dostal po nemalém utrpení při své první plavbě, na niž jsem se vydal vlastnoručně zhotovenou plachetnicí. A pak to byly už dobře známé zátoky Rybářská a Bezejmenná, kde jsem objevil ty šlépěje a posléze i dýmku a ostatní předměty. Na východní straně jsou zátoky dvě: Horní, kde mě moře vyvrhlo na břeh, a trochu níž, před osadou, zátoka Přístavní.

Rozhodli jsme se, že ve všech čtyřech zátokách, kromě té u lesa, postavíme obranné valy, a to v co možná nejkratší době. Obranné valy budou sloužit k tomu, abychom z nich mohli olovem přivítat ty, kteří vystoupí na břeh, a abychom sami měli přitom možnost stáhnout se zpátky.

Osada se jako místo k obraně nehodí. Břeh je tu nerovný, domy postavené křížem krážem, je tu hodně stromů a keřů, které nejde jen tak beze všeho vykácet.

Pro obranu budeme potřebovat takový hlavní stan, odkud všechno přehlédneme, a který v případě smrtelného nebezpečí nebude možno ztéci. Takové obranné mí jito, něco jako pevnost, jsem si dovedl představit pouze v okolí jeskyně. Dlouho jsme se radili, váhali a zvažovali celou věc, než jsme dospěli k nějakému rozhodnutí.

— Když nebudeme osadu bránit, divoši domy zapálí a nás postihne strašlivá pohroma, pravil trpce kapitán Espinoza. — Když chcete, pane guvernére, aby vám lidé bojovali do posledního dechu, nemůže být ohnisko boje jinde než v osadě!

— To je pravda, pane Angličane, přikývl také Ficas, — to říká kapitán moudře. Nezbývá nám nic jiného než bránit osadu!

Dostal jsem se do nelehké pozice. Když povolím — neboť celou situaci znám ze všech přece jen nejlépe já — uvalím svůj lid do velkého nebezpečí. Když nepovolím, postaví se proti mně; bude reptat a do boje půjde nerad. Ostatně malý počet bojeschopných lidí mě samotného už i tak znepokojoval. Lodi připadl nemalý úkol podobný flotile Jeho královského Veličenstva u anglických břehů: Bránit naši druhou vlast před cizími útočníky. Josiáš nemohl postrádat nikoho z našich nejlepších lodníků, mezi jinými ani místoguvernéra Martina, moji druhou ruku. Upřímně řečeno: Kapitán Espinoza se sice skutečně uzdravil, stál opět na nohou, ale věk a události jej silně podlomily; třebaže jsem ho pověřil úkolem svého zástupce, obavy jsem o něj měl.

Naštěstí jsem velitelem ozbrojenců hned při našem příjezdu určil poručíka Juana, a tím jsem jej mohl považovat zároveň za velitele oddílu a svěřit mu nejednu záležitost v uskutečňování plánu.

Starý Emilio Ficas, tento kostnatý, letitý člověk (starší dokonce nežli já), byl pohotový, plný elánu a vedl si moudře. Nic jej neznavilo, a se vším, do čeho se pustil, si věděl rady. Byl pro nás velkou posilou. V době příprav, ač nás to stálo nejednu starost, nechali jsme stádo koz zavřené raději v ohradě a krmili je řezankou. Kozy vyčítavě mečely: byly zvyklé žít na svobodě. Na Jejich osudu jsme však nemohli nic změnit. Čas od času jsem pověřil Hindua, aby vyhnal stádo na pastvu.

K mužské práci jsme přibrali také několik žen. Indiánské ženy mají sílu, vydrží pracovat a jsou zvyklé na těžký život. Dvě z nich se dokonce uvolily bojovat se zbraní v ruce.

A pak jsem tu měl jeden milý oddíl. Ten jsem si zvlášť oblíbil. Když jsem na něj hleděl, vzpomínal jsem na svoje vlastní děti.

Oddíl tvořilo sedm indiánských a Španělských chlapců. Říkali si Petardy. Už při svém příjezdu jsem si všiml několika dětí, mezi nimi jednoho chlapce, mladšího bratra Hindua, jistého Trugy. Nebylo mu víc než dvanáct let, ale tento věk není už u Indiánů, považován za dětský. Pro nás však byl Truga ještě chlapcem.

Truga znamená v rodné řeči jeho kmene „želva”. Myslím si, že ke svému jménu nepřišel nadarmo; byl totiž výborným plavcem. Stále jej bylo vidět někde v zátoce u vody. Uměl také dobře lovit ryby a veslovat. Navíc měl široká ústa a zploštělou hlavu, jeho tělo bylo velmi pružné, samý sval a šlacha. Na první pohled se podobal Hinduovi, avšak jeho otec byl už Španěl.

Z několika chlapců, přibližně stejného věku jako Truga, jsem pod Trugovým velením utvořil malý oddíl. Nejmladšímu z nich bylo devět let, jak se mi podařilo zjistit, neboť přesto, že tu panovaly evropské zvyky, v této věci zůstali ostrovní obyvatelé i nadále Indiány; matriční knihy neměli a v patrnosti nevedli ani datum narození. Však jsem to také kapitánu Espinozovi hluboce vytkl. On se ale hájil tím, že knihu neměli z čeho vyrobit. Argument jsem přijal a vrchnímu sudímu, tedy kapitánu Espinozovi, aby mohl všechny potřebné údaje o obyvatelích od jejich narození až do smrtí zapisovat, jsem přenechal jeden z mých lodních deníků, který už od Trinidadu marně čekal na své použití.

Ale abych se vrátil k přípravě. Truga se osvědčil nejen tako čiperný a rozumný hoch, ale i jako dobrý velitel Ukázalo se to hned první den. Truga tedy dostal hodnost strážmistra Petard a byl na to přinejmenším stejně tak pyšný jako Juan na svou hodnost poručíka.

Výcviku chlapců jsem se ujal já sám, jelikož jsem věděl, k čemu je můžeme využívat, a k čemu ne. Důležitý byl především takový výcvik, který by vyloučil všechny dětské rozpustilosti, protože kdyby se cokoliv udělalo jinak, než jak mělo, mohlo by to mít nedozírné následky.

Petardy jsem učil plnit tři úkoly: 1. Předávat zprávy po souši i po vodě. 2. Provádět útok plížením a výpadem. Tento úkol byl zaměřený spíše na jednotlivce než na skupiny lidí a také na kánoe vytažené na břeh. V obou případech šlo o zneškodnění. 3. Jak uniknout ze zajetí, což pro dětské pružné postavičky byl úkol snazší než pro dospělého člověka.

Tuto poslední věc jsem Petardy zvlášť usilovně trénoval. Znal jsem zvyky divochů a věděl jsem, že nepřítele raději vezmou do zajetí, než aby jej zabili. Po bitvě pak uspořádají slavnost, kde své oběti snědí. Aribové patří totiž mezi lidojedy.

Dále jsem se rozhodl, že pokud se Truga a jeho kamarádi nebudou věnovat výcviku, pošlu je pracovat. Jejich prací bude další prohledávání ostrova. O tom se teď v krátkosti zmíním.

Každý, kdo čte můj Deník, ví, že ačkoliv nám — k naší škodě — utekli: Will Atkins, Willy Fry a Železný pařát, zůstali nám tu hrbáč Tom Smith a oba druhové Železného pařáta, kteří zkrotli, a zdálo se, že budou sekat dobrotu. Tom Smith se zapřísahal, že s Willem Atkinsem už nechce mít nic společného, jenže zaříkávat se mohl jak chtěl, my mu dál nevěřili. Spíš jsme uvěřili těm druhým dvěma. Snažili se dobře sloužit, pracovali ze všech sil a při každé práci byli mezi prvními. To člověk jen tak naoko nedělá, “nebo aby někoho obalamutil. To věřte. Ten, koho hra osudu přihraje do spárů vrtošivého padoucha, stane se jeho kumpánem proto, že nedovede odříct. A když pak dostane pořádně za vyučenou, má radost, že se z područí zlých našeptávačů vymanil, a zároveň se těší i z práce a z poctivého života. To jsem si ověřil i na těch dvou chlapících. Jejich tváře doslova zářily radostí, že mohou pracovat. Však se jim také za tu práci dostalo pochvaly.

Ale s Tomem Smithem to bylo jinak. Tom Smith zůstal nadále úlisným, potměšilým a zlým. Bylo mi toho ubožáka líto, že má takový hrb, který byl snad hlavní příčinou, proč se ze Smithe stal zlotřilec. Jistě za ním už od dětství na každém kroku pokřikovali: Hrbatej, hrbatej! Proto tak zdivočel. A zdivočel ještě víc, když se dostal mezi ty darebáky. Jim na nějaké tělesné vadě nesešlo, u nich platila jen míra podlosti. O podobných věcech píše ve své knize Poutníkova cesta také mistr Bunyan. Tělesná vada se lehce stane podkladem pro duševní vadu, když se tomu zavčas nezabrání. Jak jsem zjistil, stal se Tom Smith hlavním mluvčím námořníků. Nemám ve zvyku zbrkle věci odsuzovat, všechno si nejdříve promyslím, a pak o tom řeknu svůj poctivý názor. Tom Smith byl v některých případech skutečně pravou rukou Willa Atkinse.

Měli jsme na vybranou ze dvou řešení. Buď dáme Smithe do želez a budeme jej držet v zajetí, nebo ho přijmeme mezi sebe s tím, že bude pracovat. Rozhodli jsme se pro to druhé. Musím totiž přiznat, že jsme potřebovali i jeho pomoc.

Napřed jsem však Toma Smithe k sobě zavolal a pod Stromem rozhodnutí mu řekl: — Tome Smithi, jsi odsouzencem na Mořském květu a o všem víš. Nesnaž se nic popírat. Víš, že Will Atkins a jeho kumpáni uprchli a víš také to, že se schovávají někde tady na ostrově. Je to tak?

— Je, pane guvernére, odpověděl. — Bavili se o tom, vím to, vždyť mám uši.

— Nu dobříš, přikývl jsem. — Když tedy všechno víš, pak budeš jistě vědět i to, kde se schovávají, v které části ostrova, a bezpochyby si vzpomeneš i na to, kdy Aribové chystají útok. Odpověz, Tome Smithi!

Ani se nerozpakoval a řekl: — Už mám těch hanebností dost, pane guvernére, povím, co vím. Znám tu dvě místa, pro která jsme se rozhodli, protože jsme počítali s tím, že budeme muset uprchnout z osady. Zřídili jsme si dvě skrýše. Jedna je v lese, druhá na pobřeží u Rybářské zátoky. Když budete chtít, ukážu vám, kde jsou. Čekali jsme útok Aribů a často jsme o tom mluvili.

Dlouze jsem na něj pohlédl: — Byli byste nechali vyvraždit celý ostrov, jen abyste se tu pány stali vy?

Svěsil hlavu. Odmlčel se. Nakonec plačky řekl: — Já ne. To já bych nikdy neudělal. To chtěl Will.

Měl jsem chuť udeřit toho padoucha do tváře, ale nakonec jsem si to rozmyslel. Je ubožák, nemůže za to, že tak hluboko klesl.

— Will Atkins! Pořád se ho jen dovoláváš. A kdybychom se zeptali Atkinse, bude všechno svalovat na tebe…! No, co se dá dělat. Víš, kde se schovávají? Zavedeš nás tam?

Tom Smith ochotně slíbil: — Kdykoliv budete chtít, pane guvernére.

Tak se stalo, že jsme objevili a prohledali dva takové úkryty, o nichž jsme dosud neměli zdání. Jeden jsme našli v lese, ke všemu na oné mýtině, kterou jsem si kdysi sám vyhlédl za útočiště, když jsem se domníval, že budu potřebovat nějakou skrýš před útočícími divochy. Palouk skrytý v houšti lesa byl dobrým místem. Tento úkryt Jsem nakonec nepoužil. Will Atkins a jeho druhové jej pro sebe objevili znovu. Stály tu vedle sebe čtyři staré stromy. Musely být určitě staleté, byly stejného druhu jako Strom rozhodnutí, tedy z rodu „železných dřev”. Mezi jejich kmeny bylo prostranství veliké jako místnost a mezi větvemi se dalo umístit podobné odpočívadlo, jaké nyní začínají stavět Holanďané místo původního strážního koše. Taková stěžňová plošina je velmi příhodná, aby tam člověk mohl pobývat, měl tam svou pozorovatelnu a skrýš a byl přitom chráněn před divokou zvěří a hady. Vždyť v mohutném lese přece jen nelze prohledat každou spleť větví lesních velikánů.

Will Atkins tuto skupinu čtyř stromů ( nazvěme ji Čtyřčata) objevil a její vnitřek a silné větve uzpůsobil tak, Jak už jsem to výše popsal.

Tom Smith nelhal. Mezi stromy a na odpočívadle mezi větvemi jsme našli stopy po lidech.

V doupěti, tvořeném čtyřmi kmeny, jsme objevili zbytky po malém ohništi a střepy rozbité butylky, jejíž původ nebylo těžké uhádnout. Byla to jedna z nádob, používaných jako džbánek na vodu, která zmizela z Dolphina.

Nebylo pochyb, že stopy jsou čerstvé a že je tu po sobě zanechali Will Atkins a jeho druhové.

Byla to také pravděpodobně ona skrýš, kam utekl Will Atkins, když prchal ze zátoky a Martinova skupina zaslechla jeho funění. Sem se stáhl největší padouch naší osady. I nyní nasvědčovalo všechno tomu, že se tu zdržoval pouze jeden člověk.

Před skupinou stromů je z jedné strany palouku močál; vytváří jej malý potůček, který se odděluje od potoka a sem vtéká. Zatím málo pršelo, a proto byl močál vyschlý, ne však natolik, aby se bažina pod vrstvičkou půdy nepřehnula, když na ni člověk šlápl.

Tímto zpola vyschlým močálem vedla lidská stopa.

Podle čepice, kterou jsme našli v zátoce, se dalo soudit, že člověk, který tam vysedával a pokuřoval, mohl být Will Atkins. Dobře viditelný otisk stopy v močále nyní jasně dosvědčil, že ze tří ničemů se na ostrově zdržuje pouze on sám.

Tom Smith, Juan a moji dva španělští vojáci se nezávisle na sobě shodli, že to tak bude. Nikdo jiný totiž nenosil vysoké škorně podražené podkůvkami; těmi bývá zvykem podrážet jen vysoké holiny, jako jsem to měl na svých námořnických botách já. Podkůvky na škorních však nosil jen Will Atkins.

Stopu toho padoucha jsme mohli lehce sledovat, jen dokud vedla bažinatou částí lesa. Dál už ne. I to málo nám však postačilo, abychom poznali, kam měl namířeno. Šel k oné druhé skrýši, o níž mluvil Tom Smith.

Rek a Petardy si razili cestu na čele jako stopaři. Rek se držel stopy a stejně tak i sedm chlapců. Jeden byl lepší stopař než druhý.

Truga však všechny předčil.

— Tudy…, tudy…tudy …, ukazoval chlapec.

Will Atkins postupoval tak, jak to dělávají mazaní a ostřílení zlosynové, když se pokoušejí své pronásledovatele zmást tím, že stále mění své úkryty. A protože Mořský květ nepatřil zrovna mezi malé ostrovy, představovalo stíhání úkol velký, a když ještě pomyslíme, co jsme měli všechno na práci, znamenalo to pro nás nemalou zátěž. Proto jsem rozhodl, že kdyby se nám nepodařilo toho ničemu chytit, pátrání se vzdáme; tedy ponecháme je úplně Petardám, pochopitelně pod Hinduovým dohledem. Stačilo několik dní výcviku a děti jsme mohli pustit samotné. Pátrání, slídění a potulky je bavily ze všeho nejvíc. Ostatně takové věci se pro děti hodí I lépe než pro dospělé, už jen z toho důvodu, že děti mají malé postavy a větší elán. To byl jeden z momentů, proč jsem s sebou chlapce vzal a spolehl se na jejich instinkt a na to, že jim nic neujde.

— Kde je ta druhá skrýš, o které jsi povídal? zeptal jsem se Toma Smithe.

— Tam dole, na kraji lesa, ukázal k jihu. Asi půl míle odtud.

Usmál jsem se. Tušil jsem, kde to bude.

V těch místech jsem jednou našel zbloudilou kozu, přímo na pobřeží, mezi útesy, zvedajícími se z písčin; ano, opravdu až na pokraji lesa. Také tuto končinu jsem kdysi objevil.

— Je to dobrá míle, doplnil jsem slova Toma Smithe.

Bylo to opravdu tak daleko. Museli jsme překonat nejednu překážku, než jsme tam dorazili.

Kolem nás skřehotala hejna papoušků, křičeli včelojedi a sojky, pískali tropičtí kosové. Tu a tam ležel padlý strom, protože doba sucha dočista zahubí všechny staré a odumřelé stromy. Vyzbrojeni mačetami, sekerami a širočinami probíjeli jsme se k lesu, skrývajícímu nejednu nástrahu a nebezpečí. Nic jiného nám nezbývalo. Zdálo se, jako by všechno nasvědčovalo tomu, že Will Atkins prchal tudy. Soudě aspoň podle zlámaných větviček, strhaných provazců lián a několika sražených hnízd včelojedů. Včelojedi, kteří tady hnízdí — jak už dnes vím — nemají nic společného se včelojedy africkými. Staví si svá zvláštní hnízda se širokými okraji nízko nad zemí, avšak na místech zpola krytých houštinou.

Jak Will Atkins spěchal, nelámal jen křoviny a nesrážel větve, ale shodil i několik těchto hnízd.

Čím více jsme se blížili ke kraji lesa, tím víc jsem nabádal své malé pomocníky k ostražitosti. Měl jsem o ně strach.

Každá ulomená větev, každé sražené hnízdo jako by byly znamením, že je někdo zpustošil sotva před pár minutami! Je to vůbec možné? pohlíželi jsme co chvíli tázavě na sebe s Bertem a Juanem.

Tom Smith, který kráčel mezi mnou a Bertem, se náhle zastavil. Jeho obličej strnul, z očí mu koukala hrůza.

— Co je s tebou, člověče? zeptal jsem se.

Zastavili jsme se.

Tom Smith padl na kolena: — Pane můj, viď, že mě nevydáš Willovi, pane guvernére?!

— Zbláznil ses, Smithi? Proč bych to dělal?

— Jestli mě Will dostane, zmučí mě a zabije!

Právem jsem si pomyslel, že Tom Smith přišel o rozum. Úplně se zhroutil a sesul se na zem.

— Vstaň!

— Ne, ne, pane, já dál nejdu! Will je tady, blízko! Zabije mě, jako zabil Jacka a Tympána! Když se rozzuří, zabije všechny!

Smith nechtěl za žádnou cenu pochopit, že nás je víc a Will Atkins sám: Svým kumpánům se tedy pomstít nemůže.

Konečně se nám podařilo postavit námořníka Smithe zase na nohy a mohli jsme pokračovat dál.

Byli jsme v nejnebezpečnější části lesa. Na této straně jsem les prošel všeho všudy čtyřikrát či pětkrát. Byl to „hadí les”, plný zlověstných zelených hadů se špičatými hlavami. Jejich jed, jak jsem slyšel, je tak nebezpečný, že ani okamžité vypálení rány nezabrání, aby se nešířil dál. Tito prokletí hadi se podobají provazcům lián, a kdo na první pohled nerozpozná, že se stromu před ním visí had a ne liána, je ztracen. V této končině plné bažin nežijí však jen zelení hadi, ale mnoho dalších, jiných hadů, které jsem považoval za anakondy. Chlapci si razili cestu vpřed mačetami a dlouhými tyčemi plašili hady kolem sebe.

Tak jsme postupovali, či spíše se prodírali vlhkým bažinatým příšeřím lesa dobrou hodinu.

— Pozor!

— Stát! Pozor!

První výkřik vyrazil Bert, který se přidal k chlapcům a k Hinduovi, druhý vykřikl Juan, který šel v našich stopách.

Bert se shýbl a jako vítěznou trofej zdvihl jakýsi předmět. Byla to jedna Atkinsova škorně s podkůvkou. Ta svého majitele prozradila. Ale nejdůležitější na celé věci bylo to, že bota byla ještě teplá!

Tuto skutečnost jsem zjistil já, když jsem rozkřáplou Atkinsovu botu s podkůvkou vzal do ruky.

Atkins je tedy nablízku!

— Jen tiše a klidně! řekl jsem svým lidem. Pak jsem se obrátil k dětem a zašeptal: — Trugo, chlapče, a vy, Petardy, vidíte tamten strom?

— Vidět, pane, Truga, vidět.

— Tak až k němu smíte. Ale potichu, bez hlesu, protože za oním stromem je už konec lesa. Dál je mýtina, pak útesy a moře. Po břiše se doplazíte k tomu vysokému stromu a tam na nás počkáte.

Mým plánem bylo, abychom se ke konci lesa přiblížili velmi pomalu a obezřetně. Tady je jižní cíp ostrova, který se svým protáhlým ostrohem podobá jazyku velryby a je tak zcela jiný než ostře prohnutý severní mys. Ostroh uzavírají útesy a spousta skal.

Mezi nimi — jak tvrdil Tom Smith — je druhá skrýš Willa Atkinse a jeho druhů. Já osobně bych si takové místo nevybral. A už vůbec ne, kdybych byl pronásledován. Lidé jsou ale různí a každý posuzuje věci podle svého. Tato skupina skal je dobrým útočištěm tehdy, když v písčité mělčině za ní kotví čluny, které by uprchlíka vzaly s sebou a zachránily. Když se ale na takovou pomoc nelze spolehnout, pak je skalní hradba sotva co platná. Protože ostroh, velký nejvýše dvě stě či dvě stě padesát kroků, se dá lehce obklíčit. K tomu jsme se chystali i my.

Když jsme dorazili na konec lesa, ohledal jsem stopy.

Zlomená větvička, několik pošlapaných rostlin s velikými listy, jež připomínaly svými ohromnými plachtami spíše naše lopuchy, potvrzovaly, že ten, kdo tu před námi prošel, spěchal směrem do středu ostrohu.

Nemohl jsem pochopit, proč Will Atkins takhle jedná. Měl jsem jej za chytřejšího a prozíravějšího.

Jestliže si však takto počíná, musí k tomu mít mimořádný důvod, který zná jen on, neboť si skrýši sám postavil.

Tuan a Petardy se plížili a plazili k protější straně ostrohu. Byli jsme domluveni — v cestě byla totiž ještě jedna vyvýšenina podobná kozímu hřbetu —, že zamávají palmovým listem a to bude znamenat, že už jsou na druhé straně. Nechtěl jsem, aby se kdokoliv z nich vztyčil nebo postavil, protože před skalní hradbou jsou chráněni jen potud, pokud se plíží po zemi. Přesto jsem si však v duchu stále říkal, a taky jsem to pošeptal Bertovi, který stál vedle mne, že je to nesmysl, aby Will Atkins hledal útočiště mezi útesy na konci ostrohu. Spíš jsem si myslel, že bota, kterou ztratil, a pošlapané rostliny mají za cíl nás zmást.

Proč však zůstal na ostrově právě on, největší ze všech ničemů a jejich vůdce, místo aby odjel, jak to patrně učinili Willy Fry a Železný pařát?

Když jsme vyšli z lesa, počkal jsem na Trugovo znamení. Zanedlouho se objevilo. Palmový list se za sem a tam, naši lidé tedy dosáhli protější strany.

Nato jsem vstal, vystoupil jsem z houště křovin a kruh se může uzavřít. Hindu, jemuž jsem o svém p jak se přiblížit ke skalní hradbě, pověděl, se na můj kaz vydal na výzvědy.

— Až dojdeš k té hromadě kamení, zastavíš se! Počkáš, zda se mezi skalami něco nepohne. Když ne, půjdeš budeš se plazit po břiše a stále přitom dávat pozor, aby tě nezasáhla kulka. Budou-li po tobě střílet, neutíkej. Rychle si vyhlédni nějaký kámen, schovej se za něj a tam na nás počkej! Když se dáš na útěk, staneš se snadným terčem. První výstřel málokdy zasáhne, na druhý však nečekej!

— Být tak, pane, přikývl chytře Hindu a vyrazil. Juan, Bert a já jsme uzavřeli nejdůležitější část kruhu kolem ostrohu, a proto na nás také spočinula veškerá bdělost. U Toma Smithe zůstal stát jeden z našich Španělů. Tom Smith se třásl po celém těle a bez ustání vedl svou, že ho Will Atkins zabije, že na něj vystřelí ze všech nejdřív. Za žádnou cenu nechtěl vyjít z úkrytu křovin.. Říkal sice, abychom mu dali zbraň, že bude rád proti svému veliteli bojovat, ale to jsme nepotřebovali. Radě jsme Smithe důkladně vyzpovídali, jak skrýš vypadá ze vnitř a proč se tam Will Atkins uchýlil. Podle Toma Smithe měla skrýš velmi dobré a rozvětvené bludišti chodeb, kde se lze snadno skrýt.

— Je to práce Železného pařáta, Tympána a moje, vyprávěl Tom Smith. — V osadě o tom nikdo neměl ani zdání. Je tam taky východ k moři. V tom místě, když se někdo ukryje, tak ho nikdo nikdy nenajde.

— A ty víš kde?

— Vím, pane, a taky ti to ukážu. Stejně mě Will zabije, jako zabil Indiána a Jacka, tak je to jedno, jestli ti místo ukážu nebo ne! Já zatím sledoval Hindua.

Opatrně se plížil, každý kámen, každý skalní výčnělek využíval, aby se za nimi kryl. V tom byli trénovaní i Trugovi chlapci.

Náhle se zastavil. Viděl jsem, jak dává pozor, jak zkoumá hradbu skal, ale nezdálo se mi, že by se někde něco hnulo; Rek se spokojeně přikrčil k mým nohám.

Hindu si klekl. Rozhlížel se. Pátravě hleděl dopředu.

Dal jsem Bertovi znamení, zda něco nevidí on. Mávl, že ne.

Tak jsem si připravil pušku, abych ji měl při ruce, kdyby bylo třeba ihned vystřelit. Stejně učinil i Bert, Juan a všichni ti, které jsme vyzbrojili.

Hindu se z dřepu narovnal. Viděl jsem, jak váhá, jak natahuje krk, jako by neviděl dobře, nebo vůbec nic.

Přemýšlel jsem, co počít. Mám na svého pomocníka zavolat, aby zalehl a počkal na nás, nebo mu mám říct, aby šel zpátky?

Usoudil jsem, že nejmoudřejší bude, když se Hinduovi vydám na pomoc. Právě jsem chtěl vykročit — Hindu mohl být ode mne tak na sedmdesát kroků — kdy se chlapec otočil a kývl, že jde dál a skutečně taky šel. Udělal přesně — neboť jsem to počítal — pět kroků.

Ozvala se rána. Nad skalami se objevil obláček dýmu! Zarachotila puška, ke všemu ještě mušketa se širokou hlavní, jakou mívají královští vojáci.

Hindu se naštěstí vrhl k zemi, rovnou za jeden balvan, který jej ochránil.

Kouř bývá vždycky zrádcem, a tak tomu bylo i teď.

Vznesl se do výše nad středem skalní hradby. Odtamtud bylo tedy vystřeleno. Rek se dal do zuřivého štěkání. Chtěl se vrhnout vpřed, ale já jej zadržel.

Byli jsme domluveni, že jakmile by na nás někdo ze skalní hradby vypálil, odpovíme salvou a potom zahájíme ze zákrytu útok.

A přece jsem se rozhodl jinak. Zdvihl jsem levici, vzápětí ji zdvihl Bert, po něm Juan a další, až se povel dostal k Trugovi. Bylo to znamení, že vydám jiný rozkaz, jako zbraně jsem chtěl použít rozum, proto jsem k ústům přiložil trychtýřek z dlaní a hlasitě zavolal do dálky:

— Hej, Wille Atkinsi, vzdej se!

Odpovědí na mé zavolání bylo němé ticho. Doléhal k nám jen ustavičný hukot blízkých mořských vln.

Zavolal jsem tedy ještě jednou: — Wille Atkinsi, vím, že jsi tam! Vzdej se! Vidím tě!

Za pár minut se ozval mocný smích a pak tento výkřik: — Nevzdám se! Je nás hodně, nemám strach!

Bylo nám jasné, že z toho není ani slovo pravda. Byli by už dávno stříleli, kdyby jich za skalami bylo víc.

— Wille Atkinsi, vylez ven! Jinak ti tvé hnízdo rozstřílíme.

Žádná odpověď.

Nemohli jsme čekat dál. Živý nebo mrtvý. Tak znělo naše heslo. Teď jsme měli příležitost, abychom toho zlosyna dostali.

Náhle se ozvalo: — Stůjte! Nikdo ani krok! Vím, že vás sem dovedl Tom Smith. Zemřeš, Smithi! A vy taky! Všichni! Přijedou Aribové! Nepřibližujte se! Kliďte se odsud! Táhněte!

Po těch slovech se Tom Smith celý rozklepal.

Rozhodl jsem se k činu. Věděl jsem, že otálet je vždycky ošidné. Bývá z toho jen zlo. Zdvihl jsem proto dvakrát ruku a po mně Bert, Juan a ostatní. Hindu byl mezi námi, nebezpečí mu nehrozilo.

Pak jsem ještě jednou zvedl ruku a vzápětí vystřelil.

Moji druhové mě následovali. Zarachotily výstřely, zaduněly rány; bylo slyšet, jak se kulky se svistem odrazily od skal. Salva, v niž jsem vložil tolik nadějí, dozněla. Rek zakňučel a schoulil se u mých nohou. Nejdříve mi strčil hlavu pod koleno, pak přitiskl čumák až ke kotníku. Chudák pes, byl celý vyděšený.

Ještě jednou jsem zdvihl ruku a spustil kohoutek.

Nová salva z druhé hlavně, nový rachot kulek, zásahy do skal. Dunění pušek se vrátilo ozvěnou z lesa. Vzduchem se nesl těžký, dusný kouř.

Museli jsme nabít. Vytáhli jsme váčky se střelným prachem, zásobník s olovem, zátku pro náboj a ládovátko. Vyhlédli jsme si chráněné místo za skalami a stromy. Poklekli jsme, abychom mohli snadněji naládovat a sami se přitom nevystavovali za terč ranám.

Se znamením jsem počkal, až budou všichni s tou nimravou prací, jakou nabíjení je, hotovi. Každý měl u sebe, bohužel, jen jednu zbraň, nosit se po džungli s větší zátěží, než je jedna puška spolu s patřičnou výstrojí a mimo to vláčet ještě mačetu, sekeru a šavli, to přece jen nejde.

Už jsem myslel, že dám povel k další salvě a že potom zahájíme útok, když se stalo cosi nečekaného: Jen taktak jsme se stačili vrhnout k zemi, jak se později ukázalo, k nemalému štěstí nás všech.

Ze skalní hradby se ozvalo mohutné zadunění.

Kolem uší nám prosvištěly kulky!

— K zemi! zařval jsem na Juana a Berta a ti dali můj povel dál.

Abychom se stáhli, to nepřipadalo vůbec v úvahu. Zato však bylo třeba být rozvážnější a ostražitější. To první platilo pro nás všechny, druhé pro mne.

Že by jich za hradbou bylo skutečně víc? Že by byla pravda, co křičel Will Atkins?

Ani jsem to nestačil domyslet, a už se od skal znovu ozvalo: — Dej si pozor, Robinsone! Táhni odsud! Táhni se svou bandou špinavců i tím nejhnusnějším zrádcem Smithem! Táhněte, nebo vás všechny postřílíme! Je nás hodně, zvítězíme!

Tak řval Will Atkins, dobře se na to pamatuju.

Podle mého odhadu na nás muselo ze skalní hradby vypálit aspoň deset pušek, což jeden člověk — jak známo — nesvede. Znamená to tedy, že se Will Atkins a jeho kumpáni, tedy všichni tři, přece jen na ostrově schovávají, a dostali dokonce posilu?

Horší věc se sotva mohla přihodit.

Dal jsem lidem znamení, aby zůstali na svých místech, zalehli a pušky měli připravené k palbě.

Já se stáhl nazpátek a mně v patách Rek. Naštěstí jsem si vzpomněl, že v mé torbě, kterou stále nosím při sobě, mívám dalekohled. Často jsem ho s sebou brával; zastávám totiž názor, že námořník a vůbec člověk od, vody a také lovec, by se bez tohoto přístroje neměl obejít.

Říkám naštěstí proto, neboť se musím přiznat, že jsem si na kukátko — svého starého druha — kvůli Willu Atkinsovi, jehož odhalení mě tak zmátlo, ani nevzpomněl. Teď se musím pořádně rozhlédnout, což udělám tak, že vylezu na strom a odtamtud se budu snažit nakouknout za vzdálené skály.

Ustoupil jsem ke kraji lesa a vyhlédl si jeden strom. Myslím, že to byl gumovník, aspoň tak se na něj pamatuju, protože má větve stejně tlusté jako kmen. Sundal jsem torbu, pušku, boty i chlupatou čapku, kterou mi udělal Ficas, neboť jsem si navykl mít stále něco na hlavě, zvlášť když jsem se vydával na delší cesty. Potom jsem se vyšvihl na jednu, pak na druhou a třetí větev. Konečně jsem byl už dost vysoko, ale sotva jsem chtěl přiložit kukátko k oku, zaduněla nová salva výstřelů; na rozdíl od té předešlé snad ještě jednolitější a mohutnější.

— Kliďte se! řval zpoza skalní hradby Will Atkins.

A tu jsem přišel na něco, co mě samotného nejprve překvapilo, a pak jsem se tomu musel dát do smíchu.

Mezi skalami, za dobrým a bytelným kamenným náspem, jsem zahlédl Atkinse!

Byl sám! Dočista sám! Přísahám, bylo to namouduši tak A přece, jak se mohlo stát, že na nás vypálil salvu?

Docela jednoduše. Na stojan, který vypadal jako brány, upevnil několik pušek a ty pomocí šňůry a kratiknotu odpálil. Už ve chvíli, kdy jsem to objevil, mi bylo jasné, že tuto podivnou zbraň nevyrobil Will Atkins nyní, ale mnohem dřív. Celá věc však ukazovala na to, že tu budou ještě jiná překvapení.

Okamžitě jsem věděl, co třeba podniknout.

Stojan s puškami poslouží dobře k zastrašení, ale svému lstivému obránci bude málo platný ve chvíli, až vystřílí všechno olovo. Nové naládování je těžké a přesunout stojan ještě těžší. A co víc, se svou řadou zbraní může Will Atkins střílet jen jedním směrem.

Musíme proto zaútočit z pravého i levého křídla, nejdříve však obránce zmateme falešným útokem, aby všechno olovo vystřílel. Tak se naše úsilí nemine cílem a vše bude rychle provedeno.

Div jsem si radostí nezavýskl, když jsem slézal se stromu Rek poskakoval a vítal mě štěkotem. Pohladil jsem ho a uklidnil.

— Berte, řekl jsem, neboť stál nejblíž,” — Berte, dej dál Juanovi a ten ať dá ostatním: Na třikrát zdviženou ruku — salva. Pak vystřelím já, potom na -čtyřikrát zdviženou ruku — útok, ale tak, abychom ostroh obklíčili z levé a z pravé strany. Rozuměls?

— Rozkaz; strýčku! a už jsem slyšel Berta, jak můj povel předává.

— Splňte rozkaz guvernéra: Na tři zdvižení ruky — salva…

Vyčkával jsem. Počkal jsem, až se můj rozkaz dostane ke všem lidem. Pak jsem třikrát zvedl ruku.

Zazněla salva.

Opět jsem zavolal: — Wille Atkinsi, měj rozum, vzdej se!

Věděl jsem, co bude následovat. Byl bych na to mohl přísahat a vsadit se o sebevětší částku. Ničema, když se dostane do určité situace, tedy když ho někdo „zmáčkne”, může udělat jen jedno. A to zase musí dobře vědět ten, kdo takového darebáka pronásleduje — Will Atkins se zachoval přesně tak: Zachechtal se, znovu zazpíval svou písničku, že jich je hodně a … ze skalní hradby zaduněla salva.

Mezi námi a skalami se už zvedal opravdický mrak. Já však nelenil. Vyskočil jsem a čtyřikrát máchl pravou rukou.

Do útoku! Na něj! Vzhůru na skalní hradbu!

Rek štěkal zuřivě jako pominutý.

Běželi jsme.

Po několika krocích jsem zahlédl celou naši řadu, pravé i levé křídlo, Jak upaluje a žene se překážka nepřekážka vzhůru ke skalní hradbě. Na něj! Na něj! Na něj!

Rozumí se, že nejrychleji pádila skupina Trugy. Kromě Trugovy pušky měli chlapci jen dýky, nože, šavle nebo kordy, kdo co unesl.

Ozve-li se nyní nová salva, doufejme, že kulky kolem nás jen proletí a nikoho nezasáhnou.

Běželi jsme jako smyslů zbavení, abychom už byli u skály a útokem se mohli vrhnout na Atkinse, který se tam skrýval. Aby mohl znovu nabít svoje pušky, na to mu už nezbyl čas.

Doběhli jsme ke skalní hradbě.

— Pozor! vykřikl jsem, obávaje se, aby na nás snad Will Atkins něco zlého nenastražil.

Juan, Bert, Truga a Hindu tam seskočili jako první.

Kořist, jíž jsme se hned zmocnili, představovalo devět pušek, připevněných na podstavci. Dalším úlovkem byly dvě sekery, třetím pak všelijaké soudky se střelným prachem, které Will Atkins vyvalil patrně z jakési rozsedliny podobné jeskyni.

— Vzdej se! volali jsme a bez rozmýšlení stříleli do každého otvoru, který jsme tu objevili, v domnění, že právě tam by se mohl skrývat muž, jehož hledáme.

Ale skalní pevnost svoje tajemství nevydala.

Will Atkins zmizel.

Prohledali jsme okolí u vody, průrvy mezi skalami. Hledali jsme za kameny, nadzdvihovali dokonce nejeden velký balvan; co když je pod ním nějaké doupě. Hledali jsme všude i mimo útesy, na samém cípu ostrohu, kde nebyl ani úkryt myslitelný.

Willa Atkinse jsme nenašli. A nenašli jsme ani žádnou stopu, která by naznačila směr, jímž uprchl. Atkinsovo zmizení nám připadalo jako ďábelské čáry. Mohli byste namítnout, že Will Atkins mohl uplavat, nebo se mohl stáhnout do nějaké rokle mezi stromy v lese. To ano, jenže Will Atkins, jako skoro všichni námořníci, plavat neuměl. Potvrdili to do jednoho ti, kteří o tom věděli: kapitán Espinoza, Juan, Emilio Ficas i Tom Smith.

A tak byl Will Atkins pryč a nám po něm nezbyla ani stopa.

Nenašli jsme ho nikde a jeho přítomnost na ostrově jsme od té chvíle už nepozorovali.

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

LOĎ HLÍDKUJE. CO JSME NAŠLI V MOŘI? A CO BYLO V JESKYNI. VYHLAŠUJEME POPLACH

Nadešel čas, aby se Dolphin vydal na hlídky po moři. Zdálo se, že ony tři dny, které jsme měli na to, abychom skončili s nejnutnějšími pracemi, úplně postačily. -Všechno ostatní už bude třeba dodělat během plavby.

— Josiáši, řekl jsem svému synovci, — na tvých bedrech bude teď spočívat všechno, co se týká lodi. Vím, když jsi mi nabídl, že mě s sebou vezmeš na mou državu, jistě jsi netušil, jaké nás potkají strasti a dobrodružství. Musíš mi to, chlapče, odpustit. Kdybych byl věděl, co nás nemine, byli bychom se na tu cestu jinak připravili. Určitě bychom si byli opatřili víc děl a zajistili ještě víc mužů od pana Morgana. Nezlob se na mne, milý synovče, že jsem tobě i tvému rejdaři, kterého neznám, přidělal tolik starostí, ale rozhodl jsem se, že jen co budeme zase v Anglii, loď od rejdaře koupím, abych tak aspoň zčásti svou vinu odčinil. Musíš mi to tedy, milý synu Josiáši, prominout.

Můj synovec poctivě a upřímně doznal, že mi nemá nic za zlé, ba naopak, že je šťastný a hrdý, že se mohl účastnit takové expedice, plné neobyčejných zajímavostí. A kdyby se toho výletu z nějakého důvodu zúčastnit nemohl, velmi by ho to mrzelo a litoval by. Co se pak odkoupení lodě týče, pravil, s tím problémy nebudou. Rejdař je velmi slušný hullský obchodník a už dávno říkal, že by Dolphina prodal, ale jen za plnou cenu, neboť je to loď, která je skutečně výborná a bytelná, a proto vhodná pro všechny plavby po moři.

Řekl jsem, že toho si cením i já, protože dnes pluje po oceánech vskutku jen málo takových lodí, které by vydržely všechno to, co s námi naše milá plachetnice přestála.

— Jen si z toho, strýčku, nedělejte velkou hlavu, že jste nás pověřil ještě bojovými úkoly, odvětil můj synovec Josiáš, — Je to aspoň kus pořádného dobrodružství a já z toho mám radost, protože se nepovažuju ani za nějakého hejska z Londýna, ani za mámina usmrkánka. Proto, jak říkám, opravdu mě těší, když mohu být svému tak slavnému strýci ku prospěchu.

Poté, co jsme si vyříkali tyto důležité otázky a já dostal uklidňující odpověď, vydal jsem bez výčitek svědomí rozkaz, aby Dolphin vyplul na svou první projížďku. Vymínil jsem si jedině to, že se na tuto plavbu vydám i já, a to proto, abych se podíval, jak Josiáš se svou lodí zvládne manévry, které nepatří mezi úkoly obchodní flotily.

Dvě děla, která jsme měli, bohužel vůbec nestačila. Starosti nám dělalo zejména to, jak znovu naládovat. Tento úkon byl pomalý, urychlit ho nešlo, a tak jsme si lámali hlavy, jak ten čas, ztracený ládováním, využít.

Přišli jsme na to, že nejvhodnější bude, když staré muškety, které dnes už nikdo nepoužívá, ale my je stále ještě měli, nasadíme jako lehká děla. Jako nálože jsme mohli do hlavně muškety se širokým ústím použít olova a různých kousků železa. Kovář a tesař vyrobili k mušketám stojany co by dup.

Museli jsme počítat také s tím, že loď bude útočit na indiánské kánoe, aby protrhla jejich řady. I zde se kovář s tesařem vyznamenali svou velkou obratností. Kloun naší lodě — jak si jistě vzpomínáte — se za onoho strašlivého orkánu pod mocným zatížením uvolnil. Podobně tomu bylo i s čelenem na přídi. Protože jsem věděl, že indiánské kánoe jsou vysoké, špici naší lodě jsme zpevnili a pobili bodci, které kdysi používali naši předkové. Spoléhali jsme na to, že se bodce osvědčí, jen co přijde jejich čas. Pak jsme provedli ještě jeden podstatný zásah, a sice na předním stěžni. Rozšířili jsme běžný strážní koš a opatřili jej, jak bývá zvykem na moderních lodích, plošinou z fošen, takže nahoře mohlo být současně několik lidí.

To byly nejzásadnější změny. Potom jsme dokončili opravy méně důležité, zato potřebné: jako na plachtoví, aby se dalo snadněji svinovat a obsluhovat s menším počtem mužů. Uzpůsobili jsme i kormidlo na kladkový převod, aby loď nemuseli řídit dva či dokonce tři muži, ale postačil jeden.

Toto všechno jsme provedli z valné části podle mých plánů, ale nejednou přispěli svou užitečnou radou i Martin a Josiáš.

Ani na šípy a oštěpy Indiánů jsme nemínili čekat s rukama v klíně. Věděli jsme, že hroty šípů orinockých Indiánů bývají v mnoha případech napuštěny hadím Jedem a jsou tudíž smrtelně jedovaté. Pastýř koz Ficas nám dal dohrou radu: Zkusili jsme udělat to, co v jeho vlasti dělají španělští horalé, když proti sobě bojují šípy a kopími. Vyrobili jsme si z mořské trávy, jejíž vlákna jsou tvrdá jako železo, a z jednoho druhu lesní liány, která je pružná a dobře se splétá, krunýř, tedy jakousi drátěnou košili.

Tyto „drátěné košile”, ne z kroužků a železných destiček, ale z vláken, pro nás pod dohledem kapitána Espinozy zhotovily indiánské ženy. To už nám naši Indiáni věrně sloužili, neboť věděli, že když padnou do zajetí Aribů, čeká je smrt na hranici.

Myslím, že jsem tu řekl všechno podstatné a každý z toho může tudíž vidět, že jsme na příchod Aribů nečekali se založenýma rukama.

V zátokách jsme postavili obranné valy. Zvítězil návrh kapitána Espinozy a jeho druhů. Ačkoliv to nebylo snadné, přesto jsme se pokusili obehnat příslušnými valy i vesničku, abychom se zde mohli bránit, bude-li to zapotřebí. K tomu totiž vskutku dojít mohlo.

Své síly jsme nepřeceňovali. Za bezvětří nemůžeme počítat s pomocí Dolphina a to naši situaci hned ztíží. Podle všeho jsme mohli předpokládat, že Aribové v čele s Willym Fryem a Železným pařátem mají v úmyslu nás přepadnout. A znají taky naše síly, třebaže o přípravách, které jsme mezitím podnikli, nemají potuchy. (Vědomí, že, se na ostrově ukrývá neviditelný nepřítel, jemuž nemůžeme přijít na stopu, znamenalo pro nás hrozný pocit. Tím, že Will Atkins našim zrakům ze své skrýše za skalní hradbou náhle zmizel, se totiž vůbec, nevyřešil problém, že by Atkins ze hry vypadl, a že bychom se ho tedy už neměli co obávat. Drželi jsme proto ostrou hlídku nejen v noci na lodi, ale i na souši.)

Rozhodli jsme se, že Dolphin se na svou průzkumnou plavbu bude pouštět dvakrát za den, ale v nestejnou dobu, jak to dovolí povětrnostní podmínky a naše válečné plány.

Krásné počasí bez dešťů trvalo neochvějně dál a přivádělo nás i naše veškerá pozorování do rozpaků. Po dlouhém váhání jsme zvolili dráhu ve tvaru kruhu. Loď ji objede dvakrát za den — jednou v noci a jednou za dne.

Vyrazí-li loď po pravém křídle, bude naší pátrací četě umožněno pozorovat sledovaný prostor poměrně dlouho i na levém křídle. Popluje-li loď po oblouku, potom hlídka uvidí nejen západním směrem, to jest dohlédne daleko k Orinoku, ale i do vnitrozemí. Když se bude Dolphin vracet po levém křídle kruhu, pak přehlédnou pozorovatelé celý prostor nejen daleko na jihovýchod, ale i směrem k protější, pomyslné pravé straně.

Délka jednoho křídla činí šestnáct mořských mil. Délka oblouku není víc než dvaadvacet mil. Bude-li vát od moře středně silný vítr, urazí loď tuto vzdálenost za osm hodin. Za silnějšího větru ji urazí rychleji, za slabšího pomaleji. V tom případě délku obou stran zkrátíme, aby se loď od ostrova příliš nevzdálila.

Prozradím vám, že tento plán projížděk nebyl naším nápadem, podobně si počínají válečné koráby přístavních měst anglických břehů, když se denně vydávají na moře, aby střežily kanál La Manche.

První cesty, a později i několika dalších, jsem se zúčastnil také já, neboť mě Aribové velmi znepokojovali, a navíc mě mrzelo, že ani potom, až tu se vším skončím, se do Brazílie patrně nedostanu. A stál jsem ještě před jedním problémem: Byl jím můj přítel kormidelník Willem. Zdalipak opravdu přijede a přijede-li, potom kdy, a co když nedojede vůbec? Nebylo divu, že jsem s Josiášem, když jsem nemusel pomáhat při opravách na palubě, probral během naší plavby nejednu otázku; co loď vydrží a co vydržíme my a jestli se s tak poměrně malou posádkou dokážeme dostat do Brazílie, necháme-li na Mořském květu všechny ty, kteří by chtěli dál žít tady.

Tyto průzkumné plavby pro mne zůstanou nezapomenutelnou vzpomínkou. Vanul překvapivě dobrý vítr, ani proudy nebyly prudší než obvykle. Kromě již zmíněných pasátových mraků se žádné jiné neukázaly; pouze ty onoho večera, který jsem strávil v místech svého letního příbytku.

Při těchto projížďkách jsem se uvelebil vždy u zábradlí kormidla a pohlížel nazpátek s pocitem jistoty, že se na ostrov zakrátko znovu vrátím, že naše loď zakotví opět v zátoce. Díval jsem se na Pozorovatelnu, vlajku třepetající se na jejím vrcholku, zamával jsem Ficasovi, který poslední dobou pásl své stádo stále na této straně. A zamával jsem také v odpověď lidem ve vesničce, kteří výšil ze svých domků, nebo přestali pracovat, aby se potěšili pohledem na krásnou loď.

Ale proč to neříct, radost v mé duši se mísila s hořkostí. Když jsme vyplouvali ze zátoky, byl jsem celý rozladěný, že tu nemůžeme žít tak, jak bychom chtěli, podle svých cílů a plánů. Stali jsme se doslova otroky několika ničemů, náš život teď závisel na nich, na ně jsme museli myslet i v nejveselejších chvilkách. Darmo jsem se kochal pohledem na ostrov a vyhledával na něm známá místa, vždycky mě přepadla myšlenka, že tam někde se skrývá Will Atkins.

Když jsem jel na lodi, brával jsem s sebou Trugu a jeho malé kamarády Petardy, kteří se stali našimi dobrými druhy.

Byli stále na stěžni, pátrali, pozorovali. A kdyby si snad někdo myslel, že pro chlapce na stěžni bylo pozorování jen nějaké povyražení, mýlil by se. Moře jím k zábavě čas nepopřálo. Moře není nikdy němé, je v něm stále život a pohyb.

V Trugovi nebylo těžké uhádnout budoucího dobrého námořníka. Hbitě šplhal po lanoví stěžňů nejen ke strážnímu koši, ale ještě výš, až ke špici, aby tam poopravil nějaké to lano. Pohyboval se s lehkostí, přehupoval se z Jednoho ráhna na druhé, což není opravdu snadné, jak mi to potvrdí každý, kdo viděl v našich přístavech soutěže námořníků a jejich vzletné přemety z ráhna na ráhno. Truga to uměl už od první chvíle a přiznám se, že k našemu nemalému úžasu.

Než jsme chlapce poslali nahoru (posílali jsme je vždy po třech, víc se jich tam nevešlo), poučili jsme je, co mail všechno sledovat, a když něco uvidí, ohlásit tímto voláním: — Hahó, tady strážní koš!

Tenkrát by se podél celých břehů Jižní Ameriky sotva našla šťastnější parta dětí, než byly naše Petardy, o tom jsem přesvědčen. Tato chudobná, španělsko-indiánská děcka na mě pohlížela s vděčností, že jsem se jich ujal a svěřil jim tolik úkolů. Jak z dalšího ještě vyplyne, Trugovi hoši na svých místech obstáli.

Velmi se osvědčili jako hlídky na stěžni. Jejich ostrému zraku neušlo nic, co stálo za zmínku. Hlásili všechno, dokonce i houfy želv a svíjející se klubka mořských hadů, o něž v okolí Mořského květu nebyla věru nouze. Čas od času se objevil tuleň nebo velryba, velká hejna delfínů ani nepočítám. Delfíní naše pozorovatele nejednou zmátli. Vyčnívající hřbetní ploutve delfínů táhnoucích pospolu, i to, že byli špatně vidět, vyvolalo v chlapcích často klamný dojem, že se blíží čluny Aribů!

Tu a tam k nám připlaval kus stromu nebo kmen s kořeny. Zkoumali jsme i je, neboť jsme se domnívali, že za stromy, které měly rozměry lodi a do moře se dostaly z močálů orinockou deltou, by se mohli Indiáni dobře skrýt. Proud hnal tyto kmeny nekonečným oceánem několik mil severně podél našeho ostrova.

Při první průzkumné plavbě jsme udělali ještě jeden objev.

Bylo ohlášeno poledne, Josiáš, který měl na starosti několik věcí, otočil právě přesýpací hodiny, když tu se ze strážního koše ozvalo: — Hahó, tady strážní koš!

— Co vidíte? zavolal jsem nahoru k dětem.

— Vidět kánoe!

V první chvíli nás to ohromilo, potom jsme si ale uvědomili, že je to vlastně v pořádku, když z naší lodi zahlédli čluny, vždyť jsme na ně přece čekali.

Chtěl jsem mít jistotu. Řekl jsem Josiášovi, ať vyleze nahoru také on a poví, co vidí.

Můj synovec si vzal dalekohled a rozhlédl se po moři.

Jeho zpráva nás překvapila.

— Vidím dvě kánoe, ale jako by v nich nikdo nebyl!

U kormidla stál Šibal, a tak jsem mu pokynul, aby k těm kánoím zamířil, beztak jsme tím směrem pluli.

Před námi, kteří jsme stáli na palubě, se zvolna vynořily dvě kánoe. Kolébaly se několik metrů od sebe. Obě to byly válečné kánoe s vysoko zvednutou přídí, jak bylo zvykem. Jedna byla velmi tmavá, druhá o něco světlejší. První kánoi zdobila barva červená, druhou modrá.

Hindu, který mě jako pomocník a věrný zástupce Pátka při každé cestě provázel, nyní, když jsme se ke kánoím přiblížili, řekl: — Jedna být Ariba kánoe, druhá nebýt. Druhá být Marimono kánoe. Marimono znamenat opice.

Hindu měl pravdu.

Na naší lodi s námi byl jeden Španěl, kterého jsme vzali s sebou, aby nám mohl poradit, bude-li třeba. Tento Španěl ze skupiny Juanových ozbrojenců potvrdil, co řekl Hindu. Když byli moji Španělé v zajetí ji Indiánů, dozvěděli se tam o mnoha kmenech a jejich zvycích. Také tento Španěl věděl, že Marimonové jsou zapřísáhlými nepřáteli Aribů a kromě toho také lidojedy.

Nebylo třeba vskutku velkého umění, abychom po prozkoumání obou člunů zjistili, že kánoe Aribů a Marimonů spolu svedly boj. Boky lodic i jejich vysoké pomalované přídě nesly dobře patrné stopy po utkání.

Obě kánoe byly plné vody, protože ale byly dřevěné, nepotopily se. Jak v jedné, tak v druhé jsme našli šípy, luky, váčky s jedem, oštěpy a kopí. Kánoe byly ze všech stran prostřílené šípy. V člunu Aribů jsme udělali velký objev. Na dně lodice jsme našli nádoby s potravinami, několik pytlů sušených ryb, jaké si Indiáni brávají na dlouhé cesty. Kánoe tedy měla namířeno daleko, a navíc — což nebylo těžké zjistit — vyplula už před několika dny. Proud zahnal obě plavidla až sem. Kánoe Aribů vyplula před několika dny, cestou ale narazila na svého odvěkého nepřítele — na Marimony. Střetli se a svědectví o tom, že se boj zakončil zvláštním způsobem — soupeři se v námořní bitce navzájem pobili — podaly oba prázdné čluny. Nakloněni přes palubu probírali jsme právě celou událost a pokoušeli se přitom uhádnout, jak se to asi stalo, když naši pozornost upoutal Truga, kterého jsme poslali do kánoí, aby se potopil na jejich dna a prohledal je. Nyní na nás, kteří jsme ho z výšky sledovali, volal a mával. Všechny věci, jak už jsem je předtím vyjmenoval, Truga posbíral a poslal nám nahoru ve vědru, které jsme chlapci spustili dolů. Proud zatím unášel čluny dál a my jsme nechtěli kvůli vlnám zůstávat v jejich blízkosti; měli jsme také strach o Trugu, že by si při nárazu kánoí o těžký trup naši lodě mohl ublížit.

Jak říkám, chlapec cosi zdvihl nad hlavu a volal: — Najít od bledá tvář! Najít od bílý člověk!

V indiánských člunech už stejně asi nic víc nebylo, a tak jsme dali Trugovi znamení, aby se připravil k výstupu.

Šibal silněji zatáhl za středovou plachtu, Martin se opřel do kormidla a stočili jsme ke kánoím.

Truga se po laně vyšplhal nahoru na loď. Vzápětí mi už podával svůj velký úlovek.

Byla to opravdu kardinální trofej!

Kožený opasek Železného pařáta, který každý znal a na nějž byl tento dobrodruh tuze pyšný.

Dokonce jsem jej na něm viděl i já, a hned mi bylo jasné, odkud ho má. Francouzští piráti si rádi potrpí na široké opasky pobité barevnými cvočky, na váček s tabákem, pouzdro na křesadlo, pochvu na kudlu a dýku. Váček, pouzdro i pochva na opasku musejí být vyrobeny z jiné barvy kůže. Všem zvědavcům, mezi nimi i Šibalovi, když jej hlídal, vyprávěl Železný pařát vždycky historku o tom, jak k tomuto opasku přišel. Ukořistil ho prý od jednoho francouzského bukanýra v době, kdy ještě vedl poctivý život.

Nu, a nyní ležel tento opasek před námi, abychom si měli nad čím lámat hlavy.

— To bude, strýčku, ta kánoe, pravil můj synovec Josiáš, — která osvobodila ty zloduchy. Cestou domů narazila někde na nepřátelský kmen, střetli se a v boji všichni zahynuli.

To pravil můj synovec Josiáš. Uznal jsem, že pro tento výklad mluvila nejedna věc. Martin ale řekl: — Myslím, že to tak bude, jenže divoši, když se potkali se svým odvěkým nepřítelem, neveslovali směrem ke svému ostrovu, ale zpátky k nám. Soudím podle toho, že z červené kánoe vylovil Truga dva velké promočené pytle sušených ryb. Kdyby pluli od nás, tolik jídla by s sebou už neměli.

Na tom, co řekl Martin, bylo bezesporu hodně pravdy.

— Podle tebe, Martine, ujal jsem se slova já, — se tedy měli Železný pařát a jeho druhové vracet samotní? Protože ať se rozhlížíme sebevíc, po další zatopené nebo poškozené kánoi není nikde ani památky. Znamenalo by to, že se chtěli vrátit sami a že se svým poselstvím nepochodili.

Martin přikývl: — Tak nějak jsem to myslel, pane.

— To se mně, Martine, nezdá. Zapochyboval jsem.

— Já se, přátelé, domnívám, že se kožený opasek do člunu dostal spíš náhodou nebo tak, že ho Železnému pařátu nějaký Indián ukradl. Onen Indián byl v kánoi, kterou vyslali napřed na výzvědy, jak bývá zvykem. Kánoe ale narazila na svého odvěkého nepřítele; muži se na sebe vrhli a pro nás nepochopitelným způsobem buď v obou člunech všichni zahynuli, nebo čluny opustili. Jsem přesvědčen, že tak nějak to muselo být. Víme přece, jak divoši své hosty rádi okrádají. Ale tak či onak, musíme se mít na pozoru, zakrátko budeme mít s Ariby co dělat!

Kánoe jsme každopádně ponechali jejich osudu, ať si je moře žene, kam se mu zlíbí. Z předmětů, které jsme nalezli, jsme si neponechali nic než kožený opasek. Všechno ostatní — luky, šípy a oštěpy, — jsme naházeli zpátky do moře.

Potom jsme pluli dál.

Když se po této příhodě na palubě zase všechno utišilo a dostalo do svých kolejí, zavolal jsem k sobě Trugu a spolu s ním i jeho chlapce. Ze strážního koše se po moři zatím rozhlížel Hindu.

Ke střednímu stěžni jsem dal přistavit židli a tam po vzoru admirálů přijal hlášení.

Měl jsem jednu menší dýku. Tu jsem zamýšlel dát Trugovi.

Naše loď plachtila za stálého větru po levém křídle vyznačené trasy nazpátek. Truga a chlapci stáli přede mnou tak, jak to bývá u nás zvykem, když vojáci nebo námořníci stojí před svým velitelem, tedy rozkročeni. To učil svoje muže Juan a Trugovi hoši odkoukali, jak má dobrý voják stát, když přijímá rozkaz. S láskou jsem přejel pohledem po chlapcích a pravil jsem: — Strážmistře Trugo, Petardy! Dosud jste se zapojili do několika vojenských úkolů a se ctí v nich obstáli. Nejlépe si zatím vedl Truga. Neohroženě prohledal kánoi a našel pro nás velmi důležitou věc, i když nevíme nic o tom, jak se do člunu dostala. Veďte si takto i nadále a čestně plňte rozkazy, protože to je povinností každého vojáka. Odměna vás nemine. Nyní dostane uznání Truga!

A předal jsem chlapci dýku, která se dala pověsit na krk, jak to Indiáni nosívají.

Poplácal jsem chlapce po ramenou a ostatním řekl, že se dostane na všechny, ale ne najednou. Každý se o to musí zasloužit sám.

— Hlídko, vzhůru na stěžeň! zavelel můj synovec Josiáš.

S dobrým větrem jsme plachtili zpátky k Mořskému květu. Za pár hodin se před námi vypínal už vrcholek Pozorovatelny. Jeho obrys jsme viděli téměř po celou dobu naší plavby. Bylo to také naším záměrem: Než jsme opustili ostrov, dohodli jsme se, že kdyby se cokoliv dělo, zapálí lidé velkou hranici, kterou jsme předtím připravili a která byla zpolovice vlhká, aby vydávala zdaleka viditelný dým. K tomu naštěstí nedošlo.

Když jsme se vrátili, hlásil kapitán Espinoza, co se za naší nepřítomnosti na ostrově událo (o opasku Železného pařáta měl ostatně stejné mínění jako já).

Na ostrově dokončili poslední obranná stanoviště a mohli se pustit do opevňování osady.

Bylo už pozdní odpoledne, ale my jsme přesto usoudili, že tuto práci nemůžeme odložit. Při stavbě obranného valu kolem vesničky, proutěného plotu, příkopu a náspu nám pomohla i lodní posádka. V zájmu našeho jediného sídla na ostrově jsme byli totiž nuceni vzít v úvahu různá řešení při jeho obraně. Obranný val podél potoka za osadou pokračoval vzadu náspem, směrem k zátoce vysokým proutěným plotem a u paty pahorku nad jeskyní hlubokým příkopem. Plot vytvářel velmi dobrou ochranu před šípy a oštěpy, a zároveň nám umožňoval vystřelit. Nad zátokou je volné prostranství, největší v okolí naší osady. Tady jsme měli v úmyslu pustit se našimi střelnými zbraněmi do boje s nepřáteli poté, co bychom byli přinuceni k ústupu.

Každý, kdo zná příhody mého života, může právem namítnout, že to hraničilo až se zbabělostí, jak jsme se útoku divochů obávali, podle toho, kolik jsme udělali obranných opatření. Vždyť když jsem byl na ostrově sám a později s Pátkem jen ve dvou, neměl jsem takovou pomoc, ani tolik zbraní, a přesto jsem se v boji s divochy dovedl ubránit. To je pravda, ale přepadení mi i tenkrát nahánělo hrůzu. Mnoho měsíců mě sužovala představa, že na mě divoši vtrhnou a já bídně zahynu. A to jsem tehdy ještě netušil, jak dovedou být krutí a nelítostní. Také jsem neměl žádný pocit odpovědnosti: částečně proto, že jsem byl mladý, a potom se mně ani nesnilo o takové kvetoucí državě, jaká se nyní před mýma očima prostírala. Ba, věru, bylo to tak. Zároveň mi ale bylo jasné, že když nás dnes Aribové napadnou, musejí dostat jednou provždy za vyučenou, aby se už nikdy nepokusili svůj podlý čin opakovat. Přiznám se, že jsem měl dokonce radost, že se tak stane nyní, kdy jsem na Mořském květu já a obrany se mohu sám ujmout.

Patnáctý den mého pobytu, to už se v kalendáři psalo září, jsem brzy ráno vstal, jak bylo mým zvykem. Jelikož jsem byl rozhodnut, že dnes opět vyrazím s lodí, spal jsem ve své kabině. Zatoužil jsem probudit se, opřít se o lokte na svém lůžku, a vyhlédnout z okénka kajuty, aby se přede mnou prostřela zátoka, pobřeží, všechny domky osady a za nimi nezapomenutelná, mnou vlastnoručně vyhloubená jeskyně. A vpravo aby se otevřelo široké údolí, na jehož konci bývalo kdysi místo mého letního příbytku, a kousek opodál aby se zase čněl vrcholek Pozorovatelny s vlajkou, třepetající se v časném ránu.

Jistě si dovedete představit, jaký přímo královský pocit jsem přitom zažíval.

Tak jsem to udělal onoho jitra, kdy se slunce sotva vyhouplo nad obzor. Zjistil jsem, že je pěkné ráno a potěšilo mě i to, že pasátové mraky pluly velmi nízko. Přepadla mě touha zúčtovat už s Ariby a spolu s nimi i se zmizelým Atkinsem a jeho druhy, zatoužil jsem, aby konečně přišla doba dešťů, na niž velmi čekali nejen lidé, ale i zvířata a rostliny. Obával jsem se, aby nevyschl náš jediný potok s hojnou vodou, způsobilo by nám to mnoho zla.

Toto vše mi tak nějak prolétlo hlavou, potom jsem vyskočil, odhodil přikrývku, popadl svoje nejnutnější věci a vyšel na palubu.

Naši lodníci už byli v pilné práci. U kotevního rumpálu stál Josiáš a s dvěma muži se snažili vytáhnout zátěž. Martin čekal u kormidla, aby obrátil loď potřebným směrem, ostatní drželi stěhy. Kovář i tesař pomáhali Josiášovi.

— Jak to jde, Martine? zeptal jsem se.

— Všechno v pořádku, pane, odpověděl můj věrný druh. — Jen kdyby byl vítr silnější!

— Však ještě bude, Martine. Vždycky byl, když slunce vystouplo trochu výš.

— Kéž by, pane!

Kráčel jsem dál a najednou mě napadlo, že je nás na lodi jaksi moc. Z naší skupiny jsme Bertovi nechali k ruce pouze kapitána Espinozu. To není dobré, řekl jsem si v duchu. Je tu Martin, místoguvernér, jsou tu všichni moji lodníci, kteří jsou zároveň i báječnými vojáky. Tedy všichni čtyři piráti, dále dva naši staří námořníci, kromě toho ještě Hindu, který je učenlivý a mohli bychom jej přiřadit ke stěžňům, a konečně neméně šikovný Truga a jeho šest kamarádů, které jsem ze skupiny dětí dobře vybral.

To je moc, opravdu moc, bručel jsem si pro sebe a nahlas jsem řekl: — Zastavte! Počkejte, synovče, počkejte!

Pověděl jsem jim, o čem jsem přemýšlel a všichni mi dali za pravdu.

— Když se srazíme s Ariby, pravil jsem, — potom budeme na lodi potřebovat Josiáše u kormidla, na něm bude každý lodní manévr, Šibala a Siláka k obsluze děl, Erika a Hanse k plachtám a puškám. Pak je tady Truga, Hindu a šest chlapců, kteří se hodí k různým pracím, a jsem tu i já, a já také leccos zastanu. Ostatní muži potřeba nejsou, i když vítr zesílí, pak to jistě nebude o tolik.

Navrhuji tedy, aby Martin, jenž je v první řadě místoguvernér, a teprve pak námořník, urychleně vystoupil na břeh spolu s tesařem a kovářem, vlastně také již obyvateli ostrova.

Byl jsem rád, že se tak stalo, že mě to napadlo. Martin, ať je kdekoliv, umí dodat sílu a odvahu a na ostrově se může přihodit všelicos.

— Dobrá, pane, přikývl Martin, — ať nás Hindu odveze a vrátí se zpátky se člunem. Buď zdráv, pane.

Martin, kovář a tesař vystoupili tedy na břeh.

My se bez nich vydali na novou hlídku po moři.

Zpočátku šlo všechno jako obvykle. Loď plachtila stejnoměrně v mírném větru a my měli v plánu vyměnit během plavby několik pochroumaných pacholat pro lana, opravit kladkostroj a opatřit lodní příď novou krycí palubou proti vlnám. To vše jsme chtěli zdolat za jízdy, neboť tesařině rozuměli také piráti.

Nejdříve jsem rozdělil snídani. Tento úkol jsem totiž převzal po Bertovi já. První jídlo bylo ovoce, suchary a pečené želví maso.

Opustili jsme severní cíp ostrova. Dlouze jsem se zadíval na Pozorovatelnu a potom sjel pohledem k jeskyni. Sám ani nevím proč, ale tentokrát jsem se na vchod jeskyně, kde jsme objevili první skrýš Willa Atkinse a našli tam moji dávno pohřešovanou větrnou růžici, zadíval déle a pozorněji než obvykle. A jak tak na vchod koukám, zdá se mi, jako by ústí jeskyně bylo nějak zataraseno, přestože byl odliv. Poslal jsem Hindua, ať mi skočí pro dalekohled, a dal jsem Josiášovi znamení, aby zpomalili jízdu, že u vchodu vidím cosi nepochopitelného.

Když jsem přikládal dalekohled k oku, zdaleka jsem netušil, jaký obrat nastává v mém pobytu na ostrově.

Nebylo zrovna nejlépe vidět. Ze strany mě oslňovaly sluneční paprsky, ale z té záplavy slunce ústí jeskyně nepobralo nic. Podobalo se spíše jakési temné zející díře než vstupu do jeskyně. Alespoň tak mi to dalekohled ukázal. Sundal jsem jej proto z oka a podezřelý otvor zkoumal jen tak, prostým okem bez dalekohledu. Spatřil jsem totéž, co předtím: U vchodu, spíše uvnitř, se cosi skrývalo.

Kývl jsem na Trugu, Hindua a Šibala, naše nejlepší pozorovatele, aby ke mně přišli.

— Co byste řekli, že vidíte tam u jeskyně?

Dívali se, pozorovali.

Truga řekl: — Kánoe.

Hindu řekl totéž. A řekl to i Šibal: — Kánoe, indiánská kánoe.

V jeskyni na severním cípu ostrova se tedy skrývá indiánská kánoe!

— Plachty zpět! Kormidlo stoč!

A současně zazněl i další povel: — Děla k palbě!

Věděl jsem, Že na dlouhé úvahy teď není čas. Než přistaneme, než nasedneme do člunu a než tam doveslujeme, může se všelicos přihodit. Nemáme jinou možnost. Musíme na vchod jeskyně zaútočit a z nejpříhodnějšího úhlu zasypat otvor olovem tak, aby střely dokonaly uvnitř své ničivé dílo.

Dolphin plul dobře i při mírném bočním větru, mně se však přesto zdálo, jako by se jen sunul.

Zmocnilo se mě vzrušení, přepadla mě lovecká vášeň. Povede se to, nepovede?

Zpozorovali nás a utečou? Nebo o nás nevědí a cítí se tam v bezpečí? Byl bych za to dal krk, že v jeskyni se skrývají zvědové Aribů se svými čluny a s nimi možná i Will Atkins!

Nyní jsme už dobře rozeznali, že u jeskyně je kánoe. A navíc kánoe pomalovaná červenými válečnými barvami, tedy opravdu kánoe Aribů!

Stál jsem na přídi lodi několik sáhů od obou dělostřelců, připravených u děl, a proto jsem mohl zrakem sledovat nejen dobře vchod jeskyně, ale určovat také směr lodi. Plachty rychle natáčet, nebo je skasávat, to už čekalo na Hindua a Petardy. V posledních dnech jsme s nimi tento manévr nejednou s úspěchem procvičili. Doufal jsem, že ani tentokrát mi moji Indiáni neudělají ostudu.

Museli jsme dávat pozor na silné vlnobití kolem cípu ostrova i na slábnoucí vítr od jihovýchodu, kterému vysoký břeh vytváří závětří. Může se však stát, že z nějaké příčiny budeme muset nasednout do člunu.

Měl jsem pouhých pár minut, abych vše promyslel, Dolphin byl už před jeskyní.

Sotva jsem byl rozčilením schopen ze sebe vypravit rozkaz, a přece jej všichni slyšeli: — Děla, pal!

Můj papoušek zůstal naštěstí v kabině. Zato Rek byl na palubě. Pro to nenadálé vzrušení na něj všichni zapomněli.

Za strašlivého zadunění vypálila obě děla, jejich rány se vrátily ozvěnou z hloubi jeskyně a rachot střel zalehl uši.

Náhle jsme protrženým oblakem dýmu zahlédli, že kánoe ze svého místa zmizela. V následující chvíli však vlny již opláchly ústí jeskyně a vyvrhly odtamtud kusy dřeva, trosky člunu.

Náš Dolphin se rychle obrátil bokem, jak jsme měli v plánu, a zůstal stát. Bylo třeba rychle znovu naládovat děla, ale dala se použít i naše nejnovější zbraň, dělové muškety. Připevněné jedna vedle druhé čekaly, až je vyzkoušíme. Zároveň jsme spustili na vodu člun a jedna skupina se mohla vydat na břeh.

S přistáním lodi bychom byli ztratili určitě mnoho času a nebylo to ostatně ani nutné.

V ústí jeskyně se objevily čtyři hlavy, čtyři Indiáni.

Chvatně, zděšeně, vylézali ven a snažili se prokličkovat mezi skalami.

Hans a Erik neztratili duchapřítomnost. Jeden jak druhý, věrni své pirátské obratnosti, vypálili z mušket. Aribové, neboť to byli oni, se zapotáceli.

Bylo po nich!

— Do člunu! vykřikl jsem, abychom dojeli včas, kdyby jich v jeskyni bylo snad víc.

Přijeli jsme ale pozdě.

Skočili jsme do člunu, že ho spustíme na vodu. Rychle jsme strhli řemeny, kterými byl přivázán na střechu prostředního skladu.

Josiáš stál u kormidla. Jedním okem sledoval otvor jeskyně, druhým řemen u člunu, s nímž jsem se právě lopotil. Erik a Hans přiskočili, aby mi pomohli, neboť jsem volal: — Chlapi, dělejte něco, nebo se k jeskyni nedostaneme!

Vtom ale z jeskyně vyskočil jakýsi muž, rychle vyšplhal po příkré stráni nad jeskyní a obratně, jako opice nebo spíš člověk vystrašený na smrt, utíkal pryč.

— Hej, stůj! křičeli jsme za ním.

Hans popadl ručnici a střelil. Erik udělal totéž. Potom jsme se pušek, opřených u paty hlavního stěžně a připravených tam ke střelbě, chopili také já a Šibal.

Pušky zahřímaly, olovo zasvištělo.

Než nám ten arcizloduch zmizel z očí za jedním stromem, zahlédl jsem, že se zapotácel, padl na koleno, hrábl naprázdno do vzduchu, pak s vypětím posledních sil vstal a zmizel za spodním okrajem Pozorovatelny v místech, kde začíná větší háj.

Will Atkins znovu uprchl.

Doufali jsme, že střela, která jej zasáhla — neboť o tom nebylo pochyb — bude mít větší účinek. Will Atkins daleko nedoběhne, a i kdyby doběhl, zanechá po sobě stopu.

A přece se Will Atkins našim očím ztratil i tentokrát.

Vylodění na břeh nám zabralo bohužel hodně času, do člunu se nevešlo najednou tolik lidí, kolik by jich bylo potřeba.

Trugu, Hindua a Šibala jsem poslal po stopách Willa Atkinse, aby ho vypátrali a dopadli — živého nebo mrtvého — zatímco já sám jsem se vydal se dvěma muži na průzkum k jeskyni. Rek provázel tentokrát jako stopař Hinduovu skupinu. Chlapec a můj pes se už dobře skamarádili.

Když jsme vystoupili z člunu a pracně vyšplhali po skalách nahoru, zbystřili jsme pozornost. Přímo do jeskyně jsme se vniknout neodvážili.

Krok za krokem, se zbraní v ruce, plížili jsme se k jeskyni, jejíž nitro monotónně odráželo hukot vln narážejících o pobřeží. Byl se mnou Silák a jeden chlapec z party Petard.

V otvoru jeskyně bezvládně visela dvě těla Indiánů. Trosky kánoe se co chvíli vynořovaly a zase mizely, jak si s nimi hrály vlny.

Do jeskyně jsme vyslali nejdříve po dvou kulkách. Nic se tam ale nepohnulo. Pokynul jsem tedy Silákovi: — jde se.

Našli jsme rozbitou kánoi Aribů, čtyři mrtvá těla Indiánů, indiánské zbraně a jednu pušku, kterou ztratil Will Atkins. Určitě sem přišel pro onu truhlu a pistole, které si tu předtím schoval. - Pušku zde ve zmatku zapomněl, neboť když utíkal, žádnou zbraň u sebe neměl. Možná že se však s takovou tíhou nechtěl tahat.

Když jsme prohledávali jeskyni a zbytky kánoe, našli jsme jen obvyklé věci: čutory s pitnou vodou, lýkové pytlíky se sušenými rybami, košíky a všelijaké zbraně. Indiánský chlapec objevil však ve vodě v jednom dosti tmavém koutě jeskyně cosi, čemu bych ani já nevěnoval pozornost, jelikož bych nemyslel, že taková věc je k užitku.

Ono cosi byl vysoký proutěný košík plný podivné těžké smolné masy. Z okraje koše visel pytlík a v něm křesadlo a dva klacíky.

— K čemu to asi bude? Pohlédl jsem na chlapce, který mi tu těžkou věc, podobnou kmeni stromu, ukazoval a podával.

— Být oheň, hlásit znamení ohně! říkal hoch.

— Nu ano, chytil jsem se za hlavu, vždyť to nebude nic jiného než taková veliká pochodeň, která se vyrábí z všelijakých pryskyřic, tuků a smůly, a když se zapálí, hoří vysokým jasným plamenem i celé hodiny. Takovou věc jsem sám sice nikdy neviděl, ale slyšel jsem o ní. Povídal mi to tenkrát Pátek, když vyprávěl o zvycích svého kmene.

— Když být noc, být útok, říkal Pátek, — když být duchové, duchové udobřit; Benamuki být v noci zlý, tehdy Indián zapálit perga. Perga být mnoho všechno, co hořet. Být mnoho všechno, co dobře hořet …

To je tedy perga. Malý chlapec z oddílu Petard mě v tom utvrdil. Perga používaná k udobření božstva Benamukiho, který nerad vidí, když se divoši vydávají na válečnou výpravu v noci.

Než jsme vyšli z jeskyně, bylo nám už jasné, co tu kánoe dělala a proč na ostrově zůstal Will Atkins.

Mořský květ má být přepaden v noci!

Uplynula dobrá hodina, než se vrátila Šibalova skupina. Nevedlo se jim. Stopu toho ničemy chvíli sledovali, našli dokonce kapky krve, což dokázalo, že jsme se nemýlili, když jsme viděli, jak se Will Atkins zapotácel a sotva mohl běžet dál.

Avšak na kamenité půdě, zhruba v místech, kde končí Bezejmenná zátoka, stopa zmizela a zmizela i krev.

Po Willu Atkinsovi nebylo opět ani památky!

Já a Hindu jsme na Dolphin už nenasedli. Loď se vydala na svou obvyklou výzvědnou plavbu, ačkoliv nyní to už ani nemuselo být. Útok divochů jsme totiž mohli očekávat až v noci. Do té doby se budou určitě dobře skrývat daleko od hlídané dráhy.

Se svým pomocníkem a psem Rekem jsme se pěšky vrátili do osady. Cestou jsme potkali Juana. Také tady uslyšeli výstřely.

— Juane, řekl jsem poručíkovi, — v noci dorazila na ostrov indiánská kánoe. Skryla se v severní jeskyni, kde na ni čekal Will Atkins. Kánoi jsme rozstříleli a Indiánům je už taky konec. Jenom Will Atkins nám zase proklouzl!

Juan s úžasem poslouchal, co jsem mu vyprávěl.

— Teď se musíme mít na pozoru, Juane, pokračoval jsem. — Je dobře, že jsme na ně přišli. Nepočítali s tím. Will Atkins věděl, že jsme v jeskyni už jednou byli a myslel si, že podruhé už nepřijdeme. My jsme ale kánoi přece zpozorovali. To všechno, Juane, je nesmírně důležité. Však uvidíš. Přijedou v noci a my je svedeme z cesty. Snad se nám to podaří. Ale kde je místoguvernér Martin?

— V osadě, odpověděl Juan. — Po těch výstřelech svolal všechen lid do zbraně. Mysleli jsme, že útok začal.

— Přesně tak, Juane. Začal. Propukl tím, že se objevila předsunutá hlídka a že se Will Atkins schovával v naší blízkosti. Pro všechny případy vyhlásíme poplach! Od této chvíle platí pro Mořský květ bojová pohotovost a nikdo nemá jiný úkol, než sledovat moře a ostrov. Toma Smithe svážeme, ale ty dva necháme, beztak mají strach a všeho upřímně litují. O tom, co se stalo, podej zprávu místoguvernérovi Martinovi a vrchnímu soudci Espinozovi. Já vystoupím ještě s Hinduem na vrcholek a rozhlédneme se kolem. Šťastnou cestu, Juane!

— Šťastnou cestu, guvernére!

S Hinduem jsem vyšel až k signální vlajce. Potřeboval jsem se porozhlédnout po své říši, abych načerpal síly k velikému úkolu, před nímž jsem stál. Vědomí, že Mořský květ je připraven na útok divochů, mě uklidňovalo. Udělali jsme všechno pro to, abychom je náležitě přivítali. A přece tu bylo něco, co mi ztrpčovalo život a moji jistotu oslabovalo. Will Atkins. Byl tady mezi námi a věděl, že se od nás ničeho dobrého nenaděje. Věděl, že znamení pro vylodění musí dát on, protože divoši přepadávají v noci jedině tehdy, mohou-li útok provést s náležitou okázalostí. Musíme být proto ostražitější než mořští orli.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

SPRAVEDLNOST JE TAKÉ NA ZEMI. NEJKRUŠNĚJŠÍ NOC A RÁNO V MÉM ŽIVOTĚ. NÁMOŘNÍK, KTERÝ SPADL Z NEBE

Bylo nám jasné, že útok je přede dveřmi. A zároveň jsme věděli, že musíme změnit plán obrany, počítáme-li s nočním přepadením. Za takové situace musí mít Dolphin jiné poslání, jinak je nutné naplánovat obranu pobřeží, veškeré přípravy i konečný cíl.

Všechny plány jsme zatím zakládali na tom, že blížícího se nepřítele, ať už z Dolphina nebo z Pozorovatelny, dobře uvidíme, zpozorujeme jej a zavčas proti němu s naší lodí vytáhneme. Co však teď, když tomu tak nebude? Co dělat, abychom se ubránili?

A tu jsem musel znovu žehnat svému drahému otci; muži chladnému, který se takovým zdál, jen ale na pohled, a pod jehož přísností se skrývala pravá otcovská starostlivost. Chtěl pro mne to nejlepší, když vyžadoval, abych se učil. Myslel na moje dobro, když si přál, abych četl knihy a vzdělával se. Jenže já bohužel neuposlechl. Za zimních večerů, když nám — svým synům — vyprávěl oblíbené historky, všichni jsme velmi bedlivě naslouchali. Otec byl vlastně obchodník, ale miloval všechna odvětví historie. Nikdy nezapomenu na jeden jeho moudrý výrok: Dobrý vojevůdce je ten, kdo jde nepříteli vstříc a udělá vždycky pravý opak toho, než co od něj nepřítel čeká. Dobrý vojevůdce musí tedy nepřítele svými tahy zaskočit. Domnívám se, že taková věc neplatí jenom pro opravdové válečníky, ale může platit třeba i pro mne.

Vyšel jsem k Pozorovatelně a podíval se po lodi Dolphinu, kolébajícím se v mírném větru, a zahleděl jsem se do dálky, kam až mé oko dohlédlo. Bylo mi jasné, co musím udělat.

Když jsem se vrátil do osady, nalezl jsem své věrné přátele pod Stromem rozhodnutí. Nejdříve jsem jim pověděl o tom, co se stalo, jak jsme nečekaně objevili kánoi, a potom nastínil naši situaci: — Jsem skálopevně přesvědčen, že budeme v noci přepadeni.

— Já si myslím, že to bude už dneska, poznamenal Martin. — Mezi kánoí vyslanou jako předsunutá hlídka a útočníky nemůže být větší vzdálenost než dva dny. Kéž bychom byli objevili, kam se skryl Will Atkins a mohli ho dopadnout! To bychom hned věděli víc.

— Ba ne, nevěděli, opáčil kapitán Espinoza. — Will Atkins by bojoval jistě do posledního dechu. Ví, že teď už by si milost nevyžebral. My, Španělé, bychom ho pověsili! Můj starý dobrý přítel na mě pevně pohlédl.

— Máte pravdu, kapitáne, přikývl jsem, — jenže my Atkinse zatím nemáme, a navíc nevíme, co si počít, kdyby nás v noci divoši přepadli.

A protože všichni čekali, že s nějakým řešením přijdu já, pověděl jsem jim, co jsem na Pozorovatelně vymyslel.

— Tedy: 1. Aribové vyslali kánoi se zápalným znamením a zprávou pro Willa Atkinse, kdy přijedou a kdy zaútočí. 2. Aribové se domnívají, že jejich kánoe dojela do cíle a Atkins dostal pergu, kterou umístí na smluvené místo. Tento moment je důležitý proto, že divoši věří, že světelné znamení jim dá Will. 3. Nabízí se tu tedy otázka: Kde je ono místo, kde měl Will Atkins pergu zapálit? 4. Nemůže to být v žádném případě daleko od jeskyně, protože kdyby to bylo dál, své břímě by složili Indiáni tam a tam by se také schovávali až do příjezdu svých bojovníků v kánoích. 5. Nyní můžeme konečně rozluštit záhadu stop po kánoi, které jsem objevil v Bezejmenné zátoce. Do zátoky připlula kánoe proto, aby tam Aribové vystoupili na břeh a ohledali místo pro vylodění. 6. Pergu je třeba zapálit tam. V Bezejmenné zátoce. 7. Na zapálení pergy nesmíme zapomenout a musíme to udělat na takovém místě, kde tím nepříteli uškodíme. 8. Aribové mají výborný zrak. Není tedy možné, aby ostrov přehlédli. Musíme proto nastražit celou věc tak, abychom je pomoci nepravé pergy zmátli. 9. Tuto nepravou pergu musíme umístit dvě mile od severního cípu ostrova. Kánoe, které tam zamíří, Dolphin přepadne. Jakmile Aribové přijdou na to, že se napálili, zapálíme okamžitě ohně na všech důležitých místech ostrova, tedy v zátokách, abychom dobře viděli a Dolphin mohl útočit dál a nám se podařilo divochy dočista zmást.

Inu, to byl můj plán. Když jsem vše vyjmenoval, pohlédl jsem na svoje druhy: — Kdo má nějakou připomínku, přátelé?

První se ozval Martin: — Co nám tu teď pan guvernér vyložil, je správné. On má z nás všech nejvíce zkušeností, všechno dobře zná a mnoho věcí prožil, je však dobré, abychom osvětlili celý ostrov, když už se nám jednou podařilo útočníky zmást?

Espinoza přikývl: — Taky jsem na to pomyslel. Známe divochy, jsou sveřepí jako divá zvěř, ale snadno se polekají. Když zahlédnou oheň, světlo pergy, kterému se žádné jiné nepodobá, dozajista uvěří, že je zapálili jejich lidé. Až dorazí k ohni, zděsí se, neboť poznají, že tajemství je vyzrazeno, čili že my všechno víme.

Tu jsem vstal a řekl: — Jsem guvernérem tohoto ostrova. A jsem taky jeho pánem. Bude tak, jak jsem rozhodl já. Nic jiného nepřichází v úvahu!

Všichni ostatní také povstali.

Ne nadarmo byl Espinoza Španělem, a ještě k tomu ze šlechtického rodu. Věděl, co se v takové chvíli sluší a patří. Sňal svůj klobouk se širokou krempou, uklonil se a řekl: — Pane guvernére, vaše slovo rozhodlo a my je silníme!

Věděl jsem, že zapalování ohňů nebude snadné. Naši lidé se přitom roztrouší. Pomyslel jsem si, že nejmoudřejší bude, když si ostrov představím jako loď a rozdělím ho na pravý a levý bok, jak bývá starým zvykem. Obě strany budou mít po dvou strategicky důležitých zátokách. Na jedné to bude Rybářská a Bezejmenná zátoka, kde bude potřeba postavit hranice a v pravou chvíli je podpálit. Na druhé straně pak zátoka Spásy a Přístavní.

I tady budeme muset vyrovnat hranice a zapálit je. Pomýšlel jsem na to, že naše hlavní síly soustředíme na protější břeh, na závětrnou stranu ostrova. Je totiž zřejmé, že Aribové, až prohlédnou naši lest, zaútočí právě tam. Když lest neprokouknou, bude je Dolphin pronásledovat, střílet po nich a ničit tak dlouho, dokud se my neprobojujeme z návětrné strany na závětrnou.

Všichni jistě tušíte, že to všechno bylo pramálo povzbudivé. Ale spoléhal jsem na důkladnou a čistou práci Dolphina — bude-li ovšem vítr! — a na to, že nepřítel, který se přece jen dostane na břeh, nebude mít podobu semknutého vojska, a snadno jej proto rozdrtíme.

Vypracoval jsem systém znamení, podle nějž zapálíme pergu a potom hranice. Signály musí zajistit jediný člověk. Byl jsem ochoten hlídat na Pozorovatelně třeba celou noc a sledovat, co se děje na blízku i v dáli.

Báli jsme se, měli jsme hrozný strach, aby nebylo bezvětří! Příchodu Aribů přálo dokonce i počasí. Myslel jsem na to, aby v každé skupince byli alespoň dva „o stříži”, tedy takoví muži, kteří vidí lépe než všichni ostatní. Naštěstí dobrý zrak měl Erik i Silák, a tak jsem nemusel mít o loď strach. Indiánské děti, tedy moje Petardy, viděly v noci stejně dobře jako za soumraku. Přidělil jsem je k hranici a udělal z nich zároveň spojky, které budou ze všech čtyř zátok sledovat příkazy, přicházející z Pozorovatelny.

Včas jsme postavili hranice, každou polili množstvím dehtu a loje, který jsme dovezli z Trininadu sice k jiným účelům, ale teď bylo třeba, aby světlo dlouho hořelo a oheň byl vysoký. Největší starost nám působilo umístění pergy: K tomu použijeme menší vor, do jehož středu pak připevníme pergu a zajistíme kolem dokola jílem. Pomocí dvou lan spustíme vor na vodu se zapálenou pergou. Podstatně horší bylo, že jsme vor pro velkou hloubku nemohli zakotvit, aby jím moře nesmýkalo sem a tam. Josiáš vymyslel jakousi plovoucí kotvu, kterou používají rybáři u anglických břehů, aby Jejich bárky zůstaly stát na jednom místě. Není to v podstatě nic jiného než veliký trychtýř, ponořený na dlouhém laně do hloubky. Říká se mu také přílivová kotva.

V doprovodu Trugy a Hindua jsem vyšel k Pozorovatelně, abych dřív než padne večer zjistil stav signalizace.

Z vrcholku jsem se sklesle rozhlédl. Stejně jako jsem si ještě donedávna nedovedl pro řízení obrany od chvíle napadení pobřeží představit jiné místo než Pozorovatelnu, bylo mi nyní jasné, že daný úkol je odsud neproveditelný, jakmile se nebe zatáhne nebo jen na pár minut — těch nejrozhodnějších — zajde měsíc. Pozorovatelna může plnit svou důležitou roli jen při obraně za dne, řekl jsem si v duchu a rozhlédl se kolem. Stál jsem několik metrů od kamenného náspu a hleděl dolů do Rybářské a Bezejmenné zátoky. Dobře jsem dohlédl k severnímu a jižnímu cípu ostrova. Ale domy v osadě vidět nebylo; jen loď, nyní ještě tiše kotvící. To je velmi zlé, usoudil jsem. Vždyť v takovém případě není možné ani z osady pahorek stále sledovat. A nejde to ani z druhé zátoky, kam mě tenkrát vyvrhly vlny na břeh.

Tato zjištění mi vzala všechnu chuť u Pozorovatelny nocovat.

Náhle jsem zaslechl Martinův hlas: — Hahó!

— To jsi ty, Martine?

— Já, já! ozvalo se kdesi nablízku.

A zakrátko se už vynořil Martin, pot se z něj jen lil.

— Je zle?

— Ještě ne, pravil ten dobrý člověk, — ale může být. Povídám, pane, může být, když budete chtít řídit noční obranu odsud.

Užasl jsem. Řekl jsem Martinovi, že podivuhodnou souhrou náhod jsem na to myslel i já. Od Pozorovatelny nelze řídit ani loď, ani zapálení hranic.

— To tedy ne, přizvukoval Martin, — to ne, můj pane! Jestli se nemýlím, hodí se k tomu jedině loď.

— Nemýlíš se, příteli, a já mám radost, žes přišel a zahnal moje pochyby, protože jakmile jsem o tom zase uvažoval, přepadala mne nejistota.

Najednou stál u mne Hindu. Na očích jsem mu viděl, že chce něco povědět, ale mlčel. Jenom naznačoval, abychom šli odtud co nejrychleji pryč!

— K čertu, pomyslel jsem si, co to do něj tak najednou vjelo?! Už jsem se chtěl osopit, ať po mě tak nekoulí očima, když vidím jak Truga, stojící asi dvacet kroků opodál sebou švihl k zemi a Martin udělal totéž. Vzápětí vyšla rána, ještě při výstřelu do mne Hindu strčil, já se zapotácel a upadl na bok.

Mezi námi prolétla kulka. Kdosi po mě vystřelil, ale díky mým dvěma Indiánům, Hinduovi a strážmistru Trugovi, mě nezasáhl.

V podobných chvílích jedná člověk bleskurychle. Ani se to popsat nebo vylíčit nedá. Vrhl jsem se k zemi; ještě jsem stihl poplácat Hindua po ramenou a už jsme se po čtyřech plazili za balvany, za nimiž jsme si hledali úkryt před dalšími možnými střelami.

Rána byla lak nečekaná, že jsem si nestačil uvědomit ani směr, odkud vyšla. Teprve když jsme přikrčení leželi za kameny, začal jsem si srovnávat svoje myšlenky. Především jsem usoudil, že to byla ode mne lehkovážnost zastrčit si za pás jen bambitku a nevzít si s sebou ještě jinou zbraň. Martin byl naštěstí moudřejší. Ten měl svoji pušku s sebou. Jak uskakoval, pustil ji pravda na zem, ale doplazil se pro ni a donesl ji do našeho úkrytu.

— To byl Will, zašeptal Martin, — někde se tu schovává. Sledoval nás, pane.

Teď záleželo všechno na tom, zda se nám podaří toho ničemu doběhnout. Schoval se tam, kde jsme našli mrtvého Tympána. Truga si věděl rady. Nevydal se za námi, ale utíkal dál a tam vylezl na strom. Mával na nás a ukazoval dolů.

— Truga ukazovat, tam být člověk, být bílý člověk! — šeptal mi Hindu.

Pohlédl jsem na Martina. Co teď?

Martin chráněný kameny, se přeplazil ke mně.

— Dvě strany najednou nemůže sledovat, šeptal mi do ucha. — Milostivý pane, vystřelte z bambitky, pak zase nabijte a znovu palte. Ať si myslí, že Jsme tady. Já se zatím pokusím dostat se k Trugovi a odtamtud dostřelit za násep. Teď máme toho darebáka v hrsti, pane!

Martin si přitiskl na prsa zbraň a vyrazil. Protože jsem s jeho radou souhlasil, trochu jsem se povytáhl za kameny a vypálil ránu nejdříve z levé a pak z pravé hlavně.

Odpověď přišla po druhém výstřelu. Po ráně z pušky následovalo třesknutí kulky o kámen, za nímž jsem se schoval.

Hindu sáhl za pás a podal mi svou pistoli. — Střílet, pane, střílet!

Ale já ještě nevystřelil. Pozoroval jsem strom, v jehož větvích se krčil Truga. Kdy už tam Martin bude a dostane se ke stromu dřív, než nám prokletý Will Atkins vezme zase do zaječích? Věděl jsem, že běžícího člověka, který, bude-li mazaný a bude-li kličkovat, není s pistolemi vůbec snadné zasáhnout. A Will Atkins mazaný byl, to mu zase upřít nemohu. Jako každý rozený darebák, jak dobře víme.

Najednou vidím, že Martin stojí u stromu a kýve na nás. Věděl jsem proč. Vystřelil jsem po sobě z obou pistolí. A Martin už byl na stromě. Já se hned schoval, protože jsem tušil, co bude následovat. A taky následovalo. Dvě kulky z pušky. Olovo se rozprsklo o kámen, za nímž jsem se kryl; střely byly dobře mířeny. Tu slyším Martinův hlas: — Hej, Wille, tady jsme!

Mezi stromy vyrazil obláček dýmu: nejdříve jeden, pak ještě jeden. Martin, který byl nejen dobrým námořníkem, ale i výborným dělostřelcem, vypálil dvě rány. Truga seskočil na zem a upaloval jako zajíc k náspu.

Sám jsem nevěřil svým očím a uším. Hindu vedle mne zvolni: — Bílý člověk! Bílý člověk být mrtvý!

Také Martin seskočil ze stromu a běžel k valu.

Teď už jsem věřil, že nadešel okamžik, kdy skoncujeme s první částí boje proti zlu: s Willem Atkinsem.

Také já přelezl val. V místech, kde jsme našil Tympána, ležel nyní Will Atkins, který nám tolikrát ukládal o život.

Napřáhl ruku, jako by chtěl říci, abychom ho nechali na pokoji. Pokoušel se vzepřít na loktech. Ale nepodařilo se mu to. Rána ho zasáhla do boku. Přistoupil jsem k němu a pravil: — Teď už nám neutečeš, Wille Atkinsi! Pomni a modli se, ale dřív nám pověz, kdy přijedou Aribové.

Ten ničema na mě jen poulil oči. Chytil jsem jej za rameno a pokoušel se jím zatřást, abych z něj dostal odpověď. Byl bych se rád dověděl, kde má svou skrýš, zda tady někde poblíž náspu nebo jinde.

On ale jenom sténal, lapal po dechu a promluvit už nemohl. Pohyboval rty, ale nerozuměli jsme mu ani slovo, jeho oči se prudce kalily, tvář bledla.

— No, s ním je teda ámen, prohlásil Martin. — To jsem si vážně nemyslel, že ho trefím. Volal jsem na něj proto, že jsem ho pořádně neviděl. Jak jsem zavolal, otočil se a bác!

Hlava Willa Atkinse se zvrátila nazad.

Zacloumal jsem jím, už se nepohnul. Bylo po něm. Náš největší nepřítel na ostrově pro nás přestal být nebezpečný.

— Trugo, pravil jsem strážmistrovi, — utíkej a oznam kapitánu Espinozovi, co se stalo. Pak doběhni na loď a kapitánovi řekni: Guvernér vzkazuje, aby se na něj počkalo a loď zatím nevyplouvala! Rozuměls?

— Truga rozumět. Chlapec přikývl a odběhl.

Pohlédl jsem na Martina: — Prohledejme ho, nemá-li něco u sebe.

Nejdříve jsme našli koženou mošnu s trochou jídla, zato však s dosti dýkami, pistolemi a střelným prachem. Prohledal jsem jeho opasek, velmi podobný opasku Železného pařáta. V jednom váčku bylo uloženo křesadlo, dva křemeny a doutnák z ledku. Z Atkinsových šatů zbyl jen utahaný hadr. Visely z něj samé cáry. Nohu bez boty s podkůvkou měl poraněnou trny. Byl jako štvaná zvěř. Co bylo příčinou, že zapomněl na všechnu opatrnost, mazanost a dal se vyprovokovat, aby na mne vystřelil ve chvíli, kdy příchod jeho druhů byl na dosah ruky? Vztek, nenávist? Jinak to asi nemohlo být. Zdálo se nám totiž nepochopitelné, jak si dál svůj útěk představoval.

— To je druhý člověk, kterého jsem zabil, pravil Martin, když jsme byli hotovi s prohledáváním oděvů. — Ale ani toho zde nelituji. Opravdu ne.

Stiskl jsem Martinovi ruku.

— Kdybys nebyl přišel, nebyl bych snad už naživu. Schoval se tu a já ho svým příchodem vyrušil. Číhal, pozoroval, a pak se rozhodl, že vystřelí. Zrovna ve chvíli, kdy ses tu objevil ty.

— Pane, vykřikl Martin, — pane, pohleďte! Pohleďte!

Podíval jsem se směrem, kterým ukazoval. Martinovo bystré oko zpozorovalo něco, čeho jsme si dosud nevšimli, úzké štěrbiny v jednom koutě náspu. Uznávám, že na tom by ještě nic nebylo, jenže škvírou vycházelo světlo! Nažloutlé světlo svítilny, a ne denní zář slunce.

Za štěrbinou se skrýval umně maskovaný vchod. Na křídle dveří byly upevněny kameny tak, že když se dveře zavřely, nebylo zvenčí po vchodu ani stopy. Will Atkins nechal dveře z nějaké příčiny pootevřené, snad aby měl kam uprchnout, a tak jsme je mohli otevřít a podívat se dovnitř. Hořela tam svítilna, aby každému, kdo sem vběhne, usnadnila orientaci. Ozařovala hlubokou dutinu. Vyhloubili ji pod kameny valu v podobě jakési jeskyně.

Vešlo se sem pohodlně čtyři až pět lidí a mohli tu přebývat.

To byla tedy ona skrýš ničemů. Sem uprchl Will Atkins, když před námi utíkal z jeskyně. Kdybych byl trávil noc tady a natrefil na Willa Atkinse, kdoví jak by se mi vedlo. Z toho, že se našim lidem, kteří sem nahoru občas chodili, nestalo nic zlého, že na ně ten bídák nevystřelil, jsme usoudili, že se skrýval spíše za skalní hradbou; a byl-li zde, bál se prozrazení.

V doupěti jsme našli převážně opět zbraně a střelný prach. Objevili jsme tady však i náčiní k rozdělávání ohně, ze kterého tu ten padouch vyráběl náhražku pergy. Nevzdal se naděje, že dá Aribům znamení. Do dobře hořlavého koše naskládal množství koudele, loje, větviček, slámy a mechu, všechno pěkně udusal, posypal střelným prachem a poházel vrstvou ledku. Perga Willa Atkinse nebyla sice tak dobrá jako perga Aribů, ale určitě by byla postačila.

Objev skrýše u Pozorovatelny posílil ve mně jen domněnku, že divoši zamýšlejí zaútočit na střed ostrova, tedy vylodit se v Bezejmenné zátoce a odtamtud přejít v několika skupinách spodem údolí a kolem potoka k osadě.

Než jsme všechno to haraburdí prohlédli, dorazil Juan a Ficas s pomocníky. S ústy dokořán vyslechli, co jim Martin pověděl. To si Will Atkins jistě nepomyslel, že na stejném místě, kde zabil Tympána, vydechne naposledy i on sám.

— Pane Angličane, řekl velmi uctivě Ficas, — kapitán tvé lodi ti vzkazuje, aby sis pospíšil, chceš-li všechno řídit z lodě. Zakrátko bude totiž večer.

— Děkuji ti za zprávu, řekl jsem, — hned se vydám na cestu. A vy, moji přátelé, Ficasi a Juane, a ty místoguvernére Martine, pojďte se mnou. Cestou vám povím, jak si představuji předávání signálů z Dolphina. Kdyby vás napadlo něco lepšího, povězte mi to. A vy dva, moji stateční španělští přátelé, vykopejte jámu vedle hrobu Indiána a mrtvého pohřběte. Lepší místo si sotva zaslouží. Cestou jsme se domluvili na tom, co bude třeba udělat. Do té doby, než budu zase na ostrově, bude na něm velet Martin, jeho zástupce bude španělský kapitán, nyní vlastně už vrchní sudí našeho ostrova, neboť takový má Espinoza titul a hodnost. Veliteli obou zátok na západní a východní straně se stanou Ficas a Juan. Ze dvou stran Aribové útok patrně nepodniknou. Kdyby se nám z nějaké příčiny nepodařilo dojet zpátky a divoši by zaútočili na osadu, převezme velení nad obranou Martin.

Signály budou následující: Jakmile vzplane perga, bude to znamení, že Dolphin zpozoroval kanibaly. Dokud lidé na pobřeží neuslyší ránu z děla, hranice zapalovat nebudou. Až se od moře ozvou první dvě dělové salvy, zapálí hranici v Bezejmenné a také Rybářské zátoce. Vystoupí-li z některé hranice hustý dým a ozvou-li se třaskavé rány (střelného prachu nasypaného do ohně), bude to znamenat, že zátoka volá o pomoc, a to velmi naléhavě. V takovém případě se Dolphin vynasnaží pomoc poskytnout. Povinností druhé zátoky však bude posilu neprodleně vyslat.

Tak jsme se rozhodli s tím, že žádné jiné signály platit nebudou.

Na břehu nás už očekávali.

Všichni chtěli především slyšet, co se přihodilo u Pozorovatelny.

— Martin vám to potom všechno vypoví, pravil jsem. — Já sám nemám čas. Hindu, pojď se mnou, v jedné kánoi přepádlujeme k lodi. Gig ať zůstane na Dolphinu. To vzkažte mému synovci. Done Espinozo, nadešel čas rozloučit se.

Bylo 5. září léta páně 1694.

— Pomáhej vám pánbůh, pane Angličane, uklonil se Espinoza a smekl širák.

Bert, můj dobrý chlapec, posmutněl. — Dávejte na sebe pozor, strýčku, zakoktal.

Nu a Martin? Mlčel, já také nic neříkal. Potřásli jsme si jenom pravicemi. Věděli jsme, co a jak. My dva jsme si tak nějak ve všem báječně rozuměli. Podal jsem si ruku s pastýřem koz Ficasem, poručíkem Juanem a se všemi, kteří stáli poblíž, s Trugou i Petardami.

Opodál stál Tom Smith, bývalý kumpán Železného pařáta a jeho dvou druhů.

— Je mi to líto, Tome Smithi, ale na noc tě dáme bohužel zase pod zámek, zavolal jsem ze člunu, — za to můžeš poděkovat jen sám sobě. Vy dva ale můžete bojovat, chcete-li.

Oči se jim rozzářily radostí a volali: — Chceme!

— Poručík Juan už zařídil, kam vás přidělit! Po setmění vytáhněte na Pozorovatelnu místo vlajky červenou svítilnu, a zamával jsem lidem postávajícím na břehu. To byla moje poslední slova. Náhle se mě zmocnila zádumčivost. Bylo to pochopitelné. Stál jsem před velkým, ne-li největším úkolem svého života.

Cosi se mi pohnulo u nohou. Byl to můj věrný Rek. Shýbl jsem se a podrbal psa na chytré hlavě.

Na lodi mě radostně, uvítal Josiáš. Těšilo ho, že jsem přišel a oddychl si, že budu s ním, vždyť byl — marná sláva — ještě mladý a nezkušený.

— Je to pravda, strýčku, že jste zabili Willa Atkinse?

Řekl jsem, že zabili, a objevili dokonce jeho další skrýš. To všechno jsem mu pověděl během příprav k vyplutí, hodinu před setměním.

Viděli jsme, jak se osada vylidnila, protože všichni obyvatelé schopní boje přešli na západní stranu ostrova a v domcích zůstaly jen ženy a malé děti. Na břehu stály hlídky a ti, kteří měli za úkol zapálit hranice v Přístavní zátoce, tedy Truga a dva hoši z Petard.

Všichni byli na svém místě.

Vytáhli jsme kotvu, která byla dřevěná, a proto zatížená lanem a olovem. Nu a jaký jsme měli vítr? Slabý, opravdu velmi slabý. Chvílemi foukal, chvílemi jen povíval. Podle mých pozorování přicházel v takovém případě vždy po setmění silnější vítr pasátových mračen. V něj jsme vkládali naše naděje.

Vyrazili jsme. Pohlédl jsem k Pozorovatelně. Třepotala se tam vlajka a dodávala jistotu, stejně jako vlajka tady na lodi. Bylo v nich povzbuzení. Zdálo se mi, jako bych tam zahlédl nějaké stíny. Truga a dva hoši na mne zamávali. Nedovedl jsem v sobě potlačit vzdech. Vyslal jsem k nebi prosbu o pomoc.

— Vše v pořádku, Josiáši?

Synovec rozvážně pravil: — Ano, vše v pořádku.

Prošel jsem po lodi. Prohlédl a prozkoumal jsem, co se dalo. Také pergu a kotvu, která bude na jednom místě udržovat věchet, který si Aribové připravili, aby jim udal směr. Když jsem procházel kolem Šibala, stál u kormidla a broukal si nějakou písničku. Otočil se a povídá: — Dneska bude perný den, co říkáte, pane!

A srdečně se zasmál, jako by řekl nějaký vtip.

— Snad ty se ještě netěšíš, Šibale?

— A víte, že těším? Život je tu dobrý, zvyknu si, to už předem vím, ale taková menší pranice čas od času nezaškodí. A já věřím, že tentokrát nebude vůbec malá, že bude stát za to. Morgan říkával, že potyčky jsou věc užitečná. Dodávají člověku pocit jistoty. Už dnes jsem se obával, že ze mne bude zbabělec, který se třese o svou kůži. Teď se bát nemusím. Jenom bych měl jednu prosbu, pane.

Řekl jsem, jen do toho, ať spustí. Vylezlo z něj, že u kormidla je rád, že si to považuje, ale až začne boj, byl by raději u děl.

— Chápu, pravil jsem dojatě, — ať je po tvém.

Dolphin zvolna vyplouval ze zátoky. Pro slabý, nepříznivě vanoucí vítr, jsme zamířili ostře k východu, a, teprve poté, co jsme ujeli několik mil, obrátili jsme, abychom se pustili po naší hlídkové trase. Poprvé jsem uviděl východní stranu Mořského květu z takové dálky. Tento pohled byl snad ještě krásnější, ne, mnohem krásnější, než od západu. Pozorovatelna se tyčila do výše a údolí, se svými malebnými stráněmi a políčky, v pozadí s lesem, zátokami i oběma cípy ostrova, se podobalo mocnému proudu řeky. Ten pohled ve mně probudil pýchu i. úzkost. Dobra, krásy a velikosti není lehké dosáhnout. Za všechno, co má v životě nějakou cenu, musíme bojovat a bít se. Bít se a bojovat, abychom nejprve dozráli v muže, a potom, později, abychom své rodině dali pocit blaha, bezpečí a klidu. Ten boj musíme vést čestné a poctivě, aby se nám tento přepych podařilo udržet.

A musíme bojovat, stane-li se pro nás tou hodnotou domov, naše vlast. Tak tomu bylo nyní se mnou. Měl jsem čas všechno si promyslet. Stál jsem před nejtěžší nocí svého života. Byl jsem zároveň otcem i strážcem majetku své rodiny a hlavou státu pro všechny občany mé vzkvétající državy.

Znovu a znovu jsem přecházel po lodi. Mnohokrát sáhl po starém dalekohledu, který se mnou už leccos prožil a viděl a jejž jsem kdysi ukořistil z oné ztroskotané lodi. Pomocí dalekohledu jsem přehlédl celý ostrov i z několikamílové vzdálenosti. Tam byl jižní výběžek, tam odpočívala skalní hradba. V těchto místech by se Aribové asi velmi ztěžka dostávali na břeh. Je tu velké vlnobití, množství kamenů a útesů, a večer tu bude navíc i příliv. Tam byl les, před ním pahorek, kde jsem bydlel, a jeskyně. Dole osada. Co už se všechno seběhlo za tu dobu, a přece jsem stále na palubě Dolphina, řekl jsem si v duchu. Pohlédl jsem k letní chýši, na břeh zátoky Spásy a vzhůru k Pozorovatelně. Stálo tam několik lidí a dívali se do dálky. Mohl to být Juan. Můj rozkaz totiž, zněl, aby od Bezejmenné zátoky vystoupili na vrcholek a sledovali, co se bude dít na obzoru, dokud se nesetmí a my se nedostaneme do východních vod ostrova. Potom ať zapálí svítilnu, budeme její světlo potřebovat.

Složil jsem dalekohled do pouzdra. Teprve teď jsem si všiml, jak už je slunce nízko. Za několik minut zapadne v tu stranu, kde tušíme Orinoko. A ve vteřině se pak snese tma. Sevřel jsem rty. Vítr jako by ustával, jako by byl slabší. Všichni jej napjatě sledovali a jaksi svátečně zmlkli. Zasmušilé tváře pohlížely co chvíli na oblohu, co chvíli na moře. Jedině se Šibalem nic nepohnulo. Stále si prozpěvoval a pobrukoval. Čas od času jej někdo okřikl: — Už toho nech! Ale on nepřestal a broukal si dál. Takové situaci, která nyní zavládla na naší lodi, se říká ticho před bouří. Ach, kéž by se bouře chtěla opravdu dostavit, povzdychl jsem si nejednou, ale vzápětí jsem dodával: — Raději ne. Raději ne. S Ariby musíme skoncovat tak jako tak.

— Zdá se mi, jako by vítr sílil, pravil vedle mne Josiáš.

Plachty byly sotva napjaté, ploutvové kormidlo taktak čechralo vodu.

— Co tě nemá, Josiáši, řekl jsem, — to tě klamou jen mraky, jak se ženou oblohou.

Synovec se podrbal na hlavě a pokrčil rameny: — Však sám vidím, to já jen tak pro povzbuzení.

Pomalu nastával večer. Snesl se právě v té chvíli, kdy jsme pluli kolmo k severní jeskyni. Ostrov byl teď jako jeden mohutný, němý kolos, který se vteřinu za vteřinou hroužil do temnot. Ve výšce žhnulo rudé světlo svítilny. Vybral jsem tu svítilnu proto, že ji bylo možno zdaleka zahlédnout a Aribům její světlo nic neříkalo. Ariby bude třeba nalákat na pergu, její záře přehluší slabý svit lodní svítilny.

— Hindu a Silák půjdou do strážního koše, řekl jsem našim dvěma ostřížům. — Cokoliv spatříte, okamžitě hlaste. Na indiánských člunech, plujících v čele, hoří vždy malý oheň. Na ten dejte pozor.

— Hindu vědět, Hindu být Indián, zasmál se chlapec.

Všechno jsme si rozdělili, zaujali svá místa a pak jsem nařídil úplné zatemnění. Josiáš převzal kormidlo. Šibal se postavil ke dvěma dělům na přídi. Na pomoc mu potom přijde Silák. A ne-li on, pak já. Erik a Hans obsluhovali čtyři mušketová děla. Kovář s tesařem dostali na starost plachtoví. Ale ať se to vezme jak chce, bylo nás na trojstěžník, který měl nyní válečné poslání, opravdu málo. Včetně Hindua dohromady devět! Co naplat. Z břehu jsme odvolat nemohli nikoho.

Na závětrné straně lodi jsme zavěsili vor spolu s kotvou. Perga, uložená za zábradlím paluby, čekala na zapálení, až přijde její čas a Hindu ji umístí na vor. Dalo se předpokládat, že to bude nelehký úkol; já ale věřil v Hinduovu šikovnost. Za zábradlím byly schované také dvě lodní svítilny, každá v jednom soudku. Jejich světla jsme stáhli na malý plamínek. Budou-li potřeba, stačí je jen vytáhnout a může se hned svítit.

Položil jsem si otázku: Kdybych byl vůdcem divochů a chtěl se přiblížit k ostrovu, kterou část noci bych si k tomu vybral?

Nemyslete si, že divoši a kanibalové nedovedou uvažovat, rozmýšlet a zvážit věci. Kdo si mysli, že Indiáni jednají podle pudu jako zvířata, ten se mýlí. I jejich lidský rozum je vynalézavý; dovedou svoje záměry plánoval a zvažovat je. Na otázku, kterou jsem si položil, jsem si odpověděl asi tak, že být velitelem Aribů, snažil bych se přiblížit k místu, odkud chci zaútočit, až vyjde měsíc. Byl jsem si jist, že totéž udělají i Aribové, byl by jim Železný pařát nebo Willy Fry radili něco jiného. Indiáni mají výborný smysl pro odhad času a vzdálenosti, daleko lepší než my, a proto jim nedělá potíže přestat veslová: vyčkávat, až jim kromě pergy přijde na pomoc i měsíc, a pak se rozjet.

Když jsem to vše promyslel, poradil jsem se s Josiášem a rozhodli jsme, že pergu zapálíme ještě před východem měsíce. Kánoe se potom vydají jedním směrem a pro Dolphin nastane jeho velká noc …

Bude-li ovšem vítr. Vysílal jsem k nebi jednu vroucí modlitbu za druhou, aby vítr přišel. Chvílemi jsem pohlédl k Pozorovatelně, tedy na svítilnu. Zdálo se mi, jako bychom stáli na místě. A přece jsem věděl, že tomu tak není. Slyšel jsem šplouchání vody o břicho lodi a bublání a klokotání za kormidlem.

Tak jsme pluli dobrou hodinu. Když jsem pohledem znovu vyhledal svítilnu, podobal se její svit kdesi daleko za námi malému broučku.

Tu se zvedl vítr! Lidičky, byl vítr!

Kousek ode mne Josiáš řekl: — Dobře jste se, strýčku pomodlil. Vítr je tu. Není sice silný, ale je. Stačí, že se můžeme otáčet i plout a pomůže nám, abychom mohli kánoe potápět.

Na nebi se neukázala ani hvězda. Mraky pluly nízko a přinesly s sebou vítr, který bychom za normálních okolností nazvali dozajista vánkem. Ale teď měl pro nás cenu uragánu. Milý Dolphin plachtil hezky i při něm.

Zbystřil jsem sluch. Mým starým dobrým zvykem je, že si všímám všeho, co se děje kolem. Několik stovek terejů a mořských racků se s velkým křikem přehnalo nad lodí. Mířili k ostrovu. Věděl jsem, že v tuto dobu mořští rackové ani terejové nehnízdí. Za příznivého, klidného počasí létají daleko od břehu a navečer vyhledávají taková místa, kde se na otevřeném moři rojí hejna malých rybek. Ptáci se hnali k Mořskému květu poplašeně, nadurděně a s vřískotem. Někdo je vyrušil.

— Josiáši, proti větru! Zvolal jsem na synovce a požádal jej, abychom zastavili a mohli se lépe rozhlédnout. Můj zrak se sice ani zdaleka nemohl měřit se zrakem Hindua nebo Siláka, zato můj sluch všechny předčil. Nevěřil jsem, že by si kánoe nedávaly nějaké znamení. Doufal jsem, že je nakonec zaslechneme, a spadne z nás tak napětí, s nímž útočníky očekáváme. Tak totiž mohu nazvat onen pocit, o němž jsme nemluvili, ale který tím víc sužoval a trýznil naše duše.

Otáčka lodi byla dobrá i k tomu, abychom zjistili, jak je náš Dolphin ovladatelný za silnějšího větru. Zdálo se nám, že se otáčí s lehkostí. Jako by si k tomu plachty ještě zavrzaly.

Zastavili jsme se.

Několik volně komíhajících se lan tiše pleskalo o stěžeň a provazový žebřík. A jak to tak bývá, začali jsme se houpat na vlnách.

Vydal jsem se na příď za Šibalem.

— Poslyš, řekl jsem mu, — nastraž uši taky ty.

Oba jsme zpozorněli. Naslouchali jsme tak hezkou chvíli. Místy jako by se dnilo, místy byla hustá mlha.- Měsíc se ještě neobjevil, jen jeho svit sem tam prosvítal mraky. Občas Jsme zahlédli několik hvězd; mračna houstla a těžkla. Nebe ztichlo. Že by se schylovalo k bouři? Co lepšího bychom si byli mohli přát. S Ariby by pak zúčtovaly živly. Už už jsem se chystal zavolat dozadu na synovce Josiáše, že je naše naslouchání bezvýsledné, že se tedy vrátíme, aby mezi námi a ostrovem nebyla taková vzdálenost, když vtom dolehl k mému uchu zvuk, jenž jsem kdysi už slyšel, i když ne na moři. Rázem se mi zatajil dech.

Zvuk zněl táhle, jako daleké mručení: hao — hao — hao — eho.

— Slyšels, Šibale, zašeptal jsem.

— Nějaké zvíře, pane, ale jaké?

Řekl jsem: — Kdepak zvíře. Indiáni! Předávají si tak znamení. Utíkej dozadu, chop se kormidla a zavolej sem kapitána, ale rychle!

Šibal zmizel a za několik vteřin stál přede mnou udýchaný synovec Josiáš! — Šibal povídal …

— Ba věru, Josiáši, už jedou! Poslouchej, hlas jaguára. To je jejich signál, aby se neztratili.

Poslouchali jsme. Jaguáři mručení se ozvalo několikrát a z několika stran. Hao — ho — e — ho.

Pak Josiáš povídá: — Jak mohou být asi daleko?

Řekl jsem, že dvě až tři míle.

— Je jich hodně?

— To bych řekl! Když se takto svolávají, tak jich bude moc.

Tu Hindu volal ze stěžně a po něm Silák: — Být světlo!

— Před námi světla, pane!

To už nás nepřekvapilo.

— Siláku, spočítej světla! Požádal jsem našeho piráta.

Odpověď tu byla raz dva: — Už jsem je počítal, pane, právě před chvilkou. Zahlédli jsme patnáct světel. Patnáct malých bludiček. Objeví se, pak zase zmizí. Jak vlny kánoi zvedají a potápějí.

Patnáct světel; to tedy znamená patnáct velitelských kánoí. Je jich, panečku, jen co proto. Pluje-li jich v čele tolik, pak se k nám blíží nejméně padesát člunů. A v každém bude po pěti nebo šesti mužích, což představuje celkem víc než tři sta bojovníků.

Hlas se mi notně třásl, když jsem požádal svého synovce Josiáše, abychom otočili a snažili se zamířit k místu pro pergu. Na její zapálení nebudeme mít moc času. Dolphin se těžkopádně otáčel. I já chytil za lana, aby se otáčka co nejdříve povedla a my mohli vyrazit.

V patách se nám blížilo jaguáři mručení. Aribové mají naspěch. Z toho jsme vytušili, že se chvíle, kdy už vyjde měsíc, blíží. Museli jsme si proto pospíšit i my, abychom kánoe přivítali a zavčas jich zneškodnili tolik, kolik to jen půjde. Zdalipak mezi nimi sedí Železný pařát a Willy? Nebo byli v té prázdné kánoi?

Mou jedinou starostí bylo nyní jen to, abychom už dorazili k místu, které jsme si vyhlédli pro pergu a mohli se potom stáhnout pryč od ohně a zaútočit na kánoe. Námořní bitvy jsem se účastnil naposledy tenkrát před Salehem, kde Maurové vtrhli na loď, na níž jsem se plavil do Guineje. Tehdy měla naše loď dvanáct děl a maurští piráti jich na svém korábu měli osmnáct. Silnější zbraně rozhodly o slabším protivníku. Dolphin měl děla všeho všudy dvě; pak tu byla ale čtyři mušketová děla, která jsme si vyrobili sami, a mnoho střelných zbraní. Věděli jsme, že divoši střelné zbraně nemají, jejich důležitost Aribové stále ještě nepochopili, a když na zbraně přišli, odhazovali je jako kusy nepotřebného železa. Tak to vyprávěl kapitán Espinoza; který takové věci se svými druhy na vlastní oči viděl. Vždyť Aribové sem vtrhli i vloni a zničili tehdy část plantáží, což mívají ve zvyku, když se dostanou někam na břeh. Jenže tenkrát nečítala jejich skupina víc než dvacet či třicet lidí a z ostrova se je podařilo lehce vypudit.

Pušky sice nemají, ale za to mají otrávené šípy, které namáčejí do jedu kurare. Taková zbraň je horší a nebezpečnější než puška. Proto jsme si vyrobili ochranné krunýře.

Při návratu nás provázel dobrý vítr v zádech. Svítilna na našem ostrově se zvolna přibližovala. Pobídl jsem Josiáše, abychom neváhali a spustili pergu na vodu. Je třeba, aby se už i lidé na ostrově dověděli, že Aribové jedou. Zapálení pergy bylo znamením, že se nepřítel blíží. Nechtěl jsem ztrácet zbytečně čas.

Ze stěžně jsme zavolali Hindua, aby vlezl na vor, který jsme spustili na vodu. Hindu dostal za úkol jílem upevnit pergu do jeho středu a kahancem, který měl s sebou, zapálit. Všechno záleželo na tom, aby byl daný úkol proveden rychle a nenápadně. Byla tma, vor jsme mohli na vodu spouštět jen naslepo, po hmatu; kdyby se převrátil, byl by to konec našeho válečného plánu. Naštěstí se to povedlo bez chybičky. Hindu vzal s sebou kahanec a pergu zapálil. Knot začal pomalu hořet. Chlapec pohlédl vzhůru a usmál se; snad se i zasmál. Mávl na nás: — Hoří!

— Rychle odsud, Josiáši, křikl jsem tlumeně, protože kánoe mohly být už blízko.

Počítal jsem, že nám zbývá pět až šest minut do okamžiku, než perga vzplane. Za tu dobu musíme být s lodí pryč. Vítr naštěstí neustal, a tak jsme se bez potíží vzdalovali k severu. Tam se otočíme a dostaneme se kánoím do zad.

— Povede se to? zeptal se Josiáš, když jsme napjali všechny plachty a zanechali blikavý plamínek jeho osudu.

— Myslíš oheň? Proč by ne?

— Oheň ne, strýčku Robe. Spíš jestli se nám povede divochy zmást?

— Musí se to podařit.

Teď už jsme i my zahlédli z vyšších míst lodi v dálce několik světel. Hlas jaguára ustal.

Vzpoměl jsem si na svoje děti v Yorku, na svou minulost, na otcovský dům. Tak jako mě kdysi doma čekali otec s matkou, tak mě tam nyní očekávají moje děti, které jsou ještě malé a těžko pochopí, proč je jejich tatínek tak dlouho pryč. Na to všechno jsem pomyslel a říkal si, že jsem byl odjakživa samé dobrodružství, vlastně od chvíle, kdy jsem dostal rozum. Nikdy si nedám pokoj, a když — pak to těžce nesu. Stále toužím po nějakých dobrodružstvích. Tak mě stvořil bůh, já za to nemohu. Snažil jsem se vší mocí opanovat své vášně I touhy, ale nikterak se mi to nedařilo. Poznal jsem, že jsem byl asi kdysi dávno předurčen k tomu, abych šel nelehkým životem plným překážek. Nyní na prahu nejtěžší noci mého života promýšlel jsem všechno do důsledků, jak to odpovídalo mému věku a mé minulosti. A zcela proti svému zvyku jsem dal rozřešení tentokrát sám sobě. Nevinil jsem svou špatnou náturu, touhu po dobrodružství, ani přílišnou smělost. Dal jsem si rozhřešení, které by mi dal, myslím, i bůh, a ne-li on, pak jistě každý člověk, který si mě aspoň trošku váží. Neboť to, před čím jsem nyní stál, jsem ani nechtěl, ani po tom netoužil, ani si to nepřál. Přijel jsem na ostrov, na stůj krásný Mořský květ, abych tu. v pohodě strávil několik týdnů, udělal pořádek, bude-li potřeba, uzavřel smlouvy, protože tenkrát jsem je už uzavřít nestačil. S tím jsem přijel, pro nic jiného. A místo toho tu jako sudí, jako diktátor železnou rukou musím zakročit, jelikož ti, které jsem zde bláhově nechal na krku dobromyslným lidem, jim přinesli jen zlo a neštěstí.

Náhle se ozvalo zasyčení, vyšlehl plamen — perga vzplála.

Z dálky zazněl výkřik radosti. Kdybychom nevěděli, z které strany přišel, mohli bychom se domnívat, že z ostrova. My ale věděli — nedalo nám to přece takovou práci zjistit, — že to byli Aribové, čekající na smluvené znamení.

— Nu, teď opatrně, Josiáši, řekl jsem svému synovci a stoupl si vedle něj. — Se mnou nepočítej, chlapče, budu tam, kde mě bude třeba. Kapitánem jsi tu ty a kormidelníkem taky. Měj na starosti, jen svou loď. Palubu přenech mně. Jakmile nás zpozorují, nebude nutné se déle skrývat, a ani to nepůjde. Jednu svítilnu pověsíme zase nad kormidlo, abychom na tebe viděli, druhou nad palubu, abys na nás viděl i ty. Nastane určitě velký zmatek, bude plno křiku, střelby z děl a pušek, a proto ti budu dávat červenou svítilnou z přídě znamení, kterým směrem máš vést loď. A nezapomeň: Všechno závisí na klounu Dolphina. Lepší zbraň si sotva dovedu představit.

— Bude, jak si přejete, strýčku.

Vykročil jsem k přídi, vlastně jsem tam spíš klopýtal přes věru nemalé překážky v podobě četných zbraní, seker, harpun a šavlí. Kolem každého stěžně byly stojany se zbraněmi, abychom měli po ruce vždy tu, která bude zrovna třeba. Byly tam také soudky se střelným prachem, bedny s olovem a pro případ požáru bečky a kbelíky s vodou.

Kormidelník měl teď k ruce už jen dva naše muže, kováře a tesaře. Silák slezl ze stěžně a postavil se k druhému dělu. Erik a Hans čekali u mušketových děl připraveni na znamení: Pal!, které jim dám já. Hindua jsem poslal do koše ještě na poslední obhlídku, jak daleko jsme asi od jeho příbuzných, od Indiánů. Hindu bude potom také na palubě, k ruce dělostřelcům.

— Tam být Aribové, pane! Hindu seskočil rovnou přede mě.

A uchopil mě za ruku a natáhl ji tím směrem. Spatřil jsem je! Černé protáhlé stíny, směřující pomalu k ohni.

— Chlapi, pozor! křikl jsem na Šibala. — Připravte k ohni zápalnou šňůru! zavolal jsem pln vzrušení dozadu na svého synovce Josiáše.

— Napnout plachty! Prudce vpřed!

Poslední povel patřil oběma mužům, obsluhujícím plachtoví.

Strhl jsem červenou svítilnu z paluby. Teď už nevadí, když ji Indiáni uvidí.

Loď narazila do kánoí z boku, vlastně poněkud ze zadu do jejich houfu. Teď jsem viděl, jak bylo moudré, že jsme útok naplánovali nepříteli do zad. Kánoe se tak dostaly mezi nás a pergu. My jsme Indiány už viděli, a oni nás ještě ne. Všichni bojovníci seděli v kánoích čelem k ohni. Tím směrem veslovali a čekali na okamžik přistání, aby mohli vyskočit na břeh.

Veslaři na čele zpozorovali léčku. Začali křičet, zvedali vesla, ale pozdě. Ti, co jeli za nimi, do nich narazili. Nastal zmatek.

Dolphin jim byl v patách.

Siluety člunů, lidí a předmětů se ostře rýsovaly. Kánoí bylo pojednou strašlivě moc. Polila mě hrůza. V padesáti či šedesáti kánoích sedělo dobrých tři sta bojovníků. Hotové vojsko, a ne jednoho, ale více kmenů, které spolu uzavřely spojenectví. Tolik člunů, i když stěsnaných, zabíralo najednou ohromnou plochu a bylo vskutku svízelné odhalit, zda je mezi nimi Železný pařát a Willy Fry, pokud ovšem oba bílí vůdcové zůstali na živu.

Indiáni nás nejdříve zpozorovali na jedné ze zadních kánoí, ještě teď vidím před sebou oba divochy, jak se vztyčují ve svých člunech, obracejí proti nám svá vesla, ale co s nimi zmohli. Vzápětí se ozvala rána, salva výstřelů, a strašlivý ryk Indiánů, vrhajících se do marného boje.

Kánoe, v níž stáli ti dva, se dostala pod loď. Třesk, praskání a rachot naznačily, že kloun se osvědčil jak jsme předpokládali. Pocítili jsme náraz, celá loď jako by se jím zachvěla. Od té chvíle jsme toto chvění cítili zcela pravidelně. Dolphin si razil cestu vpřed kánoemi, mezi nimiž — jak byly na sebe nakupeny — doslova vázl.

— Pal! křičel jsem, ale nebylo to třeba. Šibal a Silák, a potom Erik a Hans nečekali. Dolphin chrlil oheň a dým, kudy plul.

Naše situace pro nás vypadala zpočátku slibně, ale zároveň nabádala, abychom se úspěchem nedali ukolébat. Člověku se lehko stane, že přecení sám sebe nebo dosažený výsledek a přikloní se k řešení, které je pohodlnější. Teď však do svých činů všichni vložili celé srdce i duší. Dělostřelci ládovali a stříleli, stejně jako mužstvo u mušket, pro ně bylo nabíjení obtížnější než pro Šibala a jeho kamaráda.

— Pozor! Kryj se! To jsem zakřičel já, protože po chvílích prvního ohromení přišlo to, s čím jsme počítali: Divoši se budou bránit. Věděli jsme, že na útěk se nedají, budou bojovat.

Jejich obranou byl v první řadě déšť šípů, který se s bušením snesl na boky, stěžně a kormidelnický můstek naší lodě. Šípy nám bohudíky neuškodily, přestože jsme zpočátku vůbec nepomysleli, že bychom se měli krýt.

Tempo lodi se zpomalilo. Věděl jsem, že se rychlost zmenší, loď se může dokonce zastavit, jakmile se dostane mezi shluk kánoí. Taková věc by se pro nás mohla stát osudnou. Uvázneme-li, budou mít divoši možnost na naši loď zaútočit a s námi bude konec. Museli jsme se proto činit, aby k tomu nedošlo. Co by nám bylo platné to množství zbraní? Nás pouhých devět se v boji muž proti muži sotva může postavit dobré stovce bojovníků. Budou v převaze.

Dal jsem proto svítilnou, dozadu znamení, abychom po prvním útoku obrátili zpět, houf kánoí objeli obloukem a znovu zaútočili. Okryt už nebylo třeba vyhledávat. Nebylo to ani možné. Vyšel měsíc a na ostrově vzplály vysoké hranice. K nebesům vyšlehly plameny. Neznali jsme pocity Aribů, a tak jsme nevěděli, jak na ně ten sled nenadálých překvapení zapůsobil. Jedno však bylo jisté, byli zmateni. Zejména ti dva ničemové, Willy Fry a Železný pařát, mohli být ohromeni; byli totiž i nyní s divochy, jak se nám podařilo zjistit. Objevil je Hinduův ostrý zrak ve chvíli, kdy vyšel měsíc.

Seděli v kánoi větší, než byly ostatní čluny, spolu s náčelníkem kmene. Velitelská kánoe měla dobrých deset až dvanáct veslařů a lišila se od ostatních také tím, že měla na zvýšené přídi zdobení. Jak známo, je kýl přídě, zvedající se do výše a ustupující nazad, ozdobou indiánských lodí. U člunů náčelníků kmene je pak tato příď ještě zkrášlena vyřezávanou hlavou nějakého zvířete. Vítězní a triumfující lidojedi zavěšují na špici přídě lebky, náčelníci kmene však vždy svůj znak; je to ponejvíce stylizace jaguáři hlavy.

Jen jsem mezi mnoha čluny rozeznal náčelníkovu ozdobnou lodici, už jsem zahlédl, jak se v ní vztyčila válečnými barvami pomalovaná postava; haleká, mává pažemi a točí přitom sekerou v ruce. Snad to byl sám náčelník Aribů.

Naše loď se nyní natočila ke kánoi bokem, potom zádí. Stejně jako se nám pomocí bočního větru podařilo, abychom se vzdálili, tak se nám nyní dařilo vracet se zpátky. Měl jsem před očima jediný cíl. Rozhodl jsem se, že na velitelskou kánoi najedeme. Zamával jsem nad hlavou červenou svítilnou a pokynul Josiášovi: — Vpřed!

V Dolphinu to zasténalo. Věděl jsem co to znamená. Srdce mi poskočilo nad tím zvukem radostí. Znamenalo to, že vítr zesílil. Loď se rychleji otáčela a rychleji převracela kánoe. Když jsem se ohlédl, ještě jsem si všiml, jak Indiáni máchají kolem sebe ve vodě rukama, jak se na vlnách bez ladu a skladu houpají trosky člunů, vesel, šípů, toulců.

Podle Šibalova zevrubného odhadu jsme potopili sedm kánoí.

Přiznám se, že jsem si myslel, že jich bylo víc.

— Pal! křičel jsem, neboť děla jsme ládovali a do cesty se nám před velkou náčelníkovu kánoi postavila spousta člunů. Palba způsobila snad ještě větší zmatek než cokoli předtím. Převrátilo se víc člunů, víc jich klesalo ke dnu. Zoufalé úsilí těch, kteří byli ve vodě a chtěli se zachránit za každou cenu, zkázu Aribů dovršilo. Tito ubožáci se chytali všeho, co plulo po moři a kde se mohli nadít nějaké té pomoci. Způsobili tak, že se převrhlo několik dalších kánoí. Ovšem stále ne dost, abychom mohli zajásat nad svým vítězstvím.

Náčelníkova kánoe, k níž jsme se blížili, nás uvítala deštěm šípů. Tomuto zvyku divochů, bránících takto svého velitele, budiž čest a sláva. V člunu stál Železný pařát a jeho druh Willy Fry s pistolemi namířenými na nás. Čekali, až budeme na dostřel.

Déšť šípů nám naštěstí neublížil. Nepluli jsme totiž přímo proti kánoi, ale větším obloukem, abychom neuvázli a mohli provést útok, od něhož jsem si tolik sliboval. Aribové zároveň pochopili, — jak jsem si všiml — oč v dané situaci běží, a nemínili nikterak nečinně přihlížet, až je všechny pěkně popořadě potopíme nebo rozbijeme. Svit měsíce byl dobrou svítilnou pro nás, ale i pro divochy. Poznali, že padli do léčky a že ostrov nemohou hledat v těchto místech. Jejich náčelník udílel patrně rozkazy, ať zamíří k ostrovu a rozptýlí se, aby ta velká, obrovská, oheň sršící kánoe neničila jejich další čluny. Před chvílí ještě semknuté vojsko divochů začalo totiž řídnout. Naši lest prohlédli, ale nám se přesto podařilo velitelskou kánoi s ozdobnou přídí dostihnout.

Děla nabitá nebyla, muškety také ne, a tak zůstal naší jedinou zbraní kloun, v nějž jsme vložili všechny naděje.

— Vpravo …, vlevo …, vpravo…,vlevo …!

Josiáš se plnou vahou svého těla opřel do kormidla.

Byla to dřina, nalopotil se z nás ze všech nejvíc při té krušné práci. Ale ani kovář a tesař to neměli záviděníhodné. Tu táhli za lana plachet, tu plachty povolovali, napínali, tu se chápali zbraně u paty stěžně a stříleli nakloněni přes palubu po svých obětech jako lovci po zajících.

I my se do úmoru snažili, to musím přiznat. Ale co naplat. Věděli jsme, že buď zvítězíme, nebo budeme poražení. Aribové neznají slitování, a totéž jsme mohli říct o Železném pařátu a Willym Fryovi. Kdo z nás zůstane naživu, toho čeká smrt na hranici, rozčtvrcení, nebo že jeho tělo snědí. S takovým nepřítelem nelze vyjednávat.

Marně jsem volal na Železného pařáta a jeho druha, ať táhnou pryč, že jsme silnější. Nadarmo. Jako většina kmenů lidojedů, bojují i Aribové do posledního dechu. Nevěří v prohru. A tak jsme dali všechen soucit stranou a vrhli se na jejich plavidla a náčelníkovu kánoi. Přiznám se, že jsem si později vyčítal, s jakou dětinskou nerozvážností jsem se naklonil přes palubu, abych sledoval, jak pod námi mizí náčelníkova loď. Zdviženou pravicí jsem ukazoval, kudy má náš Dolphin plout, abychom přesně zasáhli nejúhlavnějšího nepřítele spolu s Železným pařátem a Willym Fryem. Zda pohyby mé ruky, jíž jsem udával směr, můj synovec vidí, či ne, o to jsem se už nestaral.

— Doleva …, doleva …, křičel jsem a vtom jsme najeli na šíji náčelníkovy kánoe.

Mohutný třesk byl znamením, že se nám to povedlo. Zároveň jsem celý překvapený zahlédl, jak se proti mně vymrštila temná postava, popadla mě za krk a ramena a Strhla s sebou.

Zavrávoral jsem, mé tělo viselo po pás nad vodou. Cítil jsem, že klesám. Nohy mi podjely. Zdálo se mi, že pod nimi ztrácím půdu. Pustil jsem se zábradlí …

Byl to Železný pařát. Šikovně si počkal, až se loď přiblíží, a pak po mně skočil v naději, že mě strhne s sebou a oba zahyneme. Mým jediným štěstím byla ochranná vesta, do níž se Železnému pařátovi zapletla pravá ruka. Na takovou tíhu vesta přece jen udělaná nebyla. S rupnutím se roztrhla vedví.

V té chvíli mě zachytil Silák a Šibal a vtáhli mě zpátky na loď, znamenající život a záchranu.

Sám nechápu, jak se to mohlo poštěstit, že jsem se dostal zas nahoru, ale povedlo se to a já, ohromený stiskem, a snad ještě víc ranou, kterou jsem si uštědřil, když mě Šibal se Silákem strhli zpátky, jsem polomrtvý klesl k patě stojanu jednoho děla.

Trvalo několik minut, než jsem přišel k sobě. V duchu jsem se peskoval za nerozvážnost, a zároveň jsem vzdával díky dobrotivému osudu za svou záchranu.

Ale i tak jsem způsobil značné potíže. Po tu dobu ztratil Josiáš svého hlavního navigátora, a to byla újma ničím nenahraditelná. Od kormidla nebylo vidět na plovoucí kořist, která nám prchala po vodě. Kánoe se totiž daly na útěk. Jenže ne zpátky k brazilským břehům, ale bohužel k našemu ostrovu. Tím, že se rozprchly, postavily nás před neřešitelný úkol. Vítr nebyl dostatečně silný, abychom kánoe jednu po druhé dostihli dřív, než přistanou u břehu. Kánoe byly rychlé a hbité a já, když jsem přišel k sobě, mohl jsem už jen zaraženě pohlížet na to, jak se ve svitu měsíce, pergy a hranic na ostrově všechny rozjely a kolem nás ve vodě se zmítají a plavou jen převrácené čluny, trosky a lidé.

Oněch pár minut, které jsme pro mou pošetilou zvědavost ztratili, situaci úplně změnilo. Pochopil jsem, co se děje, a rázem mi bylo jasně, že je třeba rychle jednat, nebo se stane neštěstí. Nebylo toho málo, co jsme dosud dosáhli. Zneškodnili jsme četné čluny, zničili nebo zranili nejednoho Ariba a olovo našich kartáčů, kulky a nájezdy trupu lodi zlikvidovaly mnoho lodic. A přesto ještě ne dost, abychom divochy zahnali na ústup. Nevzdali se. Naopak. Zaútočili, a. tím převzali vedení v boji. Došlo přesně k tomu, čeho jsme se obávali a čemu se snažili předejít.

Kánoe se úprkem hnaly k ostrovu. My s naší lodí uvízli a pro nepříznivý směr větru jsme byli donuceni bojiště opustit a hledat dobrý vítr.

Od břehu mezitím dolehly první salvy výstřelů.

Srdce se mi sevřelo úzkostí, do očí mi vstoupily slzy. Slzy zklamání a bezmocnosti. Přiznám se, že jsem byl skálopevně přesvědčen, že se nám pomocí léčky podaří zmatené Ariby zneškodnit, nebo je obrátit na útěk. Počítal jsem s tím, že útočníků bude daleko méně. Avšak Willy Fry a Železný pařát přece jen věděli, co všechno zmůžeme, a tak se snažili sehnat tolik kmenů, kolik jen šlo a kolik se domnívali, že budou potřebovat, aby nás přemohli.

Když jsem přišel k sobě, první, co jsem učinil, bylo, že jsem dovrávoral k synovci Josiášovi. Josiáš byl zoufalý, když viděl, jak mě zápas se Železným pařátem poděsil; kormidlo ale opustit nemohl.

— Co si počneme, strýčku? Byla jeho první otázka poté, co se mě zeptal, jak se cítím.

— Nezbývá teď nic jiného, než plout od zátoky do zátoky a přepadat kánoe, které se budou snažit přistát. A okamžitě je zneškodňovat. Musíme divochy dostat mezi dva ohně. Úkolem lodi bude stát se jakousi plovoucí pevností, rozhodl jsem o poslání našeho Dolphina.

Snad by nebylo na škodu, kdybychom bitevní pole znovu zbrázdili. Když to však uděláme, budou mít Aribové před námi náskok ještě větší. Ale pustit se do pronásledování rozprchlých velitelských člunů a těch, kteří v nich seděli, bylo příliš lákavé. Kdo zůstal asi na živu a kdo ne? Možná že nežije Willy Fry, ale Železný pařát ano. Jak vyskočil k palubě, aby mě popadl, unikl srážce, a jestli potom padl nazad, mohl ještě žít. Už už jsem se přikláněl k myšlence, že začneme s projížďkou, nebo bitevní pole pří svitu měsíce aspoň rychle projedeme, když vtom vysoko vzplála v Bezejmenné zátoce hranice a ozval se mocný rachot. Do ohně vhodili střelný prach. Bezejmenná zátoka je v nebezpečí!

Je-li tomu tak, pak je s našimi propočty konec!

Nemýlili jsme se. V Bezejmenné zátoce znovu zapraskala hranice, její plamen vyšlehl ještě výš, ozvala se rána ještě mocnější. Když tak naléhavě volají o pomoc, je jim zle, moc zle.

— Josiáši, jedeme! vykřikl jsem a ukázal směrem k zátoce. — Je zle!

Josiáš ukázal bezmocně na plachty. Vítr zeslábl.

Měsíc opět zašel.

V tom velikém zmatku, hledání, projíždění a zápalu boje jsme ani nepostřehli, jak rychle plyne čas, že už dávno minula půlnoc.

— Musíme tam, Josiáši! Vítr se musí zvednout! Ani jsem nestačil svou modlitbu či prosbu dopovědět, a už zadul vítr a plachty se nadmuly. Příď lodi zamířila k Bezejmenné zátoce.

Tam zatím padal jeden výstřel za druhým. Ozývaly se výkřiky. Mohlo se přihodit jen to — a jak jsme se později dověděli, také se to stalo — že jedna skupina Aribů se o pergu nestarala a veslovala rovnou ke břehu, který zahlédla. Na něm posléze i ohně. Tato skupina se začala vyloďovat. Posila jim přišla v podobě těch, kteří se jako první před námi spasili a útokem se hnali na břeh.

Oheň naštěstí hořel, a my tak mohli dobře přehlédnout, co se na pobřeží děje. Viděli jsme, že smrtelné nebezpečí tam ještě nehrozí. Aribové se totiž stáhli za kánoe a odtamtud vysílali svoje šípy. Počet divochů za kánoemi však stále rostl.

— Děla připravená? zeptal jsem se svých pirátů Šibala se Silákem, jimž jsem -vděčil za život. — Miřte dobře, braši, na břehu jde do tuhého!

Ve svitu hranice a lodní svítilny jsem si povšiml, že tentokrát se Šibal nezasmál. Stiskl rty. Na žerty nebyl čas. Z veselého piráta byl rázem pirát zachmuřený.

A všiml jsem si bohužel také čehosi jiného. Kánoe zaplavovaly Bezejmennou zátoku, ale i Rybářskou. Pušky se ozývaly už i z té strany. Bylo třeba jednat.

Proti nám se vyřítily čtyři kánoe s úmyslem dostat se nám na bok, aby se po něm jejich bojovníci vyšplhali na loď. Když poplujeme přímo ke břehu, jistě se jim jejich záměr povede. Uhneme-li zavčas stranou, můžeme sice kánoím uniknout, zato však narazíme na větší skupinku, která za strašlivého povyku, ryku a mávání a šermování rukama směřovala k Bezejmenné zátoce.

A přece jsme se rozhodli pro toto řešení. Skupina kánoí slibovala totiž víc než jen bohatou kořist. Jakmile jsme uhnuli stranou, už jsem velel: — Pal! Ozvaly se rány obou děl, za nimi štěkly dvě muškety. Teď jsme byli odškodněni za předchozí trampoty. Naše skromná děla toho tolik ještě neskolila od chvíle, kdy byla v činnosti. Jakmile vypálila, vynořil se mezi mraky měsíc a my ohromeni zírali na ten úspěch.

Všechny kánoe do jedné byly převráceny; rozbité zmítaly se spolu se svými posádkami ve vodě a bezmocně se točily ve víru vln. Byl to hrůzný pohled na ta vřeštící, lidem sotva podobná strašidla s pomalovanými obličeji a péřovými čelenkami. Třebaže z pobřeží doléhala vřava boje, rachot střel a jeden za druhým se ozývaly výbuchy střelného prachu vhazovaného do ohně, slyšeli jsme naříkání kanibalů, kteří se dostali pod loď. Když se Dolphin přehnal, vynořil se všeho všudy jen jeden kanibal, a i ten Se zakrátko potopil.

To byl náš největší úspěch. Kéž by se nám bývalo stejným způsobem podařilo zničit i velitelskou kánoi spolu s náčelníkem Aribů, Willym Fryem a Železným pařátem!

Pinii jsme tak blízko břehu, že jsme mohli sledovat všechno, co se dělo v Bezejmenné zátoce. Viděli jsme, jak na levé straně zátoky, v místech, kde se dolů od Pozorovatelny svažuje pěšinka, se právě hlouček divochů zabývá tím, že pustoší a ničí naše tak starostlivě a jako poklad střežené rýžové výhonky. Aribové se dali do svého obvyklého plundrování. Druhá, větší skupinka se opevnila za kánoemi a odtamtud neochvějně vysílala šíp za šípem po ostrovanech, kteří se stáhli za ochranný val za ohněm. Mohli jsme mluvit o štěstí, že jsme si místo pro obranu vybrali tak dobře. Ze srázu pahorku, který se za tímto místem vypínal, nebylo už možné zahlédnout, nebo jen velmi těžko, co se dole v zátoce děje. Také pobřeží bylo v této části velmi úzké, a tak jsme jen doufali, že obráncům se podaří průnik do ostrova uzavřít.

Ale nebezpečí nám hrozilo bohužel i odjinud. Starosti nám působil nadcházející den, vlastně už rozbřesk. Za poli s rýžovými výhonky, která tak rychle podlehla zkáze divochů, mohou Aribové zahlédnout cestu vedoucí přes Pozorovatelnu na druhou stranu osady. Ta nebyla pro nedostatek našich lidí střežena. Dostanou-li se divoši tam, jsme ztraceni. Na třech či čtyřech místech najednou se úspěšně neubráníme!

A nemůžeme opustit ani Dolphin, neboť by bylo rázem po lodi. Aribové nejsou karibští Aruakové. Takovou velkou a pro ně záhadnou těžkou loď k ničemu nepotřebují. Kdyby se jí zmocnili, zapálí ji. A co bych si pak počal já, jak bych se dostal do Brazílie, kde musím zařídit lodní poštu a kde na mě čekají peníze, jež hodlám vydat na obohacení mé državy? A jak bych se dostal zpátky do Yorku, ke svým osiřelým dětem?

Jak zabránit všemu zlému na ostrově, když muži z Dolphina mohou pomoci jen na vzdálenost dostřelu lodního děla? A co ještě ke všemu teď, kdy vítr tak ochabl?

Jak říkám, Dolphin jsme opustit nemohli. A tu se přihodilo něco, s čím jsem nepočítal ani já, ani moji druhové, totiž že by se Aribové vylodili na břeh! V skrytu duše jsme spoléhali na naší obratnost a účinek pergy, která měla divochy svým nenadálým vzplanutím zmást. Jenže, jak už jsem říkal, všechno bylo jinak, než jak jsme si to představovali. Budiž proto poučením: Nesázejme naše naděje nikdy na jedinou kartu jako hazardní hráči londýnských krčem, kteří poté, co prohráli celé své jmění, očekávají od poslední pence svou spásu. A tou pencí, musím přiznat, byl nyní Dolphin.

Zároveň mi bylo ovšem jasné, že na lodi zůstat nemohu. Viděl jsem, že moje místo je na břehu. Příliš jsem přecenil důležitost lodi, a tím oslabil sám sebe; to bylo očividné. Dnes, poučen tehdejší zkušeností, řídil bych obranu ostrova, svého úzkostlivě opatrovaného a střeženého pokladu, který teprve po tolikém strádání mohu nazvat svým, docela jinak.

Plán sám o sobě nebyl špatný. A později, když jsem jej vykládal mnohým vojákům, kteří rozuměli způsobu obrany, a námořníkům, kteří se vyznali v námořních bitvách, souhlasili se mnou a potvrdili mi, že jsem si počínal dobře. Našim jediným neštěstím bylo, že nad takovou přesilou jsme zvítězit nemohli. Nebo jen stěží. Vzdal jsem se naděje na vítězství? Přiznám se, že ano. A přiznám se i k tomu, že když jsem nyní viděl, jak Aribové obléhají naše pozice v Bezejmenné i Rybářské zátoce, zlobil jsem se sám na sebe za klid, s nímž jsem hleděl vstříc večeru a noci a příchod Aribů očekával vskutku s nelíčenou radostí.

Přibližovali jsme se k pobřeží, které jasně osvětloval měsíc, jako by byl den. Stál jsem u zábradlí, když tu na mě od balustrády zavolal Silák: — Pane, pane můj, pohleďte! Támhle je Willy Fry a za ním Železný pařát!

Všecek ohromen pohlédl jsem tím směrem. Jako by se vůbec nic nestalo, jako bychom velitelskou kánoi nezničili. Na břehu, jakkoliv se to zdá neuvěřitelné, byl náčelník, Willy Fry a Železný pařát. Pobíhali sem a tam, udíleli rozkazy a chystali se k dalšímu útoku. Byl to skutečně zázrak, že vyvázli z trosek kánoe i z mořských hlubin. Tušil jsem, že takto se asi dlouho bránit nebudeme. Budeme muset zúžit obranné pole a posílit bojové pozice spojením obou skupin obránců Bezejmenné a Rybářské zátoky. Ale co pak, až divoši zaútočí na osadu? Na to jsem se neodvážil ani pomyslet. Běžel jsem za Josiášem, abych mu pověděl o svých záměrech a o tom, že ať se děje cokoliv, já loď zanedlouho opustím, protože úkoly, které spočívají na Dolphinu, vyřeší už oni sami beze mne a já budu na břehu mnohem potřebnější.

Byl to div divoucí, že mě ani nikoho z nás nezranil žádný šíp; na palubě, přes niž jsem klopýtal, se jich povalovalo až běda a ještě víc jich bylo zapíchnuto do stěžňů a boku člunu, přivázaného řemeny nad palubou.

Zbylo mi jen tolik času, abych Josiášovi do ucha zakřičel svůj plán, totiž že útočníky zasypeme salvou, jakmile se dostaneme blíž ke břehu, já ale napřed zavolám na naše obránce v Bezejmenné zátoce, aby opustili svá místa a přešli do Rybářské zátoky a tam usilovně pokračovali v boji. Po salvě vyrazíme plnou vervou k Rybářské zátoce, kde já loď opustím. Totiž udělám všechno pro to, abych ji mohl opustit. Mezitím připravíme nějak člun, rychle jej spustíme na vodu a Hindu a já odveslujeme.

— Všechno ostatní už je na vás, chlapče! Kdybys viděl, Josiáši, že jsme se stáhli taky z Rybářské zátoky, přeplujte na protější stranu, bránit se budeme potom už jenom tam. Snad se nám podaří do té doby řady jejich bojovníků zmenšit tak, že se sami vzdají dalšího útoku.

Tomu, co jsem říkal, jsem však sám nevěřil. Spíš jsem se tím jen utěšoval. Zdálo se nemožné, aby se nám houfy divochů podařilo zdeptat natolik, že by se sami dali na útěk. Ptáte se, v co jsem tedy věřil? Věřil jsem, že se na nás štěstí usměje, jako vždy, když mi bylo nejhůř. A teď bylo se mnou i s mými druhy opravdu velmi zle.

Zpočátku probíhalo všechno podle mého plánu. Sotva jsem došel k dělům, už zazněla salva. Útok se zdařil. Naše děla a muškety zasáhly týl Aribů, který vysílal své šípy zpoza kánoí. Dostali jsme divochy mezi dva ohně.

Rozkaz jsem zavolal španělsky, aby Willy Fry a Železný pařát nerozuměli, co velím: — Guvernér vzkazuje: Okamžitý přesun do Rybářské zátoky! Posílit tamější obranu! V zátoce vystoupí guvernér na břeh. Zabezpečte a připravte jeho vylodění!

Doufal jsem, že pomocí hlásné trouby moji lidé všechno slyšeli, ačkoliv byl kolem hrozný řev, jak už to ták v bitvách bývá. Divoši žijí v představě, že velká bitevní vřava přinese zároveň velké vítězství. Čas od času vyráželi jaguáři mručení, což nasvědčovalo, že jsou rozptýleni a svolávají se k útoku. Mohl jsem mezi nimi rozlišit dvě velké skupiny. Jedna udusávala, pošlapávala, mlátila a ničila naši úrodu, která chudinka tolik čekala na dobu dešťů, druhá skupina se shromáždila v zátoce, aby deptala odpor našich lidí. A pak tu byla ještě třetí, kterou nebezpečnou snad ani nazvat nemohu. Byli to lidé, kteří se zmítali ve vodě, plavali nebo se zachytávali trosek kánoí. O ně se nikdo nestaral.

Palba našich děl se neminula účinkem. Otočníky zmátla. Obránci Bezejmenné zátoky, mezi nimiž byl také Martin a Ficas, neopustili naštěstí bojiště ihned, ale odpověděli divochům na ničivý oheň našich děl ještě svými zbraněmi. I oni dělali všechno, co bylo v jejich sílách. A nyní vzhůru k Rybářské zátoce!

Dolphin pokračoval ve své cestě bez náročného manévrování plachtami. To bylo naším velkým štěstím. Neztráceli jsme čas. Když jsem se ohlédl, zjistil jsem, že jsem udělal dobře, když jsem svůj nový povel zavelel španělsky. Willy Fry a jeho druh nerozuměli, co jsem svým lidem sdělil. Jedna za druhou následovaly salvy, za což — jak se posléze ukázalo — jsme mohli děkovat jedině Martinově prozíravosti. Ten statečný námořník věděl, že na ústup se může dát teprve tehdy, až v řadách nepřátel způsobí co největší spoušť a vyvolá zdání, že se jich nebojí. Měl jsem na zřeteli jediný cíl: Co nejdříve a nejrychleji na břeh! Už abych tam byl! Situace se zdála být zlá a beznadějná. Josiáš pochopil mé přání, neboť se odhodlal k takovému činu, k němuž člověk sáhne jen v případě velkého rozhořčení nebo je-li opilý. S hrůzou jsem zíral před sebe, jak blízko ke břehu kormidloval naši loď. Nebyl čas ani možnost proti takovému smělému manévru protestovat. Což potom odvázat člun! A tak jsem udělal jednoduše to, co jediné v takovém případě přicházelo v úvahu. Rozkázal jsem, aby Erik s Hansem vypálili nejdříve z mušketových děl k té části břehu, kde jsme zahlédli skupinu kánoí s několika útočníky, kteří se za čluny skrývají. Tady hranice naštěstí ještě báječně hořela, a tak jsem všechno přehlédl. Když dozněla salva, vyšvihl jsem se přes palubu a po laně se spustil do vody. Hindu, ten dobrý chlapec, skočil prostě za mnou. Když jsem se vynořil nad hladinu, abych se rozhlédl, kde jsem, zavířilo vedle mne kormidlo.

Snad mi to nebudete věřit, ale pár temp, a bez velké námahy jsem byl u břehu. Ani ve snu by mě bylo nenapadlo, že uprostřed strašlivého boje se tak snadno dostanu na břeh Mořského květu. Ale co se tak prodírám vodou ke břehu — ještě jsem se celý motal tím rychlým skokem a plival spoustu slané vody, které jsem se nalokal — vidím, jak se proti nám ženou tři divoši a mávají zdviženými oštěpy. Zbraň jsem neměl ani já, ani Hindu. S válečným pokřikem utíkali divoši po písku, potom skočili do vody a razili si cestu k nám. Náhle se popadli za prsa, zavrávorali a padli naznak jako loutky.

Po břehu běželo několik děcek v čele s Trugou. Opustili své chráněné stanoviště v Rybářské zátoce a přispěchali nám na pomoc. Jejich čin byl o to záslužnější, že zpráva o mém záměru sem od obránců Bezejmenné zátoky ještě nedošla. Ale Truga a jeho kamarádi, kteří se znovu spojili, když na Martinův rozkaz opustili všichni osadu, aby se tady opevnili, nás zpozorovali a zpozorovali také to, že se na nás žene několik Aribů, toužících po naší smrti. Byli bychom jim snadnou kořistí, kdyby šípy Trugy a jeho přátel Petard ty tři divochy jednou provždy nezastavily. Pod ochranou chlapců jsme se dostali za šance Rybářské zátoky, kde nás uvítal kapitán Espinoza.

— Pane guvernére, je zle. Neubráníme se jim! Bědoval kapitán. — I my jsme se zrovna chystali vypálit na poplach!

— Všechno bude zase dobré, kapitáne, věřte mi, bude, jak říkám, uklidňoval jsem také svoje přátele, kteří se mezitím shlukli kolem mne, a nakazoval jsem jim: — Neopouštějte svoje pozice. Zakrátko tu budou všichni ostatní. Vydal jsem rozkaz, aby přešli sem. Tady se pustíme do boje s plnou vervou!

Ani jsem to nestačil dopovědět a už se objevil Martin v doprovodu Emilia Ficase a jeho druhů. Ačkoli skoro všichni krváceli, nic vážnějšího se nikomu nestalo. Krvácel i Martin, kterého v boji muž proti muži zranil jeden Ariba.

— Situace je vážná, pane, řekl Martin a dodal: — Ale horší bude, až ztratíme víru v naše vítězství. Musíme věřit, pane a všechno bude zase dobré. Teď už opravdu není třeba mít strach. Náš guvernér je tu s námi!

Martinova povzbudivá slova, jeho odvážné provolání a můj zápal, to vše pomohlo, aby lidem stoupl pocit sebedůvěry. Nyní jsem měl pohromadě celý obranný oddíl Mořského květu, Juana a jeho ozbrojené muže, oba darebáky, kteří však s nadšením a poctivě bojovali, Indiáni a indiánské ženy, Petardy a také Martina, Ficase a Hindua a konečně jsem tu byl i Já sám. Takto spojeni představovali jsme už opravdovou sílu.

Dolphin zatím neochvějně útočil na nepřátele, kteří by li ve vodě nebo na břehu a my vítali ohněm všechny ty, kteří se přibližovali.

Už svítalo, když jsem musel sklíčeně dodat, že je s námi konec, že nás čeká otrávený šíp nebo smrt v plamenech, protože s přesilou se vypořádat nedokážeme.

— Stáhněme se na pahorek a tam se opevněme! Navrhoval kapitán Espinoza, který byl ostatně dočista vyčerpán.

— Stáhněme se do osady, pravil Martin. Jen to však dořekl, vrátil se Truga, kterého jsme vyslali na výzvědy a hlásil, že divoši pronikli do osady, zapálili mnoho chýší a v ostatních drancují. Přiznám se, byl jsem bezmocný. Začal jsem pomýšlet na to, že všechny lidi, kteří tu jsou, nalodím na Dolphin a uprchneme. Tento poslední plán se zdál docela proveditelný i přesto, že divoši svoje řady posílili.

Když vyšlo slunce, ozvalo se z křoví toto volání: — Hej, Robinsone! Hej, slyšíš mě, Crusoe! Tady je Železný pařát a s tolika Ariby, že si to nedovedeš ani představit! Všechny vás čeká smrt a záhuba! Když se ale vzdáte, uvidíte, že Železný pařát je jinačí člověk, než ty! Dá vám milost! Vzdej se, Robinsone Crusoe! Vzdej se!

Naše situace byla opravdu zoufalá. Opevnění nás sice ještě chránilo, ale jak dlouho? Střeliva nám žalostně ubývalo. Neměli jsme ani potraviny; víc než jeden den tu nevydržíme. S hrůzou hleděly ženy a děti vstříc svému osudu. A my stříleli a stříleli, abychom útočníky zadrželi a jejich řady protrhli. Stejně tak si vedly i Petardy, které na svých místech obstály přinejmenším tak, jako Juanovi ozbrojení muži. Zraněných však bylo stále víc a víc, pušky jedna po druhé vypovídaly službu. Síly nám docházely.

Na volání Železného pařáta jsme neodpověděli. Totiž přece: mohutnou salvou, ze všech nejvydatnější.

Železný pařát ještě cosi křičel, ale to už jsme nerozuměli. Vše přehlušila vřava našich zbraní.

— Pane, pohleďte, jaké se to tam ženou mraky! Zvolal vedle mne Martin. — Ať jsem papež, jestli se z toho něco nestrhne!

A vskutku. Martin měl pravdu. Po obloze se hnala černá, chmurná mračna. Byly to monzunové mraky, přinášející bouři. Kdy ale propukne? A jak tak o tom uvažuju — totiž, kdy se asi strhne bouře — zastavila se mi krev v žilách.

Mraky zahalily slunce, ale vidět bylo ještě dost dobře. Rozeznal jsem zátoku, za ni les a v křovinách před námi skrčené Ariby. Všechno jsem dobře přehlédl. A uviděl jsem ještě něco: Dolphin, jehož plachty se proti černým mračnům zdály ještě bělejší. Ale nebyly to plachty jedné, nýbrž dvou lodí!

Vidím už přeludy, pomyslel jsem si celý zničený. Vyčerpání, únava, neustálá úzkost a snad také ten strach způsobily, že jsem na tom už tak, že vidím všechno dvojmo: i naši loď, která míří právě s napjatými plachtami ke břehu, aby snad novou salvou zalila prostranství před námi, které Aribové obsadili, jen co se vylodili.

Dvě lodě místo jedné? Zoufale jsem zíral na Martina, který stejně tak zíral na mne. Stáli jsme za náspem. Obranný val jsme postavili tak, aby v něm byly střílny, z nichž bychom mohli snadněji střílet i vyhlédnout ven. Vzorem nám byly obranné zdi pevnosti. Jednou takovou střílnou jsem nyní sledoval Dolphin: kudy pluje, kde se obrací a kolik času potřebuje k naládování děl a nabití zbrani. Na tom totiž záviselo nové vyplutí, návrat i palba. Můj synovec Josiáš plnil čestně svůj úkol.

Pokaždé, když jsem se za Dolphinem ohlédl, vždy jsem si pomyslel, co dělá asi Rek a můj papoušek. Nechal jsem je oba v kabině. To ale teď důležité věru nebylo.

Mé šálení mě vyděsilo. Ať jsem napínal, zrak jak chtěl, stále jsem viděl přibližovat se dvě lodě. Martin na tom byl podobně, ale dřív se vzpamatoval. Popadl mě za ruku, doslova do ní zaryl nehty, a tak vykřikl, až všichni zdvihli hlavy, ačkoliv jedni právě nabíjeli zbraně nebo je čistili a jiní neochvějně stříleli dál.

— Pane, jedou k nám lodě! Dvě! Jedna je naše a ta druhá, panebože, panebože ….

Espinoza přiskočil k náspu. A přiskočil tam taky Juan.

Oba zvolali: — Lodě! Dvě lodě! Cizí loď!

— To je naše spása, pane guvernére!

Bert poskakoval na jedné noze a smál se: — Lodě, lodě!

Ach, Berte, jaké tys byl tenkrát ještě děcko! A já? Myslel jsem, že jsem se pomátl, že je to jen sen, že já i moji druhové podlehli stejnému šálení smyslů. Ale nakonec jsem přece musel uvěřit, že tu o nějakém šálení nemůže být opravdu řeč.

Dolphin byl starý trojstěžník, onen druh holandské lodi připomínající velmi dávné karavely.

Loď, která plula poněkud vzadu, byla podstatně větší, zvlášť když se k nám otočila bokem. Její stěžně složené z několika dílců — říkali jsme tomuto novému způsobu žertem „námořnická kukátka” — byly mnohem větší, strmější a na předním stěžni se napínaly místo dvou ráhnových plachet plachty tři a tři byly také na hlavním stěžni, jenže daleko mohutnější. A čelen, namouduši, měl rovněž tři plachty! Nebyl to klam!

— Ne, ne, to není klam! Vykřikl jsem a bylo mi jasné, kdo to Jede, na koho se díváme, kdo nám svým příjezdem udělal radost.

Fantom s mým přítelem Willemem coby kapitánem, jemuž jsem já z dávného přátelství říkal kormidelník Willem. Jak víte, náš ostrov zná, vždyť i on se tenkrát podílel na vítězném boji, který jsme svedli, abychom pro anglického kapitána znovu vydobyli jeho loď. V Trinidadu, kde jsme se opět setkali, mi Willem přislíbil, že se na ostrově zastaví, bude-li včas hotov s opravou své lodi. Co jsem se o tom napřemýšlel, přijede, nepřijede? Přál jsem si, aby dojel. Ale nakonec jsem se té možnosti vzdal a dočista na ni zapomněl.

A teď tu byl, jako by doopravdy spadl z nebe, jak se tak říkává, když člověk dostane nějaký nečekaný dárek.

S blížícími se loděmi sílil i vítr. Byl to nádherný pohled na oba koráby, jak pod napjatými plachtami rozrážejí před sebou mořskou pěnu. Ve stínu mohutného Fantoma se dokonce i Dolphin zdál větší.

— Přijela pomoci křičel jsem. — Palte, palte, ze všech pušek, ze všech sil!

Teď se všechno vyřešilo. Věděl jsem, že Fantom je loď o dvanácti dělech se silnou posádkou i s vojáky, jak bývá u brazilských obchodních lodí zvykem.

A kormidelník Willem svoje válečné dělostřelecké umění hned předvedl. Když se veliká loď otočila, aby se přiblížila zátoce a vyhodila tam kotvu, otevřely se najednou všechny střílny. Koule ale nevyletěly z malých falkonetů, jaké jsme měli my, ale z pořádných kulverín. Rány zabubnovaly jako perlíky na útesy, o ně se koule rozletěly. Jaká nádherná muzika pro naše uši!

Fantom, který se tu tak nečekaně objevil, rázem změnil celou situaci. Aribové se dali na ústup. Běželi, utíkali, pelášili z pahorku, polí i křovin kolem zátoky, kde na nás číhali, odkud po nás házeli kameny, vysílali svoje šípy a metali oštěpy a kde se znovu chystali hodit mezí nás hořící louče.

— Pal, pal, pal!

Avšak do velké radosti a nadšení spadly i kapky hořkosti. Jak se to přihodilo, nevím, ale stalo se a mne to nepřestane bolet, dokud budu žít. Když jsem viděl kolem ten radostný jásot, jak Aribové utíkají jako zajíci z hořící faeže, když jsem viděl, jak nás všechny do jednoho strhlo opojení, což bylo v dané situaci zcela pochopitelné — vždyť jsme se už viděli mezi mrtvými — tedy, jak povídám, když jsem to vše viděl, opřel jsem se o násep, zdvihl ruku a zvolal: — Všichni zůstaňte na svých místech! Střílejte dál, braňte se!

Jenže kapitán Espinoza vyskočil v zápalu radosti na val a dával lodi znamení. Vrhl Jsem se k němu, abych jej strhl zpátky a také Martin po něm skočil.

Pozdě. Kapitán Espinoza, zakladatel osady na Mořském květu, padl nazad. Hrot šípu probodl srdce tohoto statečného námořníka a dobrého člověka.

Ještě jsem ho k sobě přivinul, pohladil ho po čele, aby ten ubohý muž pocítil aspoň tento prostý projev lásky a úcty. Z jeho úst však nevyšla ani hláska. Hlava se mu zvrátila nazad. Kapitán Espinoza, můj starý druh v boji, už nebyl mezi živými.

Juan — jeho věrný druh — a jeden z našich španělských bojovníků mu podložili pod hlavu pytel.

Znovu zaduněla lodní děla. A tu jsem spatřil něco, na co bych před pár hodinami sotva pomyslel. Moře se vzedmulo.

Obě lodě se už kolébaly v bezpečném náručí zátoky. Vítr fučel a svištěl. Události na ostrově otřásly i nebem. Z dálky se hnala bouře.

Lodní děla hřměla a chrlila na břeh mezi stojící nebo k útěku se chystající Ariby nespočet kulí. A lepší osud nečekal ani ty, kteří se ve svých člunech vrhli do moře. Bouře, jež se rozpoutala, všechny kánoe bezezbytku převrhla.

Zahlédl jsem, jak mnoho lidí prchá do hloubi ostrova, ale to už mě neznepokojovalo. Věděl jsem, že je dopadneme, jen co se vzpamatujeme a zachráníme osadu, která už bezpochyby stála v plamenech.

Obě lodě vyhodily kotvy blízko u břehu. Na stěžních skasali plachty. Spolu s nimi spustil Fantam na vodu své dva ohromné čluny. Do nich, když se už houpaly na vodě, nasedli ozbrojení námořníci a vojáci z kolonií v pancéřích.

Jako kolikrát v mém životě, přišla pomoc i tentokrát! Přišla ve chvíli, kdy už jsem v ni přestával doufat.

Ve člunech mohlo být dobrých třicet nebo čtyřicet ozbrojenců, mezi nimi — na místě u kormidla — sám můj přítel kormidelník Willem. Také Dolphin spustil člun. Objevili se v něm Josiáš a Šibal.

Kapitán Willem měl na sobě nepromokavou kápi, jaké nosí naši důstojníci v nepohodě. Teprve teď jsem si všiml, že ze mne crčí voda, v botách mi čvachtá a košile se ani košilí nazvat nedá, je samé bláto a bahno a kalhoty stažené pod koleny jsou jeden cár a skoba. Dokonce jsem někde ztratil i opasek, nebo Jsem ho odhodil, aby mi nepřekážel.

Strašlivá noc pominula. Schylovalo se k bouři, nebe bylo zatažené. My, lidé na Mořském květu, jsme se však chystali k oslavám. Přiznám se, že jsem zraky přejížděl po obou lodích, člunech i po severní části zátoky, kde jsem se snažil vypátrat postavy Willyho Frye a Železného pařáta. Byli pryč. Ztratili se, jako by se do země nebo do moře propadli. Zmizeli také všichni Aribové. Země se po nich vskutku slehla, moře je svými stále divočeji se vzdouvajícími vlnami pohltilo. Před námi zůstali ležet buď mrtví, nebo ranění, zejména těžce ranění, kteří s očima plnýma nenávisti bezmocně čekali na svou smrt.

Dalo se do deště. Zvedl se vítr. Vyšel jsem z opevnění. Několik našich mužů v čele s Bertem se vydalo okamžitě na cestu, aby zabezpečili průchod do údolí.

Rozběhl jsem se naproti kapitánu Willemovi. Objali jsme se.

— Přijeli jste v pravou chvíli!

— Snažil jsem se, pane. To bych si ale věru nepomyslil, že rovnou dá boje! Když jsem našel ostrov a zaslechl dunění děl, rány a výstřely, zatrnulo mi. Hned mi bylo všechno jasné, jakmile jsme na břehu zahlédli kánoe kanibalů. A když k nám pak připlula vaše loď a požádala nás o pomoc, neváhal jsem. Jsem tu, jak jsem slíbil, a jako kdysi i dnes uprostřed bitvy. K službám, pane guvernére!

Onen znamenitý muž se přede mnou uklonil. Oč jiného jsem jej mohl poprosit, než aby nám pomohl ostrov prohledat a dopadnout Willyho Frye, kormidelníkova dávného druha z lodi.

— A co Will Atkins?

— Ten už nežije, kapitáne. A nežije bohužel ani ten statečný španělský kapitán Espinoza, kterého jste také znal. Na živu je zato Tom Smith. Podívejte se, jak si vás prohlíží.

— Poznáváš mě, Tome? Přistoupil k němu bývalý kormidelník Willem.

Hrbáč Tom Smith upřel zrak na dobře vyhlížejícího cizince, který nás dnes zachránil, stejně jako jsem tehdy zachránil já jeho. Ponuře pravil: — Poznávám, pane, jsem vám k službám. Byl jste kormidelníkem na lodi.

— To máš pravdu. Kormidelníkem. Zasmál se Willem. — Jen aby sis to pamatoval také pro příště, Tome!

Mezitím přišel i můj synovec Josiáš, který s hrůzou pohlédl na bezvládně ležící tělo mrtvého kapitána Espinozy. Svého bratra Berta objal tím radostněji. Josiáš by věru nebyl z rodu Crusoeů, kdyby s sebou v podpaždí nepřinesl pořádnou košili a šaty, abych se mohl konečně převléknout do suchého.

Za divého větru začaly zalévat ostrov přívaly deště. Rozhlédl jsem se. Náhle mě přepadl pocit jakéhosi překrásného snu. Ať jsem pohlédl kamkoliv, všude čekali na rozkaz ozbrojení muži. Takový pohled nám dodal sílu, a přesto, že jsme ztratili největšího muže z našich řad, hleděli jsme radostně vstříc příštímu.

— Jaký je váš rozkaz, pane guvernére? Zeptal se kapitán Willem.

— Vyrazme rychle k osadě. V protější zátoce, kde jste tenkrát byl, hoří domy. Musíme zachránit, co se dá. A pochytat, svázat a zneškodnit ty, kteří nás přišli zahubit!

Kapitán Willem se znovu uklonil: — K vašim službám, pane guvernére. Očekávám váš rozkaz, kterým směrem se máme dát.

Pokynul jsem Trugovi, jenž se při mně neustále držel: — Převedeš kapitánův oddíl přes pahorek. My se vydáme údolím.

Indiánský chlapec se šťastně usmál: — Truga být věrný, Truga být velitel, jak říkat kapitán!

— Ženy a děti zůstanou pod ochranou Emilia Ficase a dvou ozbrojených mužů, nařídil jsem. — Ti se postarají také o pomoc lodím, pokud by bylo třeba. Ostatní půjdou se mnou. Vzhůru, zachráňme osadu!

Spustil se liják. Ohlašoval příchod opožděné doby dešťů.

Fantom stál blízko břehu jako jakýsi obrovský hrad plný děl. Vedle něj naše malá loď Dolphin. Věděli jsme, že nic zlého se nám teď už přihodit nemůže.

DOSLOV, JAK MÁ BÝT

Jednoho sychravého březnového dne roku 1695 zakotvila u hullské rejdy znovu loď mého synovce Josiáše.

Bez dvou týdnů a čtyř dní jsem byl mimo domov téměř celý rok. V Yorku jsem shledal všechno v pořádku. Bertova žena se osvědčila jako dobrá hospodyňka, můj dům udržovala v čistotě a moje děti pěkně povyrostly. Vděčně přijaly dárky, a jak jsem tušil, nejvíce se radovaly, že jsem jim přivezl zpátky papouška. Měly radost také z indiánského psa Reka i malé opičky, kterou jsem v Santosu dostal od svých starých přátel. A jásaly i nad Hinduem, indiánským chlapcem, který se zpočátku ostýchal, ale nakonec se se svým novým domovem spřátelil. Víc než mne obdivovali yorští měšťané Hindua, ačkoliv se za krátko roznesla zpráva, co jsem všechno za své poslední mořeplavby prožil. Bertova žena, z které se zatím stala velmi moderní měšťanka města Yorku a která jako každá žena byla velmi upovídaná, pospíchala všem sousedům povědět, co se jejímu muži, strýci a švagrovi přihodilo na souši i na moři. A sousedé nelenili vyprávět o našem dobrodružství dál, a tak si zakrátko celý York šuškal o tom, co se všechno během jediného roku přihodilo mořeplavci a obchodníku Robinsonovi Crusoeovi, který má své državy dokonce na druhé straně oceánu.

Jeden za druhým podávali si u mne dveře, aby na vlastní uši slyšeli, jak to bylo, že jsme nejednou stáli na pokraji smrti, a jaké rozličné příhody jsme na dálných mořích zažili. Jedním z nejváženějších návštěvníků byl šerif našeho města, pan Snowless, který — k největšímu údivu všech měšťanů — k nám zavítal se svou ženou i syny. Pan Snowless se totiž cítil roven spíše králi než nám, prostým občanům. Na všechno se vyptával, všechno, co jsem s sebou přivezl, prohlížel, a když jsem jej dokonce podaroval nádhernou mořskou lasturou, která mohla mít dobrých čtyřicet liber, prohlásil, že kněží mohou reptat jak chtějí, můj papoušek ať si od dnešního dne breptá taky co chce. Může žít spolu s námi, do domu sedláka Hasseho jej vozit nemusíme. Pan Snowless, očividně pyšný na svou mušli, dřel se s ní sám až do kočáru.

Jakmile jsem se vrátil z cest, vzkázal jsem do Londýna panu Defoeovi, aby navrhl, jak bychom se sešli. Pan Defoe mi napsal, že je z vězení pro dlužníky už dávno doma. Jednu dobu že se zabýval pálením cihel, teď se mu ale dostalo velké pocty od samého krále: Píše na něj ódy, písně a básně. To mu však nikterak nebrání, aby se do Yorku co nejdříve nerozjel. Nedlouho po této zprávě se pan Defoe také objevil. Jeho příjezd pro mne znamenal dvoudenní příjemné vytržení. Pověděl jsem mu všechno, co se při mé poslední cestě událo. Ptal se, proč stále mluvím o „poslední” cestě. Řekl jsem, že k tomu mám důvod. Chci, aby správu nad mými zámořskými statky převzali moji synové a aby ode mne pochytili touhu po cestování. Já už jsem prožil všechno, co člověk ve svém životě může prožít. Na to pan Defoe pravil, že se mnou souhlasí. A navíc je skutečný zázrak, že po tom všem, co jsem zažil, jsem stále tak svěží.

Pan Defoe si moje vyprávění poznamenal a slíbil, že ze všech mých dobrodružství sepíše knihu. Já mu na oplátku přislíbil, že mu zakrátko, jakmile budu hotov, předám svůj Deník, jak jsem to udělal už s prvním svazkem svých zápisků. Na to on řekl, že mě poslouchá stejně rád, jako si čte v mém Deníku. A tak jsem mu podrobně vypověděl všechny události, zejména o mém loučení s Mořským květem …

— Dolphin, vyprávěl jsem dál panu Defoeovi, — se vypravil s novou posádkou, za niž vděčím kormidelníku Willemovi, do Brazílie. Při plavbě jej po celé cestě “provázela velká obchodní loď Fantom. Když jsem naposledy pohlédl k Pozorovatelně, mizící mým očím v dáli, a na vlajku třepetající se na vrcholku, byly za mnou úspěšné týdny. Dalo nám Velkou práci pročistit ostrov a dopadnout nepřátele, kteří se tam schovali. Povedlo se nám to beze zbytku.

Vědom si toho, že na Mořském květu je všechno v pořádku, plavil jsem se dál do Brazílie. Tam bylo mou další povinností domluvit se s nějakým obchodníkem, aby rok co rok zajížděl se Svou lodí na ostrov a přivážel mi odtamtud pachtovné a Martinův dopis. Ten bude pro mne zároveň zprávou i objednávkou závaznou pro příští rok.

Obchodník přislíbil, že tam z Brazílie se svou lodí, na níž jsem pro své poddané nechal nyní poslat všelijaké zboží, zajede vždy ke konci doby dešťů. Na lodi odcestovalo také sedm žen, které mi doporučil převor kláštera svatého Augustina, neboť tam tyto ubohé vdovy, o něž se klášter staral, najdou pro sebe určitě muže. Převorovu nabídku jsem s díky přijal. Věděl jsem, že Erik, Hans, Šibal, Silák, kovář i tesař a dále oba druhové Železného pařáta jsou svobodní.

Proto jsem také později neposílal žádné ženy z Anglie, ačkoliv jsem to Šibalovi a Silákovi slíbil. Nechtěl jsem, aby mezi brazilskými, indiánskými a anglickými ženami vznikaly nějaké nesrovnalosti. Na takové věci musí pamatovat každý guvernér, což teprve tehdy, je-li od své državy tak daleko.

Moje cesta do Brazílie, jež proběhla naštěstí bez všech problémů, se také úspěšně uzavřela. Zboží, které jsme s sebou přivezli, jsme výhodně zpeněžili. Největší význam pro mě mělo však to, že mi můj starý dávný soused mých statků, lisabonský Portugalec — jmenoval se ale po rodičích, kteří byli Angličané, Wells — vzkázal, že mě stále ještě čeká slušný majetek, i když byl můj statek prodán. Na kupní listině nebyly totiž některé části mých pozemků zaznamenány, jelikož při vyměřování došlo k chybě. Tak jsem tedy nabyl obrovskou sumu peněz, která mi skutečně vynahradila všechno to, o co jsme s Josiášem přišli. A zbyly i peníze na koupi Dolphina, jak jsem si předsevzal. Z mého milovaného synovce se tak stal obchodník, rejdař i kapitán v jedné osobě. Loď jsem totiž svěřil jemu s tím, aby potom za šťastnějších okolností, než za jakých jsem začínal já, vzal s sebou jako námořníka některého z mých synů.

Pan Defoe všechno vyslechl, všechno si zaznamenal, dokonce i to, že námořníka Toma Smithe jsme vysadili na břeh v San Salvadoru, kde jsme zakotvili. Ten ubožák naříkal, ať ho necháme na lodi, ale já jsem mu už nevěřil; ztratil se v přístavním davu. A tady jsem se také rozloučil se svým přítelem Willemem, jemuž jsme měli za co děkovat. Kapitán Willem mi slíbil, že jakmile přijede do Anglie, navštíví mě.

Když jsem se s panem Defoem rozloučil a jeho londýnský dostavník kodrcal už ze vrat zájezdního hostince, mávali jsme na sebe jako staří přátelé.

Na jaře roku 1695, právě v mé zahradě rozkvetla švestka, zaklepal u nás jiný milý host. Už se stmívalo, okna našeho domu byla otevřena do zahrady, odkud do místnosti stoupal příjemný chlad. Seděl jsem u sekretáře, opíral se o jeho desku a v zamyšlení jsem si snad i trochu zdříml. Probudilo mě Rekovo vrčení.

Před domem zastavil kočár. Kdo to může být?

Popadl jsem lucernu, otevřel vrata a zastavil se na prahu. A jak tak zdvihnu lampu, koho nevidím: Kdo to ke mně přijel! Pan Morgan byl jedním návštěvníkem, Hej Tom druhým!

— Musíte mi odpustit, podával mi ruku Morgan a soukal se zpod kožené plachty kočáru, — že jsem k vám, pane Crusoe, vpadl jen tak bez ohlášení. Přijel jsem včera a pozítří večer už musím být na londýnské radě admirality; a pak zase zpátky na moře. Mám velmi málo času.

Laskavými slovy jsem věhlasného hosta pobídl, aby vešel do mého domu. Vzbudil jsem Berta a jeho ženu, ať přinese na stůl nějaké jídlo a pití.

— Zdalipak jste, pane Crusoe, dostal takový kožený váček a dopis, když jsme se rozloučili? zeptal se šibalsky velký korzár.

Vstal jsem, neřekl ani slovo, přistoupil k sekretáři a vyňal bedlivě střežený váček i dopis. — Hle, pane Morgane, zde je ten dopis! a potom jsem četl: — Přijměte v dobrém jako zálohu za portugalský ostrov portugalské zlato. Váš oddaný Morgan!

Pirát bouchl zvesela do stolu: — Namouvěru, je to on! Potrpím si na vyrovnané účty, pane. Patří vám proto ještě sto zlatek. O poklady, které jsme vaším prostřednictvím našli, jsme se podělili. Když odpočteme sumu, kterou jste již dostal, je toto váš podíl. Nikdo nemůže říct, že by Morgan svému slovu nedostál.

Hej Tom se chutě zasmál, až jsem se nad takovou nezdvořilostí podivil.

— Nikdy jsem o vašich slovech nepochyboval, pane Morgane, řekl jsem.

— Já o vašich také ne, pane Crusoe. Hej Tome, vyplať peníze! A co se týká ostrova, drahý pane, to je velký objev! Namouvěru. Tobago zná jako můj hlavní stan už kdekdo. V dnešním světě se sotva najde nějaká pořádná skrýš. A tak se přesuneme na portugalský ostrov. O ostrově jste však věděl vy a vy jste mi řekl, kde ho mám hledat. Ostrov, pravda, jsem už potom našel sám. Máte ale právo, aby vám z něj Morgan a piráti platili pachtovné.

Zkoprněl jsem. Když mi byl na pomoc seslán kormidelník Willem, byla to nečekaná milost nebes. Nečekaný byl také výsledek mé brazilské cesty, dohoda se salvadorským obchodníkem i hladký a klidný průběh plavby až domů. A teď ještě navrch těch sto zlaťáků, které Hej Tom položil na stůl.

Vstal jsem a slavnostně pravil: — Jakože se jmenuju Robinson Crusoe a ne jinak, co vám teď povím, pane Morgane, je pravda. Do konce svého života budu neskonale zavázán dvěma mořeplavcům, jedním jste vy, který se tenkrát náhle objevil a pomohl nám. Druhým je můj přítel Willem, kterého jsem sice čekal, ale nakonec jsem se naděje v jeho příjezd vzdal. Umíte si snad představit, že bych od vás nebo od svého přítele přijal za cokoliv peněžitou daň? Dokonce ještě za to, že jste mi přišli na pomoc?! Nikdy, pane! S portugalským ostrovem naložte tak, jak uznáte za vhodné. Já z něj nechci ani groš daně!

Také Morgan povstal. Stiskl mi ruku a pak zvedl pohár vína: — Pane Crusoe, možná jsem vám už říkal, že k vám, který jste dokázal, čeho je člověk schopen, když má vůli žít, cítím zvláštní úctu. Když jsem se o vás doslechl, řekl jsem si: to je tvůj člověk. Bohužel je to pravda jen zčásti. A vidíte, už vás zase lákám na moře. Snad byste si ale mohl neznámý ostrov, který jste pro mě chtě nechtě objevil, prohlédnout. Kdykoli se vám zachce, je Morgan k vašim službám. Myslím, že nebudete litovat.

To už jsme znovu usedli, zapálili si dýmky a pozvedli číše na naše zdraví. Zahleděl jsem se do světla svítilny. Dlouze jsem tak hleděl. A velmi, velmi jsem posmutněl. Tiše jsem pronesl: — Pane Morgane, chcete-li mé dobro, nemluvte přede mnou o žádné plavbě. Teď bych si rád odpočinul. Ne nadlouho, jen abych si trochu oddychl. Je totiž velmi snadné volat mořeplavce na loď vábničkou, že na něj kdesi čeká dálný ostrov.

Morgan přikývl. Neřekl ani slovo. Mlčeli jsme. Věděli jsme proč.