Joseph Alexander Altsheler

Poslední náčelník

KAPITOLA I - VYSTĚHOVALCI

Dlouhá karavana vozů postupovala jen zvolna zvlněnou prérii, rozpalovanou den co den žhavým sluncem měděné barvy.

Na jednom z těch vozů na lůžku z pytlů a houni ležel mládenec smrtelně bledé tvare, z jehož úzké hrudi se jen namáhavě dral chrčivý dech. Vedle vozu kráčel jiný mládenec, vysoké statné postavy, ruměnné tváře, bratr churavého. Kráčel pevným, dlouhým krokem a přes tu chvíli pohlédl ustaraně na bledou tvář neklidně spočívající na pytlové podušce.

Bratři Richard a Albert Howardovi byli od dětství spjati pevnou a něžnou bratrskou láskou. Richard zdědil po otci statné, zdravé tělo, Albertovým dědictvím po matce byla štíhlá postava a celková tělesná křehkost. Rodiče chlapců zemřeli už před mnoha léty, vychovala je stará teta, která vydechla naposled o loňských vánocích. Teď byli chlapci odkázáni sami na sebe.

Albert churavěl vlastně už od dětství: neprospíval mu zřejmě vlhký vzduch rodné Illinois. A tak teď mládenci využili první vhodné příležitosti a rozhodli se, že se přestěhuji do Kalifornie.

Dny zlaté horečky sice už dávno minuly, pro mladé lidi měla však tato pohádková země stále dost kouzla a přitažlivosti a kromě toho Richard věřil, že dlouhá cesta suchou prérií i vlastni kalifornské podnebí upevní Albertovo narušené zdraví. A tak se přidali k první velké vystěhovalecké výpravě, která si vybrala za konečný cíl – Kalifornii.

Teď právě jeli po rozlehlé pláni, jež se táhla na západ od řeky Missouri. Jeli už několik týdnů a nejméně stejně dlouhý díl cesty měli ještě před sebou. Několik týdnů cesty jednotvárnou, rozžhavenou, nekonečnou pláni.

Richard vyskočil na vůz a zatáhl plachtu, pod níž ležel jeho bratr. Před chvílí ji roztáhl – aby se Albertovi lépe dýchalo. Ale vzduch byl stejně těžký a dusný venku i uvnitř vozu, a navíc paprsky odpoledního slunce padaly teď přímo do míst, kde odpočíval nemocný chlapec. Takhle aspoň ochrání plachta Alberta před palčivým sluncem.

Náhlá změna světla v šero Alberta probudila. Nadzvedl se na loktech, odhodil plátno zakrývající přední stěnu vagónu a zeptal se slabým hlasem: „Je něco nového. Dicku?“

„Nic, Ale. Klidně spi dál.“

„Kdybychom aspoň už byli někde, kde jsou stromy, kde teče řeka. nebo alespoň potok. Kde je zelená tráva. Kde se pasou jeleni a losi.“

„Však se dočkáš, ale,“ utěšoval bratra Dick. „Věčně přece tahle poušť trvat nemůže. Přijdeme do hor a všechno bude jiné.“

„Jak se daří tvému bratrovi?“ přerušil Dicka rezavý, nepříjemný Klas. „O nic líp, jak vidím. Pořád sedí ve voze a zatěžuje naše zvířata.“

Ten hlas patřil Samu Conwayovi, vůdci vystěhovalecké výpravy Byl to muž nerudný, surový, kterému nepříjemná povaha, vyzařovala ze zapadlých, pichlavých oči, z celé tváře znetvořené několika jizvami. Dick a Albert ho z duše neměli rádi. Taky teď Dick zrudl: pohanou a zlostí.

„Bratr je nemocný, a proto smí zůstat ve voze třebas celou cestu. Zaplatili jsme svůj podíl na této výpravě, a dali jsme dokonce víc než mnozí druzí. To vy dobře víte!“

Conway zlostně mávl rukou. Kdyby to byl kdokoli jiný, dal by mu poznat svou sílu a moc. Ale s Dickem Howardem se do křížku pouštět nechtěl. Chlapec byl vzrostlý jako dub. darmo by si o něj Conway otloukal pěsti. Proto jen vztekle zabručel: „Ale nesmluvili jsme si, že povleču s sebou – mrtvolu!“ Albert Conwayova slova naštěstí neslyšel. A tak Dick jen zaťal zuby: kdyby se pustil do další hádky, Conway by určitě začal křičel, a Dick nechtěl, aby nešetrná slova zbytečně zraňovala jeho útlocitného bratra. Musel jich už během cesty spolknout pořádný díl.

Vůbec ta jejich účast v této karavaně byl velký omyl, to Dick poznal hned první týden cesty. Vystěhovalci byli snůškou lidi nejrůznějších povah a povolání a převažovali mezi nimi bohužel lidé suroví, drsní, mnozí s temnou minulostí. Ale jednou se chlapci rozhodli, a tak museli vydržet až do koříce.

„Co říkal Conway?“ zeptal se Albert, když vůdce odešel, „Nic důležitého. Jen vrčel, jako vždycky. Má zřejmě radost z toho, když může říkat zlé věci. V životě jsem nepoznal tak protivného člověka.“

Albert zmlkl a pokusil se znovu usnout. Měl nemocné plíce a po několika dnech pochodu musel ulehnout a od té chvíle pořádně nevstal. Také Dick mlčel. Horký prach mu spaloval tváře, vnikal do očí, do hrdla. Jazyk měl napuchlý, vyschlý, ležel v ústech jako cizí, nepřátelská věc, jež mu zabraňovala volně dýchat.

A přece i Dick by si mohl klidně sednout do vozu, chvíli si odpočinout, řekl Conwayovi pravdu: opravdu zaplatili větší díl než ostatní – snad proto, že se přihlásili jako poslední a nikoho tu v karavaně neznali. A pokud šlo o práci, Dick dělal nejmíň za dva, tedy za sebe i za Ala, a často ještě pomohl druhým, slabším. Ale Conwayova slova urazila jeho hrdost, a tak se rozhodl, že nedá najevo, že je unavený.

Sam Conway zatím došel až na konec karavany a teď se rychle vracel opět do čela, kde bylo jeho místo. Když míjel Dicka, zavrčel:

„Jasné slunce říkal, že už zítra, nejdéle pozítří uvidíme hory. To je dobrá zpráva, protože v horách se dostaneme k dobré vodě, a hlavně ke zvěři. Potřebujeme už všichni čerstvé maso!“

„To teda potřebujem,“ souhlasil Dick. „A vy věříte všemu, co říká Jasné slunce?“

„To se ví, že věřím. Copak nás nevedl dobře celou cestu? Jak to vlastně myslíš?“ Conwayův hlas byl vyzývavý, hádavý. Nesnesl, aby mu někdo odporoval nebo aby pochyboval o tom, co říkal. Ale Dick se předáka nebál, klidně se mu díval do očí.

„Já Jasné slunce moc rád nemám a nevěřím mu. Nevím proč, ale je to tak. I když mi nikdy osobně neublížil, ani mi neřekl jediné křivé slovo. Myslím si, že není docela přirozené, když Indián, jako je on, si oblíbí bělochy a dává jim přednost před vlastním plemenem.“

„To jenom dokazuje, jak jsi nezkušený,“ zasmál se drsně Conway. „Jasné slunce je ostrý chlapík, ostřejší než ocelová past. Pochopil, že čas Indiánů je nenávratně pryč, a proto se přidal k nám, k bělochům. A proč by taky zůstal u těch, kteří prohrávají, kteří musejí prohrávat? Je to tak, jak řikám. Jasné slunce uvažuje stejně jako já.“

Dřív než mohl Dick odpovědět, objevil se ten, o něhož se chlapec s předákem přeli: Jasné slunce.

Byl to krásný člověk, důstojný představitel svého statečného plemene. Navzdory tomu, že měl šaty. jaké nosili běloši, a že jeho tvář dokonce stínil měkký, široký klobouk, nikdo ho nemohl považovat za bělocha. Měl husté černé hrubé vlasy, měděnou pleť a vyčnělé lícní kosti. V této chvíli. měl pouze úlohu obyčejného průvodce karavany, jeho vzhled a zjev však příslušely vůdci.

„Slyšel jste. Jasné slunce?“ zachraptěl Conway. „Dick Howard mysli, že jste se s námi až příliš spřátelil, říká, že není přirozené, když člověk vaší pleti nám dává přednost před vlastním plemenem!“

Dickovy snědé tváře se zarděly. Vrhl vzteklý pohled na Conwaye, pak stočil zrak na Indiána. Ale Jasné slunce se netvářil nijak uraženě.

„Proč by to nebylo možné – a přirozené?“ zeptal se Indián dokonalou angličtinou. „Byl jsem vychován v misionářské škole, většinu života jsem se stýkal pouze s bělochy, poznal jsem vaši civilizaci a mám ji rád.“

„Slyšíš, chlapče?“ zvolal vítězně Conway. „Teď jsi to slyšel na vlastni uši. Něco vám řeknu. Jasné slunce. Věřím vám a spoléhám na vás Jestli nás někdo může dovést až do Kalifornie, pak jste to jedině a pouze vy!“

„Je to moje povinnost a tu také beze zbytku splním!“ odpověděl Jasné slunce angličtinou, které se tak výborně naučil v misionářské škole.

Indiánovy oči se na okamžik setkaly s Dickovým upřeným pohledem. Chlapec se zachvěl: četl v těch černých očích něco, o čem Sam Conway nemluvil. Vzdor, odpor, dokonce i nenávist. Pak zář v Indiánových očích pohasla, Jasné slunce odvrátil hlavu a volným krokem odcházel na své místo v čele karavany.

Dick se za nim díval, dokud mu nezmizel z dohledu. O Jasném slunci toho Dick Howard mnoho nevěděl. Nevěděl ani. z kterého kmene Indiánů pochází, Někdo říkal, že je Sioux. druhý tvrdil, že je z kmene Vraních Indiánů a třetí byl přesvědčen, že Jasné slunce je Čejen Poněvadž si pak nemaloval tvář a oblékal se vždy jako běloch, zůstával jeho pravý původ nadále tajemstvím. Jen jedním si všichni – včetně Dicka – mohli být jisti: že je to člověk silný, mocný a vlivný.

Indiánova postava zmizela mezi vozy a Dick zvedl zrak výš, pod obzor, který právě zkrvavěl západem slunce. Odraz zlatých a červených pruhů, jež zbarvily obzor, padl na zem, širá poušť ztratila svou únavnou jednotvárnou hněď a najednou, aspoň na pár minut, zkrásněla.

A v tom žlutorudém západu náhle zarachotily vozy, zaskřípaly a zastavily se.

Konečně? Albert sebou trhl, probudil se a posadil se.

„Noc a tábor!“ hlásil vesele Dick. „Je ti líp?“

„Je. Jakmile přestane to úmorné vedro, hned se mi líp dýchá,“ řekl Albert a opatrně sklouzl z vozu, aby podle svých sil pomohl bratrovi s přípravami na noc.

Dick, pravda, pomoc nepotřeboval, udělal hravě práci za dva a ještě pomohl sousedovi. Ale když Al trochu pomáhal, neměl aspoň tíživý pocit, že je na obtíž.

Napřed tedy odstrojil Dick koně, opatřil ho na noc a pak se vydal do prérie pro suchý buvoli trus na oheň.

Když se vrátil, pomohl ostatním dokončit kruh z těžkých vozů, mezi kterými vystěhovala vždy nocovali, a pak rozžehl jako první oheň. Podobných ohňů vzplálo v jejich vozovém kruhu ještě jedenáct a v jejich jasném světle připravil Dick večeři, Usmažil na pánvi slaninu a kousky sušeného hovězího masa, uvařil kávu a nad ohněm opekl i chleba.

Najedl se pak s chuti do sytosti a s radostí sledoval, jak i Albertovi začíná zase chutnat. Zřejmě se už dostal z nejhoršího, a dorazí-li včas do hor, bude Al zachráněn.

Když se najedli, vytáhl Dick z vozu těžký plášť, který přehodil Albertovi přes ramena.

„Noc bude dneska studená, mohl bys ještě nastydnout. Zpředu tě spálí oheň, a záda ti sežehne mráz.“

Albert se pohodlně natáhl k ohni a pozoroval zamyšleně jeho plameny. Dick si sedl vedle něho a opékal kus slaniny nabodnutý na špičatý prut. Ani jeden z nich však neslyšel lehké kroky, jež se blížily k ohni. Teprve když do světla vstoupila vysoká postava, trhli sebou. Z výšky na ně shlížela klidná tvář Jasného slunce.

„Vemte si od nás kousek slaniny!“ vyzval Indiána Dick, když se vzpamatoval z překvapení.

Ale Indián jen zavrtěl hlavou.

„Děkuji, už jsem jedl. Přišel jsem se jen zeptat, jak se daří panu Albertu Howardovi.“

„Dnes je to dobré. Dlouho už nejedl s takovou chuti jako dnes. Bude-li to takhle pokračovat, brzy zhltne celého buvola. Jen co bude mít tolik sily, aby ho sám mohl skolit.“

Jasné slunce se usmál a usedl k ohni dva metry od Dicka. Měl zřejmě dneska hovornou náladu a Dick doufal, že se od moudrého Indiána něco dozví.

„Jestlipak jste už také slyšeli o tom, že nahoře na severu v horách, kterým vy říkáte Černé, našli lidé zlato?“

„Včera mi o tom někdo říkal, ale já tomu nevěnoval příliš pozornosti,“ odpověděl Dick.

Jasné slunce se zamyšleně zadíval do ohně; v jeho záři jasně vystupoval každý rys jeho ostře řezané tváře. Nejnápadnější byl kromě očí – nos, lehce zahnutý, podobný ptačímu zobanu.

„Ale to nestojí za pozornost,“ pokračoval po chvíli, pečlivě vyslovuje každou hlásku řeči, kterou dokonale ovládal, jež však přece jen byla pro něj řečí cizí. „Voláni zlata jasně doléhá k uším bílého muže. Volá k němu ve dne, volá k němu v noci. Myslíte si, že ti lidé, s nimiž cestujete, skutečně míří k nějakému vytčenému cíli na pobřeží západního moře? Kdepak, jsou jako listí poháněné větrem. Vítr teď věje k Černým horám, kde prý objevili zlato, a tak i vaši lidé zamíří už zítra tímto směrem.“

„Ale naše smlouva zaručuje, že dojdeme až k Tichému oceánu. Albert a já jsme Zaplatili žádaný podíl, dokonce jsme dali ještě víc než jiní. To Conway nemůže zapřít!“

Indián vrhl na Dicka pohled, v němž chlapec jako by postřehl – výsměšek. Či to byl jen mámivý odlesk ohně?

„Co je Conwayovi po nějaké smlouvě?“ vysvětloval dál Jasné slunce. „Teď jsme v divočině a pustina se táhne na všechny strany mnoho set mil. Sem nikdy nedosáhne zákon bílého muže, tak proč by Conway dbal nějaké smlouvy? Kromě toho většina vystěhovalců si přeje odbočit k severu, tam kde je zlato.“

Tu se do hovoru vmísil Albert. Mluvil vzrušeně, až se zajikal.

„A proč bychom nemohli jit s nimi, Dicku? Na pobřeží Tichého oceánu nás nic nečeká, cestujeme přece jen tak nazdařbůh. A je-li opravdu v Černých horách zlato, snad ho i my najdeme.“

Dickovi se zaleskly oči. Al měl pravdu: je přece jedno, kam dojedou. Hlavně že budou pryč z Illinois, kde podnebí Albertovi nesvědčilo a kde srdce stále drásaly vzpomínky na zemřelé rodiče. A co když opravdu najdou zlato!

„Samozřejmě že půjdeme, Ale. A do roka budeme mít aspoň tunu zlata.“

Jasné slunce si prohlížel střídavě oba chlapce. Statného Dicka i slabého Alberta. A Dickovi se zdálo, že vidí v Indiánových černých očích nový výraz: stín neurčité výtky. Ten výraz ho dráždil. Snad si Jasné slunce nemysli, že Albert a on se nevyrovnají ostatním zlatokopům?

„Jsem dost silný a zkušený,“ prohlásil pevně. „Dovedu kopat za dva, bude-li třeba. Ale Albert brzy zesílí, jen co dojdeme do hor, na zdravý vzduch.“

„Nikdy jsem nepochyboval o tom, že jste silný a odvážný,“ odpověděl vážně Indián. „Víte však, že Černé hory jsou zemí Siouxů? A Siouxové rozhodně netouží po příchodu bílých mužů. Je to velký a mocný kmen, nebo spíš národ několika spojených a spřízněných kmenů, nejmocnější indiánský národ na západ od řeky Mississippi.“

Při posledních slovech Jasné slunce mimoděk zvýšil hlas, mluvil slavnostně, se zjevnou hrdostí v hlase.

„Jste taky z kmene Siouxů?“ vyhrkl bezděčně Dick.

Indián na něho vrhl vyčítavý pohled.

„Ode dne, kdy jsem vstoupil na cestu bílých mužů, nemám svůj kmen. Ale jak jsem řekl: Siouxové považuji Černé hory za svůj majetek a nikdy se ho dobrovolné nevzdají. Je to velký kmen, který čítá mnoho tisíc zkušených bojovníků. Svou zem si dokáží uhájit!“

„Naše vláda se postará, aby k válce nedošlo,“ prohlásil Dick, ale jeho hlas nezněl příliš přesvědčivé.

„Sem do hor hlas vaši vlády nedosáhne. O smíru jste měli uvažovat dřív, než jste ho svévolně porušili,“ odpověděl Jasné slunce chladně.

Než mohl Dick namítnout, že i mezi bílými vůdci jsou lidé rozumní a mírumilovní, objevila se v kruhu světla vrhaného ohněm hřmotná postava. Byl to Sam Conway.

Podezíravě pohlédl na Indiána, pak na bratry Howardovy.

„Vysvětlujete jim, Jasné slunce, kdy už konečně vstoupíme na území Kalifornie?“ zeptal se Conway řezavým hlasem.

Dick se zájmem sledoval Indiánovu tvář. V karavaně se všichni surového Sama Conwaye báli, Jasné slunce však měl zřejmě pro strach uděláno. Klidně pohlédl Conwayovi do očí a odpověděl:

„Nic takového jsem neříkal.“

„To je dobře,“ zafuněl Conway. „Protože do Kalifornie vůbec nepůjdem – aspoň ne letos. Rozhodli jsme se – a je to přáni všech! – odbočit k severu, do Černých hor, kde objevili nové zásoby zlata.“

„Takže už je rozhodnuto?“ zeptal se Dick.

„Ano, je rozhodnuto!“ přisvědčil Conway. „Jestli se vám to nelibí, můžete si dělat, co chcete.“

„Třebas sami pokračovat v cestě k pobřeží, ne?“ zeptal se ironicky Dick.

„Třeba. Mně je to jedno!“

„Jenže to my neuděláme! Máme na výpravě svůj podii, přinejmenším jeden vůz se spřežením, a o ten se nedáme připravit. Krom toho i my chceme zkusit štěstí v Černých horách. Proto půjdeme s vámi!“

Conway se zamračil a vztekle uhodil do bočnice vozu. To však bylo to jediné, co mohl udělat. Věděl, že nemůže bratry z karavany vyhnat. Nedopustili se ničeho, co by ohrozilo život nebo bezpečí ostatních, a to byl jediný důvod, který mohl znamenat ztrátu podílu na výpravě a nucený odchod.

„Tak si zůstaňte, nikdo vás nevyhání!“ zabručel Conway a otočil se k chlapcům zády. Na odchodu houkl ještě přes rameno: „Ale jak to dopadne, až dorazíme do hor, za to si už odpovědnost neberu. Tam se asi rozejdeme a každý si pojede; dál na vlastni pěst!“

Načež spěšným krokem zmizel ve tmě. Současně s nim se vytratil i Jasné slunce, který však zamířil opačným směrem.

„Co tomu říkáš?“ zeptal se Dick bratra, když kroky obou mužů odezněly ve tmě. „Proč asi se Jasné slunce tak rozpovídal?“

Albert chvíli přemýšlel a pak řekl:

„Myslím, že to měla být výstraha. Výstraha jenom pro nás dva. Vsadil bych se, že nikomu jinému v karavaně Jasné slunce nic podobného neříkal. Ale já stejně chci jít do Černých hor s ostatními!“

„Já taky, Ale. Už mě netěší ta jednotvárná pouť prérii, těším se na hory, na les a řeku, kde i tobě se bude líp dýchat. Uvidíš, jak se v horách brzy uzdravíš. A pak – zlato! Představ si, Ale, že budeme mít zlato, že z nás budou boháči!“

Albert se usmál. I jeho lákala představa třpytivého zlata, o kterém toho už tolik četl. Zatím pouze četl!

Zabalil se do pokrývek i do příjemných vzpomínek na to, co kdy slyšel nebo četl o kutáni zlata, o zlatonosných žilách, o pisku, kamenech, valounech zlata, a za chvíli už spal tvrdým, zdravým spánkem.

Zato Dick marně přivolával sen na unavená vička. Také on myslel na hroudy zlata, myslel také ale na Conwaye, na to. proč je nemá rád a zda jim nakonec neprovede nějakou nekalotu. Přemýšlel a snil s otevřenýma očima, pozoroval tmu, jež stále houstla a houstla. A jak se tak díval do tmy. uviděl náhle za kruhem světla z ohně na temném pozadí stín. Stín postavy, kterou jako by znal, jako by v nejasném stínu rozeznával známé rysy. Rychle vstal a vykročil z ohnivého kruhu do tmy.

Tu v dálce před sebou spatřil druhý stín, který přicházel z prérie. Stín ten se brzy spojil se stínem první postavy a vzápětí oba stíny zmizely v husté tmě, kam už Dick nedohlédl.

Dick se mrzutě vrátil k ohni. Co to znamenalo? Ten druhý, cizí stín z prérie…

Noc zatím postoupila, ochladilo se a nad prérii začal vát studený vítr. Dick se zabalil do kožešiny a lehl si k ohni, který sálal příjemné teplo. Chvíli se ještě, díval do tmy, jako by chtěl odkrýt tajemství, jež mu jen o vlásek uniklo, ale pak se mu začala klížit víčka.

Ještě dřív, něž usnul, se mu zdálo, že vidí podél řady vozů kráčet opět tu známou postavu. Postavu Jasného slunce.

KAPITOLA II - STÁDO BIZONŮ

„Vstávat! Všichni vstávat!“ slyšel Dick Howard ještě v polospánku.

Otevřel oči, a když spatřil nad sebou čistou oblohu a všude kolem sebe prérii ozářenou nádherným ranním sluncem, vyskočil a několika důkladnými cviky si protáhl tělo.

Většina vystěhovalců už byla na nohou, někteří dokonce snídali. Dick vzbudil Alberta, uvařil čaj a oba chlapci se vydatně najedli. Cekala je dlouhá, celodenní pouť.

Po snídani karavana vyrazila, vozy však nepokračovaly po cestě dosavadním směrem, ale zahnuly v pravém úhlu k severu. Sam Conway tentokrát výjimečně nelhal: všichni vystěhovalci už věděli o zlatu v Černých horách a všichni také s návrhem svého vůdce souhlasili.

Jak postupovali svěžím krokem k severu, ráz krajiny se brzy začal měnit. Mraky prachu zvířeného kopyty tažných koní, koly vozů a nohami chodců prořidly, zato však zhoustla sporá stepní tráva a mezi nízkými pahrbky, stále častějšími a vyššími, se přes tu chvíli objevilo nějaké zvíře. většinou antilopa.

Albert, jenž seděl opět na voze, si liboval svěží vzduch, který přinášel vítr od severu. Dick zase byl šťastný, že sedí opět v sedle svého koně, který měl několik dnů poraněnou nohu a nebyl způsobilý k jízdě.

Dick se rozhodl, že projede uzdravené zvíře po širé prérii. Oba, jezdec i kůň, to potřebovali: zbavit se na chvíli závislosti na druhých, odpoutat se od karavany a projet se volnou, širou stepí. Dick vyrazil kupředu, minul brzy čelo karavany a pak zamířil k Severozápadu. Za chvíli viděl dlouhou karavanu vozů, koní a lidi už jen jako malého černého hada vinoucího se mezi nízkými pahrbky Opojen rychlou jízdou a nádherným pocitem volnosti, cválal Dick bez zastávky až na vrcholek pahorku, prvního většího kopče, který byl na jejich dlouhé cestě z Illinois.

Na vrcholku kopce se Dick zarazil. Daleko před sebou na prérii spatřil menší počet temných skvrn. Byla to pasoucí se zvířata a Dick by se vsadil, že to jsou antilopy.

V Dickovi se probudila lovecká vášeň. Klekl si a pak se začal po čtyřech plížit ke stádu. Urazil tak asi padesát metrů, když tu jedna antilopa zvedla hlavu a zadívala se směrem k němu.

Ale s tím Dick počítal. Lehl si, z kapsy vytáhl šátek, od pasu odepjal dlouhý lovecký nůž, který vbodl do země, a vzápětí vesele zavlál ve větru červený prapor – Dickův zálesácký šátek na krk.

Vůdce antilopího stáda, starý zkušený veterán, první zaznamenal tu podivnou barevnou věc, která ležela téměř na zemi, a přece poletovala ve vzduchu jako pták. Co to bylo? Nevypadalo to nebezpečně, spíš k smíchu byla ta poletavá červená věcička. Nejspíš to bude něco dobrého k snědku.

A vůdce stáda opatrně vykročil směrem k vábné vějičce.

Několikrát se zastavil, několikrát odbočil, tu nalevo, podruhé napravo, nakonec ho však zvědavost vždy zase navrátila do původního směru. Byl jako velký motýl vábený pestrobarevným květem, nedokázal odletět, nemohl se obrátit.

Nebylo mu však dopřáno, aby došel až k vábnému cíli. Najednou, jako by ze země vyrostl, vztyčil se za červeným květem temný stín, který vzápětí nabyl podoby hlavaté postavy. Vůdce stáda sebou prudce škubl, chtěl se obrátit na útěk – bylo ale už pozdě. Z prostoru za rudým květem vyšlehl ohnivý jazyk – a statný vůdce padl mrtev k zemi.

Dick si přehodil mrtvou antilopu před sebe na koně a volným krokem se vrátil ke karavaně.

Sam Conway ho přivítal nevybíravými slovy. Prohlásil, že nemá rád, když někdo opustí výpravu bez jeho dovolení. A vydat se sám do neznámého kraje, to považoval za holé šílenství. Co kdyby se Dick ztratil, nebo ho napadla nějaká šelma? Kdo by se pak staral o jeho nemocného bratra?

Dick neměl náladu se hádat, proto místo odpovědi nabídl Conwayovi pořádný kus masa – celou jednu kýtu z ulovené antilopy. Conway místo odpovědi jenom něco zavrčel, maso však přijal, a hlavně přestal nadávat.

Teprve pak se pustil Dick do kuchtění. Maso z antilopy, třebas to byl už starší kus, bylo chutné a šťavnaté, pochutnalo si na něm kromě bratrů Howardových ještě několik rodin – jejich nejbližší sousedé v karavaně.

Po vydatném jídle spali chlapci jako zabiti a ráno vstali osvěženi a posíleni na další cestu.

Však je také čekal napínavý, vysilující den. Začalo to tím, že jeden z Conwayových pomocníků objevil v trávě, která tu rostla stále hustěji, bizoni trus. Trus byl čerstvý a Jasné slunce prohlásil, že dřív než uplyne půlhodina, narazí na velké stádo.

„Tady je jedno z jejich oblíbených pastvišť.“ vysvětloval Indián svou pečlivou angličtinou. „Letos sem přišli o něco později, jistě proto, že i jaro se trochu opozdilo.“

A skutečně: neuplynulo ani dvacet minut a Jasné slunce, který teď jel v čele karavany, se náhle zastavil a ukázal na nezřetelné stíny, jež se pohybovaly pod obzorem. „Bizoni. Velké stádo přichází!“

Také Dick s Albertem se dívali směrem, kterým ukazovala Indiánova pravice. Měli dojem, že drobné temné stíny vystoupily přímo z obzoru, jako by vykročily z temné zdi. Vzrůstaly rozměrem i počtem a v malé chvilce naplnily celý západ.

Karavana postupovala teď jenom zvolna a odbočila mírně k západu. Tak bylo jisté, že stádo projde blízko vystěhovalců.

V celé výpravě zavládlo vzrušeni. Muži rázem zapomněli na Černé hory, na zlato a připravovali se na vzrušující lov, kterým nepochybně jejich střetnutí s bizoním stádem bude.

Ujeli tak ještě asi sto metrů a pak dal Conway na Indiánovu radu zastavil a na protáhlém vrcholku nevysokého pahrbku přikázal seřadit rychle vozy v kruh.

„Je to velké stádo,“ prohlásil Jasné slunce. „Snad největší stádo, jaké lze v těchto krajích potkat. Proto se musíme dobře připravit na setkání s ním!“

To byla jednoznačná, jasná slova a muži jim rozuměli. Dokončili spěšně hradbu z povozů a připravili se k výjezdu.

Zatím z modré zdi obzoru vystupovaly nekonečné proudy stále nových zvířat a celá ta temná masa se jako dobře natažený stroj řítila směrem k jihu.

Byla to pevná, souvislá hmota – a v tom také byla její sila; po jejich bocích běželo jen několik býčích samotářů, několik slabochů, vyvržených ze stáda, a pak – hladoví vlci. Ti čekali, až klesne nějaké slabé, vyčerpané zvíře, na které se pak v celé smečce vrhli a v malé chvíli zbyly z ubožáka jen ohlodané kosti.

Dick s Albertem se dívali na tu podívanou jako omámení. Stádo se stále blížilo, už bylo zcela zřejmě, že projde kolem kruhu vystěhovaleckých vozů ve vzdálenosti několika set metrů.

Muži-lovci vyrazili z kruhu, pouze Dick zůstával u svého vozu. Albert věděl, že Dick neodjel kvůli němu, aby mu nebylo lito, že své první setkáni s bizony, na něž se tak těšil, stráví na voze místo v sedle koně s puškou v ruce.

„Co nejdeš taky?“ zeptal se Al bratra.

„Jsem dnes nějak líný,“ lhal Dick. „I beze mě jich tam bude dost.“

„To nesmíš, Dicku!“ nezdržel se už Albert. „Vím, že to děláš kvůli mně. Já si ještě dost zalovím, až budu v pořádku. Ale ty musíš jet. Musíš, slyšíš?“

Dick pohlédl na bratra. Albert se opravdu zlobil. Byla to však zloba, za kterou bylo cítit slzy. A to přece Dick nechtěl. „Tak dobře, Ale! Jedu!“

Vyskočil na koně a rozjel se přímo směrem k hřmícímu stádu. Ozvaly se už také první výstřely z pušek jezdců, kteří Dicka předběhli, ozvaly se i první výkřiky. Nebyly to však výkřiky radosti, neboť vystěhovalci nebyli příliš zkušeni lovci. Tak křičeli, když je poplašený kůň shodil na zem, pár metrů od kopyt pádících bizonů.

Také Dickův kůň se splašil a odskočil do strany, Dick však byl zkušený jezdec a mustanga včas zkrotil. Teprve pak se plným tryskem rozjel podél levého boku uhánějícího stáda a začal hledat vhodný terč pro svoji pušku.

Byl to úžasný, ohromující, nevyslovitelný pocit, který měl z té rychlé jízdy proti směru hřmícího stáda. Kolem něho probíhaly tisíce a tisíce býků, tak rychle, že nestačil mžikat očima naplněnýma prachem.

Dick hodlal zastřelit nějakou tučnou krávu, stále však žádnou nenacházel. Podél boků stáda běželi jako ochranná stráž jenom sami staří býci. Nakonec se však Dick přece jen dočkal. Mladá kráva, tak pěkná a tučná, že si lepši ani nemohl přát, byla prudkým pohybem stáda náhle vyhozena jako sirka do strany. Dick okamžitě vypálil. Kráva se zapotácela a klesla k zemi, současně však vyrazil ze stáda mohutný býk s černou hřívou a rozběhl se přímo na Dicka.

Byla to spíš náhoda než úmysl, neboť Dick, rozradostněný šťastným výstřelem, zapomněl na okamžik na opatrnost a vjel býku-samotáři, běžícímu podél boku stáda, sám do cesty.

Chlapec v posledním okamžiku trhl uzdou tak prudce, že kůň poklesl na přední kolena, ale přece jen se oba, mustang i jezdec, dostali mimo dosah kopyt rozzuřeného pádícího zvířete a zachránili se před jistou smrtí.

Dick se rychle rozhlédl: v zápalu lovu si však naštěstí nikdo nevšiml jeho neopatrnosti. Dick seskočil z koně, který se zatím už uklidnil, a přistoupil k zastřelené krávě. Byl to nádherný kus, dokonce nejtučnější z toho tuctu zvířat, které lovci zastřelili.

Půda ještě hřměla pod kopyty posledních opozdilců a vystěhovalci se už pustili do svých úlovků. Dickovi pomohl Albert a ještě jeden soused, starší chlapík, který znal jejich otce a choval se k chlapcům o poznáni vlídněji než ostatní muži v karavaně. Chlapci si chtěli schovat kůži z krávy, a tak když ji zbavili masa a šlach, vymazali ji zevnitř lojem a rozprostřeli na voze, aby zvolna schla.

A pak všichni hodovali: masa bylo bohatě dost pro všechny a ještě si větší díl vezli s sebou na další pouť.

Bizony pak potkali v příštích dvou týdnech ještě dvakrát, protože však měli dostatečné zásoby, nechali zvířata na pokoji. To už se dostali do kraje bohaté zeleně a četných potoků a říček, do kraje, který byl předzvěsti a příslibem hor, do nichž výprava mířila.

V jednom z takových svěžích údolí mezi dvěma pahrbky se taky utábořili na noc po dni, který se vyznačoval únavným vedrem a dlouhým počtem ujetých milí. Poutnici byli tak unaveni, že ihned po večeři usnuli a jen pár mužů, na něž padla stráž, ještě bdělo.

Bděl i Dick Howard, který měl těsně před večerem opět jeden z trapných výstupů se Samem Conwayem. a teď nemohl usnout.

Conway vyčítal Dickovi, že nenechal svého bratra doma, že v Černých horách bude ostatním jen na přítěž, když pořád není ještě zcela zdráv. Dick napřed chvíli dokazoval, že Albert je den ode dne silnější a zdravější, že horské podnebí ho určitě definitivně uzdraví, ale když Conway mlel stále svou, mávl Dick rukou a řekl, že za Alberta zaplatil víc, než se platilo za zdravé, a že proto má právo cestovat s nimi dál.

Teď tedy Dick nespal a přemýšlel, zda se přece jen nemají vrátit a pokračovat sami v cestě do Kalifornie. Pozoroval přitom střídavě uhlíky dohasínajícího ohně a temné siluety dvou strážců, kteří seděli pár kroků od něho. Napřed ti dobří muži stáli, pak se posadili a teď by Dick přisahal, že už spali. Oddychovali alespoň tak zhluboka, jak to dokáže jen dobrý spáč.

Jejich spokojené oddychování bylo nakažlivé, a tak nakonec usnul i Dick. Procitl však asi kolem půlnoci a hned věděl, že ho neprobudil neklidný sen či přeleželé tělo, ale něco, co bylo mimo něho. Byl to lehký záchvěv půdy, který zachytilo jeho levé ucho? Obrátil se na druhý bok. Opravdu, slyšel zřetelně, jak se zem zachvívala.

Pohlédl opět k hlídce. Oba muži spali jako dřeva. Dick uvažoval, zda má spáče vzbudit, ale pak jeho pozornost upoutal jiný, mnohem výraznější zvuk. Byl to zvuk temný, sténavý, jako když vlny narážejí na skalnatý břeh. Dick se zahleděl k severu – a užasl. Na severním nebi se totiž náhle objevilo matné světlo; jež se s ohromnou rychlosti. Šířilo po celém obzoru, rudlo a doprovázel je ten výraznější sténavý zvuk, který se změnil v rachot, jako když se blíží prudká bouře. Kolem Dicka proklouzl temný stín.

„Co je to, Jasné slunce?“ zeptal se chlapec.

„To hoři suchá tráva a mohutné stádo bizonů prchá před ohněm.“

Táboru hrozilo dvojí smrtelné nebezpečí. Jedno z plamenů požáru, druhé z kopyt pádícího stáda. Tábor vystěhovalců byl totiž v přímé cestě ohni i bizonům.

Sténavý zvuk, který se teď změnil už v úplný uragán, probudil zatím i ty nejzatvrzelejší spáče, odevšad se ozýval zoufalý křik a pláč, z vozu vyskakovali polosvlečení lidé, nahé děti.

Dick horečně uvažoval, co dělat. Nikdo z celé karavany se neměl k činu, nikdo zatím nevydal jediný rozumný rozkaz. A pak si Dick vzpomněl.

Úprkem vyrazil jižním směrem z tábora a zastavil se až na místě, jež bylo vzdáleno od krajního vozu asi padesát metrů. Tu poklekl a vytáhl z kapsy krabičku zápalek.

Stalo se náhodou nebo podivnou hříčkou osudu, že ho i na tu dálku uviděl Sam Conway.

„Co to děláš, ty blázne?“ křikl na chlapce výhrůžné.

Ale Dick si jeho křiku nevšímal a škrtl první sirkou. Zhasla, rozškrtl druhou, tu zakryl dlani a přiložil k chomáčku suché loňské trávy. Vzňala se jako troud, jiskra přeskočila na další chomáček a dál, až plameny vyšlehly Dickovi vysoko nad hlavou, že měl chlapec co prchat, aby jej neožehly. A pak se oheň rozběhl k jihu a ničil, spaloval vše, co se mu postavilo do cesty.

„Výborně! To jediné mohlo tábor zachránit!“ ozvalo se za Dickovými zády. Pochvala z úst Jasného slunce byla v té chvíli chlapci za všechna slova diků, jež mohl za svůj nápad právem očekávat.

Zato Sam Conway, který taky hned pochopil dosah toho, co Dick Howard udělal, neřekl chlapci ani slova, ale začal drsným, hrubým hlasem křičet na své lidi rozkazy. Teď byl ve svém živlu, teď, když bylo třeba rychle jednat, a tak v čase jistě o polovinu kratším než jindy byli k vozům připřaženi koně a mezci.

„A teď všichni na spálenou půdu!“ křičel Conway. „A všechny vozy pěkné těsně vedle sebe!“

Zvířata nebylo třeba ani moc pobízet. Sama se rozběhla po půdě, z níž se ještě kouřilo, neboť dobře věděla, že to, co se hnalo za nimi, bylo mnohem hroznější a nebezpečnější než čoud z uhasínající spálené trávy.

Dick rychle pomohl Albertovi do vozu a sám se rozběhl vedle povozu. Na půlce cesty se ohlédl a tu se mu naskytl pohled, při němž se zachvělo i to nejstatečnější srdce. Od severu se přímo k nim řítila obrovská černá hmota, nad níž se vlnil prales rohů. A za splašeným stádem bizonů se tyčila zeď plamenů, jež sahala od země až k obloze a z niž vyletovaly milióny a milióny jisker.

Zachránili se v posledním okamžiku!

Ujížděli svahem dál a nezastavili se, dokud neujeli nejméně půl mile. Tu seřadili muži opět vozy v kruh, zvířata nahnali mezi vozy a pak sami usedli, pušky v rukou, k zadním stranám vozů a čekali na útok bizonů.

Dick seděl v první řadě střelců a začal střílet, jakmile dal Sam Conway povel. Val vozů byl pevný a těsný, co to však bylo proti obrovské hoře živého masa, které se řítilo na tábor?

Dick střílel jako zběsilý, stříleli i ostatní muži, ale i některé ženy. Teď šlo o všechno, hrozivá masa se blížila, pádila stále stejným, smrtícím směrem.

Ale pak ranění a zabiti bizoni sami postavili nepřekonatelnou překážku valícímu se stádu, přinutili své žijící druhy, aby se nakonec opravdu v poslední chvíli rozdělili na dva proudy, jež se pak v nejtěsnější vzdálenosti přeřítili kolem tábora.

Vzápětí, takřka v patách prchajícímu stádu, přihnal se druhý nepřítel: ohnivá zeď. I ta se rozdělila, jakmile narazila na spálenou půdu, a řítila se ve vzdálenosti necelé čtvrt míle od tábora a hnala se s praskotem a řevem dál k jihu.

Teprve teď si vystěhovalci oddechli. A ti, kteří věděli, kdo zapálil spásonosný oheň. děkovali Dickovi jako svému zachránci. Mezi děkujícími chyběl Sam Conway, bylo pod jeho důstojnost přiznat, že někdo jiný byl chytřejší než on.

Následujícího dne se vydali na cestu po vypálené prérii. Celých deset dní cestovali spáleným krajem, stále vzhůru, až konečně došli do zalesněného kraje, kde už nebylo ani stopy po požáru. Zato tu byla hojnost svěží trávy, potok plný studené vody a na jeho březích vysoké zdravé stromy, po kterých se poutníkům už tolik stýskalo.

Dvanáctého dne pak došli k podhorskému jezírku, v kterém se nejen dobře vykoupali, ale nalovili si tu několik košů velkých ryb.

Od tohoto místa se ráz krajiny opět změnil: nabýval stále výrazněji horského charakteru.

„Jak je to daleko do hor, v kterých chceme najít zlato?“ zeptal se na sklonku druhého týdne po velkém požáru Sam Conway Jasného slunce.

„Asi týden,“ řekl Indián. „Cesta teď začne být namáhavá, skalnatým terénem stále vzhůru. Urazíme denně jen několik mil, ale hory už nejsou daleko. Jsou přímo před námi!“

A Jasné slunce ukázal k severu, kde za modravou mlhovinou mohli vystěhovalci vytušit vysoké hory.

Tam tedy, mezi strmými hřbety temných hor, bylo zlato, které přišli hledat. Dickovi se rozbušilo srdce. Jaké dobrodružství je čeká!

„Už zítra vstoupíme na území, na které dosud nevkročila noha bělocha, s výjimkou snad některého osamělého lovce!“ řekl tiše Jasné slunce, jako by četl Dickovy myšlenky.

„Jsem rád, že konečně budeme v horách,“ odpověděl místo Dicka Albert. „Horský vzduch prý nejlépe léčí všechny plicní neduhy. Jistě vyléčí i mne!“

„Ano, hory léčí. Někdy sice taky zabíjí – ale to se vás netýká!“ prohlásil Jasné slunce. A dřív než se ho Dick nebo Albert mohli zeptat, co tím myslí, Jasné slunce zmizel mezi vozy.

KAPITOLA III - PRŮSMYK

Příštího dne vyrazili, sotva se rozbřesklo. Jasné slunce řekl Conwayovi, že ještě před západem slunce by mohli dojit do horského průsmyku, který je dovede do chráněné a teplé rokle.

„Tam se můžeme utábořit, v klidu přenocovat a případně si ještě děn dva odpočinout před konečným výstupem do hor.“ rozhodl Conway, a proto taky vyrazili dnes tak časně.

Cesta teď vedla přívětivou krajinou, bohatě zalesněnou jilmy, javory, břízami a topoly, mezi čistými bystřinami, jež byly tak jiné než líné bahnitě prérijní potoky. A tak ačkoliv stále stoupali, šlo se jim dobře, pohodlně. Do večera se přiblížili na vzdálenost necelé míle od horského hřbetu, jeho stín jim teď už dopadal na cestu.

„Průsmyk je přímo před námi,“ vysvětloval Jasné slunce.

„Nevidím však žádný otvor, kterým bychom mohli projít,“ zabručel Sam Conway.

„Otvor je úzký a kromě toho je zakrytý jedlemi,“ řekl Indián. „Ale jakmile projdeme dovnitř, cesta průsmykem pak už bude snadná.“

Albert kráčel za posledním vozem karavany. Cítil se už od rána mimořádně dobře, a proto poslední hodinu cesty šel po svých. Ostatním ale přece jen nestačil, a tak se nakonec dostal až zcela dozadu.

Šel sám, zhluboka dýchal svěží horský vzduch a přemýšlel o tom, co je čeká v Černých horách. Bude-li v pořádku, pustí se do hledání zlata jako ostatní. A nebude-li, potom…potom snad bude nejlepší, když…

Nit neveselých myšlenek přetrhl známý hlas.

„Váš bratr s vámi chce mluvit. Zůstal na břehu potoka, který jsme před pěti minutami překročili.“

Albert pohlédl nedůvěřivě na Indiána.

„Dick že na mě čeká u potoka? Myslel jsem, že je někde v čele karavany, daleko přede mnou!“ divil se Albert.

„Ne. zůstal naopak pozadu a čeká na vás u potoka. Řekl mi, že s vámi musí projednat nějakou důležitou věc. Abyste se proto ihned vrátil!“ opakoval tvrdošíjně Jasné slunce.

Albert se dál nepřel. Jen pokrčil rameny a beze slova zamířil zpět k potoku.

Jasné slunce se spokojeně usmál a spěchal podél vozů do čela karavany. Tam objevil Dicka Howarda, který šel sám, trochu stranou od povozu, podle něhož kráčel Sam Conway. Jasné slunce se tiše přikradl k chlapci, srovnal svůj krok s jeho a pak řekl sotva slyšitelným hlasem:

„Váš bratr zůstal u potoka. Udělalo se mu špatně. Napřed se zdálo, že to není nic vážného, ale najednou se mu přitížilo. Byl jsem chvíli u něho, ale on sám mě poslal za vámi. Pospěšte si. potřebuje vás!“

„Albert zůstal vzadu?“ vylekal se Dick. „Myslel jsem, že sedí v našem voze!“

A když Indián neodpovídal, obrátil se a spěšným krokem se vracel k potoku.

„Slezl bez mého vědomí z vozu, přecenil své síly a udělalo se mu špatně,“ říkal si Dick v duchu a mimoděk zrychlil krok.

Zatím na kraj padl první soumrak. Rudé a zlaté pruhy na západě rychle mizely, a když se Dick ohlédl, neviděl už vystěhovalecké vozy, slyšel pouze nejasné práskání bičů.

Instinkt ho však nakonec i houstnoucí tmou dovedl k potoku. který před necelou čtvrthodinou překročili. Několika skoky doběhl na jeho břeh – a tu se před ním z tmavého houští vztyčila postava.

„Ale!“ vykřikl Dick. „Co se ti stalo? Proč jsi opustil vůz?“

„Co by se mi mělo stát?“ divil se Albert. „Jen mě trochu bolí nohy, málem jsem odvykl chodit. Jinak jsem úplně v pořádku. Ale kdes byl ty? Jasné slunce mi řekl. že mi chceš sdělit něco důležitého. Vrátil jsem se k potoku, ale po tobě ani památky…“

„Jasné slunce že ti řekl, že tady na tebe čekám?“ rozčilil se Dick „A mě zase poslal zpátky kvůli tobě. Že prý jsi nemocný, že se ti udělalo špatně, abych se pro tebe vrátil.“

Chlapci na sebe udiveně pohlédli; nevěděli, co si mají o těch pohádkách, které jim navyprávěl Jasné slunce, myslet. Maji se zlobit, nebo smát? Byl to zlý úmysl, nebo pouze žert?

Než se o tom mohli dohodnout, stalo se něco, co odvedlo jejich myšlenky zcela jiným směrem.

Z temného průsmyku před nimi se ozval zlověstný, dunivý rachot: napřed jen několik ran, jako když práskne třikrát, čtyřikrát bičem, pak však počet úderů zhoustl, až se změnil v jediný nepřetržitý proud.

Proud smrtících výstřelů z ručnic!

Z průsmyku vyletovaly bílé a rudé blesky a konečně se ozval křik přerývaný ostrým jekotem.

„Napadli vozy!“ vykřikl Dick. „Vystěhovalci padli do pasti!“

„Indiáni?“ zasípěl Albert a celý se roztřásl.

„Kdo jiný? Je to přece jejich země, určitě mají přesilu.“

Rachot pušek stále mohutněl, mohutněl i vítězný pokřik Indiánů. Noc se proměnila v peklo plné rudých a bílých blesků, vítr přinášel pach spáleného střelného prachu.

„Musíme jim pomoct!“ prohlásil Dick. „Nemůžeme tu zůstat a dívat se, jak je povraždi jako králíky!“

Dick rázem zcela zapomněl na to, jak nepřátelsky se k bratrům Howardovým choval Sara Conway, ale i většina ostatních vystěhovalců. Myslel na jediné: jak pomoci člověku, který byl v nouzi.

Rozběhl se zpátky k průsmyku, Albert vyrazil po jeho boku. Uběhli asi padesát metrů, a tu se zastavili. Výhrůžný jekot – indiánský válečný pokřik – byl náhle mnohem ostřejši, pronikavější. Už to nebyl křik bojem rozvášněných bojovníků, teď to byl zjevně vítězoslavný zpěv! Noc se během boje vyjasnila, nebe se zcela vyčistilo, a tak Dick viděl zřetelně temné postavy, míhající se v ústí průsmyku za první řadou vozů. Ale nebyly to postavy bílých mužů!

„Rychle, Ale, běžíme,“ pobídl bratra.

A zase běželi, cestou, na kterou jim svítila jasná noční obloha i blesky výstřelů. Dick běžel první; nemyslel na nic jiného, než jak zasáhne do boje. Jak pomůže vystěhovalcům – pokud se jim ještě vůbec dá pomoci. Zcela zapomněl v té chvíli na bratra, který jen ztěžka chytal dech a zůstával stále víc pozadu za svým silnějším bratrem.

Teprve když Dick za sebou uslyšel temný pád, zastavil se.

Albert ležel na zádech v bezvědomí, na rtech měl zlověstnou červenou skvrnu. Prudký dech a mimořádné vzrušení překonaly organismus stále ještě zeslabený nemocí.

Dick se sklonil nad bratrem. V první chvíli ho napadlo, že snad už nežije, ale pak zjistil, že Albert dýchá. Musel napřed bratra odnést do bezpečné vzdálenosti od místa boje. Dřív totiž, než boj skonči. Stejně už rachot střelby slábl, zato stále silněji se ozýval vítězný jekot Indiánů.

Dick vzal Alberta do náruče, popadl ještě jeho pušku a pák zamířil k houštině, jež zarůstala úpatí horské stěny.

Za houštím bylo vklíněno mezi skály malé horské jezírko. Na jeho břehu položil Dick bratra do trávy, pak nabral do klobouku vodu a omyl mu studenou vodou tvář.

Chlapec se probral, posadil se, dřív však než stačil promluvit, přitiskl mu Dick k ústům dlaň.

„Mluv šeptem,“ řekl Dick tiše. „Boj ještě neskončil, všude kolem nás jsou Siouxové.“

„Omdlel jsem, viď Dicku? Jsem k ničemu, nic nevydržím,“ smutně řekl Albert.

„To bylo naše štěstí, že jsi omdlel,“ prohlásil Dick. „Nebýt toho, běželi jsme dál a teď už jsme určitě nebyli mezi živými.“

„Boj přece ještě neskončil!“

„Ale každou chvíli skončí. A pochybuji, že Indiáni ušetří jediného z našich lidi. Musíme se dostat co nejdál do průsmyku. Udržíš se sám na nohou?“

Albert se opatrně zvedl, napřímil se a udělal pár kroků. Šlo to. Sice pomalu, ale hlavní bylo, že se udržel na nohou.

Z průsmyku se ozývaly už jenom tu a tam ojedinělé výstřely. Bitva zřejmě každým okamžikem skončí a pak se Siouxové rozběhnou po okolí, aby pátrali po uprchlících.

Chlapci vyrazili. Dick jednou rukou podpíral Alberta, ve druhé nesl Obě pušky. Prodírali se temným hustým křovím, i obloha nad nimi zase potemněla, zakryly ji velké mraky. Chlapci byli rádi, tma kryla jejich útěk.

Konečně došli až k horské stěně. Naštěstí skála nebyla tak příkrá, jak se jim zdálo zdálky, a Dick na ní dokonce objevil úzkou stezku. Nebyla to stezka vyšlapaná lidskou nohou, ale stezka, po niž chodila zvěř, nejspíš jaguáři.

„Teď musíme nahoru do hor,“ řekl Dick. „Zkusíš to, Ale?“

„Už je mi docela dobře. Byla to jen chvilková slabost – ze vzrušení a z rychlého běhu.“

Začali vystupovat po svahu první horské stěny. Naštěstí tu všude rostlo husté křoví, které ochotně nabízelo Albertovi své pevné ruce. Chlapec se chytal větví a s jejich pomocí se dostával bezpečně vpřed.

Šplhali asi hodinu a pak se Dick zastavil. Byli teď přímo nad průsmykem. Pod nimi v temné hloubce však vládlo ticho. Zlověstné ticho. Jediný výstřel se neozval, jediný plamínek neproťal tmu.

„Je konec,“ zašeptal Dick. „Z celé výpravy jsme zůstalí naživu zřejmě jenom my dva.“

„A Jasné slunce!“ doplnil Albert.

Dick pokrčil rameny. Jim dvěma Indián zachránil život, zatímco ostatní zřejmě zavedl do pasti. Zatím neměl čas o tom přemýšlet, napřed se museli dostat do bezpečné vzdálenosti od průsmyku.

Pokračovali ve výstupu ještě asi hodinu. Právě když došli na vrchol horského hřbetu, rozestoupily se mraky a měsíční světlo ozářilo krajinu pod nimi. Stáli nad úzkým zalesněným údolím, jež se táhlo mezi jejich kopcem a dalším horským hřbetem, který byl zřejmě nejvyšší v celém pohoří:

„Tam dole najdeme určitě nějaký bezpečný úkryt, kde si odpočineme,“ řekl Albert.

„Tak jdem. Už se těším, až se pořádně vyspím.“ rozhodl Dick a začal sestupovat do údolí.

Mrazivý vítr, jenž vál nahoře na kopcích, se ve vysokém listnatém lese, kterým sestupovali, utišil, přesto však chlapcům začínala být citelná zima. Vzrušeni, které jim rozehřálo krev, opadlo, vzduch se s postupující nocí stále více ochlazoval. Byl nejvyšší čas najít si nějaký chráněný, teplý úkryt a spánkem se trochu zahřát.

Trvalo jim však ještě téměř hodinu, než našli místo vhodné k přenocováni. Byla to jeskyně, do níž vchod byl zpola zakryt zakrslými jedlemi. Dick zprvu myslel, že je to brloh nějakého dravce. Chvíli proto šátral v jeskyni pažbou ručnice, ale když z jeskyně nevyběhlo žádné zvíře, odsunul stranou pichlavé větve jedlí a opatrně vlezl dovnitř.

„Pokojíček jako klícka,“ hlásil Alovi, který zvědavě nakukoval dovnitř. „Ale ještě si ho trochu vylepšíme.“

Vylezl ven a zamířil k blízkým dubům, pod nimiž byly celé návěje loňského listí. Nabral ho plnou náruč a odnesl do jeskyně. Albert udělal totéž, a pak se každý ještě třikrát vrátil pod duby pro náruč krásně suchého, šustivého listí. Nastlali na podlahu jeskyně dostatečně vysokou vrstvu, do které si pak lehli jako do peřin.

Větve zakrslých hustých jedlí zakrývaly vchod do jejich noclehárny jako hustý zelený závoj a nepropustily dovnitř jediný závan. studeného větru. A tak bylo uvnitř skutečně teplo a útulno jako v posteli v prachových peřinách.

„Ale co když se naše noclehárna zalíbí, dejme tomu, jaguárovi?“ zeptal se Albert, když se pohodlně zahrabal do měkkého listí. „Když si řekne, že tohle je přesně to místo.“

„Kdepak, dovnitř žádné zvíře nevleze. Jakmile nás vyčenichá, velkým obloukem naši jeskyni obejde,“ uklidňoval Dick bratra.

A to byla taky poslední slova, která si chlápci té osudné noci řekli. Pak už rušil ticho noci jenom jejich hluboký, klidný dech

KAPITOLA IV - HLEDÁNÍ POKLADŮ

Ráno se první probudil Dick. Měl dojem, že spí hodinu, nejvýš dvě. když však rozhrnul větve a vyhlédl z jeskyně, zjistil, že slunce už stačilo urazit aspoň čtyři hodiny denní pouti. Bylo tedy nejméně devět, možná deset hodin.

Dick se vysoukal z jeskyně, vstal a protáhl se. Ale to už se za ním ozvalo bohapusté zíváni a mručeni. Také bratříček vítal nový den.

„Snad už nevstáváme?“ obrátil se Dick do jeskyně. „Vždyť ještě není ani poledne.“

„A kdo by ti uvařil snídani?“ smál se rozespalý Al.

„To jsem zvědav, z čeho ji uvaříš,“ zapochyboval Dick. „Budeme rádi, když najdeme čistou vodu.“

Seběhli ze svahu až na dno údolí, kde skutečně našli potok. Ukryli se v něm a dosyta se napili.

„Voda je dobrá, ale snídaně je to slabá. Mám hlad, že bych kousal hřebíky,“ prohlásil Albert.

„To bychom je napřed museli mít,“ smál se Dick. „Ale snad tu najdeme nějaké ovoce, pojď, porozhlédneme se trochu.“

Našli několik velkých keřů obalených zralými ostružinami, velkými jako třešně. Chutné ovoce zahnalo alespoň na chvíli hlodavý hlad.

„Mám nápad.“ řekl Dick, když se najedli. „Siouxové určitě odnesli z vozů našich lidí všechno, co unesli. Ale něco po nich ještě zaručeně zůstalo. Něco utrousili cestou, na něco zapomněli, možná že některé spřežení se splašilo a uteklo i s vozem z bojiště a teď bloudi někde po lese. A ty věci všechny věci, které Indiáni nestačili odnést, potřebujeme. Musíme je mít, chceme-li zůstat naživu. A to přece chceme, ne?“

„Snad tím nechceš říct, že se chceš vrátit do toho hrozného. průsmyku!?“ nedůvěřivě se zeptal Albert.

„Přesně to jsem chtěl říct.“ potvrdil Dick vesele.

„Ale to nesmíš, Dicku, zabiji tě, nevrátíš se zpátky!“ vyděsil se Albert.

„Indiáni jsou už dávno pryč,“ řekl bezstarostně Dick. „A my ty věci potřebujeme! Do večera jsem zpátky a pak se taky pořádně najíme. Do té doby to musíš vydržet!“ prohlásil Dick.

„Pak tedy půjdu s tebou,“ řekl Albert.

„To ne. Jsi ještě příliš slabý, musíš se napřed najíst a odpočinout si. Nejlíp uděláš, když se vrátíš do naši jeskyně a tam na mě počkáš. Aspoň se jednou pořádně vyspíš, můžeš spát celý den. Vrátím se asi pozdě večer, nebo spíš až v noci. Ale musím to stihnout za den – už teď se těším na teplou prachovou peřinu z dubového listí.“

A tak se bratři rozešli. Albert se vrátil k jeskyni, Dick zamířil nejkratší cestou k vrcholu svahu.

Teprve však když přešel přes vrchol horského hřbetu a začal sestupovat do osudného průsmyku, vrátily se mu naráz vzpomínky na minulou noc. Znovu slyšel vzdálené výkřiky, pronikavý jekot Indiánů, výstřely z pušek. A když přivřel oči, viděl rudé a bílé záblesky, které vyskakovaly ze zrádné tmy.

Ještě štěstí, že byl mimořádně jasný den; teplé sluneční paprsky a svěží vzduch pomáhaly rozehnat nepříjemné vzpomínky.

Jenomže trudné vzpomínky měla překonat ještě truchlivější skutečnost.

Dick pohlédl k slunci, aby z jeho záře načerpal sílu k další cestě, a tu spatřil prvního velkého černého ptáka, který v širokém kruhu létal nad průsmykem. Pak objevil Dick druhého posla smrti, třetího – nejméně deset jich kroužilo nad mrtvým údolím.

Zatím sestoupil až k úpatí horského svahu. Přestože byl přesvědčen, že Indiáni už dávno opustili údolí, teď, když měl vyjit ze stínu přívětivých jedlí na širé prostranství průsmyku, nepříjemně se mu sevřelo srdce. Zůstal drahnou chvíli na místě a pozorně naslouchal. V průsmyku se však nic nehýbalo, neozval se ani hlásek. Dick sevřel pevně pušku a vykročil.

Sotva vešel do průsmyku, všechny věci kolem něho ztemněly. Nad ním do výše nejméně sto metrů se tyčily skalní stěny strmé jako zdi domu, vzdálenost mezí nimi však byla v nejširším místě sotva deset metrů. Tu a tam se v průrvě kamene uchytila zakrslá jedle, jinak byly skály zcela holé. Také na dně průsmyku rostly zakrslé jedle, a za jejich husté větve se Dick schovával. Postupoval vpřed v pokleku, chvílemi dokonce lezl po čtyřech, nebo se plazil po břiše.

Urazil tak asi třicet metrů a po celou tu dobu provázel jeho cestu jediný zvuk: tiché naříkavé sténání větru, které protahovalo táhlou, úzkou skalní roklinou. Byl to zvuk velice nepříjemný a tísnivý, podobný pláči týraného člověka.

Dick pohlédl opět k obloze. Zdálo se mu, že černí ptáci neklouži už tak vysoko, že slétli níž nad průsmyk. To mu na jedné straně bylo nejbezpečnějším potvrzením, že Siouxové skutečně odešli, na druhé straně to ale bylo svědectvím skutečnosti, jejíž dva hmatatelné důkazy také Dick vzápětí objevil.

Dvě koňské zdechliny mu přehradily cestu: oba koně byli zastřeleni a zůstali připraženi k oji vozu, který ležel vedle nich.

Dick si prohlížel vůz napřed z uctivé dálky, když se však nikde nic nehýbalo, přikradl se opatrně až k němu. Byl to velký vystěhovalecký vůz s několika bednami, připevněnými k jeho podélným stěnám. Siouxové vybrali z vozu vše, co mělo nějakou cenu, přesto však v jedné bedně našel Dick těžkou šedivou přikrývku. Sbalil ji a kusem řemenu, který uřízl od otěže, si ji po vojenském způsobu přivázal na záda. „Můj první velký poklad,“ mumlal si spokojeně a horlivě hledal dál. Pod sedátkem kočího našel dokonce slaninu, pořádný kus, aspoň pět kilo. To byl nález, rovnající se v té chvíli pěti kilům ryzího zlata. Zabalil slaninu do plátna, které uřízl z plachty vozu, a přivázal si slaninu na záda nad pokrývku. Hledal ještě chvíli, ale protože víc už ve voze nenašel, pokračoval v cestě mrtvou soutěskou. Teprve však asi v polovině průsmyku učinil další nález. A byl to nález hrůzný, otřesný. Tady zřejmě došlo k rozhodující řeži mezi Indiány a vystěhovalci. Všude se válely desítky mrtvol mužů a žen, které Dick dobře znal, s nimiž strávil celé týdny vyčerpávajícího pochodu. Ležel tu i Sam Conway, tvrdý, surový chlap, ve smrti však stejně nepatrný a bezbranný jako ostatní.

Dicku Howardovi vyhrkly do oči slzy. Věděl, co ho tu čeká, skutečnost však předčila představy. Zmarněné životy žen a dětí. A mohl si Dick stokrát opakovat, že Indiáni mají právo bránit svou zem před bílými kolonizátory; smrt žen a děti byla příliš krutou dani za hříchy jejich mužů.

Když se Dick trochu vzpamatoval, začal prohlížet vozy. Nevěřil, že Siouxové stačili odnést všechno, co v nich bylo. Ukázalo se, že se ve svých předpokladech nemýlil. Objevil ještě tři další přikrývky a ve svém vlastním voze pak našel bizoní kůži, na kterou předešlé noci několikrát vzpomněl. Siouxové ji zřejmě považovali za věc bezcennou, za trofej, jakých sami měli, kolik se jim zlíbilo.

Další poklady, jež shromáždil, bylo několik beden sucharů, asi dvacet krabiček sardinek, tři láhve pálenky, těžký jezdecký plášť, viržinská šunka, dvě krabice zápalek, železný kotlík a prázdná cínová polní láhev.

Snad by hledal ještě dál, ale uvědomil si, že čas značně pokročil a že Al jistě už umírá hlady. Sám si zatím nevzal z objevených zásob ani sousto, rozhodl se, že s jídlem počká na Ala.

Zabalil všechny nalezené poklady do velkého balíku, stranou nechal pouze bizoní kůži, která byla příliš těžká. Zatím ji připevnil do větvi, jedle, dostatečně vysoko, aby se k ni nedostali, hladoví vlci. Pak si přehodil ranec přes záda a vydal se na zpáteční cestu.

Pouť s lak těžkým nákladem byla namáhavá, přesto ještě drahnou chvíli před prvním soumrakem překročil vrchol horského hřbetu a začal sestupovat do údolí. Dolů byla cesta mnohem snazší, náklad sám hnal jeho unavené nohy, chvílemi chlapec dokonce běžel.

Dick chtěl bratra překvapit, ale sotva přišel na dohled jejich skalní sluji, ozvalo se pronikavé zapískání a z křoví podél cesty vyběhl Albert.

„Vyhráli jsme život. Ale!“ volal Dick radostně. „Vidíš ten balík?“

„Balík vidím, zato tebe ne. Úplně se pod tím nákladem ztrácíš. To jsi vyloupil nějakou horskou banku? Nebo ztroskotanou loď?“

„To ne.“ ušklíbl se hořce Dick. „Ale prolezl jsem bojiště po prohrané bitvě. Jako marodér – tak se myslím říká těmto lidem. Ale hlavní je, že máme jídlo nejméně na týden a mnoho dalších užitečných věcí.“

Načež odhodil ranec na zem a rozvázal ho. První, co vytáhl, byl kus slaniny. Albert polkl několikrát naprázdno. Dickovi se také začaly sbíhat sliny, ovládl se však a řekl:

„Jsme vyhládlí jako vlci, určitě bychom se dokázali vrhnout na studené maso. Ale radši to ještě chvíli vydržíme a slaninu si opečeme. Teplé jídlo je stravitelnější a taky chutnější.“

Nasbírali jedlové šišky, náruč klesti a rozdělali malý ohýnek. Během deseti minut si už pochutnávali na prvních řízcích slaniny. Snědli každý dobrého půl kila, zbytek pečlivě zabalili a schovali do průrvy v hladké stěně skály, kde si udělali zásobárnu.

„A teď znovu na cestu.“ prohlásil Dick a vstal.

„Blázníš? Teď na noc?“ divil se Al.

„Znáš přísloví: Kuj železo, dokud je žhavé! Tam dole v průsmyku čekají další poklady. Ty nejcennější z nich musím vybrat a ještě dnes dopravit nahoru. Zítra by mohlo být pozdě. Dravá zvěř může do rána zničit, co nám zaručí několik týdnů pohodlného živobytí.“

„Asi máš pravdu,“ souhlasil Al. „Jenom mě mrzí, že ti nemůžu pomoct.“

„Za pár týdnů mě přepereš,“ utěšoval bratra Dick. „Však se ti ani tady nezkrátí žily. Budeš vařit, starat se o naši domácnost, hlídat tábor.“

A těmi slovy se Dick s bratrem rozloučil.

Když vystoupil na vrchol hory, ze západní oblohy mizely poslední zbytky krvavé záře. Na východní straně pak už ležel úplný stín. Dick se zachvěl. Mrtvý průsmyk naháněl hrůzu ve dne, jak asi na něho bude působit za večerního šera?

Když vstupoval do průsmyku, zastavil se. Roklinou stále naříkal vítr, na temném nebi nad jeho hlavou Vyšly první hvězdy. Dick vykročil, sotva však učinil několik kroků, chytla ho za kabát větev ohromného keře. Chlapec měl pocit, že ho zadržela pevná mužská ruka.

Když míjel první převrácený vůz, proťal ticho sténavý křik, při němž chlapci zamrazilo v zádech. Třebaže věděl, co to je. Tak křičel stepní vlk, kojot, marodér prérie.

Jak se blížil k místu, kde ležel Sam Conway a jeho lidé, viděl už zdálky temné stíny, které prchaly před jeho kroky. Byli to vlci: Dick je vyrušil z příšerné noční hostiny.

Jeden z nich se mu nakonec postavil. Dick zvedl pušku, zamířil, zvíře se však ani nepohnulo. Jen cenilo zuby a tiše vrčelo. Tento vlk ještě neznal člověka, nevěděl, co znamená ta dlouhá lesklá věc v jeho ruce.

Ale Dick nevystřelil. Nepřišel do průsmyku, aby zápasil s vlky. a kromě toho netoužil po tom, aby zbytečný výstřel probudil ozvěnu v spící horské noci. Sehnul se pouze, zvedl kámen a mrštil jim po vlkovi. Zasáhl zvíře do boku. Vlk se obrátil a s nevrlým vrčením odklusal do tmy. Cesta průsmykem byla volná. Ještě několik vlků musel Dick zahnat a jednou se přímo před nim vznesl k nebi pták, který hodoval na mrtvole. Tak došel až k místu, kde byly tři největší vozy.

Zatím vyšel měsíc, ozářil široké prostranství uprostřed průsmyku a Dick se mohl pustit do práce.

Napřed stáhl z pobitých koní několik řemenů a popruhů a teprve pak začal prohledávat vozy. V jednom našel několik láhvi s léky, v druhém pytel, v němž bylo dobře patnáct kilo mouky, ve třetím voze objevil velkou cínovou krabici čaje a desetikilový pytel umleté kávy.

Cenný nález skrýval čtvrtý vůz: dvě sekyrky, několik balíčků hřebíků, jehel a niti a bednu kuchyňského náčiní: hrnce, kotlíky, pánve, rendlíky a příbory. Už chtěl vůz opustit, když tu si všiml dlouhé, úzké bedny, přibité k vnitřní straně postranice a uzavřené pevným visacím zámkem.

Siouxové zřejmě nechtěli plýtvat časem na otvírání pevného zámku, a tak nechali bednu na pokoji; Dick však byl přesvědčen, že právě v této bedně najde mimořádně cenný poklad.

Zkoušel zámek vypáčit, vyšroubovat, nakonec ho však urazil velkou sekyrou. A když bednu otevřel, vykřikl radosti. Našel tu krásnou dvouhlavňovou loveckou pušku a větší množství nábojů – Dick odhadl, že jich bylo nejméně tisíc. Byla to ideální zbraň na divoké kachny a husy.

Odnesl poklady ze čtvrtého vozu ke skalní stěně, kde měl uložené i ostatní nálezy, a zabalil vše do velké plachty. Druhý ranec byl ještě větší než ten první. Dick však byl po vydatné večeři a tak věřil, že náklad dopraví šťastně do tábora na druhé straně hory.

Sotva ušel několik kroků, uslyšel za sebou tichý šelest. Ohlédl se a spatřil dva rudé uhlíky, a dál pak ve tmě další dva a další. Vlci se vraceli k hostině. Otřásl se odporem a přidal do kroku. Oddychl si teprve, když vyšel z průsmyku. Sklonil se, aby si nadhodil břemeno výš do týla, a tu jeho pohled utkvěl na stopách v měkké půdě. Byly to otisky kol.

Už na první pohled bylo patrné, že povoz nejel rovně. Jako by ho řídil opilý vozka, kolej kličkovala, kroutila se mezi křovinami tu vlevo, tu zase téměř v pravém úhlu doprava. Byly to stopy vozu. který v největším spěchu prchal z průsmyku. Zřejmě se jeho mezci nebo koně při zuřivé přestřelce splašili a dali se na útěk.

Dick se rozhodl, že se přesvědčí, co se s vozem stalo. Koleje vedly křovinami na pláň nad průsmykem, kde v ostrém úhlu odbočily vpravo a zmizely v malém kaňonu hlubokém pouze několik metrů. Dick prošel clonou hustého křoví, a když z něho vystoupil, spatřil před sebou převrácený vůz. Byl bez přípřeže. jeho koně či mezci přetrhali při pádu vozu řemeny a uprchli.

Dick shodil ranec na zem a zamířil k vozu. Byl přesvědčeni že Indiáni vůz tady v té odlehlé roklince neobjevili, a že tedy všechny jeho poklady počkaly na něho. A Dick se nemýlil.

Vůz byl plný věcí. nezbytných pro pobyt v divočině, byl to hotový zlatý důl pro dva mladé zálesáky, kteří zůstali Sami v pusté prérii.

Dick se hned pustil do první předběžné prohlídky vozu. Našel tu kromě téměř nové ručnice, šestiranné opakovačky, dva revolvery, větší množství nábojů, několik seker, pily, kladiva, celou sadu zlatokopeckého nářadí. A pak samozřejmě spoustu šatstva, pokrývky, zásoby jídla a léky.

Zatím však z vosu nic nevybíral. Věci byly uloženy v pevných, nepoškozených bednách, vlci se k nim jen tak nedostanou. Nemusel se tedy strachovat, že o své poklady přijde. Nahodil si opět na záda svůj ranec a vydal se na zpáteční cestu.

K jeskyni dorazil někdy po půlnoci; Albert tvrdě spal spánkem spravedlivých. Dick uložil do jeskyně napřed drahocenný náklad, pák vklouzl dovnitř sám. Zahrabal se do teplého listí a v několika Vteřinách spal.

Následující tři dny se jako vejce vejci podobaly tomu prvnímu. Každý den čtyřikrát, tedy celkem dvanáctkrát, přešel přes vrchol jejich hory a pokaždé byl náklad, který nesl, větší. Nakonec přinesl i bizoni kůži, kterou přikryli svoje zásoby.

Poslední náklad, který Dick přenesl přes horu, byl šedesátikilový pytel mouky. Málem jej to břemeno strhlo, ale úlovek stál za to. Alespoň Albert, z kterého se stával docela slušný kuchař, nad ním jásal a hned přeříkal Dickovi nejméně dva tucty jídel, které z mouky připraví.

KAPITOLA V - ZTRACENÉ ÚDOLÍ

Žili si na svahu hory bezpečně a klidně už dva týdny. Měli štěstí – za celý ten čas nezapršelo, bylo suché, teplé počasí, a po Siouxech nebylo ani vidu. ani slechu.

„Myslíš, že se nevrátí?“ nechtěl tomu štěstí věřit Albert.

„Siouxové vyhlásili bělochům válku, co by tedy dělali tady, v pustém kraji daleko na západě? Svůj úkol splnili, zmařili první velkou výpravu bílých osadníků do těchto končin, a teď jistě vyrazili dolů na východ, aby se tu utkali v otevřeném boji s našimi vojenskými oddíly. Kromě toho Siouxové jsou zvyklí na život v prérii, v horách jim není dobře.“

„A co nějaká potulná indiánská tlupa? Zabloudí náhodou sem a najde nás tady!“ namítl Albert.

„To nevylučuji. Ale je to pádnější důvod pro to, abychom zvedli kotvy a přestěhovali se dál do hor. Zatím je krásně teplo a sucho. Ale slyšel jsem mnohokrát vyprávět, jak krutá a nebezpečná je tady zima. Na volnou prérii dolů se pustit nemůžeme, to bychom padli určitě do náruče Indiánů. I kdybychom se jim vyhnuli, tak bychom do zimy stejně nedorazili až k našim, někam do civilizace. Zima by nás zastihla na otevřené prérii – a to by nás stálo život! Proto si musíme pro tuto zimu najít nějaký bezpečný útulek tady v horách,“

Úkol najít zimní tábor připadl opět Dickovi. Albert byl sice už téměř v pořádku, snad by i vydržel namáhavější pochod, bylo však třeba ohlídat jejich jeskyni, a hlavně zásoby – a to byl zase úkol pro Alberta.

A tak se bratři opět rozloučili. Tentokrát na dva dny, alespoň tak to plánoval Dick.

Na tuto výzkumnou výpravu se Dick Howard pořádně vyzbrojil. Byla to přece jenom první cesta do končin, kde dosud nebyl a kam se kromě dravé zvěře mohl zatoulat i člověk, Indián. Napřed prošel krátkým údolím, které leželo pod jejich horou, a pak několik hodin vystupoval do příkrého svahu hory, kterou už při příchodu do tohoto kraje určil za nejvyšší horu pohoří. Teprve na jejím vrcholu poznal, že se mýlil. V nekonečné dálce před ním, až někde pod obzorem, svítily bělostné vrcholky hor, proti nimž ta jeho byla úplný trpaslík. Byly to velikáni s hlavami ověnčenými věcným sněhem.

Jako očarovaný hleděl Dick na tu velebnou, mlčenlivou krásu. Věděl, že tak daleko nikdy nedojde – ani o to nestál, vždyť pobyt v horách počítal nejvýš na jeden rok, ale přesto však byl nesmírně rád, že mohl spatřit velebné divadlo, jež viděl jen málokterý člověk na zemi.

Teprve když se sdostatek pokochal velkolepým pohledem, začal sestupovat dolů do údolí, které už zdálky, z výše nebetyčné hory připomínalo zemi hojnosti a dostatku. Palouky vysoké, svěže zelené trávy, lesíky a hájky stromů nejrůznějších druhů slibovaly hojnost zvěře, jezírka i široký pás horského potoka zase říkaly Dickovi o rybách, které tu na něho čekají.

Sestoupil do údolí, jež se podobalo obrovskému kaňonu, po svahu mnohem mírnějším, než byl ten, po němž před chvílí vystupoval, přímo k potoku. Na jeho břehu objevil kromě stop menší lovné zvěře i stopy šedého medvěda a v blátě pak rozeznal vzácné otisky bobřích tlapek.

Ušel podél potoka asi půldruhé míle, až narazil na stěnu hory, jež se před ním tyčila do výše několika set metrů. Tu se zdálo, že konči i horský potok, jenž jako by tekl přímo z hory. Když však došel Dick až ke skále, viděl, že potok těsně před horou zahýbá v ostrém úhlu doleva – ve směru, kterým pokračovalo celé údolí. Po několika metrech objevil se pak druhý potok, který vyvěral z hluboké rozsedliny mezi horami na východní straně, spojil se s potokem prvním a proměnil jej v širokou horskou bystřinu.

Nové údolí, nebo spíše pokračování údolí prvního, se zvolna rozšiřovalo, až do šíře celé čtvrti míle. Přitom stěny po jeho obou stranách byly stále stejně kolmé a strmé. Vytékaly z nich četné prameny, jež se spojovaly s bystřinou, která tekla dnem údolí. U jednoho z těch pramenů, jenž tryskal přímo z úpatí skály, Dick poklekl, aby se napil. Přiblížil tvář k vodě. ale vzápětí sebou trhl a uskočil. Strhl z hlavy klobouk, ponořil jej do pramene a teprve potom opatrně ochutnal. Voda byla nahořklá a horká, téměř vřelá.

To byl objev, který Dicka velice potěšil. Hořké a horké prameny jsou léčivé, to si ještě pamatoval ze školy. A pak – kde jsou teplé prameny, bývá i mírnější zima.

Pokračoval v cestě údolím, které se po obou stranách stále rozšiřovalo; teď už bylo široké nejméně půl mile.

Celá krajina působila dojmem horské divočiny: neobydlené a také nenavštěvované lidskými tvory. A to bylo rovněž radostné poznáni.

Dick spatřil na druhém břehu jelena a zvíře zůstalo klidně stát a prohlíželo si jej. Na vzdálenost pouhých tří metrů, kousek dál se prodral houštinou mladý medvěd: i ten si chlapce chvíli zvědavě prohlížel a pak beze spěchu odklusal k lesu. To vše byly neklamné známky, že čtvernozí obyvatelé údolí zřejmě ještě neměli tu čest setkat se s člověkem.

Ale pak přišlo rozčarování. V podobě obláčku bílého kouře, který náhle vyletěl z lesíka vzdáleného necelých padesát metrů od něho. Chlapec padl k zemi a schoval se za nejbližší větší keř.

Kouř znamenal oheň a oheň byl svědkem přítomnosti lidské bytosti. A člověk v této pustině mohl být jenom – nepřítel. Kouř stoupal z ohně, rozdělaného Siouxy.

To byl závěr, k němuž dospěl Dick Howard. A bylo to poznáni strašlivé, zdrcující. V údolí, kam přišel hledat zimní tábor pro sebe a svého bratra, najde tábořiště těch, před kterými prchal! Než se však vrátí a začne hledat někde jinde, přesvědčí se, kolik těch Indiánů je. Zda je to celá četa, nebo jen pár osamělých lovců. Že by tak vysoko v horách postavili Siouxové vesnici, to se Dickovi nezdálo pravděpodobné.

Napřed musel určit, odkud přesně dým stoupá. To by nebyl úkol tak nesnadný, kdyby se nestalo něco, s čím Dick nepočítal. Sloup bílého dýmu náhle prořídl a vzápětí zcela zmizel. To bylo zvláštní, kouř z ohně přece jen tak nezmizí, není to pára. Jedno však bylo jisté: Siouxové oheň narychlo udupali nebo zaházeli hlínou. Ale proč? Báli se snad, že je někdo stopuje? To byla otázka, na kterou Dick musel najit odpověď!

Počkal ještě chvíli ve svém úkrytu, když však obloha zůstávala čistá a ticho rušilo jen bublání bystřiny, začal se opatrně plížit směrem k lesíku. Kryl se za keři, kterých tu všude rostl dostatek, a za velkými kameny, a tak se bezpečně dostal až k lesíku, kde se konečně mohl narovnat.

Přitiskl se ke kmeni širokého jasanu a poslouchal. V lese však vládlo majestátné ticho. Začal tedy opatrně přebíhat od stromu ke stromu, až se ocitl na druhém okraji lesa. Před ním byla mýtina, široké volné prostranství bez jediného stromu, bez jediného keříčku. Ba zdálo se, že ani tráva tu neroste. A co bylo nejpodivnější: nebylo tu jedině stopy po táborovém ohni, jediná ohořelá větev, popel či zbytek zuhelnatělého dřeva. A přece odtud, jedině odtud mohl stoupat kouř, který před chvíli spatřil nad lesem!

Dick stál za kmenem mohutné jedle a horečně přemýšlel.

Bylo to mámení zraku? Či to byla nějaká léčka? Nebo kouř vystupoval z nějakého jiného zdroje, než byl oheň?

Konečně si dodal odvahy, a hnán vznícenou obrazotvorností i prostou zvědavostí, vystoupil z lesa na volné prostranství. Ušel několik kroků a zjistil, že půda pod jeho nohama klesá, snižuje se – ze všech stran – ne jenom z té jeho – ke středu, a když ušel ještě asi pět metrů, ocitl se na kraji hluboké jámy.

Byla to jáma tvaru téměř dokonalého kruhu, jehož průměr byl asi tři metry. Hloubka té jámy byla asi třicet či pětatřicet metrů a jáma byla úplně prázdná. Na první pohled se podobala velké studni, vyhloubené obratným studnařem.

Dick přemýšlel, jak poznat pravý smysl podivné jámy, když tu se stalo něco hrozného. Napřed se pod ním zachvěla zem, Dick se pevněji rozkročil: zřejmě ho opět mámily smysly. Ale pak se zem zachvěla silněji a zároveň se ozval temný rachot, který každým okamžikem vzrůstal. Dickovi se zdálo, že ten rachot vychází z okrouhlé jámy.

Přikročil až k otvoru a přes okraj pohlédl dolů. A tu viděl, že jáma je naplněná vodou, která šuměla, bublala a vřela. Vzápětí se země znovu zachvěla, a to tak silně, že se Dick zapotácel a musel o krok ustoupit, aby udržel rovnováhu. Současně vyletěl z jámy oblak páry do výšky nejméně sto metrů a hned za ním druhý. Dick poděšeně uskočil ještě asi o deset metrů.

Několik vteřin bylo ticho a pak se ozval hlasitý výbuch. Vzápětí vyletěl z vřící jámy sloup vody do výše asi třiceti metrů; sloup ten zůstal pak už nad jámou. Stoupal a klesal a zase stoupal a klesal.

Dick stál jako očarovaný a díval se na sloup vody, který se leskl a zářil v paprscích slunce. O gejzíru dosud pouze četl, na vlastni oči viděl tento vzácný přírodní jev poprvé.

Když sloup vody zmizel, přistoupil opět k okrouhlé jámě; byla prázdná jako vyschlá studna. Tak zůstane až do chvíle, kdy se znovu naplní vřící bublající vodou.

Dick pokračoval v cestě údolím. Přešel přes prostranství plné křehké černé škváry a kameru – byla to stará, dávno vyschlá láva – a vstoupil opět do listnatého hájku. Tu objevil ještě několik okrouhlých jam, ze dvou z nich tryskal gejzír, nebyl však tak vysoký jako ten první.

Také tu narazil na četné horké prameny, nad nimiž se stále vznášely řídké obláčky páry. Byly to prameny minerální vody, kromě nich tu vyvěraly ze země a ze skály i četné prameny obyčejné vody, krásně čisté a studené.

Potom se údolí opět zúžilo a Dick uslyšel v dálce před sebou lehký bzukot, který se však po několika metrech změnil v rachot a posléze přešel v ohlušující řev. To už taky Dick viděl mohutný oblak vodní páry, tříšť vodních kapek. A po dvou minutách spěšné chůze stanul u krásného vodopádu.

Potok, který se četnými přítoky změnil v horskou říčku, tu padal do hlubiny nejméně patnácti metrů; dál se pak, pokryl hustou pěnou, řítil s řevem úzkou průrvou na dně údolí, až se konečně ve vzdálenosti asi jedné míle od místa svého pádu vléval do zelenomodrého jezera.

Dick stál na ohromném balvanu a prohlížel si se zalíbením to nádherné mořské oko, jež se lesklo a třpytilo jako skvost zasazený do kamenné čelenky. Jezero mělo tvar téměř dokonalé elipsy a Dick odhadl jeho délku na sedm mil a šířku ve středu asi na dvě míle. Podle zabarvení hladiny se pak dálo soudit na mimořádnou hloubku jezera.

Horské jezero byl tedy další objev, další překvapeni, jež na Dicka Howarda čekalo v údolí. To nevětši nejpodivuhodnější však teprve mělo přijít. Jako nejvyšší odměna za všechna příkoří, jež na své cestě k Černým horám musel podstoupit.

Napřed došel Dick až k jezeru, chvíli ještě pozoroval hru barev a stínů na jeho hladině a potom zamířil od jezera k roklině, jež uzavírala údolí po levé straně.

Roklina byla hustě zarostlá jedlemi a cedry a již po několika krocích končila u skalní stěny. Byl to tedy spíž jen krátký kaňon. Ze skalních stěn na všech třech stranách krátké rokliny sice vystupovala skaliska, žádná z nich se však nehodila za útulek před sněhem a zimou.

Dick vyšel z kaňonu a kolem jezera přešel na pravou stranu údolí. Tady objevil roklinu mnohem širší a hlubší, než byla ta první. Ve středu rokliny bylo řečiště poměrně širokého potoka, na jehož březích bylo několik metrů plodné půdy hustě zarostlé křovisky a vzrostlými listnatými stromy. Soudě podle toho, co Dick dohlédl spleti husté zeleně, táhlo se toto boční údolí hluboko do hor. možná na vzdálenost deseti nebo i více mil.

Dick prošel spletí nejhustšího křoví a pokračoval v cestě bočním údolím. Ušel asi tak jednu milí, když náhle spatřil před sebou něco, čeho by se ani ve snu nenadál: dům, lidské obydlí!

Stavení to bylo vestaveno přímo do skály, chráněno před sněhem a lavinami stromy a přečnívajícím skaliskem. Byla to vlastně jen chatrč o jediné místnosti, nebo spíš ještě bouda z neotesaných trámů. Střechu měla rozbitou, dveře vypadlé ze závěsů, na první pohled však bylo zřejmé, že ruka, která tu chatrč stavěla, patřila bělochovi.

Jak se Dick blížil k tomu podivnému obydlí, vyběhla náhle ze dveří divoká kočka a zmizela v blízkém křoví. Patrné tomu už bylo dávno, velice dávno, co tento srub sloužil za obydlí bílému muži.

Dick vstoupil otevřenými dveřmi do srubu, a sotva přestoupil práh, uhodil ho do nosu silný kočičí pach. Na jedné straně světnice bylo okno zavřené dubovou okenici. Dick přistoupil k oknu a okenici otevřel. I její závěsy byly prorezavělé a okenice z nich téměř vypadla.

Dick se zvědavě rozhlížel po místnosti, jež byla náhle plná světla. Podlaha byla z tlustých dubových prken, teď už na několika místech prohnilých. V koutě se černalo ohniště, z něhož stoupal ke stropu hliněný komín. V protějším rohu ležel převrácený stůl a nízká lavice a ve třetím koutě světnice našel Dick předmět, který se na první pohled podobal pasti.

Ta věc mu také konečně prozradila, kdo byl asi majitelem zpustlého srubu. Když zvedl předmět z podlahy a zbavil ho nánosu špíny a prachu, zjistil, že je to past na bobry. Chatrč tu tedy postavili nejspíš lovci bobrů, kteří chytali tato vzácná zvířata v řece, po jejímž břehu přišel Dick dnes až k jezeru. A když bobry vychytali, lovci chatrč opustili.

Dick byl šťastný. To, co našel, daleko předčilo všechno jeho očekávání. Místo jeskyně, či dokonce prostého otvoru někde ve skále objeví hotový palác.

Pravda, srub byl zpustlý a špinavý, páchlo to v něm, ale průvan čerstvého vzduchu zapudí nelibé vůně a Dickovy silné ruce spraví díry ve střeše, zasadí dveře a okenice a udělají novou podlahu. Bude to jejich nový domov, dům postavený pro bělochy, který lidem jejich rasy kdysi sloužil a opět bude sloužit. Dá to chvíli práci, nějaký čas také potrvá, než sem přes horský hřbet odnosí všechny zásoby; kterých už měli požehnaně, ale bude to stát za to. A pak – jestliže měli něčeho dost, pak to byl čas.

Dick ještě jednou zevrubně prohlédl vnitřek srubu, nic pozoruhodného však už v něm nenašel. A jak byl plný nadšeni, rozhodl se, že začne s přípravou jejich nového domova hned a doslova na místě. Totiž na podlaze, na které právě stál.

Nařezal si několik tenkých březových větvi, na nichž nechal listí, svázal větvičky pruhem březové kůry a začal tímto jednoduchým pometlem vymetat špínu starou možná několik desítek let.

Výsledek jeho pracovního nadšeni však byl dost neblahý: Dick rozvířil v místnosti hustý oblak prachu a průvan mu ten prach brzy nahnal do očí, do úst i do nosu. Dick chvíli kašlal a mával koštětem, ale pak, se dal na ústup; rozhodl se, že tuto práci zatím odloží. Dneska už udělal pro blaho jejich budoucnosti dost.

A s tímto hřejivým vědomím se několik okamžiků nato vrhl do hluboké tůně, v kterou se tu horský potok rozlil pár kroků za srubem. Voda byla studená doslova jako led – každá její kapka, jež potokem spěchala do jezera, měla svůj původ ze sněhu roztálého na vrcholcích nebetyčných hor. Dick však přijal pozdrav sněžných hor hrdinně. Převaloval se v ledové vodě jako bobr, frkal a funěl, a teprve když rychlými pohyby překonal počáteční chlad, vyskočil opět z vody a chvíli běhal po břehu a třel si tělo listím, až byl úplně suchý.

Po lázni přišla na řadu večeře. Však už taky byl čas: ten na obloze se hlásil zapadajícím sluncem, na zemi pak vydatným kručením v chlapcově prázdném žaludku.

Dick usedl na práh srubu a pustil se do studených zásob. Maso ze srnce zakusoval studenou losi kýtou a vydatné jídlo zapil vodou z potoka.

Původně se chtěl Dick ještě toho večera vrátit k Albertovi, tak se nemohl dočkat, až mu poví, co objevil. Ale pak rozumně usoudil, že čas už natolik pokročil, že cesta hustým lesem a kamenitým terénem přes hřbet hory v šeru, či dokonce v noční tmě by byla zbytečným pokoušením ďábla. A Albertovi přece řekl, že bude pryč dva dny, a tak nebylo – kromě té jeho nedočkavosti – důvodu, proč spěchat.

A tak Dick přespal první noc v bobřím srubu. Upevnil dubovou okenici, vypadlé dveře přivázal závěsy, které si udělal narychlo z pruhů březové kůry, a zevnitř pak zajistil dveře ještě závorou: silnou větvi, kterou zasadil do petlic, jež zbyly ještě z dřívějších časů na vnitřní straně dveří a stěny.

Takto zabezpečen mohl klidně očekávat noční hosty. Skutečně pak přišli, dokonce jich bylo několik, žádný z nich se však neodvážil dál než na práh.

Dickovi se zdálo, že v polospánku říká:

„Tak mám dojem, že jsem vás vypudil z vašeho domu, milý příteli medvěde nebo jaguáre, ale nemůžu si pomoct, musíte mi to odpustit.“

Ale možná že se mu to opravdu jenom zdálo.

Každopádně když se probudil, byl jasný bílý den, škvírami ve stěnách a ve střeše proudilo dovnitř zlaté slunce a po nočních hostech nebylo v nejbližším okolí chatrče ani potuchy.

Dick se opět osvěžil koupelí v ledové tůni, najedl se a vydal se na zpáteční cestu.

KAPITOLA VI - H OWARDŮV ZÁMEK

„Vzhůru do bobřího srubu!“ byla první Albertova slova, když Dick dopověděl svůj příběh.

Dick se usmál. Přesně takovou reakci čekal. Ale pak řekl vážně:

„Je mi tě líto, ale budeš muset ještě pár dni počkat. Nejsi dost silný, abys mohl přenášet zásoby, a krom toho tu jeden z nás musí zůstat, aby hlídal náš drahocenný majetek. Víš, že na tom, co jsem zachránil z údolí smrti, závisí náš budoucí život, proto si musíme každé maličkosti vážit a střežit ji jako oko v hlavě. Zůstaneš tady jako vrchní správce zásobárny a já ze sebe udělám nákladního mezka. Až všechny věci přenesu, uložíme je do nového domu, kam se žádný vlk, jaguár ani medvěd nedostane.“

Albert se jen hořce usmál: uznával, že Dick má pravdu, a tak se podvolil.

Stěhováni zahájil Dick hned příštího jitra. Byla to nádeničina ještě mnohem namáhavější a zdlouhavější než stěhování první, totiž přenášeni zásob z údolí smrti. Nejednou si Dick říkal, že nechá část věci v údolí napospas zvěři, nakonec se však vždy znovu vzchopil; život v pustině, v naprosté odloučenosti od civilizace nebude snadný, každá drobnost připomínající civilizaci jim jistě přijde vhod.

Trvalo celých osm dní, než Dick Howard přenesl všechny věci přes horu do údolí bobrů. Devátý den překročili horu oba bratři. Albert nesl jen pušku a menši bedýnku nábojů.

Ačkoli si Al za těch osm dni vysnil v údolí za horou ne dům, ale přímo zámek, nebyl zklamán. Napřed ho příjemně překvapila líbezná krajina s teplými léčivými prameny, hojností vody a zeleně, pak klidné modrozelené jezero a nakonec ovšem i sám srub.

Nebylo v něm teď k hnuti, byl od podlahy ke stropu naplněn zásobami, které sem Dick uložil z obavy, aby cenné potraviny nesežrala divoká zvěř.

Nejprve tedy museli udělat prostor k další práci. Pomoci nástrojů, jež Dick našel v posledním vystěhovaleckém voze si chlapci udělali věšáky na sekyry a ručnice, a hlavně police, do kterých uložili potraviny. Pak zajistili dveře a okna. Závěsy z březově kůry nahradili koženými popruhy – a potom se pustili do střechy. To byla už nesnadnější práce, zvláště když měli pouze hrst železných hřebíků. Ale i tu si poradili. Kmeny stromů přitesali na prkna, do prken navrtali díry a do nich vrazili koliky zhotovené ze silnějších větvi. Takto vyrobené hřebíky držely pak přinejmenším tak dobře jako železné.

Po celý ten čas spali chlapci venku pod stanem, který si postavili ze dvou dílů plachet – pozůstatků z jednoho vystěhovaleckého vozu. Pro tento způsob noclehování se Dick rozhodl ze dvou důvodů. Zaprvé nechtěl používat srubu jako ložnice, dokud vše nebude dostatečně vyčištěno a provětráno; krom toho byl přesvědčen, že pobyt na svěžím vzduchu, tedy i na tom nočním, bude Albertovi určitě svědčit. A tak i poté, co Albert vymetl ze srubu prach a vydrhl podlahu a stěny, trval Dick na tom, aby zatím i nadále spali venku.

Zvláštním svátkem bylo, když poprvé zatopili. V obou byla malá dušička: kdyby komín dobře netáhl, čekala je práce, s kterou neměli zatím ty nejmenší zkušenosti. Ale nebe k nim bylo milostivé. Snad se jim odměnilo za to, že se tak snažili, že se tak nadřeli. Komín táhl, že nestačili házet na ohniště náruče větví. Oslavili tu radostnou událost skvělou veveří sestavenou z vybraných darů, jež jim poskytl jejich nový domov. Zlatým hřebem byli pstruzi upečeni na rozžhaveném zuhelnatělém dřevu.

Když chlapci dokončili nejnutnější práce, souvisící se zabydlením v novém domově, začali se pomalu chystat na zimu. Zatím tak, že si připravovali zásoby masa. Zastřelili například velkého losího samce. Maso rozvěsili na stromech. aby dobře proschlo, a pevné losi kůže použil Dick k opravě střechy. Pokryl ji místa, kde byly spáry a kde nejvíc hrozilo nebezpečí promáčení. Pak ulovil Albert jelena a také jeho maso dobře usušili. Zásoby doplnili několika divokými králíky, jejichž maso bylo chutnější než maso zaječí. To všechno však zatím byla zvířata, za nimiž chlapci sami chodili. Brzy se však měli dočkat toho, že obyvatelé údolí se za nimi vypravili sami. Aniž je kdo pozval.

KAPITOLA VII - NÁSTUP ZVÍŘAT

Vlastně to bylo trochu jinak. Člověk a zvíře se náhodou potkali, a protože jeden druhého ani nečekal, ani nehledal, dopadlo to, jak to dopadlo. Ten člověk byl Albert Howard.

Stačil krátký pobyt v bobřím údolí, a vrátily se mu síly, navrátilo se mu zdraví. To už nebyl ten pokašlávající, věčně unavený a zadýchaný mládeneček, ale muž plný života a síly. A kdo nejlépe pozoroval tu zázračnou proměnu, která se s nim stala, byl jeho bratr Dick. Proto se taky jenom usmál, když mu bratr jednoho dne oznámil, že si vyjde na lov medvěda.

„Ale sám se s ním netahej, až ho složíš. Přijď pro mě, pomůžu ti,“ bylo jediné, co řekl.

Albert tedy vyrazil. Šel podél potoka až do středu údolí a tu přešel na pravý břeh jezera. Rozhodl se, že svého medvěda – počítal samozřejmě s jelenem nebo s losem – najde někde v lese, který se táhl mezi dvěma roklinami od úbočí hory až k jezeru. Však také někde v těchto místech zastřelil losa jeho bratr. A byl to parádní kousek!

Albert usoudil – a byl to úsudek zcela oprávněný – že zvěř, zvláště vysoká, se ještě před příchodem zimy stáhne k břehům jezera, kde byla z celého údolí nejhustší tráva a kde byl také nejvyšší porost, poskytující dobrou ochranu před zimou a studeným větrem. A tak doufal, že při své potulce narazí na celé losi nebo jeleni stádo.

Kráčel svěžím krokem po břehu jezera, který v těchto místech byl zarostlý jen vysokou trávou, když tu zaslechl několik metrů před sebou zafrkání a těžké, dunivé oddychování. Podivné ty zvuky vycházely z dolíku mezi dvěma skupinami zakrslých jedli. Když se lam Albert podíval pozorněji, rozeznal v šeru tmavozelených větví obrysy mohutného zvířete. Albertovi zatrnulo v zádech. Tak ohromného netvora ještě v životě neviděl. Určitě to byl medvěd, a ten, když se rozzuří…

V prvním okamžiku se Albert chtěl obrátit a dát se na útěk, ale pak přemohl strach, široce se rozkročil, zamířil a vystřelil do té velké, tmavé hmoty.

Zvíře zařvalo, zvedlo se v celé své mohutnosti a se sklopenou hlavou se rozběhlo proti chlapci. Teď už Albert věděl, že nevzbudil medvěda, ale obrovského bizoního samce.

Albertovi hrozilo, že ho rozzuřený bizon svými strašlivými kopyty rozdupe na prach. Chlapec však nepropadl panice a nezačal závodit s tou řítící se horou masa. Neboť závod v běhu by určitě prohrál. Počkal si. až zvíře doběhne k němu, a potom svižně uskočil na stranu. Současně znovu vystřelil ze své opakovačky.

Bizon se zapotácel, zarazil se, pak se však obrátil a rozběhl se k novému útoku. Tak proběhl kolem Alberta ještě dvakrát a vždy dostal smrtící nadílku z chlapcovy pušky.

Albert v zápalu boje ani nepostřehl, že se za nim náhle ozval výkřik: viděl jen, že se bizon zarazil, doslova strnul na místě, pak se zapotácel, padl na bok a zůstal bez hnuti ležet.

Albert stál jako přimražený, nemohl uvěřit vlastním očím. Nemohl uvěřit svému loveckému štěstí. Je to možné, že zastřelil snad největšího bizona, který tady, na severozápadu Spojených států, kdy žil? Vždyť to byl spíše malý slon než bizoní samec.

„To je kousek, co?“ uslyšel za sebou známý hlas. Ohlédl se, dva metry za ním stál Dick.

„Na takového chlapíka aby měl člověk dělo. A ty jsi ho složil obyčejnou opakovačkou!“ pokračoval Dick v chvalozpěvu. A nepřiznal se, že k těm čtyřem ránám, jež vypálil Albert, přidal ještě své dvě, které rozzuřené zvíře vlastně teprve dorazily.

„To je jistě nějaký vyvrženec,“ pokračoval Dick, když bratr stále nic neříkal, jen si pohledem málem zbožným prohlížej tu neuvěřitelnou horu masa. „Zlomyslný, starý býk, kterého pro jeho špatné způsoby stádo donutilo, aby se sám toulal světem.“

„Dá…dá se jist?“ byla první věta, na kterou se zmohl Albert.

„To je otázka!“ smál se Dick. „Maso bude sice trochu tuhé, ale jsme přece nějací kuchaři, víme, jak je změkčit. A dobrá nám bude i jeho kůže!“

Chlapci se dali hned do práce. Napřed stáhli pomocí ostrých loveckých nožů kůži, pak zvíře rozčtvrtili sekerou, maso rozsekali na velké pruhy a ty rozvěsili do větví stromu. Kůži rozprostřeli na střechu srubu, aby vyschlá.

Stmívalo se už. když z místa, kde zastřelili bizona, odnášeli poslední kus masa, který si chtěli usušit. A jak se zvolna vraceli ke srubu, slyšeli za sebou šustot lehkých nohou v trávě.

„To jsou lesní vlci,“ řekl Dick. „Jdou si pro svůj podíl na naši kořisti.“

Albert se zachvěl a zrychlil krok. Jak byli oba chlapci rádi, že měli pevnou střechu nad hlavou, srub chráněný dveřmi na závoru!

Jedinou nevýhodou jejich obydli bylo, že bylo malé. Alespoň pro jejich stále se rozmnožující zásoby. A tak Dick nakonec rozhodl, že si zřídí zásobárnu, do které uloží především zásoby potravin na zimu.

Napřed mysleli na jeskyni, ale pak objevil Albert obrovský starý dutý dub. Byl to strom o průměru nejméně dvou metrů, dutina – budoucí zásobárna – pak měla průměr půldruhého metru a byla vysoká přes šest metrů. Na jejich drsných stěnách bylo mnoho ostrých suků a výčnělků, jež patrně zabránily, aby si tam udělalo brloh nějaké zvíře.

„To je přesně to, co potřebujeme,“ radoval se Dick, když ho bratr dovedl ke stromu. „Přinesu sekery a dáme se hned do práce.“

Odsekali suky a výčnělky; uhladili vnitřní, stěny dutiny a podlahu, a otvor ve výši hlavy, kde dutina byla nejužší, ještě trochu rozšířili. Pak zarazili do stěn kolíky a háky, na které hodlali pověsit část zásob.

„A budeme mít všechno pěkně v bezpečí a v suchu,“ radoval se Albert. „Nevadilo by mi ani, kdybychom tu museli spát. Jen kdyby se zavřely dveře, bylo by tu asi trochu dusno.“

A právě ty dveře byly oříškem, který dlouho nemohli rozlousknout. Otvor, jímž do dutiny vnikli, byl přes metr vysoký a skoro půl metru široký.

„Musíme ho zakrýt dveřmi, které budou dostatečně silné, aby se dovnitř nedostalo žádné zvíře,“ prohlásil Dick. „Do stromu ukryjeme větší část našich potravin, jež v zimě přilákají zvěř z širokého okolí. Mohlo by se taký stát, že jednoho rána by naše zásobárna byla prázdná.“

A tak se pustili do výroby dveří. Napřed uhladili okraje otvoru; aby dveře dobře zapadly, potom Dick porazil větší doubek a rozsekal jej na desky. Prkna složil k sobě v šířce okraje dutiny a spojil je příčnými závorami připevněnými k deskám dřevěnými kolíky. Teď tedy měli dveře. Zbývalo ještě vyřešit, jak je zavěsit. Železné ani jiné závěsy neměli, a tak nakonec vysekali ze dřeva kolem pevného otvoru rám a do něj teprve dveře posadili. Seděly dost pevně, Dick však usoudil, že drápy medvěda nebo i jaguára by je při trošce štěstí přece jen mohly vytáhnout, a tak se proti takové nehodě pojistili.

Po obou stranách dveří zarazil pomocí sekery a nebozezu do dřeva tři dřevěné háky, přesně takové, jaké chránily dveře jejich srubu, a do těch háků zasadil tři silné tyče. Byly to v tomto případě, pravda, vnější závory, žádný dravec však neměl tolik rozumu, aby napřed závory vyrazil a pak dveře otevřel drápy.

Plné dva dny takto truhlařili, když však na sklonku druhého dne nasadili poslední závoru, bylo jim málem líto, že jsou již hotovi. Tak se jim ta práce s voňavým dřevem zalíbila, zvlášť, když její výsledek byl nad očekáváni dobrý.

Hned ráno příštího dne začali přenášet zásoby do dubu. Nejvýš nahoru pověsili kýty sušeného bizoního, losího a jeleního masa. Do nižšího poschodí špižírny uložili pak kůže, o nichž předpokládali, že je prozatím nebudou potřebovat. Několik losích a jeleních kůží; dvě vlčí kožešiny a větší počet kožek z menší srstnaté lovné zvěře.

Když se vraceli do srubu, byla už téměř tma. Toho dne ani nerozdělali oheň, snědli jenom kousek studeného masa, a pak si sedli k oknu, z něhož bylo dobře vidět k jejich dubu. Čekali, že budou svědky zajímavého divadla; a ve svém předpokladu se nezmýlili.

Sotva pár minut se dívali do tmy a už jasně rozeznávali obrysy nějakého malého zvířete, jež se kradlo podél houšti rovnou k dubu.

„Je to liška?“ zašeptal Albert.

„Spíš rosomák,“ soudil Dick. „Chytil do svého špičatého čumáku vůni z našich dobrot a nemůže se už dočkat, až se jim podívá na zub. Jenže to si počká!“

Zatím se noční lupič připlížil až ke stromu a přitiskl čumák k hladké kůře.

„Ten by si dával. Ale je příliš slabý na naše pevné dveře.“ usmál se Albert.

Rosomák několikrát stočil rypákem do dveří, samozřejmě že zcela neúspěšně, a pak náhle vzpřímil hlavu a vzápětí několika plíživými kroky zmizel v křoví.

Jiné, větší zvíře vyšlo na palouk a plížilo se opatrně k dubu.

„Menši musel ustoupit většímu,“ usmál se Dick. „Tohle bude rys, výstavní exemplář.“

Rys ostrovid provedl stejný rituál jako před chvíli rosomák. Chvíli lačně čenichal u dveří, pak dvakrát obešel dub, ale vždy znovu se vrátil k místu, odkud na něho útočila svůdná, neodolatelná vůně. Hoši slyšeli až do srubu tiché zavrčeni, pak škrábání ostrých drápů na dveře.

„Slyšíš, jak nás proklíná, jak nám spílá?“ šeptal Albert. „Ale šetři si drápy i hlas na jiného nepřítele, než je mrtvé dřevo, kterým stejně nepohneš!“

„Vidíš, už prchá!“ sykl Dick.

Rys skutečně stáhl najednou ocas mezi nohy a dlouhými skoky pádil z palouku.

„A tady přichází jeho nástupce.“ hlásil Albert.

Na palouk vběhl vlk. Bylo to statné zvíře, které se ničím nepodobalo kojotům plížícím se po prérii. Bílé zuby se blýskaly v otevřené tlamě, pysky měl zkřiveny hladem a malé červené oči mu svítily odhodláním.

Albert se otřásl.

„To je ale ohyzdné zvíře!“

„Právě tak zlomyslné jako ošklivé,“ vysvětloval Dick. „Nedivím se rysovi, že vzal nohy na ramena.“

„Má určitě hrozný hlad,“ uvažoval dál nahlas Albert. „Natahuje hlavu k naší zásobárně, jako by chtěl prorazit tvrdou kůru dubu. Jako by chtěl naráz zhltnout všechno, co tam máme.“

Velký vlk skutečně hladověl; hladověl už několik hodin a libá vůně vycházející z dubu ho nesmírně dráždila. Hodně už v životě viděl a zažil, ale strom, z něhož by vycházela taková směsice nádherných vůni, ještě nepotkal.

Vzpřímil hlavu, nozdry se mu zachvěly, rozehrály se mu všechny nervy v těle. A pak se začal ostražitě, piď po pídi, plížit k dubu. A když pak přitiskl čumák k chladně kůře stromu, div že neomdlel. Opřel se předními prackami do místa, kde dveře zapadaly do dubu, dřevo se však ani nepohnulo. Byl přesvědčen, byl si jist, že uvnitř stromu jsou věci, jež vydávají tu vůni, která mu proniká až do morku, nemohl se k nim však dostat. Zklamán a zachvácen nejistým strachem před neznámým, začal dělat totéž, co před nim rosomák a rys. Neklidným krokem obcházel dub, škrábal jeho kůru a čas od času se do ní zahryzl dlouhými, ostrými tesáky.

Konečně se opět zastavil přede dveřmi, kde vůně byla nejsilnější. Zaútočil na nejnižší ze tří závor zuby, pak drápy, dřevo se však ani nepohnulo. Měl stále jenom jediné – vůni, a z té velký silný vlk dlouho žít nemůže. Třebaže to byla vůně velice silná a svůdná.

Vlk zřejmě pudově cítil, že se k těm vábným věcem uvnitř stromu nedostane, přesto se však nevzdával. Pouze zklamáni se změnilo v zuřivý vztek. Vyhrbil hřbet, zavrčel a s vyceněnými tesáky a napřaženými drápy se vrhl na strom.

„Kdybych se vlastníma rukama nepřesvědčili že ty dveře jsou tak pevné, musel bych se bát, že se ta potvora přece jen nakonec dostane dovnitř,“ řekl Albert.

„Toho se neboj,“ uklidňoval bratra Dick. „Takovou sílu vlk nemá, aby prolomil mladé dřevo silné několik palců. Ani vlk, ani jiné zvíře!“

O tom se ostatně měl Albert přesvědčit hned vzápětí.

Vlk náhle přerušil svůj útok; předními prackami se stále ještě opíral o dub, ale kůru už nechával na pokoji. Otočil hlavu a vycenil tesáky. Nový pach dolehl do jeho chřípí, ale nebyla to už libá vůně nasoleného masa. Byl to pach, který hlásil, že se blíži silný nepřítel. Vlk byl dost silný, ten, kdo přicházel, byl však zřejmě ještě silnější. Zavrčení, jež se vlkovi dralo do hrdla, zmlklo ještě dřív, než vystoupilo z tlamy. Na hřbetě se mu ježily chlupy, ocas stáhl mezi nohy.

Vlk se bál.

„Vidíš, utíká!“ volal rozčileně Albert. „A já se mu moc nedivím,“ smál se Dick. „Podívej, kdo k nám přichází. Komu se zachtělo našeho masa.“

Z podrostu se vyplížilo velké tmavohnědé zvíře. Oči, v měsíčním světle jedovatě žluté, hleděly upřeně na dub. Vlk vrhl na nového nočního hosta jediný poděšený pohled a pak se rozběhl opačným směrem, než přišel jeho nepřítel. Poklady, ukryté v dubu, byly pro něho ztraceny.

„Je to puma, horský lev!“ šeptal Dick vzrušeně. „Skutečně královské zvíře!“

Puma se zatím vyplížila z podrostu na volné prostranství. Vlekla své pevné pružné tělo těsně při zemi, přesně tak, jako to dělávají domácí kočky, když se plíží ke kořisti. Oči v přízračném měsíčním světle chvíli žluté, chvíli zelené, podezíravě těkaly ze strany na stranu. Cítila kořist, neviděla ji však. Byla zvyklá připlížit se ke své oběti až na dosah, až na doskok jediného mohutného skoku. A tak se dál plížila k mohutnému dubu.

„Co udělá?“ zeptal se Albert a hlas mu přeskočil vzrušením.

„Totéž, co jeho předchůdci,“ prohlásil Dick. „Bude škrábat a kousat, snad ještě zuřivěji než rosomák a vlk, ale stejně jako oni se ničeho nedoškrábe ani nedokouše. Na náš dub je horský lev krátký!“

Dick se nemýlil. Horský lev ztratil brzy klid a důstojnost, jež jsou ozdobou všech králů, a začal vztekle útočit na nebohé dřevo. Mocnými drápy rval kúru, zatínal tesáky do dřeva závor. Dveře pevně zasazené v rámu se však ani nepohnuly.

„Nechtěl bych se s ním teď potkat,“ řekl Albert. „Jde z něho opravdu strach!“

„V nejrůžovější náladě není, to je fakt,“ souhlasil Dick. „A to kdyby ještě věděl, že máme klič k tomu. co mu tak libě voní! Ale podívej se na hrdinu, zřejmě i on našel svého mistra!“

Bylo to k nevíře, ale bylo to tak. Puma, horský lev, stáhl náhle ohon mezi nohy, hlavu položil mezi přední pracky, jako by se chtěl zavrtat do země, a z jeho mohutného hrdla se už nevydral ani hlásek.

Albert sotva dýchal vzrušením a také Dick napjatě sledoval každý pohyb obrovské kočky.

A pak puma náhle vyhrbila hřbet a vzápětí její temně hnědé tělo prolétlo jako střela vzduchem. Pak ještě jeden skok – a horský lev zmizel mezi stromy.

A z druhé strany se vkolébalo na palouk ohromné zvíře. Mělo čtverhrannou hlavu, obrovské neforemné tělo a na velkých packách žáhnuté drápy, dlouhé dobré čtyři centimetry.

Z celého vzezření toho. Šedivého obra vyzařoval bezstarostný klid a sebedůvěra. Však taky se ten velikán neměl koho bát, on byl skutečným vládcem svých hor, ne horský lev či jiné zvíře.

„Tenhle medvěd váži nejmíň pět set kilo!“ prohlásil Dick s úctou. „Puma je proti němu úplný trpaslík.“

A medvěd se kolébal, valil dál, rovnou cestou k dutému dubu. Došel až ke stromu a chvílí čenichal. Jakoby úmyslně oddaloval chvíli, kdy si jediným máchnutím mohutné tlapy otevře cestu k prostřenému stolu.

Jenomže nezůstalo při jednom máchnuti, a hlavně nebylo nic z prostřeného stolu. Marně drásal medvěd strom svými strašlivými drápy. Kůra sice jen lítala, i celé třísky odletovaly, ale Dick s Albertem byli dobři tesaři a jejich dílo odolalo i hněvu tohoto obra mezi obry.

„Ale stejně je to král. I ve své bezmocnosti!“ obdivně prohlásil Albert.

„Žádný král!“ odporoval Dick. „Králem tvorstva je člověk, ne zvíře. Uvidíš, že postačí dva výstřely, a z našeho krále se stane docela obyčejný králík. A po další ráně vezme i tenhle obr nohy na ramena. Připrav si pušku, vyprášíme mu trochu kožich za to, že nám chtěl rozbít vrátka.“

Opatrně otevřeli pootevřené okno dokořán a zamířili na medvěda, který stále ještě zuřivé drásal kůru dubu.

„Snaž se mířit na srdce.“ zašeptal Dick, „já udělám totéž. Snad se aspoň jeden z nás trefí. Budu počítat do tří, pak oba současně vypálíme.“

Chlapcům se chvěly ruce, když zvedali pušku; nebylo to strachem, ale loveckou vášní.

Medvěd nic zlého netušil a pokračoval ve svém marném úsilí dostat se k voňavým pokladům. Několikrát už obešel dub, vždy se však vrátil ke dveřím, kde správně vytušil, že je jediný vchod do ráje.

Medvěd poodstoupil od stromu a rozpřáhl náruč; chystal se zjevně k dalšímu útoku. Chtěl zaútočit na dveře z rozběhu, vzít je zteči. A to byla chvíle, na kterou čekal Dick. Jedna, dvě, tři – a tichem práskly současně dva výstřely.

Medvěd, který až dosud stál vzpřímeně na zadních prackách, strnul, pak klesl na všecky čtyři, zařval bolesti i vztekem, a rozběhl se – rovnou ke srubu.

Dick vystřelil ještě třikrát, Albert dvakrát, medvěd však běžel dál. Dick přibouchl okenici a zajistil okno závorou; vzápětí medvěd plnou tíhou svého obrovského těla dopadl na srub.

Chatrč se otřásla jako při zemětřesení nebo při poryvu uragánu, ale jediný trám nepovolil, jediné prkno se nevyvalilo. Howardův srub byla pevná stavba. Marně medvěd drásal trámy srubu, marně tloukl hlavou do okenice, do dveří.

A pak náhle utichly údery do dřeva, umlkl vzteklý řev. A chlapci slyšeli v nastalém tichu jen svůj dech, tlukot rozbouřených srdci.

„Tak mám dojem, že jsme ho přece dostali, Ale,“ promluvil první Dick. Na potvrzení jeho slov ozval se zvenčí temný, tupý zvuk: zvuk pádu těžkého těla.

Počkali ještě několik minul a pak Dick opatrně otevřel dveře.

Obrovský medvěd ležel na boku, nohy měl natažené a už se nehýbal.

„Zastřelili jsme ho, Ale, zastřelili jsme ho!“ volal Dick radostné.

„Víš to určitě?“

„Docela určitě. Už má nadosmrti odzvoněno.“

Vyšli ze srubu. Velký šedý medvěd skutečně dodýchal. Střely našly svůj cíl; zvíře však mělo ještě tolik sily. že doběhlo ke srubu a zaútočilo na něj. I teď, když ležel zcepenělý, s očima v sloup, byl na medvěda děsivý pohled.

„David zabil Goliáše – ale na dálku. Tváří v tvář bych se s ním utkat nechtěl,“ přiznal Dick.

„Já taky ne,“ souhlasil Albert. „Ale teď už se Goliáše bát nemusíme. Svlékneme z něho kůži a dáme si ji do naši sbírky, kde už máme kůže z bizona, z losa a z rosomáka.“

„Ale musíme to udělat ještě dnes v noci,“ řekl Dick. „Kdybychom nechali medvěda tak, jak je, do rána by z něj zbyly jen kosti. Velký vlk a jeho druzi by se pomstili za to, že se nedostali do naší špižírny.“

Získali už nějaké zkušenosti se stahováním kůže zvířat, přesto jim trvalo několik hodin, než vysvlékli huňáče z jeho těžkého kožichu. Potom odřízli nejměkčí a nejšťavnatější kusy masa a uložili je – i s kůži – na střechu. Tím byla jejich práce skončena.

Když vyšli ráno před srub, našli jen hromadu ohryzaných kostí.

To bylo všechno, co zbylo z medvěda Goliáše;

KAPITOLA VIII - VÝROBA PASTÍ

Také maso z medvěda časem snědli, a tak jedinou památkou na jejich první střetnutí s králem hor, medvědem, byla krásná kůže. Její srst byla měkká a dlouhá, a když ji chlapci rozprostřeli, pokryla jim skoro celou podlahu srubu. Byla ještě lepši, nebo alespoň stejně dobrá jako kůže bizona.

Asi týden po střetnutí s medvědem zastřelil Dick v soutěsce dalšího bizona; tentokrát to byla mladá kráva, jejíž maso bylo velmi měkké a chutné. Živili se jím celý týden, zbytek pak usušili a uložili v dubu.

Když Dick ukládal kůži z bizoní krávy do dubu – pověsil ji na kolik do nejnižšího poschodí zásobárny – řekl bratrovi:

„Myslím, že je na čase, abychom začali myslet na budoucnost. Ocitli jsme se zřejmě šťastnou náhodou ve zcela opuštěném, zapomenutém koutě světa. Před časem, před dávným časem tu někdo lovil, o tom svědčí mimo jiné i náš srub. Ale pak lovci odešli a zvěř se vrátila. Dnes je to tu úplný ráj divoké zvěře. Musíme využit příležitosti a vzít si z toho ráje, co potřebujeme. Lovem kožešin si nakonec můžeme vydělat víc než honbou za zlatem někde v Kalifornii. Máme pevnou střechu nad hlavou, tobě se navrátilo zdraví, máme dobré pušky a dostatek nábojů. Stačí trpělivost, dobrá muška – a můžeme se do toho pustit.“

To byla myšlenka, která se Albertovi zamlouvala. Uspokojovala jeho touhu po dobrodružství, dávala mu dobrou možnost dokázat, že je zase v pořádku, v plné síle. Přestal úplně kašlat, taky už tak snadno neprochladl, v noci ho netrápily bolesti na prsou a celkově zesílil.

A tak se chlapci vydali na první velký lov v Howardově údolí.

Dick objevil už několikrát stopy, jež byly svědectvím, že údolím se potuluje nejméně jedno, spíš však několik bizoních stád. A za jedním z nich se teď chlapci vypravili.

Objevili stádo čítající asi dvacet kusů na chráněné louce, vzdálené necelé tři mile od srubu. Zvířata se pokojně pásla na trávě, jež navzdory prvním nočním mrazíkům byla stále ještě dost svěží.

Zastřelili snadno dvě tučné krávy a mohli hravě zastřelit ještě několik vybraných kusů, ale jejich srdce ještě nebyla srdcem lovců kožešin, a tak se jejich mysl vzepřela proti zbytečnému zabíjeni.

„Kůže bychom potřebovali, to je fakt,“ řekl Dick. „ale většinu masa bychom museli nechat shnít nebo obětovat vlkům. Mám sice v poslední době přímo zázračnou chuť k jídlu, ale tohle bizoní stádo bychom za jednu zimu nespořádali, ani kdybychom jedli od rána do večera.“

Snědli ze zastřelených krav jazyky, hrudí a ledvinu, tedy nejlepší části bizoního masa, a ostatní maso vyudili a uložili do své zásobárny v dutém dubu.

Uzeni masa byla práce zdlouhavá a pracná, ale oni měli čas. nemuseli pospíchat Maso napřed nařezali na dlouhé tenké pruhy a zbavili je všech kostí. Pak maso důkladně nasolili: soli nemuseli šetřit, získávali ji z četných solných pramenů, jež byly rozesety po celém údolí. Nasolené pruhy masa zabalili do kůže – a maso bylo připraveno k uzeni.

Zatímco Albert maso nasoloval, Dick připravoval polní udírnu. Zarazil do země do čtverce čtyři vidlicovité větve, vždy ve vzdálenosti asi dvou metrů od sebe. Vidlice těchto větvi byly asi metr až půldruhého metru nad zemi. Do vidlic položil dva silné kmeny čerstvě poražených stromků a na tyto dva základní kmeny naskládal ve vzdálenosti jednoho decimetru od sebe tyče, jež získal z menších kmínků. Na tyto mříže z dřevěných tyčí potom položili pruhy bizoního masa a rozdělali pod nimi pořádný oheň z březového, javorového a dubového dřeva.

Nejdůležitější teď bylo udržovat pokud možno stejnoměrný oheň, a hlavně dbát na to, aby oheň neplápolal vysokým plamenem a neolizoval maso. Uzeni trvalo plných čtyřiadvacet hodin, a tak na dobu jednoho dne a jedné noci museli opustit pohodli srubu, střídavě bdít u ohně a dávat pozor, aby se maso nespálilo nebo aby oheň neuhasl.

Protože jejich první pokus dopadl naci očekáváni dobře, ponechali udírnu v provozu a vyudili v ni v krátkém čase za sebou ještě losa, dva srnce a větší počet ryb, které nachytali v jezeře i v řece.

Libá vůně uzeného masa přilákala k jejich srubu vlky: Někdy stačilo hodit po nich hořící větví, jindy musela pomoci puška. Vlci se stáhli do lesa, zůstávali však stále nablízku. A tak chlapci neudělali teď krok bez pušky nebo revolveru. Navíc museli stále hlídat maso, které udili, a hlavně to, které měli do udírny připravené. Nakonec si Dick vzpomněl na starý recept, jehož zálesáci používali už od nepaměti.

Vybral si vysokou mladou jedli, kterou pomocí provazu ohnuli s Albertem k zemi; tam přivázali její vršek k jinému stromu. Potom osekali hořejší větve jedle a na každý suk napíchli velký kus masa. Načež přesekli pruh z březové kůry, kterým byly oba stromy svázány; mladá jedle vyletěla jako pružina – a maso bylo mimo dosah vlčích zubů.

Ale vlci jsou ve své houževnatosti neúnavní. Už první noc poté, co si chlapci takto pojistili maso připravené k uzeni, probudil Dick Alberta: aby se prý podíval na tanec duchů. Albertovi se napřed moc nechtělo, ale když ho bratr nepřestával pobízet, vstal a přistoupil k oknu.

Než té noci ulehli, napíchali zásoby čerstvého masa na čtyři jedle. Teď se pod těmi čtyřmi stromy shromáždilo nejméně dvacet vlků a všichni toužebně vzhlíželi k nebi. Nepočítali však hvězdy, ale vzhlíželi k losímu a sobímu masu, jež svou libou vůni útočilo na jejich čich a lákalo jejich zrak.

Vlk však je zvíře nejen neúnavné, ale také neobyčejně podnikavé. Nikdy se nespokojí s tím, aby seděl a díval se na věc, po které louži, aby trpělivě čekal, až ta věc sama k němu přijde. Kromě toho každý vlk z této dvacetičlenné smečky dobře věděl, že to nádherné maso mu nikdy samo nespadne do tlamy. A tak vlci začali skákat vzhůru k větvím: byl to nádherný půlnoční tanec, rej duchů, temných přízraků.

Teď vyskočil největší vlk smečky. Byl to krásný, vysoký skok, ani ten však nedovedl vlka ke kýženému cíli. Zuby cvakly jako ocelová past; když však vlk dopadl opět na zem, jeho tlama byla stejně prázdná jako předtím. Vyskočil druhý vlk, třetí, pak opět vůdce vlků, a čtvrtý, pátý vlk. Nakonec skákali společně a jeden přes druhého.

Palouk před srubem naplnil tanec stínů, vzteklé vrčeni, hlasité cvakáni tesáků. Vše to bylo strašidelné, děsivé, zároveň však i směšné. Neboť všechna ta námaha, to nadměrné usilováni nevedlo k žádnému cíli.

„Viděl jsi už někdy, že by člověk nebo i zvíře vynakládali tolik energie pro nic za nic?“ zeptal se Albert bratra.

„Ne. A nevěřil bych tomu, kdyby mi to někdo vyprávěl. Ale třeba to vlci dělají kvůli štíhlé linii. Však jsem také nikdy neviděl tlustého vlka.“

Čím víc se vlci namáhali, tím víc byli chlapcům k smíchu. Nešel z nich už strach; vždyť sotva pletli nohama a nakonec se porvali mezi sebou. Ze vzteku a ze zoufalství.

A tu moudrý starý vůdce poznal jako první, že další úsilí nemá smysl, vztekle zavyl a rozběhl se směrem k lesu. Smečka ho následovala.

Tak skončila ta podivná noc, která se chlapcům vryla hluboko do paměti. Jako noc tančících ďáblů.

Na lov čtvernožců chodili chlapci pravidelně, ryb už taky nachytali pěknou řádku, zbývali tedy ještě – ptáci.

Vybrali si kachny a husy, kterých hnízdila na mělkých zálivech jezera, jejichž dno bylo zarostlé trávou, celá hejna. Lov na tyto pernatce se však ukázal být tak snadný a nezajímavý, že o něj chlapci brzy ztratili zájem. Kachny, husy, ale i ostatní vodní ptáci, kteří se ještě nikdy nesetkali s člověkem, se dali vraždit jako mouchy. Neulétli když se k nim chlapci přiblížili, a teprve po několika výstřelech odletěli – na nejbližší záliv, kde se zase klidně uvelebili na vodu.

Přitom ptačí maso, zvlášť maso divokých kachen, bylo velice chutné a vyuzené chutnalo jako nejjemnější pochoutka. Jeho zásoba by neměla chybět v žádné pořádné zimní špižírně – a špižírna Howardova zámku byla přinejmenším pořádná!

A tak se nakonec Dick zase rozpomněl na své staré zkušenosti z rodné Illinois a rozhodl se, že budou chytat divoké husy a kachny do pasti, místo aby je vraždili z pušky.

Napřed zhotovili z rozštěpených stromků řadu obruči různých rozměrů a ty pak postavili do mělkého zálivu. Nejširší obruč byla nejdál od břehu, jak vody ubývalo, byly obruče stále menši a menši. Pak všechny obruče pokryli síťovím, síti zakryli i průčelní stranu každé obruče a nechali jen tak velký otvor, aby jím mohla proplout dospělá kachna. Sítě udělali z tenkých řemínků, jež nařezali z jedné losi a jedné jeleni kůže. Tak vznikl z koženě sítě jakýsi tunel, na jehož užším konci postavili ze silných kolů, zaražených hluboko do bahna, pevnou klec, velkou asi dva krychlové metry. Klec rovněž zakryli stejnou síti, jaké použili k pokryti tunelu Nakonec ještě zasadili do bahna kolem pasti větší množství vodní trávy, ve které si kachny libovaly, a to bylo všechno.

„Teď už zbývá jediné: počkat do rána a vybrat hnízdečko,“ prohlásil Dick a chlapci se vrátili do srubu.

Ráno nemohli ani dospat a s prvním svítáním spěchali na břeh jezera. Už zdálky slyšeli hlasité šplícháni a kvákání. V žalářní cele, jak Albert nazval jejich past, sebou rozčileně mlelo deset kachen a dvě husy. Všichni tito ptáci se dostali do cely tunelem, neměli však tolik důvtipu, aby se stejnou cestou zase vrátili. A tak jen rozčileně kvákali a zoufale plácali křídly.

„Nejsou to hloupí ptáci?“ kroutil hlavou Albert. „Dveře k svobodě mají otevřené – a nedovedou jich použit!“

„A co my – lidé?“ zafilosofoval si také Dick. „Jednáme někdy jako ty kachny. Máme před nosem přímou cestu, která by nás vyvedla z nesnází, a my se chováme, jako bychom ji neviděli. A jestli nás odněkud pozoruji tvorové rozumnější než jsme my, určitě si nad námi mohou ukroutit hlavu.“

Místo Alberta odpověděla Dickovi jedna z hus, která začala tlouci křídly do stěny klece.

„Honem, Ale,“ pobízel bratra Dick. „Vytáhnem je z vody, nebo se nám ještě pomlátí. Zabit je musíme, ale proč je nechal, zbytečně trápit?“

Vrhli se ke kožené pasti a za chvíli leželo na břehu dvanáct ptáků. Jeden tučnější a větší než druhý. Lov opakovali ještě čtyřikrát, a tak získali dostatečnou zásobu chutného ptačího masa na celou zimu. Vyudili ptáky v udírně a jejich peří použili na peřiny a polštáře: nacpali je prostě do koži sešitých jeleními šlachami.

Libá vůně uzeného masa přilákala brzy k jejich táboru hosta, kterého už dobře znali. Horského lva, pumu. Sestupovalo jich každou noc z horských svahů do údolí šest; a jak si zvykali na lidský pach, chovali se stále bojovněji a drzeji. Jednu noc vyskočili dokonce lak vysoko, že strhli ze střechy srubu losi kůži, kterou tu chlapci sušili. Do rána byla kůže do poloviny rozžvýkána a zcela zničena.

To byla drzost, jež si zasloužila potrestáni. Jenomže otázka byla jak. Puma byla šelma příliš zkušená, nikdy se nepřiblížila lovci tak blízko, aby na ni mohl vyslat smrtící ránu. Bylo třeba vymyslet jiný způsob. Dick ho vymyslel. Vymyslel si past opatřenou ručnicí. Napřed si zjistil, kudy pumy v noci chodí. Do lesa, vzdáleného asi tři sta metrů od srubu, odnesl večer pořádný kus čerstvého jeleního masa. Do rána maso zmizelo a stopy jasně ukázaly, kdo si na něm pochutnal.

Dick se pustil do práce. Zabodl do země dva silné kůly, které půl metru nad zemí přecházely v krátkou, širokou vidlici. Do těchto dvou vidlic položil a přivázal ručnici: K její spoušti připevnil řemen; druhý konec toho řemenu přivázal k prutu, který položil do vidlice třetího kůlu, zapuštěného do země asi půl metru před ústím ručnice. Rovnováhu prutu ve vidlici zajišťovala vlastní návnada: kus jeleního masa nabodnutého na zašpičatělý konec prutu: Past byla připravena.

Teď už jenom zbývalo, aby přišla puma a zatáhla za vnadidlo. Prudký pohyb trhne prutem, napne se řemen a puška, jejíž hlaveň byla nastavena rovnoběžně s prutem, vystřeli přímo do těla zvířete trhajícího vnadidlem.

Albert nad tím důmyslným vynálezem jenom kroutil hlavou.

„Představuji si, že by k naší pasti přišel vlk. Ten by určitě poznal, že tu něco není v pořádku, že je kolem vnadidla příliš mnoho podivných věcí.“

„Asi máš pravdu,“ souhlasil Dick. „Ale nezapomeň, že kočkovité šelmy nejsou zdaleka tak chytré jako vlci. Ostatně tenhle způsob jsem si nevymyslel. Jen jsem si na něj vzpomněl. Používají jej s úspěchem zkušeni trapeři.“ Albert pokrčil rameny.

„Však uvidíme. Vybral jsi ten nejchutnější kousek masa z čerstvě zabitého jelena. To by v tom byl čert, aby taková pochoutka nepřilákala naše přátele z hor. Jdem spát a ráno uvidíme.“

Ve srubu bylo krásně teplo – teď už topili každý den, zima se hlásila nočními mrazíky a často i přes den byl mráz –, a tak brzy usnuli. Nebylo jim však dopřáno, aby v klidu dospali až do rána. Někdy před půlnocí vzbudila Dicka ostrá rána. Jak byl rozespalým zdálo se mu, že někdo nebo něco narazilo do srubu, tak se mu ta rána zdála být blízko. Ale když se trochu probral, uvědomil si, že to byla nejspíš rána z pušky.

„Vstávej, Ale!“ budil nešetrně bratra. „Mám takový dojem, že náš přítel horský lev právě dovečeřel.“

Albert vyskočil jako šipka; oba se rychle oblékli a vyšli do mrazivé noci. Spěchali, hnala je zvědavost i citelný chlad, který nepříjemně studil spánkem rozehřáté tělo.

Jak se však blížili k místu, odkud se ozval výstřel z pušky, zpomalovali krok. Neboť z temného lesa se ozývalo strašlivé vrčení a řev plný bolesti a vzteku.

Chlapci pevně stiskli pušky. Kdyby se zvíře náhle vrhlo na ně, měli by co dělat, aby se ubránili.

Konečně se přiblížili na dohled: spatřili ohromné velké hnědé zvíře, jež leželo přímo před ústím namířené ručnice, zmítalo se a drásalo zem. Když ucítilo chlapce, začalo sebou mlátit ještě zuřivěji a vrčeni se změnilo v ohlušující řev.

„Na pohled se mi zdá, že má roztříštěné rameno, a hlavně poraněnou páteř. Jinak by se na nás určitě vrhlo,“ prohlásil Dick. „Nechci, aby se zbytečně trápila, proto ji dorazím.“

A jedinou dobře mířenou ranou prostřelil pumě hlavu. Aby pak zachránili kůži před dravými vlky, stáhli z pumy na místě její nádherný hnědý plášť a odtáhli ho ke srubu.

Past se tedy osvědčila; chytili do ní stejným způsobem ještě čtyři zvířata, teprve pátému se podařilo s lehkým zraněním uprchnout. A od té doby také už puma nesestoupila z hor k jejich pasti.

Past však už i tak bohatě splnila své poslání. Pět nádherných kůží, to byl poklad, s kterým chlapci ani v nejbujnějších představách nepočítali. A to byl také důstojný základ sbírky, kterou se rozhodli v údolí nashromáždit.

„Navrhuji, abychom se stali lovci kožešin z povoláni!“ prohlásil slavnostním hlasem Dick, když uložili na střechu poslední hnědou kůži. „Jsme v zemi lovné zvěře, stačí trochu trpělivosti a loveckého štěstí, a jsou z nás boháči, Pomohou nám. k tomu kožešiny zvířat žijících v tomto požehnaném údolí. Máme dostatek nábojů nejméně na dva roky. Dva roky tedy budeme lovit, času máme dost.“

To byla dlouhá řeč, přesto v ni však nebylo to hlavni. To, co oba chlapce drželo v tomto překrásném údolí. Nebyla to jen touha po dobrodružství, touha po majetku. Byla to i láska. Neboť jak Dick, tak citlivý Albert si zamiloval své údolí, jak si jen může člověk oblíbit pravý ráj nezkažený civilizaci, lidskou zlobou a záští.

KAPITOLA IX - VLCI

Po prvních mrazících nedal na sebe dlouho čekat i první sníh. Sice během dne zase rychle roztál, připomněl však všem obyvatelům údolí, že zima definitivně přichází

„Slušelo by se přivítat zimu v nových šatech.“ prohlásil jednou žertem Dick. A prohlédl kriticky jejich oblečení: za těch několik měsíců pobytu v divoké přírodě se změnil kdysi slušný oblek v ošumělé hadry.

Albert vzal bratrův návrh vážně, vybral ze zásoby kožešin ty nejsličnější kousky a ušil, nebo spíš sešil z koží spodky, čepíte, kabáty a mokasíny; tedy všechny nezbytné součásti oděvu pravověrného trapera. Nebyly to, pravda, výrobky nejmódnějšího střihu, zato však všechno z nejlepšího materiálu, dostatečně teplé a pevné.

Teplý oděv jim nejen usnadňoval pobyt na vzduchu, který byl den ode dne syrovější a mrazivější, ale mohli si čas od časů dovolit i přenocovat mimo srub. To dělali vždy, když se při lovu příliš vzdálili od domova; postavili z osekaných kmínků, silných větvi a z březové kůry chatrč, nebo spíš jen primitivní boudu, v které se na suchém listí dalo pohodlně přespat. Takových bud si postavili v údolí několik a sloužily jim pak po celé dva roky jako příležitostné noclehárny.

Na jedné z dalších loveckých výprav objevili konečně zvíře, o kterém si dosud jen vyprávěli, o kterém zatím jen snili. Našli první bobří říčku. A během několika dnů měli na šedesát bobřích kožešin, za které, jak Dick hádal, dostanou ve městě nejméně tisíc dolarů.

Také při lovu těchto zvířat si Dick vzpomněl, co kdysi četl, že totiž zkušení trapeři používají při chytáni bobrů takzvané bobroviny.

Bobrovina je látka, jejímž hlavním dodavatelem je sám bobr. Jejím základem je štiplavý výměšek silného pižmového pachu, který vyměšuji dvě žlázy pod kořenem bobřího ocasu.

Chlapci tedy vyřízli několik žláz z těl zabitých bobrů a jejich obsah vymačkali do prázdné plechovky od konzervy. Napřed byla tekutina červená, když vyschla, dostala světle hnědou barvu.

Ostatní součástky na bobrovinu poskytla chlapcům jejich bedna s léky; výměšky vysypali do láhve a smísili je s výtažkem máty peprné a s tlučenou skořici. Do směsi pak nalili pálenku a umíchali vše v řídkou kaši.

Láhev potom zazátkovali, a když ji za týden otevřeli, zjistili, že intenzívní zápach se ještě nejméně zdesateronásobil.

Nakapali tedy asi deset kapek na vnadidlo nalíčené na bobry poblíž vlastní pasti – a účinek byl přímo ohromující. Ani ta nejostražitější zvířata neodolala pachu tajemné tekutiny a chlapci nestačili zpracovávat úlovky.

Do příchodu skutečné zimy měli chlapci kožešin za nejméně pět tisíc dolarů. Což byla částka, o které se chlapcům nikdy ani nesnilo.

A pak konečně, po několikatýdenním období suché zimy, přišel sníh.

Začal padat jednoho večera, teplejšího než byly ty předešlé. A sněžilo zprvu jen tak lehce, že se zdálo, že každou chvíli přestane. Velké měkké vločky se snášely z nebe pomalu a tiše, jako prachové peří, nebeská peřina však byla nekonečná. A tak, ačkoliv nesněžilo hustě, sníh padal vytrvale celou noc i celý příští den a ještě druhou noc a celý druhý den. Teprve k ránu třetího dne přestalo sněžit; ale to už bylo na rovnější půdě aspoň půldruhého metru měkkého sněhu a v údolích to byly celé hory, snad desítky metrů, sněhu.

„Tak a teď už se možná do jara nedostaneme ke svým pastím,“ upřímně se vyděsil Albert.

„Ale dostanem,“ uklidňoval ho Dick. „Jenomže ne po svých. A prohazovat sníh by zase dalo moc námahy. Jediná možnost je – po sněžnicích!“

„To je nápad!“ radoval se Albert, který si dobře pamatoval, jak se doma v Illinois proháněli na sněžnicích, které jim vyrobil jeden šikovný soused.

Jenomže tady žádný šikovný soused nebyl, a tak se do toho museli pustit sami.

Napřed udělali rám z pružných tenkých větví jasanu, které nechali důkladně promočit ve vřicí vodě. Větve ohnuli do tvaru připomínajícího podkovu vzadu pěkně zaostřenou; délka podkovy byla skoro metr. Konce rámu svázali řemeny z jelení kůže. Načež připevnili na rám dva silné pruhy kůže a spojili je šesti řemeny.

Zbýval ještě jeden, ten nejtěžší problém. Jak připevnit sněžnice na nohu. Vymysleli to tak, že bříško chodidla položili na přední pruh kůže, patu na zadní a přivázali pak nohu k sněžnici širokým řemenem, který přecházel přes nárt a byl svázán vzadu za kotníkem. Zdánlivě to vypadalo jednoduše, trvalo však nějaký čas, než se jim podařilo připevnit nohu ke sněžnici tak, aby sněžnice neklouzala dopředu, ani dozadu, přitom však aby váha těla na sněžnici byla vyrovnána.

Když měli oba páry sněžnic jakžtakž připravené, začali se na nich učit chodit. Neboť už dávno zapomněli, co se kdysi v dětství naučili. Vybrali si místo, kde byl sníh už trochu ztvrdlý a slehlý. Přesto však Albert hned po třech krocích zachytil pravou sněžnicí o levou, zapotácel se a hlavou dolů se krásně zapíchl do hluboké závěje. Dick měl co dělat, aby ho vytáhl a postavil zase nohama na zem, která ale byla všechno jiné, jen ne pevná.

„Mám dojem, že jsme ty prokleté sněžnice udělali zbytečně velké!“ prohlásil Albert rozhořčeně, když si vytřel z oči a uši sníh.

„Taky mám takový dojem,“ souhlasil Dick. a zdvihal se těžce ze země. Také si zakopl o vlastni nohy, padl však tak šikovně, že mohl sám vstát.

„Jediná možnost je zdvihat nohy vysoko jako čáp a taky hodně daleko je natahovat, potom snad už nezakopneme.“

„Tak to hned vyzkoušíme,“ souhlasil Dick.

Začali cvičit a vydrželi to celou hodinu. Přestali, až když už téměř necítili kotníky.

„Myslím, že to půjde,“ prohlásil Albert a vyhrabal se ze závěje. „Aspoň už umíme padat.“

Odpočinuli si chvíli a pak cvičili ještě asi hodinu.

Druhý den cvičeni opakovali a zacvičili se tak, že se třetího dne mohli vydat na obhlídku pastí. Prohlédli zatím jen ty nejbližší a taky navštívili, předměstskou vilu, jak žertem nazývali největší z chatrči, kterou si podstavili jako dočasnou noclehárnu. Pasti byly v pořádku; našli v nich několik pěkných kousků, zato chatrč byla téměř rozdrcená tíhou sněhu. Trvalo jim několik hodin, než ji zase narovnali a dali jakžtakž do pořádku.

S postupující zimou zvěře v údolí přibývalo. Před sněhem. lavinami a krutým mrazem se z hor do lesů stahovala celá stáda. K bizonům, losům a jelenům se přidružili medvědi, dvakrát taky narazili chlapci na stopu pumy. Ale objevili se ve větší míře i dravci, z kterých chlapci věru neměli radost. A sice vlci, kteří jako stín provázeli stáda losů a jelenů čekajíce, až některý nemocný ubožák či mladý nerozvážlivec zaostane za ostatními, oddělí se od stáda.

Zprvu chlapci těmto nebezpečným dravcům nevěnovali příliš pozornosti. Až k srubu se vlci zatím neodvážili a také špižírnu v dutém dubu nechávali na pokoji. Ale pak se stalo něco, co přinutilo chlapce k ráznému činu.

Obvykle vyjížděli na obhlídku pasti společně. Stalo se však jednou, že do lesa se vypravil jenom Albert; Dick měl mnoho práce s kožemi, které přivezli minulý týden, a kromě toho jej trochu zlobila noha, namohl si lýtkový sval.

Albert měl namířeno k bystřině, jež přitékala do údolí mezi strmými skalami a na níž chlapci ještě před příchodem zimy objevili poměrně velkou osadu bobrů. Dnes tu v pastích našel Albert jediného bobra; jeho kožešina však byla neobyčejně jemná a hustá. Stáhl ze zvířete kůži, hodil si ji přes rameno a vydal se na zpáteční cestu do Howardova zámku. Odešel na obchůzku až po poledni, a tak teď musel pospíchal, aby se před setměním dostal domů.

Uběhl v ostrém tempu asi tři sta metrů, když tu se za ním ozvalo protáhlé zavyti, jež brzy přešlo ve výhrůžné zavrčeni.

„Nějaký vlčí samotář, který ucítil bobři krev,“ řekl si Albert a klidně zamířil na hlubší sníh, kde se sněžnice nebořily: Na vlka v tu ránu zapomněl.

Ale uplynula sotva minuta a uslyšel nové zavyti a pak ještě jedno a ještě. A ozývalo se to vytí mnohem blíž než poprvé!

„Koho ti ničemové asi honí?“ řekl si v duchu a přidal bezděky do kroku.

Ale pak se za nim ozval zvuk, který mu nahnal husí kůži. To už nebylo vyti, ani vrčení, ale výhrůžný, děsivý řev.

Albert se ohlédl a tu mezi stromy, kde taky bylo méně sněhu, spatřil dvanáct poskakujících těl.

Dvanáct velkých vlků!

Ačkoliv byl Albert ozbrojen – měl s sebou tentokrát kromě pušky i revolver – cítil, jak mu krev chladne v žilách. Poznal, že tím chudákem, kterého vlci pronásledují, je on sám. Zřejmě se jim už několik dní nepodařilo ulovit žádnou kořist, žádné zvíře, a tak se ze zoufalství rozhodli pro hon – na člověka.

Byla to zvířata mimořádně veliká, každý sval jejich netvorných žlutavě šedých těl svědčil o velké síle. V tlamách se jim blyštěly vyceněné tesáky a oči jim žhnuly jako rudě plameny.

V první chvíli Albert nevěděl, co má udělat. Má prchat dál, pokud možno po nejhlubším sněhu, kde byla naděje, že se vlci proboří a nikdy ho nedoženou? Ale co když v tom spěchu klopýtne o své nemotorné sněžnice a sám zapadne do hlubokého sněhu, jako se mu to už nejednou stalo?

Ne, toto byla jediná naděje: že uteče vlkům po hlubokém sněhu. Zabočil tedy na volné prostranství daleko od stromů, kde byl nejhlubší sníh, na povrchu dostatečně umrzlý.

Smečka rozzuřených dravců vyrazila za ním. Vyli a vrčeli v jediném, děsivém sboru, při němž mrazilo chlapce na páteři. Stalo se však, co Albert předpokládal, v co doufal. Vlci se začali bořit do hlubokého sněhu, motali se jako opilí, padali jeden přes druhého. A chlapec získával náskok. Drahocenný náskok několika metrů – jež mu mohly, zachránit život.

Ale pak cesta po otevřené pláni skončila, dál mohl Albert pokračovat jen úzkou stezkou mezi dvěma lesy. A tady byl sníh dostatečně umrzlý, takže bezpečně unesl těžká vlčí těla.

Albert se ohlédl. Skutečně, vlci opět získali půdu pod nohama a každým metrem se nebohému uprchlíkovi přibližovali.

Albert měl ještě poslední možnost. Strhl z ramene pušku a zamířil na vlka, který mu byl nejblíž. Bylo to největší zvíře z celé smečky, zřejmě její vůdce. V poslední chvíli vlk uskočil na stranu a střela zasáhla do hlavy zvíře, které běželo za vůdcem;

Co pak následovalo, bylo dílem několika vteřin. Celá smečka se vrhla na zraněného druha a rvala maso z jeho ještě živého těla. Pak se však smečka rozdělila: část hodovala dál na mrtvole, ostatek v čele s vůdcem pokračoval v pronásledováni nebohého Alberta.

Albert pohlédl k obloze: viděl jasně tenký sloup modrého kouře, který se odrážel na pozadí zasněžených hor i na čisté obloze. Byl to kouř, stoupající z jejich srubu.

Na konci lesa, kterým teď prchal, byla úzká skalní rozsedlina a hned za ni byl Howardúv zámek. Uvidí ho však ještě někdy?

Albert se ohlédl. Vici se mu opět přiblížili na vzdálenost pouhých padesáti metrů. Albert se zastavil, obrátil se a vypálil rychle za sebou tři rány. Jednoho vlka zabil, druhého jen lehce poranil. Opakoval se stejný výjev. Dva vlci se vrhli na zdechlinu, ostatní pokračovali v pronásledování. Bylo jich opět sedm nebo osm, hostina na první vlčí mrtvole skončila, a tak Alberta pronásledovala téměř celá vlčí smečka.

Ještě jednou se Albert zastavil a vystřelil. Zdržel tak vlky o několik metrů, stačila však malá chvilka a už ho doháněli. V jejich čele byl vůdce, který stačil vždy včas uskočit před smrtící kulkou.

A pak se stalo něco. čeho se Albert obával po celý čas útěku. Zradily ho nervy zesláblé mimořádným vzrušením i nohy unavené vyčerpávajícím během. Levá sněžnice zachytila špičkou o ostrý konec pravé sněžnice a chlapec padl k zemi jako sražený větrem nebo prudkou ranou. Obrovský vůdce vlčí smečky po něm ihned skočil.

Ale když se tělo velkého vlka na jediný, nepatrný zlomek vteřiny zastavilo ve vzduchu, než začalo klesat k zemi, třeskla ručnice, střela projela netvorovi hrdlem a vylétla šíjí pod temenem. Obrovské tělo padlo bez života, několik centimetrů vedle ležícího Alberta.

A z lesa se vyřítil Dick Howard a v běhu střílel a křičel a zase střílel a křičel.

Bylo to nesmírné štěstí, že Dick brzy po bratrově odchodu dostal chuť na čerstvé kachní maso a vypravil se na malou loveckou výpravu do okolí tábora. A ještě větší štěstí bylo, že si kromě opakovačky vzal i dvouhlavňovku nabitou velkými broky.

První výstřel opakovačky zabil vůdce smečky, druhý výstřel zasáhl dalšího vlka. A pak si Dick vzpomněl na loveckou ručnicí a doslova zasypal vlky sprškou velkých broků. Nebyla to už jenom kulka pro jednoho vlka. ale celý přival ostrých jehel, které sice nezabíjely, ale zato jich bylo jako rozzuřených včel. Takový hromadný útok vlci nevydrželi a se vzteklým vytím se nakonec dali na ústup.

„Co se tu válíš, ty lenochu?“ sklonil se Dick nad ležícím bratrem, když poslední vlk zmizel v lese.

„Však už vstávám,“ bránil se Albert a ukázal na mrtvého vůdce smečky, vlka dlouhého od špičky čenichu ke kořeni hustého ohonu dobře přes dva metry. „Hlavně že tenhle zůstal ležet!“

KAPITOLA X - DICK SE VYDAL NA VÝZVĚDY

Dick byl pevně přesvědčen, že vlci útok opakovat nebudou. Dostali jednou za vyučenou – a proti pušce se znovu zaútočit neodváží.

Chlapci se tedy mohli plně věnovat doplňování domácího nářadí a výrobě pasti. Napřed vyřezali z tvrdého dřeva dva rožně, misky a vědra, polom stloukli hrubý jídelní stůl a nakonec spletli z vrbového proutí dva velké košíky.

Vnitřek jejích prostorného srubu byl brzy přeplněn. Kromě paland a dalšího jednoduchého nábytku a nářadí tu všude na kolících visely kůže: kůže z bizona, jelena, vlka, divoké kočky, bobra, rosomáka. Také zásobárna ve velkém dubu byla plná a to už dvakrát rozšířili sekyrami dutinu mohutného stromu.

„Vidíš, Dicku?“ říkal se smíchem Albert, „jsme už tak bohatí, že nevíme, kam své bohatství uložit. Dřív jsem se smál, když někdo říkal o boháčích, že jsou nešťastní, teď ale poznávám na vlastni kůži, že i s majetkem můžou být potíže.“

„Vím, že trapeři zakopají kožešiny na bezpečné místo, kde je nechají tak dlouho, dokud je nemůžou odnést,“ vzpomínal Dick. „Nevím ale, jak a kde naše kožešiny zakopat, aby se nám nepoškodily. Proto když je neumíme zahrabat do země, musíme najít nějaký jiný způsob.“

S tím Al souhlasil, a tak se hned pustili do hledání.

Pátrali především na skalních útesech: Dick doufal, že tam najdou nějakou vhodnou jeskyni, nebo alespoň skalní otvor. A opravdu: na sklonku druhého dne objevili na svahu jedné z větších skal místo, o němž si hned řekli, že se přesně hodí pro jejich účel. Byla to skalní dutina hluboká asi čtyři a půl metru a vysoká a široká asi tři metry. Dicka sice napřed napadlo, že sluj neslouží za brloh nějaké šelmě, ale pak tu myšlenku zavrhl. Dutina byla příliš příkrá a měla drsnou podlahu: takový domov si žádná šelma dobrovolně nezvolí Zato chlapcům sluj právě pro tyto dvě vlastnosti náramně vyhovovala. Byla na svahu dobře ukryta mezi útesy, byla příkrá, téměř nepřístupná a měla členitou, zcela suchou podlahu. „Nazveme sluj Skalním domem a hned se jí zmocníme,“ prohlásil Al. Tupými konci seker otloukli výčnělky na stěnách a pak začali přenášet kožešiny. Přenesli jich sem většinu – ve srubu nechali jen pár kožešin na přikrytí paland, a nábytku.

Dick potom vyrobil těžké dveře, které docela dobře zapadaly do skalního otvoru: alespoň tak dobře, aby zabránily v přístupu případným zlodějům, především malým dravcům. Přede dveře pak zasadili chlapci do pruhu měkči půdy dvě zakrslé jedle, které se brzy uchytily; Dick prohlásil. že na jaře se určitě dobře rozrostou.

Když pak chlapci pohlédli od úpatí svahu vzhůru k svému skalnímu domu, neviděli z něj nic; viděli jen úzký pruh půdy, na němž rostly dva stromy. Chlapcům spadl kámen ze srdce. Kožešiny byly v bezpečí a oni mohli používat svého zámku zase k původnímu účelů: k bydlení. Většinu zásob masa měli v dubu, kožešiny byly ukryty v suchém a pevném Skalním domě.

„Víš, co jsme teď?“ se smíchem se ptal Al.

„Boháči?“ hádal Dick.

„To taky. Ale především šlechtici prvního stupně. Ano, sire Richarde Howarde a sire Alberte Howarde, jsme králi těchto hor. Máme tu celá čtyři panská sídla. Bydlíme v Howardově zámku, svém hlavním sídle a široko daleko nejkrásněji! stavbě, k zámku patři naše věž-dub. které používáme především jako špižírny a pokladnice, pak máme předměstskou vilu, lehkou a vzdušnou stavbu rozkošného slohu, vhodnou především jako letní sídlo, a teď máme dokonce i Skalní dům, který v případě potřeby nám může posloužit jako pevnost a z něhož je báječný rozhled. Jsme opravdu šťastní lidé, Dicku.“

„To vím už dávno,“ usmál se Dick. „Ale jedna věc nám ještě k úplnému štěstí chybí. Zatím známe své panství pouze z břehu pevniny. Co abychom se na ně podívali také z jezera? A když chceme lovit také na severním břehu, kde žije zvěř s nejhustší kožešinou, musíme obcházet polovinu jezera. To všechno proto, že nám chybí – člun nebo kanoe.“

S tím Albert vřele souhlasil, jenomže svízel byla v tom, jak kanoi vyrobit.

Chlapci vzpomínali, co kdysi četli o výrobě indiánských kanoi, a když dali vzpomínky dohromady, rozhodli se, že to taky zkusí.

Porazili vysokou rovnou jedli a z nejširší části jejího kmene odřízli kus dlouhý asi tři a čtvrt metru. Jednu stranu kmene osekali, až byla úplně plochá: to byla hořejší část jejich budoucí kánoe. Potom osekali oba boky a spodní část: tak získali onu dobře známou křivku, jež dává člunu lehkost v plavbě a zaručuje přitom rovnováhu. Pak přišlo to nejtěžší: vyhloubeni člunu. Použili k tomu ohně, a jakmile část dřeva vyhořela na uhel, vysekali ji pomoci seker, dlát a kladiv. Nakonec ještě přisekali záď a příď v náležitém oblouku a z jedlového dřeva, zhotovili dvě pevná, široká pádla.

Byla to loď, za kterou by se nemusel stydět roduvěrný Indián. Pevná indiánská kánoe. Zbývalo ještě naučit se na ni jezdit jako Indiáni. Šikovnější Dick zvládl techniku jízdy během dvou dnů, Albertovi to trvalo celý týden.

Jezdili každý den, převáželi zvěř ulovenou nebo chycenou do pastí na druhém břehu, nebo se jen tak pro zábavu projížděli po jezeře. A čekali na jaro.

Jenomže to si dávalo na čas. Po prvních slibných náznacích uhodily opět mrazy. A to tak silné, že jezero přes jedinou noc zamrzlo a uvěznilo jejich člun v pevném ledu. Albert soudil, že kánoi mohou klidně nechat na jezeře a počkat, až mráz povolí, ale Dick se bál. aby mráz člun nerozdrtil. A tak vysekali člun z ledu a odtáhli jej na břeh.

Téměř měsíc pak tam člun odpočíval; teprve ke konci čtvrtého týdne mráz povolil, led na jezeře se začal tenčit, až po třech dnech zcela zmizel. Vysoká zvěř opustila údolí, od severu přestal vát ostrý vítr a vystřídal jej vlažný jarní vánek. A na chráněných místech se objevila první stébla svěží trávy.

A když se pak i na svazích kopců objevily první skvrny něžné jarní zeleně, Dick se rozhodl, že podnikne výzkumnou výpravu do vzdálenějšího okolí.

„Víš Ale, jak dlouho jsme už v tomhle údolí?“ zeptal se bratra. „Tak osm až deset měsíců,“ hádal Albert.

„Řekl bych spíš deset, možná déle. A po celou tu dobu jsme nespatřili lidskou tvář. Kdybychom měli někoho, kdo by na nás vzpomínal, určitě by si myslel, že jsme mrtví. Ale my taky nevíme, co se děje ve světě. Ani v tom nejbližším. Proto jsem se rozhodl, že podniknu menší výpravu za hory. Ty budeš zatím hlídat tady.“

Albert měl sice zprvu námitky, taky by se rád podíval do světa, ale nakonec uznal, že bratr má pravdu.

A tak druhého dne časně ráno Dick vyrazil. Do vaku z jeleni kůže, který Si sám ušil, si dal uzené bizoni maso, na rameno si hodil opakovačku a za pás zastrčil revolver a sekyrku.

„Tak tu dobře hlídej, Ale. O pasti se starat nemusíš, jarní kožešiny nejsou dobré. A nezapomeň se pořádně živit, ať jsi dost silný na cestu, která nás čeká, až se vrátím.“

„A kdy se vrátíš?“

„Přesně na hodinu ti to neřeknu. Tak za týden, za deset dni. Kdybych se však vrátil za čtrnáct dni, neboj se o mě. Ale já se vrátím dřív.“

Načež se bez dalších slov rozloučili.

Když vystoupil na vrchol prvního svahu, Dick se zastavil, aby se rozhlédl. Celé údolí leželo pod ním: jarně svěží a zeleně, plné ptačího zpěvu a teplého jarního větru. Údolí, které patřilo teď jenom jim dvěma. Nebylo divu, že se tu až dosud s nikým nesetkali. Trapeři, kteří znali toto údolí před dávnou dobou, se už nikdy nevrátili: byli zřejmě přesvědčeni, že všichni bobři v údolí jsou vyhubeni. A namísto pokojných bobrů se na prérii za horami proháněli bojovní Siouxové…

Dick pokračoval cestou, kterou s Albertem přišli do údolí, nakonec našel i skalní výklenek pod jedlemi, který byl jejich dočasným domovem, a tam také přenocoval. Druhého dne přešel poslední horské hřbety a odpoledne se před nim otevřela prérie.

Při pohledu na ni se mu znovu vybavily zážitky onoho osudného večera před deseti měsíci. Poznával každý strom, každou skálu, dokonce každý kámen v trávě. Zamířil přímo db úzké rokle, kde tehdy objevil vůz plný zásob. Vůz tam ještě byl, zpustošený sice trochu zubem času i tíhoví sněhu, jinak však stále dobře upotřebitelný.

„Mít tak dva koně, mohli bychom na tomhle voze snadno odvézt všechny kožešiny,“ povzdechl si Dick.

Při pečlivější prohlídce objevil Dick stopy po šelmách. Z hladu sežrali vlci všechny řemeny a plachty, stopy svých drápů nechali i na bednách. Dick znovu důkladně prohledal obsah vozu: zda snad při poslední prohlídce nepřehlédl něco podstatného. Nic však neobjevil, až na dně jedné menši bedny našel – knihu. Dějepis a zeměpis Spojených států. Dick se jí zmocnil s radosti, jakou zná snad jen zlatokop, který narazí na první žílu zlata. To bylo něco, po čem toužili, co jim v dlouhých zimních večerech chybělo. Kniha, psané slovo!

S knihou v kapse kabátu opustil vůz a zamířil do průsmyku, kde se tehdy před deseti měsíci odehrálo finále té kruté události.

Čas ještě zdaleka nezahladil stopy smrti, jen je trochu ohladil a zmírnil. I tady řádili v zimě šelmy: řemeny a plachty sežraly, roztahaly hadry, dřeva z beden a ostatní věci po průsmyku. A mezi tím vším ležely kostry zavražděných nebožáků…

Dick znovu pečlivě prohledal všechny vozy: našel však pouze baliček jehel a velké nůžky. To jediné se mu hodilo.

Stmívalo se už, když dokončil prohlídku. Vyšel z průsmyku a utábořil se opět pod jedlemi. Spal klidně a tvrdě celou noc, zabalen do teplé bizoni kůže. A příštího dne časně ráno se vydal konečně na prérii: tady začínala jeho vlastni výzkumná výprava.

Když přišli do tohoto kraje, Dick se domníval, že jsou v Černých horách. Později však usoudil, že se dostali mnohem dál na západ; už proto, že hory kolem nich byly mnohem vyšší než ty, kterým se říkalo Černé. Potvrdit mu to však nikdo nemohl. Teď ale tu byla naděje: snad mu jeho domněnku potvrdí kniha, kterou našel v proražené bedně. Vyhledal území Skalistých hor; tato oblast však byla na mapě označena jako kraje dosud neprobádané, a tak se mu nepodařilo najít ani přibližně místo jejich nového domova. Jediné, co věděl s jistotou, bylo, že jsou daleko na západ od osídlených území.

Pustil se na prérii směrem, který si určil jako jihovýchodní. Ušel několik hodin rychlé chůze a po celou tu dobu měl pocit, že plave v člunu po širém, nedohledném moří. Ještěže se občas ohlédl: za nim stály vysoké, přátelské hory, které čekaly, až se opět navrátí do jejich bezpečné náruče.

Asi k polednímu objevil na prérii první živé bytosti: stádo antilop, jež se tu pásly na chudé trávě. Pak narazil na stádo bizonů. Pohled na ně ho povzbudil: velká zvířata zahnala pocit opuštěnosti a samoty, který ho až dosud skličoval. Nedíval se na bizony jako na kořist pro svou opakovačku, ale jako na přátelské tvory, kteří mu dělají společnost.

Ale pak objevil na vzdálené vlně vzedmuté půdy třetího živého tvora. Napřed myslel, že to jsou antilopy. ale potom, když postavy vystoupily na vrchol vlny a odrazily se jasné od čisté oblohy, poznal, že to jsou – lidé. Jezdci na koních.

Blížili se na koních krokem tak pravidelným, že Dick zprvu myslel, že je to četa jízdních vojáků. Poznal svůj omyl teprve, když se jezdci s křikem rozptýlili a zahájili lov na bizony. Byli to Indiáni z kmene Siouxů!

Uvědomil si hned velikost nebezpečí, jež mu hrozilo. Byl sám na rozsáhlé prérii, jeho hory byly daleko za ním. Lovci mohou být u něho v pěti minutách.

Napadlo ho, aby se obrátil a dal se na útěk zpátky k horám. To by však bylo holé šílenství: Indiáni by ho dříve či později objevili a snadno dohonili. Lepši bude, když se skryje v některé z malých roklin, jimiž byla prérie prorvána.

Zvolil si roklinu s přímými, poměrně vysokými břehy. Kdo by ho chtěl objevit, musel by dojit až téměř k jejímu okraji. Dick zalehl na dno své skrýše a poslouchal. Z hloubky rokliny nic neviděl; o to víc musel spoléhat na svůj sluch. Slyšel dupot koňských kopyt, výkřiky, pak dusot bizonů. Indiáni zřejmě vjeli mezi zvířata. Ozvalo se několik ran, následoval vítězný pokřik.

Dick zapomněl na opatrnost, připlížil se k okraji rokliny a vyhlédl na prérii. Indiáni byli dál, než si představoval; nicméně myšlenka, že by jej náhle objevili a polapili v rokli jako v pasti, nebyla právě příjemná.

Měl ale naději i na jinou smrt: kdyby se vyděšené stádo rozběhlo směrem k jeho roklině. Dick horečně uvažoval, co dělat. Z rokliny ven nemohl, určitě by ho objevili. Nejlepší bude, když si lehne a počká, až se setmi. To byla jeho jediná naděje. Protože teď už se Indiáni z prérie nehnou. Získali bohatou kořist a své vítězství na místě oslaví.

Ještě štěstí, že se začínalo zvolna stmívat. Vzduch zešedl, pak slunce kleslo na rozvlněnou prérii a po obloze se rozlilo šedavé pološero. Za chvíli padne na prérii tma a pak se mu snad podaří utéci.

Zatím Indiáni rozžali ohně: topili suchým bizoním trusem. V plápolavém světle žlutohnědých plamenů pak začali stahovat z padlých zvířat kůže a rozřezávat maso. Ohňů bylo několik, žádný z nich však nebyl bliž než sto metrů od Dickovy rokliny. Dick se rozhodl: teď byla pravá chvíle k útěku. Dřív než vyjde měsíc a ozáří celou prérii. Opatrně vyklouzl z rokliny. Šlo mu to ztěžka: údy měl ztuhlé, cítil každou kost. Nejméně tři hodiny ležel téměř bez hnuti a celé tělo mu ztuhlo.

Několika prudkými pohyby vehnal do rukou i do nohou krev, narovnal se a vykročil směrem k západu.

Na východ od něho plál vysoký oheň. Dick jasně rozeznával světlé skvrny na tmavohnědých tělech Indiánů. Pak náhle vyšlehl oheň přímo před nim. Dick odbočil k jihu. Odtud se však ozval dupot koni, a tak chlapec znovu změnil směr. Ušel však jen několik kroků a pak si lehl na zem a poslouchal. Zmocnil se ho svíravý pocit zoufalství: měl najednou pocit, že je ze všech stran obklíčen pevným kruhem, který nikdy nemůže prorazit.

Záchvat zoufalství trval naštěstí jen několik vteřin. Pak se Dick vzchopil, vztyčil se na kolena a plížil se dál; teď zamířil směrem k jihozápadu. Ale i tu se před nim ozval zanedlouho dusot koňských kopyt. A tu šlehla Dickovou mysli odvážná myšlenka.

Indiáni koně určitě nehlídali – nejvýš u nich držel stráž jeden muž. Ostatní se věnovali uloveným bizonům a přípravě slavnostní večeře. Kdyby se Dickovi podařilo zmocnit se jednoho mustanga a pustit se na něm tryskem k horám, pak by Indiánům určitě utekl.

Přitiskl se k zemi a začal se plížit k místu, odkud se ozýval dupot koňských kopyt. Plížil se tak asi deset metrů, když se ozvalo tiché zaržáni napravo od něj. Ten zvuk ho povzbudil: mustangové se pásli ve volných skupinách, nebyli soustředěni na jediné místo.

Plížil se tedy dál, urazil asi deset metrů a pak se náhle přitiskl k zemi, jako by se do ni chtěl zahrabat. Ve tmě rozeznal nejasné, obrysy, které postupné dostávaly tvar.

Byli to Indiáni, kteří šli od jednoho táborového ohně ke druhému. Šli pomalu, krokem, který sluší starším váženým mužům, a tiše rozmlouvali. Dick rozeznával dokonce výraz jejich tváří, tak byli blízko něho. Naštěstí si však ho nevšimli, přešli kolem něho a brzy zmizeli ve tmě za druhým ohněm.

Dick ještě chvíli počkal, pak se zdvihl opět na kolena a plížil se po čtyřech směrem, odkud se ozýval dupot koni.

Konečně je spatřil: bylo jich asi půl tuctu, a jak Dick správně předpokládal, nikdo je nehlídal. Nebyli dokonce ani přivázáni ke kůlům, měli jen spoutané přední nohy a byli bez sedel.

Dick věděl, co riskuje: koně se mohou vyplašit, jakmile ucítí cizí pach. Mohou způsobit povyk, přivolat Indiány… Ale neměl jinou volbu. Z ohňového kruhu se nedostane jinak než na hřbetě rychlého mustanga.

Rozhodl se pro koně, který mu byl nejblíže. Bylo to silné zvíře, o poznáni větší než ostatní koně. Dick se sehnul a utrhl chomáč trávy. A tak, v jedné ruce trávu, v druhé lovecký nůž, blížil se opatrně k zvířeti. Kůň se zastavil a zvedl hlavu. V jeho postoji se zračila nerozhodnost, kolísal zjevně mezi důvěrou a podezřením. Dick byl od něho asi třicet kroků a horečně počítal, kdy se může odvážit rozhodného kroku a uchopit mustanga za uzdu, jež mu volně visela kolem krku.

Kůň a chlapec si teď hleděli upřeně do oči. Dick svým pohledem zároveň vyhrožoval i prosil, kůň zase kolísal mezi důvěrou a strachem. Pak udělal Dick další opatrný krok a tu z mustangových očí vyšlehla nedůvěra. Kdyby ten neznámý člověk nezamýšlel nic zlého, šel by přímým, rovným krokem, neplížil by se. Další krok, a kůň se chystal k úprku: ale to už bylo pozdě. Dvěma dlouhými skoky byl Dick u něho a popadl mustanga pevně za uzdu. Současně se sklonil a dvakrát mávl loveckým nožem provaz, kterým byly spoutány přední mustangovy nohy, spadl k zemi. Kůň se zvedl na zadních nohách a poděšeně zaržál, ale to už zasunul Dick nůž za opasek a chopil se uzdy oběma rukama. Strhl mustanga na všechny čtyři, vyšvihl se mu na hřbet a kopl koně do slabin. Mustang vyrazil ostrým tryskem. Za zády třeskly Dickovi první výstřely.

KAPITOLA XI - JÍZDA NA ŽIVOT A NA SMRT

Mustang letěl jako na křídlech. Dick se přitiskl k jeho pevné šíji a modlil se, aby kůň v té tmě neklopýtl. Kulek se nebál – Indiáni byli zatím příliš daleko a pro tmu nemohli ani pořádně zaměřit.

Dick se ohlédl. Pronásledovalo ho asi patnáct Indiánů, ostatní zůstali u ohňů. Ale těch patnáct ho bude stíhat určitě tak dlouho dokud budou mít jenom nejmenší naději, že ho dostihnou. Dick se rozhodl, že použije lsti. V hladkém rovném závodě po prérii by dřív či později prohrál: pronásledovatelů bylo patnáct a většina z nich byli jistě dobři jezdci. Musí se pokusit najit nějaký úkryt. Štěstí bylo, že noční tma stále houstla, a měsíc– pokud už vůbec vyšel – zakrývaly husté mraky.

Dick zamířil k místu, kde se prérie mírně vlnila, a brzy vyjel na nejvyšší bod jedné z prérijních vln. Tu se jeho temná postava jasně odrazila na pozadí světlejšího nebe a Indiáni po něm vystřelili. Kůň sebou škubl, vzápětí však opět vyrazil vpřed. Do údolu, který byl mezi dvěma svahy, mezi dvěma prérijními půdními vlnami, naplněný černočernou tmou. To bylo přesně to místo, jež Dick potřeboval. Tryskem sletěl ze svahu, místo však. aby zamířil k dalšímu kopci, zabočil v pravém úhlu a cválal údolím mezi oběma svahy. Tam byla tma nejhustší a taky kůň mohl po rovině běžet plným tryskem. Brzy nechal Dick pronásledovatele daleko za sebou. Slyšel jen vzdálené výkřiky; nebyl to však vítězný pokřik, ale voláni plné hněvu a zklamání.

Pak úžlabina skončila a Dick vyjel opět na plochou prérii. Teď už si byl jist, že ho Siouxové nedohoní. Zmizel jim ve tmě a musela by to být veliká náhoda, aby ho znovu objevili. Přesto však pokračoval v ostrém trysku ještě asi půl hodiny a byl by tak jel snad až do svítání, kdyby kůň náhle neklopýtl tak nečekaně a prudce, že mu Dick přeletěl přes hlavu. Následovala strašná rána, před očima mu blýskl ohňostroj hvězd – a Dick ztratil vědomí.

Probudil se chladem a bolesti hlavy. Ležel na znaku, natažený, jako by spal. Bezděčně si sáhl na hlavu: nahmatal bouli, kterou prosakovala krev. Prsty mu zvlhly hustou, lepkavou tekutinou. V jediném okamžiku si vzpomněl na všechno. Na útěk, na nebezpečí, jež mu hrozilo, na pád z koně. Rychlý vyskočil. V celém těle ho zabolelo, nebyla to však pronikavá bolest, jaká bývá při zlomení kosti: a co bylo téměř stejné důležité – nezlomila se ani jeho puška Ležela vedle Dicka, jako by ji tam položil, než usnul.

Teprve potom objevil chlapec mustanga. Ležel asi pět metrů od něha Dick k němu přistoupil.

Zvíře bylo mrtvé a zcela vychladlé. Leželo v tratolišti krve, která zřejmě vytekla z boku. kam mustanga zasáhla kulka Dick si vzpomněl na okamžik, kdy vyjel na vrchol hřebene. Tehdy sebou jeho kůň tak nepřirozeně škubl – tehdy ho zasáhl výstřel z pušky. Přesto běžel statečně dál a zachránil tak Dickovi život.

„Doufám, že jsi už v koňském ráji, příteli,“ řekl polohlasem a těmi slovy se také rozloučil s mrtvým mustangem. Teď musel myslet pouze na to, jak se co nejrychleji dostat… Kam? Zpět do svých hor, do ztraceného údolí, do teplého srubu, k Albertovi.

Jenomže kterým směrem se měl pustit? Nebe bylo zatažené černými mraky, nemohl se tedy řídit podle hvězd. Nevěděl, kde je sever, a jih, kterým směrem je západ či východ. Věděl jediné: že nesmí zůstat, že musí dál. ať už půjde kterýmkoli směrem.

Znovu si protáhl celé tělo: všechny údy byly v pořádku. Taky rána na hlavě už přestala krvácet a bolest byla spasitelnější. Přehodil si ručnici přes rameno, bezděčně zvedl ruku, jako by dával poslední pozdrav mrtvému koni, a pak rychlým krokem vykročil.

Krev v žilách se mu živěji rozproudila a s krví se vrátily do těla život a naděje. Jen kdyby se také ztišil ten prudký, naříkavý vítr. který sténal nad prérií Jako by zpíval píseň zkázy a nabádat! Dicka, aby nechal marného zápasu, aby neutíkal před osudem, který je mu jednou souzen.

Dick se zastavil. Má vítr pravdu, nebo se mu to jenom zdá? Jako by slyšel dupot koňských kopyt. Rychle si lehl a přiložil ucho k zemi Teď slyšel ten zvuk zcela zřetelně. Pravidelný dupot cválajícího koně Byl to určitě indiánský kůň, ale byl sám, nanejvýš to byli koně dva. Dick si oddechl. Namísto nejasného tušeni, jež mu vnucoval sténající vítr, měl konečně jistotu. Třebas to byla jistota blízkého nebezpečí. Krom toho dvěma i třem mužům se snadno postaví.

Dick vstal a pokračoval v cestě původním směrem. Teď už nepochyboval, že Indiáni ho dohoní. Musí si proto, dřív než se objeví, najit vhodné místo pro obranu. Zatím však nic nenacházel – všude byly jen nízké pahrbky a jinak rovná prérie.

Dupot kopyt se zatím přiblížil: byl to cval jediného koně. Před jediným nepřítelem se věru nemusí skrývat. Zastavil se. otočil a zvedl pušku. Stál a čekal, temný stín na temné prérii.

Za několik okamžiků se kůň objevil. Nezřetelné obrysy Indiána a jeho koně. A za nimi už nikdo další. Jezdec byl opravdu sám.

Dick klesl na koleno, aby poskytoval co nejmenší cil, a znovu zamířil. Indián se zastavil. Po celé dvě minuly tak stál nehnutě, jako socha, jako přelud.

A nebyl to snad přelud? Dick se musel silou ovládat, aby nevystřelil. Přelud-socha byl příliš daleko, kulka se mohla minout cílem. Konečně se Sioux opět pohnul. Nezamířil však k Dickovi, ale širokým obloukem ho objížděl. Držel se stále v bezpečné vzdálenosti, mimo dostřel. Kůň teď našlapoval lehce a opatrně, dupot jeho kopyt nebylo vůbec slyšet.

Jezdec dokončil kruh a načal druhý. Pak třetí, čtvrtý, jezdil stále dokola, objížděl Dicka jako mlýnské kolo. Dick se otáčel současně s jezdcem a přitom se upřeně díval do místa, kde tušil, že má Indián oči. Co ale mělo to bloudění v kruhu znamenat? Čekal snad Sioux, až mu bratři přijedou na pomoc?

Čas však plynul a Indiáni se neobjevovali. Osamělý indiánský bojovník stále objížděl v kruhu a Dick se otáčel za ním. Přitom se Indián k Dickovi pomalu, ale jistě přibližoval: to si však chlapec neuvědomoval. Byl jako omámený, jako by se celý svět kolem něho točil. Začínal věřit tomu, že Indián a jeho kůň nejsou tvorové z masa a kosti a že to všechno se mu jenom zdá. Že je to šalba unavené mysli, představa vznícené fantazie.

Ale pak náhle ve tmě před nim zablýsklo, třeskla rána, vzduchem zafičela kulka – a Dick rázem vystřízlivěl, probudil se ze snu do skutečnosti. Sioux vypálil první ránu, pro tmu se naštěstí minul cíle. Pak vystřelil Dick; ani on se však netrefil. Vzápětí přiletěla ze tmy druhá střela: ta byla přesněji zacílená, uťala Dickovi kučeru ze spánku.

Dick se přisál k zemi. Nestřílel ale, schoval si další výstřel, až se Sioux ještě víc přiblíží. Pak srazil Indiánovi t hlavy dlouhé orlí péro. Od této chvíle šlo skutečně a život. Rána střídala ránu, zatím však žádná neťala do živého. Tak stříleli asi deset minut, pak pobídl Indián koně k plnému trysku, sklouzl pod něj a začal střílet zpod jeho šíje.

Jedna z kulek zasáhla Dicka do levého ramene; bylo to však naštěstí jen lehké zraněni. Teď měl Dick ztíženou pozici: marně pátral po tváři svého protivníka. Jen tu a tam zahlédl pramen jeho dlouhých vlasů. Jednou po nich vystřelil, odpověděl mu dobře mířený výstřel; kulka mu prořízla kůži na boku.

Dick měl jedinou volbu: zastřelit koně. Jinak ho jezdec, který kolem něho kroužil ve stále užších kruzích, dřív nebo později vážně zraní, nebo dokonce zabije.

Snažil se soustředit, uklidnit nervy a svaly. Položil se opět na zem, lehce se opřel o loket a pozorně zamířil na cválajícího koně. Bylo mu zvířete líto, snad to byl stejně věrný přítel a společník jako jeho mustang, ale nadalo se nic dělat. Stiskl spoušť.

Byl to zdařilý výstřel: kůň vyskočil do vzduchu a pak se mrtev svalil do trávy– čiperný Sioux sklouzl ze sedla ještě dřív, než kůň dopadl na zem, a vyrazil na útěk. Dick viděl zřetelně jeho hnědé tělo, byl to cíl, který by jen stěží minul. Ale pocit, jenž se podobal studu, mu zadržel ruku. Nebude přece střílet do zad prchajícího nepřítele?

Ten pocit trval jen malou chvíli, byla to však doba dostatečně dlouhá k tomu, aby se Sioux dostal mimo dostřel. Když se Dick vzpamatoval, zmizel už Indián v noční tmě.

Dick vstal. Zvítězil v boji, který mu stále připadal spíš jako sen než skutečnost. A zvítězil opravdu o vlas. O vlásek, který znamenala jediná zdařilá střela.

Trvalo dost dlouho, než se Dick po tom přízračném boji s příšerným nočním jezdcem vrátil opět na pevnou půdu prérie. Vlastně vrátil se až ve chvíli, kdy mu na obličej padlo něco chladného, vlhkého. Byla to sněhová vločka. A než se nadál, rozsněžilo se; mírně, ale vytrvale. Vlhký sníh mu vnikal za límec koženého kabátu, mrazil ho na rukou a celá prérie zvolna bělala, až se nakonec proměnila v jediné sněžné pole.

To byl nový nepřítel, s nímž však Dick nemohl zápasit střelami své opakovačky. A sněžit určitě hned tak nepřestane: obloha byla plná těžkých sněhových mraků. Až vzejde den, na který tak čekal, zakryje mu pohled na jeho hory sněhová clona a on zas nepozná, kde je. Půjde náhodně zvoleným směrem, bude se vzdalovat od svého údolí.

Unikl dvojímu nebezpečí, aby se octl v třetím, stejně velikém. Jediné štěstí bylo, že se na tuto významnou výpravu opravdu teple oblékl. Na nohou měl těžké střevíce, které zachránil z jednoho vozu, nad nimi tlusté jelenicové spodky. Nemusel se tedy bát, že se mu sníh dostane na holou kůži.

Vykročil do vánice směrem, který si zvolil zcela náhodně. Navzdory poměrně hustě padajícímu sněhu nebyla velká zima. kromě toho rychlá chůze mu rozproudila krev v žilách, takže se nemusel bát chladu či prostydnutí. Jedinou svízeli tedy bylo, že nevěděl, zda zvolil správný směr. Vzpomněl si na vyprávění o lidech, kteří zabloudili v prérii: chodili v jediném bludném kruhu až do úplného vyčerpání. Pozorně se díval, zda neobjeví své staré stopy, ale pak si uvědomil, že je to pošetilá snaha: hustý sníh by je přece stačil zavát!

Po delší chvíli si všiml, že sněhovou clonou začíná prosvitat mdlé mlhavé světlo. Světlo vycházejícího slunce, světlo nadcházejícího dne. Jemu to však nic neslibovalo.

Temné šero nahradí šero bílé. Pro sníh neviděl Dick dál než na sto metrů. Zatoužil po nějakém úkrytu, po jeskyni nebo alespoň po osamělém stromu. Sníh, vytrvalé padající na jeho hlavu, sníh, překážející mu v rychlejší chůzi, ho unavoval, přesto statečně pokračoval v pochodu po prérii, úplně holé, pokryté pouze bílým pláštěm sněhu. Teprve když přešel nízký pahorek – první od místa zápasu se Siouxem – zastavil se aby se najedl.

Snědl několik plátků sušeného a uzeného bizoního masa a jídlo zapil sněhem, pak ještě chvíli odpočíval, a teprve když cítil, že mu údy začínají chladnout, vstal a pokračoval v pochodu: Sněhu už bylo na zemi nejméně třicet centimetrů a chůze zavátou prérii byla stále obtížnější. Zato vzduch přece jen o poznáni zesvětlel a dik tomu také spatřil Dick náhle v bílém pološeru před sebou temný stín, který se podobal mužské postavě.

Než se však Dick mohl přesvědčit, zda ho nemámí zrak, zablýsklo rudě světlo, třeskla rána a chlapcovu tvář olízl žhavý plamen. Dick uskočil o několik kroků zpět a hleděl překvapeně na Indiána, který se vyloupl ze tmy. Byl to ten dotěrný Sioux, s kterým se už jednou střetl.

Za první střelbu následovala druhá, i ta však naštěstí Dicka jen škrábla. Dicka překvapilo především to, že Indián tak prahl po jeho životě. Boj, který musel být vybojován, skončil smrti Indiánova koně, a nebylo přece důvodu v něm pokračovat. Dick sám první ušetřil nepřítele – a teď se mu dostalo takovéto odplaty.

Potřetí už Sioux nevystřelil: Dick ho předešel a prostřelil mu hruď. Indián se zhroutil do sněhu jako podťatý, puška mu vyletěla vysokým obloukem z ruky. Tělo zpola zmizelo v kyprém sněhu, ze sněhové pokrývky vyčnívalo pouze dlouhé péro – jako křidlo zabitého ptáka.

Dick přistoupil k mrtvole. Indián ležel na boku, jednu ruku měl pod tělem. Krev vytrysklá Z rány barvila čerstvě napadlý sníh. Indián byl zřejmě okamžitě mrtvý, v jeho strnulých očích se zračilo překvapení a údiv, nikoli bolest.

Dick sklopil hlavu, otočil se a vykročil za žlutavou září, jež mu ukazovala, v kterých místech vychází slunce. Nevěděl, proč si vybral právě tento směr: jenom nejasně tušil, že bude nelepší, půjde-li tam, kde vychází bílý den.

Pochodoval bez jediné zastávky asi dvě hodiny. Za tu dobu se sněhová vánice zmírnila, viděl teď už před sebe nejméně na dvě stě metrů. Ale to, co viděl, jej příliš neuspokojovalo. Bílá stěna, bílá zeď, za kterou bylo dalších dvě stě metrů pusté prérie, za nimi další bílá stěna, a tak dále, donekonečna. Teprve když ušel třetí hodinu nepřetržité chůze, zazdálo se mu, že se ráz prérie přece jen trochu změnil. Přešel už několik vyšších pahorků, jež mu dávaly naději, že brzy snad najde nějaký úkryt, hlubší roklinu nebo mělký prérijní potok, na jehož březích porostou topoly a hustý podrost.

Sníh teď dosahoval Dickovi až po kolena a chůze v něm byla nesmírně obtížná. Dick byl už tak unavený, že se sotva držel na nohou. Když se zastavil, aby si trochu odpočinul mrazilo ho po celém těle. Byl to onen chlad, který, jak dobře věděl, bývá předchůdcem smrti; dopustí-li totiž člověk, aby ho přemohla touha po spánku. Proto sebral poslední zbytky sil a vykročil na další bolestný pochod.

Síly ho kvapem opouštěly, zrak otupený ustavičným jiskřením sněhu vypovídal poslušnost, v hlavě mu hučelo. Měl pocit, že všechno kolem něho se každou chvíli dá do bláznivého tance. V okamžiku, kdy se rozhodoval, zda se má zbavit pušky, která jej tížila jako cent olova, klopýtl náhle o něco tvrdého. Zaklel a zaťal pěst, jako by chtěl udeřit do toho, kdo se mu tak zlomyslně postavil do cesty. Pak se sklonil a poznal, že klopýtl o velký kus topolové kůry a jeho hněv se rázem změnil v radost. Kde je jeden topol, tam je jistě víc stromů, tam je taky potok, údolí a nějaký úkryt, ať je to už úkryt jakýkoli.

Zpola oslepen bělostným sněhem, začal se rozhlížet kolem a tu objevil po své pravici řadu vysokých topolů a pár metrů za nimi ještě druhou řadu. Mezi nimi je určitě řečiště potoka. Musí tam být!

Zamířil ke stromům, a když ušel asi dvě stě metrů, ucítil skutečně pod nohami rozervanou půdu.

Potok tekl mezi břehy vysokými půldruhého metru, na obou březích rostly topoly a hustý vrbový podrost. Mezi nejhustší skupinkou vrb a nepravidelnou řadou topolů se bělalo volné prostranství. Sněhu tu bylo jen několik centimetrů, za daných podmínek to bylo ideální místo pro dočasný úkryt.

Dick sestoupil na dno řečiště a sklonil se k zemi: doufal, že pod sněhem najde suché větve na oheň. Sehnul se – a to mu zachránilo život. Kulka, určená pro jeho hlavu, se zaryla do sněhu za ním a současně se mu svalilo k nohám mrtvé tělo.

Ano, byl to stále ten osamělý Indián, bláznivý Sioux, který se hnal prérií za Dickem jako hladový vlk za srncem. Dickova střela ho jenom těžce zranila; mohl se však plazit dál za svým srncem. A tady v údolí ho dostihl.

Teď byl definitivně mrtev. Dick si to ověřil, že mu sáhl na tvář, zkusil mu tep. Pak odvázal Indiánovi od pasu teplou pokrývku a teprve potom odtáhl mrtvolu do hluboké závěje a nakupil na ni ještě asi metr sněhu.

Pak se vrátil do svého sněžného úkrytu.

KAPITOLA XII - BOJ S PŘÍRODOU

Teprve teď si uvědomil, jak se ochladilo. Začal taky opět foukat ostrý mrazivý vítr, který nepříjemně chladil zmáčené nohy. Dick zjistil, že mu sníh promočil spodky z jeleni kůže, pouze chodidla jeho tlustých bot zůstala suchá. Byl nejvyšší čas rozdělat oheň a rozehřát trochu promrzlé tělo.

Dick chvíli hrabal v závějích pod topoly, až našel velkou suchou větev. Rozlámal ji na malé kousky a na rovném udupaném místě postavil hraničku. Z nejsuššího kusu dřeva oškrábal vlhkou kůru a

nožem nařezal třísky na podpal. Pak vytáhl z vnitřní kapsy kabátu balíček sirek a škrtl zápalkou o spodek střevíce. Jiskra však nevyskočila. Sirka byla mokrá.

Zkusil tedy druhou, třetí, čtvrtou – byly však všechny mokré, celý baliček. Vlhký sníh pronikl koženým kabátem a zničil poslední zápalky, které si s sebou nesl.

To bylo nepříjemné. Ne, to bylo přímo zoufalé! Utekl před jistou smrtí, která mu hrozila z indiánských pušek, aby nakonec zašel zimou, zmrzl?

Vítr stále sílil, vnikal mu pod šaty, pod kůži, do morku kostí. Hněvivě vsunul vlhký baliček zápalek zpátky do kapsy – a tu se ruka setkala s něčím malým, tvrdým a hladkým. Zoufalství rázem vystřídala nová naděje. Bylo to zvětšovací sklo, lupa! Cenný nález z vystěhovaleckého vozu. Dick našel dvě lupy, jednu dal Albertovi a druhou nosil stále u sebe. Teď měla pro něho cenu zlata, cenu diamantu.

Dick pohlédl k obloze. Slunce už zářilo za bílými, mlhavými oblaky, jeho paprsky však byly stále ještě příliš slabé: Musí počkat, až se bílá mlha rozplyne. Pak zkusí štěstí s lupou, do té doby se ale musí zahřát nějak jinak.

Dick začal cvičit. Poskakoval a mával pažemi, pak dělal dřepy, klusal na místě. Vydržel to deset minut – ve sněhu se špatně cvičilo.

Těch deset minut však stačilo k tomu, aby se na obloze objevily první jasnější paprsky slunce. Mlha sice ještě zcela nezmizela, značně však prořídla, a tak Dick mohl začít se svým pokusem.

Vzal kus suché, téměř už ztrouchnivělé větve a naškrábal z ni nožem jemňounké částečky dřeva, vlastně spíš dřevěný prach. Škrábal tak dlouho, až měl hromádku vysokou asi dva centimetry. Zatím sluneční paprsky nabyly zas o poznáni na sile a pronikavosti.

Dick otřel pečlivě lupu a pak ji nastavil v patřičném úhlu mezi dřevo a slunce. Paprsky procházející sklem nabyly na síle a jasu. Dick seděl na bobku, tělem chránil dřevěný prach před větrem a čekal.

Uplynula minuta, dvě, tři, pět minut uplynulo – a pak se v dřevěném prachu objevila jiskra a vzápětí vyskočil malý plamínek. Dick vykřikl radostí a vstal, aby přiložil na hořící prach připravené třísky. Ale v tu chvíli zadul vítr a plamínek, ještě příliš slabý a neduživý na to, aby z větru čerpal posilu k životu zhasl.

Dick smutně hleděl na malou hromádku černého popelu, ale nevzdal se. Znovu si připravil hraničku dřevěného prachu a pokus opakoval.

Tentokrát musel čekat déle, plných deset minut. Zato pak byl plamínek silnější a vyšší hned od počátku, a když na něj Dick přiložil hrst třísek, vyskočily k nebi krásné červené a žluté plameny. Ty už chlapec chránit nemohl, teď musel oheň bojovat sám. A bojoval odvážně a s úspěchem. Využil sílicího větru a s chuti polykal stále větší kusy větví, kterými jej Dick krmil. Brzy mohl Dick přikládat na oheň mokré větve – a těch tu bylo všude dost. Tolik, že chlapec mohl brzy rozdělat na opačném konci chráněného místa druhý oheň. Potom ještě asi půl hodiny shrnoval kolem svého úkrytu závěje sněhu, až se obklopil pevnou sněhovou zdí.

Teprve pak usedl mezi oba ohně, aby si odpočinul, a hlavně aby se usušil. Ještě nikdy mu nebyl oheň tak blízký, jako v tuto chvíli. Ještě nikdy tak neocenil jeho moc a krásu. Oheň mu zachránil život, zachránil ho před zmrznutím. Šaty na tele mu teď rychle schly. Po celém těle se rozlilo příjemné, blahodárné teplo. Život byl zase krásný, byla v něm naděje. Ještě chvíle tepla a Dick byl připraven pro další zápas, s osudem.

Zatím však zápasit nemusel. Mohl si naopak dopřát přepych vydatné večeře. Po jídle se zabalil do dvou pokrývek a opřel se pohodlně o hromadu suchého dřeva. Vysoko nad hlavou mu hvízdal vítr, v sněhové propasti mezi dvěma ohni však bylo příjemně a bezpečně.

Dick se díval do ohně, který se změnil v obrovskou hromadu rozžhaveného dřeva sálajícího teplo, a pomalu usínal Sníh už nebyl tak bílý, jako dřív, ani oheň tak rudý, na vše jako by se snášela šedivá mlha. Snesla se i na Dickovy oči; za mlhou byl svět plný tančících stínů, v němž všechno bylo jen nejisté a kmitavé. Pak unavená vička klesla úplně, šedivá mlha ustoupila měkké tmě a Dick se odebral do říše snů.

Spal zdravým, tvrdým spánkem, schýlená hlava mu klesla téměř ke kolenům, na nichž ležela ručnice, a vysoko nad spícím mládencem hučel a sténal chladný vítr velké severozápadní prérie.

Vítr rozehnal zbytky bílé mlhoviny, slunce teď vysílalo chladné a tvrdé paprsky bez překážky až na zem a v jejich jasné záři se objevily na nedalekém obzoru vysoké hory.

O tom všem však Dick pranic nevěděl. Spal spánkem spravedlivých celý boží den, neprobudilo ho slunce, vítr ani mráz. Když pak konečně procitl, byla všude kolem něho úplná tma: pouze dvě hromádky dřevěného uhlí ještě žhnuly a vyzařovaly nádherné teplo. Dick se vymotal z pokrývek, přihodil na oba ohně po náruči suchých větví a pak vystoupil na sněhovou hradbu, na níž vítr navál za den dalšího půl metru sněhu. Měl odtud vskutku neradostnou vyhlídku: krajina pod ním připomínala okolí severní točny. Do nekonečna táhla se ledová pole, nad nimiž žalostně sténal vítr.

Byl to pohled tak tísnivý, že Dick seskočil raději zase na zem, zpět do svého zimního brlohu, a vrátil se do tepla kožešinových přikrývek.

Usnout však už nemohl. Spal příliš dlouho a vydatné. Pozoroval tedy nebe, na které právě vyšel měsíc, určoval hvězdy, které znal ještě ze školních let.

Pohled na klidnou, velebnou krásu nočního nebe jej uklidňoval. Měsíc svítil tak jasně, že v jeho světle – a ve světle dvou ohňů, které se zatím naplno rozhořely, se dalo krásně číst. Dick vytáhl z vnitřní kapsy kabátu dějepis Spojených států a nalistoval stránku, kde byla mapa území Skalistých hor. –

Snad byl někde v jižní části Montany. Snad. Dick listoval v knize dál. Až našel, co podvědomě hledal: kapitolu o prvních vystěhovalcích, kteří přišli na Daleký západ. Slova, jimiž byly příběhy psány, nebyla nijak vybraná, také to nebyly žádné převratné příběhy, ale Dickovi stačili prosté skutečnosti. S pohnutím četl o posledních nadějích statečných lidí, o jejich prosté odvaze, s níž překonávali zimu, únavu, hlad. To bylo přesně to, co potřeboval Dick číst, co potřeboval vědět. Nebyl pionýr, nevedl karavanu vystěhovalců, zodpovídal jen za svůj osud a za osud svého bratra. Ale i on musel bojovat – a bude bojovat až do úplného vítězství. Nad živly i nad sebou samým.

S tímto přesvědčením zavřel knihu a uložil ji zpět do kapsy kabátu. A pak se zcela střízlivě zamyslel nad svým postavením. Jedno bylo jisté: vydal se na. výzvědnou výpravu předčasně, příliš záhy opustil bezpečí svých hor. Sníh může vydržet ještě dva tři týdny, možná celý měsíc. Zima se tady na severozápadu Spojených států bránila déle a úporněji než v krajích, na něž byl Dick zvyklý. A stejně tak houževnatě a úporně se musí bránit i Dick. Podrobnější, plán si ale udělá až zítra; snad bude jasný den a on konečné pozná, kam se to zatoulal.

A s tím předsevzetím usnul.

Když se probudil, byl bílý chladný den. A v jeho světle objevil Dick na severozápadě bílou čáru vysokých hor. Připadaly mu ty hory důvěrně známé, dokonce se domníval, že určil přesně vrchol, pod kterým byl Howardův zámek.

Teď už taky věděl, že se za útěku od svých hor vzdaloval a několikrát změnil směr, v podstatě však prchal stále na jihozápad. V řídkém, jasnem vzduchu se sice zdálo, že hory nejsou daleko, zkušenost však Dickovi říkala, že je to klam: hory byly vzdáleny nejméně čtyřicet mil.

To byla tedy vzdálenost, kterou musel ujit. A nejlepší bude, když vyrazí hned na cestu. Uřízl ze silné větve pořádnou hůl, zaházel sněhem zbytky ohňů a vyrazil.

Sotva však vyšel za ochranný val sněhové stěny; zmrazil mu tvář ledový vítr. Zabalil si tedy obličej do Indiánovy pokrývky, nechal si jen úzkou štěrbinu pro oči, nos a ústa. A pak vyrazil na strastiplnou pout.

Sníh mu sahal místy až nad pás, doslova se prodíral záplavou sypkého bílého prachu. I když si pomáhal holi, postupoval vpřed jen želvím krokem. Za hodinu neušel víc než jednu míli. Že šel tak pomalu, začala mu brzy být zima. Sníh nakonec promočil jeho silné legginy, a tak měl zase nohy mokré od kotníků až po kolena. Na dovršeni všeho se propadl sypkým sněhem do potoka a byl rád, že se vydral z hluboké díry – se střevíci plnými vody.

Zároveň s chladem a únavou začala se těla i duše zmocňovat tíseň. Dick měl dojem, že je jediným živým tvorem na nekonečné sněhové pláni, jež sahá od jednoho konce světa na druhý, že se navrátil do doby ledové. Představa, že by se na sněhové pláni objevili Siouxové ho neděsila, spíš rozveselila. Snad si to i přál. Aspoň by – samozřejmě do chvíle, než by ho Indiáni skalpovali – nebyl na světě sám!

Po poledni vítr ještě zesílil a s větrem utužil se i mráz. Dick byl tak promrzlý a unavený, že si vyhrabal v hluboké závěji jámu a tam se schoulil, zabalený až po konečky vlasů do svých dvou pokrývek. Brzy ho však začaly nesnesitelně zábst promočené nohy, a tak se pod dekou vyzul ze střevíců, sundal si i kalhoty a začal si třít rukama prochladlé nohy. Třením se tělo trochu zahřálo, i krátký odpočinek navrátil Dickovi trochu sil, a tak se vydal na další cestu přece, jen posílen a osvěžen.

Pak si ale s hrůzou uvědomil, že je od hor vzdálen stejně, jako když ráno vyrazil; aspoň se mu to tak zdálo. A to urazil nejméně pět nebo šest mil. A když se ohlédl po svých stopách, viděl, že jsou klikaté: nesmyslně, zbytečně klikaté. Rozhodl se, že se raději nebude ohlížet. Neboť každé ohlédnuti mu prozradilo jeho slabost, jeho bezradnost na moři bez břehů, kde nebyl jediný výraznější cíl, k němuž by mohl zamířit rovnou stezkou.

Než ještě zapadlo slunce, pátral po stromech, z kterých by mohl nalámat větve na oheň, neobjevil však jediný pahýl. To znamenalo novou jámu ve sněhu. Tentokrát si ji však vyhrabal pečlivěji a nakonec se pod sněhem docela dobře vyspal. Dokonce na něm přes noc uschly kalhoty i střevíce.

Příští den od rána pokračoval v únavném pochodu, teď však rozumněji šetřil silami. Vždy hodinu šel a půl hodiny odpočíval. Odpoledne došel k topolovému háji, kde byl dostatek suchých větvi. Pokusil se rozžehnout oheň, slunce však nebylo pro jeho lupu dost silné, a tak se Dick po hodině marného úsilí vzdal. Naštěstí se k večeru podstatně oteplilo, a tak měl Dick i bez ohně vyhlídku na teplejší noc. Vyhrabal si opět díru ve sněhu, a když snědl pár soust studeného masa. tvrdě usnul.

Probudil ho vlahý déšť, který chladil spánkem rozpálené tváře. Ale nebylo to probuzeni radostné: jestli přijde obleva, bude se muset prodírat potoky rozbředlého sněhu a bláta, a to bude ještě těžší, než když si razil cestu sypkým sněhem. Navíc brzy promokne až na kůži – nejen na nohou, ale na celém těle.

Nemělo však cenu lamentovat. Byl poutník a znal cíl své cesty. A tak mu nezbývalo než jít. Šel vytrvale celý den, a protože se mu nechtělo přenocovat v rozbředlém, mokrém sněhu, pokračoval v cestě i v noci. Po celý ten čas řinul se z oblohy vlahý déšť, sníh tál přímo před očima a v noci se Dickovi zdálo, že slyší hluk padající vody z roztálého sněhu – neklamné znamení, že se Dick blíži k horám.

Když se pak rozednilo, přestalo pršet a vysvitlo slunce, uviděl Dick před sebou první vysoké kopce zbavené sněhu a pokryté na svazích jemnou zeleni, na kterou se chlapec dobře pamatoval.

Pohled na zelené hory osvěžil Dicka líp než nejvybranější jídlo, lépe než dlouhý odpočinek. Vrátil jeho nohám pružnost a svěžest, srdci navrátil naději a hlavě lehkost. Jako na křídlech pádil Dick ke svahu první zelené hory, vyběhl po jejím úboči až na vrchol, tam se nadechl a už sbíhal dolů do údolí. A tak běžel od hory k hoře jako omámený a všechno kolem něho tančilo. Stromy, louka, houština i potok, i los, který vyběhl z křoví, malé stádo bizonů, kteří se pásli v jednom údolíčku, zajíc, který panáčkoval na pařezu. Dick se rozběhl z posledního kopce: běžel, pádil, zastavit se nemohl. Až se skácel – do náruče svého Alberta. A potom vše kolem něj zmizelo.

KAPITOLA XIII - ALBERTOVO VÍTĚZSTVÍ

Když se konečně zase probral, zvedal ruku, aby jí mávl za prchajícím losem. Překvapilo ho, jak je jeho ruka neuvěřitelně těžká Musel sebrat všechny síly. aby ji uzdvihl. Teprve pak otevřel oči – a tu viděl, že los tu nikde není. Zato spatřil hromady kožešin a koži, pečlivě urovnaných v úhledné hraničky. Když se podíval pozorněji, objevil trámové stěny, které rovněž byly ověšeny kožešinami: mezi nimi na dřevěných kolících visely pušky, sekyry a jiné nástroje. Těžké dubové okenice byly otevřené a oknem do světnice proudilo sluneční světlo.

Jeden zlatý paprsek dopadl náhodou Dickovi na ruku – a to byla další věc, na níž spočinul chlapcův nevěřícný pohled. Tohle že byla jeho ruka? Ta bílá, vyhublá paže namísto silné, do hnědá osmahlé pravice? Kůži potažená kost, a ne ruka mladého zdravého zálesáka!

„Tak už dost toho prohlížení,“ vytrhl Dicka z neveselých úvah známý hlas. „Tady máš čerstvou polévku, pusť se do ní, a zatímco budeš jist, tak ti povím, cos vyváděl. Blouznil jsi pořád něco o nějakém Indiánovi, který tě pronásledoval celý rok, a to v sněhu hlubokém nejmíň půl míle. Měsíc jsi s nim bojoval a pak jsi před ním rok prchal, sněhem, který byl pořád hlubší a hlubší.“

Teď se Dick probral úplně. Ležel na měkkém lůžku z kožešin v Howardově zámku zesláblý a bledý, zatímco jeho bratr, který stál nad nim, jen zářil zdravím a silou.

Polévka byla znamenitá, vypil ji několika doušky. Dokonce měl dojem, že ho hned posílila. Zvedl opět ruku a podíval se na ni, zda po té pochoutce nezesílila, nebo alespoň nezčervenala.

Albert se hlasitě rozesmál. A byl to smích, který vycházel z klenutě, široké hrudi, ne z plic, jež ještě před několika měsíci tak churavěly.

„To jsi potřeboval, takhle s chutí se najíst. Však to byla polívka – ze dvou slepic.– Zastřelil jsem je dole u potoka, byly tučné a měkké, zrovna tak na polévku pro těžkého pacienta. Chceš ještě?“

Dick snědl ještě druhý talíř – a pak už měl dost. Polévka byla hustá, že v ni stála lžíce.

„A teď mi, Ale, pověz, jak jsem se dostal až sem,“ zajímal se Dick.

„No, jednoduché to zrovna nebylo,“ usmál se Albert. „Zčásti jsem tě vedl, zčásti táhl, pak zase strkal před sebou, chvíli jsi dokonce šel sám, nebo jsi lezl po čtyřech. A stalo se taky, že jsem si tě musel přehodit přes rameno. Prostě to byl pochod na pokračování.“ Dick se taky usmál.

„Ještě že jsi teď takový silák, jinak bych snad dosud ležel někde ve sněhu. A jak dlouho jsem doma?“

„Plných pět dnů. O nic víc a o nic méně. To mohu odpřísáhnout, já, lékař a kuchař v jedné osobě. Ale navyváděl ses za tu dobu víc než snad za celý předchozí život. Kolikrát jen jsem tě musel násilím držet na posteli, měl jsi tak vysokou horečku, že jsem čekal, že každou chvíli shoříš jako věchet slámy Přitom jsi mluvil páté přes deváté, blouznil jsi, vymýšlel sis. Hlavně o tom Indiánovi. O Siouxovi, který tě pronásledoval celou cestu od Atlantského oceánu až k Tichému moři. Přitom jste se každou půlhodinu zastavili, abyste spolu bojovali. To musela být dlouhá cesta!“

„Ale to všechno je čistá pravda!“ dušoval se Dick rozhořčeně. Načež vyprávěl bratrovi o všem, co prožil. O útěku před tlupou Indiánů, o pronásledováni, o bouři a o svém nekonečném putováni hlubokým sněhem.

„Byl to opravdu zázrak a nevýslovné štěstí, že se naše cesty náhodou setkaly.“

„Nebyla to tak docela náhoda,“ odporoval Albert. „Vracel ses do údolí naší starou cestou, a protože jsem už začal o tebe mít strach, vypravil jsem se ti naproti. Po té naši známé stezce. A tak jsme se nakonec dřív nebo později museli setkat.“

„Ještě mi řekni, jestli tady taky tak sněžilo. Tam na druhé straně, to byla úplná hrůza!“

„Tady napadlo jen pár milimetrů sněhu,“ hlásil Albert. „Sněhové mraky se našim horám vyhnuly. Dozvěděl jsem se teprve z tvého blouznění, že nad prérií řádila sněhová vichřice. Ale myslím, že už jsi toho napovídal dost. Musíš se šetřit, ještě zdaleka nejsi v pořádku. Polož si zase hlavu a zkus usnout.“

Byl to zvláštní, nezvyklý pocit: Albert poroučel a Dick poslouchal. Poslechl i teď, zavřel oči – a v několika minutách tvrdě usnul.

Albert počkal ve světnici, dokud se nepřesvědčil, že se Dick odebral do říše snů. Položil mu ruku na čelo a usmál se. Cítil teplo, ale nebylo to teplo horečnaté, byla to normální teplota spícího lidského těla. Dick Se začínal zotavovat.

Dva dny a dvě noci bděl u bratrova lůžka, nutil ho polykat chinin a násilím ho držel, když Dick chtěl utéct ven ze srubu. Nikdy o tom bratrovi netekl, ale byly to dvě dlouhé noci, v kterých se Albertovi definitivně navrátilo sebevědomí, jež ztratil ve své těžké nemoci před několika měsíci.

Když se tedy Albert přesvědčil, že Dick tvrdě usnul, vyšel tiše ven ze srubu. Rozhodl se, že zastřelí ještě aspoň dvě slepice, aby měl bratr čerstvé maso. On, kterému až dosud musel stále někdo pomáhat– v posledních letech to byl Dick – stále ho musel někdo chránit a vést, on sám se teď stal ochráncem. Zachránil bratra před smrti zmrznutím či hladem a teď ho ještě uzdraví. Měl sílu ho zachránit, a to bylo hlavni.

V údolí už znal za těch několik měsíců každý kámen, každý keř, a tak i teď šel najisto. Z většího hejna vybral si dvě nejtučnější slepice a zastřelil je dvěma dobře mířenými ranami. Do Howardova zámku se vrátil ještě dřív, než se Dick probudil, a hned se pustil do kuchtění. Když Dick konečně procitl, čekal ho druhý kotlík polévky, ještě silnější a chutnější, než byla ta první. Po takovém jídle nebylo žádné uměni se uzdravit a Dick se taky rychle zotavoval. Albert však využil dočasné nadvlády nad bratrem a ještě pár dní ho tyranizoval Dick musel ze čtyřiadvaceti hodin prospat aspoň dvacet, čtyřikrát denně jedl samá vydatná a posilující jídla a ven směl chodit, jen když bylo výjimečně příznivé počasí.

Přijímal to střídavé hýčkání a tyranizování pokorně a bez protestů. Nejasně tušil, co se děje v bratrově nitru, vítal tu změnu a přál Albertovi, aby se plně mohl těšit ze svého vítězství.

Po týdnu léčení byl Dick jako rybička. Jen byl ještě trochu pohublý a pobledlý, ale to jistě brzy spraví svěží vzduch. Teď, když byl zase v pořádku, mohl opět plánovat. O tom, že zůstanou v údolí ještě rok, se bratři už dohodli. Jednak kvůli Indiánům – do té doby se snad vyjasni, co Siouxové vlastně zamýšlejí; druhý důvod pak byl ještě praktičtější: chlapci se chtěli zajistit pro budoucnost a nashromáždit za ten rok ještě alespoň dvakrát tolik kožešin, než měli v zásobě teď. Stali se z nich už zkušeni lovci, a tak to nebyl tak nereálný předpoklad.

Protože však na jaře – stejně jako v létě – byly kožešiny řídké, měli zatím dost času na jiné práce. Pastí měli v zásobě dostatek, a tak Albert navrhl, aby si postavili člun z březové kůry.

„Kanoe je přece jen těžká a neohrabaná, za silného větru ji sám člověk ovládne jen ztěží. Potřebujeme na převážení pastí, masa, ale i kožešin bezpečnější plavidlo,“ odůvodňoval Albert svůj návrh.

„To je výborný nápad,“ souhlasil Dick. „Aspoň si vyzkouším, zda jsem už v pořádku. A pustíme se do toho hned.“

Vzpomínali – podobně jako při stavbě kanoe – co kdy dávno četli, a nakonec si sestavili ze vzpomínek podrobný stavební plán. Napřed museli najít velké kusy silné březové kůry. Tu našli na mladých stromech na nižších svazích hor. Pak začali stavět na břehu jezera kostru lodice, která se skládala ze čtyř žeber z cedrového dřeva, po dvou na každé straně lodice. Délka cedrových žeber byla čtyři a půl metru, tloušťka pak necelé tři centimetry. Zebra byla ve dvou párech na obou koncích svázána a oba páry pak byly pevně připevněny na třetí žebro, které tvořilo hřbet na spodku člunu.

Když byla kostra hotova, čekala je nejtěžší práce: pokrytí kostry člunu březovou kůrou. Museli napřed nechat kůru pořádně vyschnout a pak ji znovu navlhčit, aby byla vláčná: teprve potom ji opatrně nasazovali na kostru a spojovali tenkými, pevnými řemeny z jeleni kůže. Práce to byla zdlouhavá a namáhavá, ale když byli konečně hotovi – měli člun postavený. Zbývalo jen obložit vnitřní stěny člunu dlouhými pruhy cedrového dřeva, na které pak připevnili několik žeber z větvi jasanu.

Aby pak člun byl ještě pevnější a měl dostatečnou rovnováhu, zajistili jej třemi příčnými tyčemi, jež přibili dřevěnými kolíky, a všechny štěrbiny pak vymazali měkkým jílem, nepropouštějícím vodu, kterého byl u horkých pramenů v údolí dostatek.

Dílo se povedlo: měli pevný, dostatečně velký, přitom však lehký a pohyblivý člun, dlouhý čtyři a půl metru a ve středu široký asi šedesát centimetrů. Na vodě člun seděl jako srostlý s hladinou a vešel se do něho pořádný náklad pasti či kůží.

Měli tedy teď dvě plavidla a ta si už zasloužila řádný přistav. Zbudovali ho v jednom z četných záhybů jezera, v bezpečném krytu stromů a keřů.

Po zbytek léta se pak věnovali přípravě pasti několika druhů: nechyběly ani velké jámy, určené pro hnědého medvěda. Hodlali lov na kožešiny zahájit ihned, jakmile nadejde podzim, a to v mnohem větším rozměru než loňského roku. Připravili se na lov četnými výpravami do horských oblastí, při nichž zjistili stopy nejrůznější lovné zvěře, a vypočítali si, že splní-li se jejich předpoklady, budou mít zásoby kožešin a kůži cenu nejméně dvacet tisíc dolarů.

„Staré přísloví říká: Nedávejte všechna vajíčka do jednoho košíčka?“ zaveršoval si Albert, a zavedl bratra k nové jeskyni, kterou objevil ve skále. „Toto je druhý košíček a najdeme si aspoň ještě jeden. Opatrnosti nikdy nezbývá – tři košíčky najednou nám nikdo nevybere.“

Dick se smál, jaký se z bratra stal hospodář a opatrník, ale ochotně mu dal za pravdu a sám vyhledal třetí jeskyni pro jejich kožešinový poklad.

Podzim se ohlásil dřív, než ho čekali. Dávno už přestali počítat dny a týdny. Změnu ročních dob určovali podle listi na stromech, podle trávy, podle běhu Slunce a hvězd. Tak určili i příchod podzimu: podle červených a žlutých listů, podle chladných nocí a ranních mlh. A taky podle toho. že kůže prvních ulovených zvířat byla opět hustá a pevná. Kromě bizonů; losů a jelenů zajímali je především bobři: po několikatýdenním usilovném pátrání podařilo se jim objevit dva skryté vodní toky, na nichž bobři postavili hráze.

To už byl listopad, čas plískanic, bláta a deště, který se koncem měsíce změnil v sníh. Prosinec byl poměrně ještě mírný, zato po vánocích uhodily tuhé mrazy, které trvaly do konce února. Chlapci teď šetřili silami i střelivem, vycházeli na lov či na obhlídku pastí vždy jen na několik hodin ve dne, nejčastěji kolem poledne, kdy byla zima nejmírnější. Věděli, že je čeká dlouhá, nebezpečná cesta krajem, který se pravděpodobně zmítal ve válce, kterou vedli běloši se Siouxy. Původně mysleli, že pro mezky nebo koně, na nichž chtěli přepravit do nejbližšího obchodního střediska své kožešiny; odejde pouze jeden z nich. Druhý by zatím hlídal zásoby. Ale protože měli už dostatek zkušenosti a věděli, jaké jim hrozí nebezpečí, když se rozdělí, rozhodli se, že odejdou oba dva.

A tak zbytek zimy strávili ve znamení příprav na odchod.

KAPITOLA XIV – ZAJATI

Loučeni s krásným údolím bylo smutné. Prožili tu dva nezapomenutelné roky. Údolí vrátilo Albertovi zdraví, z Dicka udělalo zkušeného zálesáka a oběma chlapcům zajistilo bezstarostnou budoucnost: až prodaji kožešiny, které tu nashromáždili, budou z nich boháči.

„Rád bych tu žil ještě pár let,“ prohlásil Albert. „Snad to půjde – prodáme v některém větším městě kožešiny, nakoupíme zásoby a vrátíme se sem.“

„Jestli nám to Indiáni dovolí,“ zapochyboval Dick.

„Myslíš, že se s nimi ještě setkáme?“

„Prérie je jich plná. Nezapomeň, že Siouxové vyrazili na válečnou stezku!“

Ale to byly zatím předčasné úvahy. Napřed museli navázat spojeni s civilizovaným světem a teprve pak mohli uvažovat, co dál. Vybrali si věci nezbytné pro dlouhý pochod, který je čekal; přebytečné zbraně a náboje ukryli ve stejné skrýši jako kožešiny. Každý si vzal na cestu opakovačku, revolver, lovecký nůž a sekyrku, nejnutnější množství nábojů, lupu a zápalky. A pak vyrazili. Šlo se jim dobře. Svěží jarní tráva jim vyrůstala přímo před očima, potůčky a bystřiny byly plné průzračné vody a stáda antilop a jelenů, která se tu všude pásla v hojném počtu, byla nejlepší zárukou, že nebudou po cestě trpět hlady. A když pak sestoupili z náhorních plošin na prérii, narazili na velké stádo bizonů. Byl to ráj přírody, ráj zvěře, kam zřejmě už dávno nevkročila lidská noha.

Plných deset dní už putovali chlapci prérií a dosud nenarazili na jedinou lidskou stopu. Zprvu byli rádi – ta stopa totiž mohla patřit Indiánům a s těmi se bratři setkat nechtěli Ale pak začala jejich srdce zvolna svírat úzkost. Silueta poslední známé hory zmizela už dávno v nedohlednu za jejich zády, neměli teď žádný orientační bod, podle něhož by se mohli řídit. Všude kolem nich byla rovina, nekonečná prérie. Neměli nejmenší potuchy, kterým směrem jdou, zda se blíží k osadám bílých lidi, nebo se od nich vzdaluji. Občas dokonce měli pocit, že všechen lidský život před nimi prchá…

„Vzpomínáš si, Dicku, na příběh o bludném Holanďanu? Jak se ten chudák celý život snažil, aby obeplul Bouřlivý, mys, a stejně se mu to nikdy nepodařilo. Co když i my jsme takoví Holanďané, kteří místo po moři bloudi po prérii?“

Dick svěsil hlavu. Znal ten smutný příběh. A představa, že i je snad čeká nekonečná pouť, nebyla příjemná. Kolem nich kvetly louky, jaro bylo v plném rozpuku, oni však neměli oči pro jeho krásu. Sužovala je vidina nekonečné pouti v bludném kruhu.

Ale pak přišla chvíle – bylo to po poledni třináctého dne jejich pouti – kdy se jim do srdcí navrátila naděje. V dálce před sebou spatřili skupinu stromů na vršku kopce, který se mírně zvedal z jednotvárné roviny.

„Nebloudíme v kruhu, Ale obepluli jsme svůj mys a máme naději, že brzy spatříme zemi!“ volal radostně Dick a bratři přidali do kroku.

Po dvou hodinách rychlé chůze dorazili k dlouhému svahu, přerušovanému četnými průrvami a úžlabinami. Byla to nová, radostná krajina – ve srovnání s rovnou, stále stejnou prérii. Určitě by do soumraku vystoupili až na vrchol svahu, byli však už příliš unaveni: rychlou chůzí, a hlavně beznadějí mnoha dnů, jež předcházely.

„Utáboříme se na noc tady v té úžlabině,“ rozhodl Dick.

„Roste tu dost hustých stromů, ty nám poskytnou dobrou ochranu.“

Byla to přívětivá úžlabina chráněná ze všech stran vysokými stromy. Její dno bylo přitom kamenité, takže tu nebylo vlhko. Rozhodli se, že nebudou ani rozdělávat oheň. V posledních dnech jedli čerstvé antilopí maso: takže jim zůstaly dostatečné zásoby uzeného masa, které si nesli s sebou. Teď si z něho vystrojili bohatou večeři. Zapili maso vodou z blízkého potoka a schystali se ke spánku. Když už leželi, pečlivě zabaleni do teplých kožešin, začali si povídat. Poprvé od chvíle, kdy opustili své údolí, si dopřáli klidný hovor před spaním. Mluvili pomalu, lenošivě, jako by chtěli zdůraznit bezstarostný klid, který naplnil jejich srdce od chvíle, kdy spatřili zalesněný kopec.

„Zítra hned ráno prozkoumáme pořádně okolí,“ řekl Dick. „Za kopci, které navazují na náš vršek, určitě objevíme něco, co nás dovede do civilizace: řeku, jezero, možná dokonce lovce nebo vystěhovalce.“

„A pak snad konečně – alespoň na čas, který potřebujeme pro svůj plán – zapomeneme na naše kouzelné údolí,“ vzdychl si Albert „V posledních dnech jsem si na ně mockrát vzpomněl. Řekni upřímné, Dicku, viděl jsi krásnější jezero, než je to v našem údolí? Poznal jsi přívětivější obydli, než je náš Howardův zámek? Slyšel jsi někdy o znamenitějším…“

„Mlč!“ vybuchl Dick. „Jestli okamžitě nepřestaneš, vstanu a nařežu ti prvním prutem, který najdu. Takhle mě na noc rozteskňovat!“

Myslel to napůl žertem, napůl vážně. A podobně sliboval Albert: „Už mlčím. Nechtěl jsem se dotknout tvého jemnocitu. Dicku, mně je při vzpomínce na naše opuštěné údolí taky všelijak!“

A to byla poslední slova, jež Al toho dne pronesl. Spánek mu zavřel ústa, zavřel mu oči – a Albert usnul.

Zato Dick nespal. Sytá večeře, chvilka lenošivého odpočinku, a především vědomi, že se už nemusí bát. že přestal být bludným Holanďanem, mu navrátily tělesné i duševní sily. A Lak se Dick rozhodl, že se trochu porozhlédne po okolí, že se vydá na menši výzvědnou výpravu.

Tiše, aby nevzbudil bratra, se vymotal z pokrývky, vzal pušku a vyšel z úžlabiny.

Začal zvolna vystupovat do svahu, který byl stálé mírný, zato však dlouhý. Vysoké stromy houstly, na vrcholku už byly, téměř bez keřového podrostu. Stály jako svíce: ztepilí, hrdi velikáni. Přímo nad kopcem visel na bezmračném nebi měsíc v úplňku, který vysílal k zemi celé svazky paprsků podobných, roztavenému stříbru.

Na vrcholku kopce se Dick zastavil: pod ním v hloubce asi čtyř set metrů se táhlo široké údolí, jež měsíc naplňoval stříbrnými paprsky.

Bylo to údolí široké alespoň dvě mile, jehož středem tekla říčka. Dick z ní viděl pouze několik pruhů: ostatní zakrýval les. Celé údolí bylo porostlé horským lesem – s výjimkou jediného širokého prostranství, na němž právě utkvěl Dickův pozorný pohled.

Neboť na tom prostranství – byl lidský život!

Nejméně dvě stě chatrčí podobných stanům, postavených z tenkých kmenů jedli a pokrytých kůrou, tu stálo v pravidelném širokém kruhu. Dick znal ten kruh – byl to zimní tábor Siouxů. V záři měsíce Dick dokonce rozeznával jednotlivé postavy, jež se pohybovaly mezi chatrčemi.

Pohled na indiánskou vesnici Dicka vyděsil. Setkal se konečně s lidským životem, nebyl to však život, po kterém toužil. Když se trochu uklidnil, navrátila se mu odvaha a taky zvědavost. Dick se rozhodl, že se podívá na indiánský tábor zblízka.

Sestup po členitém svahu nebyl nijak obtížný a četné jedle, topoly a duby poskytovaly bezpečný úkryt. A lak během necelé půlhodiny sestoupil Dick až na dno údolí.

Odtud měl vesnici jako na dlani. Dick si připadal jako ve snu; rozum jej vybízel k opatrnosti, zvědavost však byla silnější, a tak se plížil dál. Dostal se až na vzdálenost necelých tří set metrů od první chatrče, když ušivše! nejasný zvuk hlasů a kroků.

Přitiskl se do úzké úžlabinky mezi dvěma keři a odtud opatrně vyhlížel na lesní stezku, která se táhla několik kroků před nim.

Tři Indiáni šli volným krokem směrem k vesnici a tiše rozmlouvali. Dick jim neviděl do tváře, nerozuměl jejich hovoru. Ale pak jeden z nich, ten nejvyšší, nejstatnější promluvil hlasitěji a otočil trochu svoji tvář. Dick překvapením málem vykřikl.

Byl to Jasné slunce, ale jiný, než jak ho znával bílý chlapec. Jeho oblek byl jiný: indiánský. Mokasíny, kožené spodky, modrá pokrývka přehozená přes rameno, v černých vlasech několik orlích per. I jeho tvář jako by byla jiná: byl v ni sice klid a moudrost, jež Dick vždy tak obdivoval, nad ně však dnes vynikala hrdost a pýcha. Hrdost Indiána, který je si vědom, že je velkým náčelníkem mocného a statečného kmene Siouxů.

Dick hleděl na Jasné slunce s obdivem. Tento Indián, který už když se oblékal jako běloch, vzbuzoval v chlapci úctu a vážnost, teď v indiánském oblečeni vypadal vskutku jako člověk, jemuž se musí sloužit, který však sám nikomu neslouží.

Tři Indiáni se zastavili přímo před Dickem: stáli tak blízko, že by se jich mohl dotknout hlavní své ručnice. Podle tónu jejich vzrušené řeči Dick usoudil, že mluví o něčem závažném. Přes tu chvíli některý z nich ukázal rukou směrem k východu.

„Určitě mluví o válce,“ usoudil Dick. „Naše armáda je někde na východ od tohoto údolí.“

Siouxové rozmlouvali asi dvě minuty, pak vykročili směrem k vesnici. Sotva jejich kroky dozněly, vyplížil se Dick ze své skrýše a zamířil zpátky k úpatí kopce. To, co viděl, mu stačilo. Teď se musí rychle vrátit: probudí Alberta a prchnou z tohoto kraje, který je v moci Soluxů.

Osud bílých bratří však byl v té chvíli v moci ošklivého, vyzáblého indiánského voříška, který se tu noc zaběhl dál od vesnice, než bylo jeho zvykem.

Dick ušel ještě asi třicet metrů, když tu ho zarazil lehký, šustivý zvuk v křoví za ním. Uskočil do hlubšího stínu stromů a rozhlížel se, aby zjistil, kdo ho pronásleduje. Byl to prérijní vlk nebo šakal? Z pronásledovatele se však vyklubal pes. Ohavné zvíře s vypelichanou srstí neurčité pískově žluté barvy. Prostě ten nejošklivější pes, jakého Dick kdy viděl. A téhle ubohé potvory se polekal!

Dick potřásl rozhořčeně hlavou a pokračoval v cestě. Když se však po dalších třiceti metrech ohlédl, viděl, že zvíře se za ním plíží dál. Urazilo ho, že ho pronásleduje tvor tak bezvýznamný a ošklivý. Shýbl se, zvedl kámen, už se rozpřáhl, ale pak si to rozmyslel. Kdyby po něm mrštil kamenem, pes by určitě vyštěkl, nebo aspoň zavyl – a to nemohl Dick potřebovat. Odhodil tedy kámen do křoví, a to bylo první vítězství, kterého dobyl pískový pes nad bílým vetřelcem.

Dick změnil směr: v naději, že se tak zbaví svého pronásledovatele. Když se však ohlédl potřetí, přesvědčil se jen. že se jeho záměr minul cílem. Pes se nevzdal, ani se nedal zmást. Běžel za Dickem jako stín, jako zlé svědomí. Dick se shýbl, zvedl kámen, pak jej zase odhodil. Napadlo ho dokonce, zda by neměl psa zastřelit.

A tu se pes vyděsil. Snad se polekal rychlého pohybu, nebo jen záblesku v Dickově oku. Vyštěkl ostrým, chraplavým hlasem – jako když zaštěkne prérijní kojot. Byl to strašlivý zvuk v té mrtvé, nehybné noci a Dick se zachvěl; Pak zvedl kámen, který před chvílí odhodil, a mrštil jim po psovi. „Tumáš, bestie!“ zachraptěl.

Kámen hvízdl psovi kolem hlavy. Zvíře poděkovalo za pozdrav po svém: nenávistným zavytím. Chvilku bylo ticho a pak se pes hlučné rozštěkal. Netrvalo dlouho a z vesnice se ozvala odpověď. Zaštěkal jeden pes, druhý, rozštěkali se všichni psi. kteří žili v indiánské vesnici.

Dick se rozběhl do svahu, co mu nohy stačily.

Nemusel se ani ohlížet a věděl, že pískový pes je mu stále v patách. A z vesnice se ozýval celý psi chorál, k němuž se brzy připojil protáhlý výkřik.

Dick poznal to zlověstné znamení: byl to válečný pokřik Siouxů. Žlutý pes už vykonal svou práci.

Rozběhne se za nim celá vesnice!

Vztek podruhé zaslepil Dicka: chlapec se obrátil a psa jedinou ranou zastřelil. Byl to šílený čin; teď měli Indiáni jistotu, že je nablízku člověk!

Snad ještě nikdy netřeskla puška tak hlasitě, tak pronikavě. Zaduněla, jako když vystřelíš z děla. Hory a doly opakovaly výstřel nespočetnou ozvěnou, a když konečně dozněla nejvzdálenější ozvěna, ozvaly se znovu výkřiky, které se brzy spojily v jediný ječivý, drásající; vítězný chór.

Dick se zachvěl. Už jednou ho pronásledovali – tehdy to však byl jediný Indián: dnes si jich na sebe poštval celou smečku. Měl. pravda, náskok, a dík jemu by se mu snad podařilo uprchnout, kdyby tu nebyli psi, kteří ho jistě nakonec vy slíd i.

Přesto se nevzdal. Uháněl do svahu, co mu síly stačily, nekličkoval, běžel nejkratší cestou. Napřed měl v úmyslu odlákat pronásledovatele od úžlabiny, kde spal Albert, zavést je opačným směrem. Když to ale dopadlo tak zle, že se totiž za nim pustila celá vesnice, změnil plán. Indiáni ho stejně dříve či později vyslídí, a tak bude lepší, když se jim postaví dva. Spolu s Alem se ubrání nebo společně zahynou.

Dick zamířil k úžlabině. Strach, který mu zprvu svazoval nohy, z něho spadl, běželo se mu výborně. Brzy byl na vršku svahu: tu se na okamžik zastavil. V dálce podáním se ozýval štěkot psů, slyšel i výkřiky, vše to však naštěstí daleko. Rychlým během získal další náskok.

Pustil se tedy s chuti dolů po svahu kopce. Teď je ve výhodě: dolů poběží nejméně dvakrát rychleji, než se jeho pronásledovatelé budou šplhat do svahu. Než Indiáni doběhnou na vrchol kopce, bude už dávno u bratra.

Přesto se držel i nadále ve stínu, vyhýbal se holým místům, kde jasně svítil měsíc, a dlouhými skoky se blížil k úžlabině, kde odpočíval jeho nic netušící bratr.

„Ale!“ vykřikl, když byl. asi dvacet metrů od jejich nočního tábora.

Albert vyskočil a popadl pušku: „Co se děje?“.

„Siouxové! Běží za mnou! Rychle pryč!“

Odbočil doprava a s Albertem po boku vyrazil po úboči, rovnoběžně s vrcholem kopce. Měl v úmyslu držet se blízko lesů a houštin; na otevřené prérii neměli příliš nadějí, že by se jim podařilo uniknout. Za běhu vyprávěl Dick bratrovi krátkými, přerývanými větami, co právě zažil.

„Nic neslyším,“ prohlásil Albert, když běželi asi deset minut. „Zřejmě ztratili naši stopu.“

„Tomu nevěřím. Povedou je psi. Musíme běžet, pokud budeme moci.“

Brzy se ukázalo, že Dick měl bohužel pravdu. Napřed se ozval štěkot, pak vzteklý výkřik.

„Musíme postřílet psy, jinak se z toho nedostaneme!“ prohlásil Dick.

„Jen co budeme mít vhodnou příležitost,“ souhlasil Al.

Vhodná příležitost se jiní však už nenaskytla. Čas od času se ozvalo zavyti nebo zaštěknutí, zvířata však – stejně jako Indiáni – zůstávala v bezpečném úkrytu keřů a stromů. Přesto měl Dick dojem, že se jim Indiáni pomalu, o to však jistěji přibližuji. Že je nezadržitelné dohánějí. Šelest mnoha kroků se ozval tu z křoví po jejich pravici, tu z křovin po jejich levé ruce, nebo zase přímo za nimi.

Pak náhle na prostranství před nimi vyběhl žlutý pes. Dick rychle zamířil a vystřelil. Ozvalo se ječivé zavyti. Sotva výstřel dozněl, ozval se zprava vzteklý křik a odpovědělo mu zvoláni z levé strany. Teď už bylo jisté, že Siouxové jsou nejen za nimi, ale také po obou stranách stezky, po které chlapci běželi.

„Nezbavíme se jich, Ale,“ zachraptěl zadýchaně Dick. „Musíme bojovat – a tady je k tomu nejvhodnější místo.“

Načež seskočil do mělké skalní úžlabiny, dostatečně chráněné ze všech stran velkými balvany.

„Jestliže nás obklíčili, tak to udělali opravdu tiše,“ řekl Al, který seskočil do úkrytu za bratrem. „Nic jsem neviděl, ani neslyšel.“

„Hlavně že už neslyšíme ty jejich proklaté psy. Buď s nimi běžel jen ten jediný, kterého jsem zastřelil, nebo ztratili stopu.“

„Kéž bys měl pravdu,“ povzdychl si Albert.

Dlouho leželi tiše, bez jediného pohnutí. Měsíční paprsky se leskly jako čisté stříbro, chlapci viděli proti měsíčnímu nebi jedle, duby a cedry, jejichž koruny v mírném vánku šuměly, kromě nich však neviděli ani neslyšeli nic.

Čím déle to ale trvalo, tím méně Dick tomu tichu věřil.

„Indiáni jsou lstiví, a Siouxové jsou z Indiánů jedni z nejchytřejších. Obklíčili nás a čekají jen, až některý z nás zdvihne hlavu.“

Když však ticho trvalo další hodnou chvíli a jediným zvukem byl šum v korunách nebetyčných stromů, Dick začal věřit, že se stal zázrak. Ale pak, doslova jako z čistého nebe, udeřil blesk. Blesk výstřelu z indiánské pušky:

Nahoře na svahu napřed zablýsklo, třeskla rána a Albert ucítil na tváři něco horkého, bodavého. Byl to naštěstí jen úlomek skály odražený střelou.

Dick s Albertem se ještě víc přikrčili ve svém úkrytu, přímo se vtiskli do kamenité země – ale to už třeskly další tři výstřely. Snesly se dolů z vysoké skály, naštěstí však netrefily svůj živý terč, jen dopadly nebezpečně blízko od kamenného krytu.

„Kdybychom se mohli aspoň bránit!“ povzdychl Al: „Takhle tu ležet v pasti a nechat se odstřelit jako králík!“

Dick neodpovídal. Upřeně se díval na světlejší místo ve skupince jedli nahoře na svahu. Větve hustého keře se zmítaly jako v prudkém větru: a přitom vál jen mírný vánek. Pak Dick rozeznal v zeleni hnědou skvrnu. Rychle zamířil a vypálil. Ozval se chraplavý výkřik. Byl to výkřik raněného člověka. Za normálních okolností by se Dick zděsil, že zranil, možná zabil člověka, toto však byla situace zcela výjimečná a nenormální. Tady platil jediný zákon: buď ty, nebo já.

Po Dickově výstřelu zavládlo opět hluboké ticho. Chlapci leželi přitisknuti k zemi, ani se nehýbali, jen poslouchali: Stříbrné světlo měsíce jako by zatím nabylo na ostrosti a jasu. Zaplavilo celý svah, každý strom, keř, ba i každou travičku a květ. Božský klid zavládl nad krajem zalitým měsíční září, nic nevěštilo, že se tu schyluje ke krvavé řeži.

„Myslíš, že se na nás vrhnou?“ zeptal se Albert.

„Nevím. Kdyby to byli jiní Indiáni, tak snad. Ale Siouxové jsou rozvážní, zbytečně neriskuji životy.“

Na Dickovy dohady odpověděli brzy sami Siouxové. Mezi stromy na vršku svahu se objevilo několik nejasných postav a vzápětí třesklo současně několik výstřelů. Chlapci střelbu opětovali: teď už neměli co ztratit. Kulky jim bzučely kolem uši, pleskaly o kamení za jejich zády, přesekávaly větve keřů, odrážely kůru ze stromů. Chlapce posedla bojová vášeň. Stříleli stále rychleji. …

„Odrazíme je, určitě je odrazíme!“ volal vzrušeně Dick.

V zápalu boje nakonec nepostřehli spěšné, tiché kroky, které se k nim blížily z opačné strany, než odkud létaly střely. Teprve když střelba náhle zmlkla, Dick se otočil – ale to už bylo pozdě. Jako dva rysové vrhli se na něho dva statní Siouxové, druzí dva omráčili ránou do hlavy Alberta. Pak doslal ránu do hlavy i Dick.

KAPITOLA XV - INDIÁNSKÁ VESNICE

Když se Dick probral z bezvědomí, uviděl nad sebou příkrý strop, zhotovený z tlusté březové kůry: nebyl to však strop jejich údolní chaty. Oči zatékaly od stěn k zemi, jež byla pokryta rohožemi. Na jedné z rákosových rohoži Dick ležel a pár kroků od něho, u dveří velkého stanu, seděli dva Siouxové a čistili si pušky.

Dick se musel sám sobě divit: místo aby se těch dvou Indiánů pomalovaných válečnými barvami bál, obdivoval se síle jejich paži, kráse jejich bronzových těl. Byli to krásní lidé a Dick k nim v tu chvíli cítil pouze obdiv a úctu.

Pak si ale vzpomněl na Alberta. Znovu se rozhlédl po prostorném stanu, bratra však nikde neviděl. Nadzvedl se trochu na loktech, ale než se stačil obrátit na bok. aby ulevil zádům, která ho bolela – zřejmě po ráně pažbou pušky – vystoupila ze stínu po jeho pravici vysoká důstojná postava. Shlížel na Dicka ze své výše spíš zvědavě a pátravě než hněvivě. „Proč jste sem přišel?“ ze ptal se.

Dick se té otázce musel usmát. Přesto, že ho bolela hlava a že si dobře uvědomoval, že je zajatcem Indiánů, o kterých slýchal vždy jen to nejhorší.

„Nepřišel jsem,“ odpověděl. „Byl jsem přinesen.“

„Ano, to je pravda,“ přisvědčil náčelník přesnou angličtinou vzdělaných lidí. „Byl jste přinesen a přinesli vás moji bojovnici. Ale co jste hledal v našich kopcích?“

„Nejpravdivější odpovědi bude, když vám řeknu, že sám nevím,“ odpověděl Dick bez váhání a podle pravdy. „Zabloudil jsem s bratrem na prérii a dostal jsem se až sem. Nemám nejmenší potuchy, kde to vlastně jsem.“

„Jste ve vesnici kmene Mndewakantonských Siouxů z rodu Kvejataoto-ve,“ vysvětlil náčelník vážně. „K tomuto rodu a kmeni patřím i já. Mndewakantonové jsou jedním z prvních kmenů velkého národa Siouxů od Sedmi ohnišť. Všechny tyto kmeny jsou však velké – Mndewakantonové, Wapetonové, Sisetonové, Yanktonové, Petonové. Oglalové i Hunkpapové – všichni až po nejmenší skupinu každého kmene.“

Všechno to přednášel Jasné slunce slavnostním, jednot tvárným hlasem, v němž bylo slyšet hrdost a pýchu. Z civilizace bílých lidi mu zbyla pouze pomalá, přesná angličtina s dokonalou výslovností. Ve všem ostatním byl Indián, hrdý náčelník svého hrdého plemene. Dick se opět – jako už několikrát při styku s Indiány – nemohl ubránit obdivu a úctě k vysokému Siouxovi.

„A tahle chatrč?“ ptal se dál Dick.

„To je dům Akitcity, stan našich nejstatečnějších bojovníků, mužů mezi dvacátým a čtyřicátým rokem života. Bydli tu společně a do jejich příbytku nesmi vstoupit ani ženy, ani děti. Četl jsem ve vašich knihách, jak sparťanští mládenci bydleli ve společném domě jako vojáci, živili se prostou stravou a plnili různé náročné úkoly. Jejich výchovu a činy pak obdivuje dodnes váš svět. Nu, a Siouxové. kteří nikdy neslyšeli o žádných Spartanech, činili totéž už před dávnými a dávnými časy, v době, po niž dnes už není ani památky. I my jsme plémě bojovníků.“

Dick hleděl s novým zájmem na toho vysokého, hrdého muže, o kterém už tolik slyšel a četl. Snad si tento veliký náčelník Siouxů opravdu o sobě mysli, že se bělochům ve všem nejen vyrovná, ale že je i předči. Že je lepší a statečnější a moudřejší než ostatní lidé – s výjimkou ovšem mužů jeho kmene. Byla to představa tak překvapující, že Dick na okamžik zapomněl na to hlavni, na co se chtěl náčelníka zeptat. Totiž kde je jeho bratr Al. Místo toho prohlásil vážně:

„Slyšel jsem o vás vždy jen to nelepši. Že národ Siouxů je statečný, moudrý a silný.“

„Jsme národ Sedmi ohnišť. Čím bývalo kdysi Šest národů na východě, tím jsme teď my na západě. S tím rozdílem ovšem, že jsme mnohem početnější a mocnější a že nikdy nepřipustíme, aby mezi námi nastal rozkol. Máme vůdce, kteří znají pravdu a vědí, co dělají.“

Vedle pýchy zazníval v jeho hlase i vzdor. Vzdor celého indiánského plemene, krutě a nespravedlivě šikanovaného a pronásledovaného bílými přistěhovalci a kolonizátory.

Dick rozuměl náčelníkovi, chápal jeho vzdor – ale to nijak neulehčovalo jeho situaci. Byl zajatcem a nečekalo ho jistě nic dobrého. Ani jeho, ani Ala.

„Kde je můj bratr Albert, kterého jste zajali zároveň se mnou?“ zeptal se a hlas se mu zachvěl úzkostí. „Snad jste ho nezabili?“

„Ne, nezabili, ani nezranili – ačkoli jsme vstoupili na válečnou stezku s vašim lidem. Váš bratr je v naši vesnici a nehrozí mu zatím žádné nebezpečí, stejně tak jako nehrozí vám. Někteří z mých válečníků vás sice chtěli zabít, ale já mám vaši školu. Proč se předčasně zbavovat toho, co nám může prospět? Necháme si vás a vašeho bratra jako rukojmí.“

Dick si ulehčeně oddychl. Byl přesvědčen, že Jasné slunce mluví pravdu, že Al je opravdu v pořádku a nehrozí mu bezprostřední nebezpečí. Znovu se tedy přesvědčil, že indiánský náčelník není krvavý Sioux, o jakých slýchal a čítal doma, ale moudrý a čestný muž, který zná váhu svých slov.

A pak se zeptal na věc, která mu už dlouho tížila mysl. Teď měl k otázce vhodnou příležitost.

„Jasné slunce, byl jste to vy, kdo zavedl výpravu vystěhovalců do léčky v průsmyku, aby tam nakonec bylí všichni pobiti?“

Jasné slunce pokrčil rameny, v očích mu však zablýsklo.

„Proč se mne na to ptáte? Podle vašich mravních zákonů to byla proradnost a lest. Jenomže ti, kdo jsou malí a jichž je málo, musí používat lsti jako oprávněné a často jediné účinné zbraně. Zvlášť když se bráni! Malý muž, má-li odolat velkému, musí využit každé výhody. Siouxové jsou poslední tvrzí indiánského plemene, a proto každý prostředek je oprávněný.“

Dick poznal, že svědomí velkého náčelníka je čisté jako čerstvý sníh, že nic nepohne jeho vírou v oprávněnost toho, co dělá. V posvátném zájmu všeho svého lidu.

A Jasné slunce pokračoval:

„Ušetřil jsem však vás a vašeho bratra. Zařídil jsem to tak, abyste ve chvíli, kdy vaši lidé byli pobíjeni v průsmyku, byli daleko od nich na bezpečném místě.“

„A proč?“

„Protože… protože vy dva jste byli úplně jiní než všichni ostatní. V ničem jste se jim nepodobali. Snad mi vás bylo taky lito a snad jsem vás měl taky rád… a byli jste tak mladí.“

Náčelníkův obličej byl i při těchto slovech tváří vytesanou z tmavohnědého dubu, Dick však cítil k Jasnému slunci hlubokou vděčnost.

Chvíli oba mlčeli, pak se Indián zeptal:

„Uprchl jste se svým bratrem, jsou to už téměř dva roky. Ke svým lidem jste se však nevrátili – kde jste tedy byli?“

Dick rychle uvažoval. Indián k němu byl upřímný – Dick mu však nemohl oplatil stejnou mincí. Tajemství prérijního údolí nesměl poznat nikdo třetí. Lhát však nechtěl, a tak mlčel.

„Neřeknete mi, kde jste byli ta dvě léta, co jste dělali a co jste zažili?“ opakoval náčelník.

Teď už nebylo možné dál mlčet.

„To vám neřeknu. Nic zlého jsme nedělali, ani proti vám, ani proti komukoli jinému. Ale je to naše tajemství.“

„Kdo vás naučil, že největší ctností muže je mlčet?“ usmál se Jasné slunce. „Nechte si tedy zatím své tajemství. Ale dejte mi slovo, že se nepokusíte o útěk. Pak bude váš život v naši vesnici mnohem snazší. Ostatně – stejně bychom vás zase brzy chytili. Kdybyste se později přece jen rozhodli, že se pokusíte uprchnout, stačí prohlásit, že odvoláváte své slovo.“

Dick se vesele zasmál,

„Tomu říkám jednání na rovinu. Protože – jak tvrdíte – stejně nemám naději na útěk, mohu vám klidně slíbit, že neuprchnu. Ano, slibuji, že se zatím o útěk nepokusím.“

Náčelník vážně přikývl.

„Brzy přivedou vašeho bratra – budete tedy zase spolu. Váš bratr slíbil, že neuteče, pokud ovšem stejný slib složíte také vy.“

„Takže je to jasné. Zatím se utíkat nebude,“ uzavřel rozhovor Dick.

Jasné slunce pokynul hlavou a vyšel z chýše.

Dick se za ním díval otevřenými dveřmi, dokud Indiánova vysoká vzpřímená postava nezmizela mezi blízkými stany. Pak si chlapec začal prohlížet vnitřek velké chýše. Připomínalo mu to opravdu spíš kasárna než civilní domov, jenomže tu bylo všechno ještě prostší, opravdu spartanštější než ve vojenských barácích bílých lidi. Rohož na spaní měl zřejmě pouze on, ty dvě další, co tu byly, sloužily na odkládání zbraní, jak se Dick mohl vzápětí přesvědčit. Do chatrče vešlo totiž několik bojovníků: všichni vysocí, statní, atletických postav. Někteří měli evropské šaty – košile a kalhoty – většina jich však měla pouze pokrývky, kožené spodky a mokasíny a ve vlasech krásná orli péra. Všichni byli ozbrojeni karabinami, několik jich mělo za pasem i revolvery, To tedy byla Akilcita čili vyvolená četa: v této vesnici, kde bylo celkem asi dvě stě chatrči, čítala šedesát mužů.

Indiáni si Dicka nevšímali, počínali si, jako by tu nebyl. Seděli na hrubých dřevěných lavičkách, čistili a leštili zbraně, pokuřovali z dýmek, rozmlouvali. Nevzrušili se dokonce, ani když do stanu váhavě vstoupil druhý běloch. Albert. Zastavil se ve dveřích, chvíli se zaraženě rozhlížel po rozsáhlé chatrči, jakmile však objevil Dicka. rozběhl se radostně k němu. Objal bratra a pak přisedl na jeho rohož.

„Je to krásná vesnice!“ začal horovat Albert. To byl jeho způsob – tak snadno podléhal prvním dojmům.

„A Jasné slunce s námi až dosud zacházel velice slušně. Můžeme se volně procházet po vesnici – když mu slíbíme, že se nepokusíme o útěk.“

„Mluvil jsem s nim taky,“ přitakal Dick. „A slíbil jsem mu totéž co ty.“

„To je výborné. Můžeme se tedy ihned vydat na prohlídku vesnice. Pokud jsi ovšem už dost silný, abys mohl chodit.“

„Počkej, zkusím, jestli se mi nezatočí hlava,“ řekl Dick a opatrně vstal.

V obvázané hlavě mu sice chvíli šumělo, vnitřek chatrče se točil, jako by seděl na kolotoči, ale to vše trvalo opravdu jen malou chvilku. Dick se zhluboka nadýchl a zacvičil rukama i nohama. Údy měl v pořádku – dostal zřejmě úder jenom do hlavy. Přesto ho Albert objal v pase: byl rád, že může zase jednou staršího bratra podepřít. Obrazně i doslova. Dick si všimnul, jak je Albert ve své starostlivosti spokojený, a tak se o bratra plnou váhou opřel. Po několika krocích se však od něj odpoutal a snadno pokračoval v cestě sám. Síly se posilujícím spánkem a vydatným jídlem rychle obnovily.

Bojovníci, kterých bylo v chatrči teď asi dvanáct, si bílých chlapců stále nevšímali: zřejmě plnili rozkaz Jasného slunce. Dick s Alem kolem nich prošli jako vzduch.

Jakmile byli venku, Dick se zhluboka nadechl. Svěží vzduch voněl sterými vůněmi probuzeného jara, Dick brzy zapomněl, že ho kdy bolela hlava. Zvědavě se rozhlížel kolem sebe. Údolí viděl už jednou, osvětlené měsíčními paprsky. Teď za denního světla mu nepřipadalo tak tajemné a krásné, zato rozeznával jasně to, co pro tmu mohl jenom tušit.

Vesnici tvořilo asi dvě stě chatrčí vystavených z tenkých kmenů a kůry. O blahobytu, kterému se těšili bojovnici Jasného slunce, svědčilo množství bizoního, losiho a jeleního masa, jež se sušilo buď na větvích stromů, nebo na nízkých lávkách postavených z kůlů. Mezi chatrčemi si hrály indiánské děti se psy nebo se cvičily ve střelbě z malých luků. Ve stínu jednoho z větších stanů sedělo šest žen. Chlapci se zastavili a chvíli je pozorovali.

Indiáni miluji hazardní hry – stejně jako běloši. A tyto staré, vrásčité ženy hrály s takovým zápalem, že ani nevnímaly, že je někdo pozoruje. Hrály hru v kostky, která se u Siouxů nazývá „Voskate Tam pan“‚. Na každé straně seděly tři ženy. Hrací nářadí tvořil „tampan“. to je košík, „kahsu“, kostky, a počítací hůlky, kterým Indiáni říkají „kanyj vava“. „Tampan“, upletený z větvi vrby, měl dno o průměru asi šesti centimetrů, nahoře byl o něco širší Do košíku vložil hráč „kansu“, to jest šest švestkových pecek, z nichž některé byly vyřezávané. Potom zakryl otvor tampanu dlaní, několikrát zatřásl kostkami a vyhodil „kansu“ na zem. Hod se počítal podle druhu a zářezů na kostkách. Sázky, o něž se hrálo, „kanyj-vava“, to jest počítací hůlky, ležely na zemi mezi sedícími ženami. Byly to malé okrouhlé hůlky, silné as: i tak jako obyčejná tužka, a představovaly cenu, která byla předeni sjednaná. O starých siouxských ženách bylo známo, že dokáži hrát „Voskate Tampan“, třeba celé dva dny a dvě noci bez jediné přestávky.

Hra v kostky však nebyla u Indiánů výsadou starých žen. Za stanem na trávníku hrálo kostky několik bojovníků. Bratři si nad ně stoupli a chvíli se zájmem sledovali hru.

Venku stejně tak jako v domě Akitcity si jich nikdo nevšímal: Dick však měl přesto nepříjemný pocit, že je střežen na každém kroku. A nejen jedním párem oči. Celá vesnice je kradmo, potají pozorovala. Jeden ze zvědavosti, druhý proto, že ho pověřil náčelník nebo někdo jiný.

Se svým podezřením se svěřil bratrovi.

„Ale teď bych se stejně nepokoušel o útěk. Myslím, kdybychom nic Jasnému slunci neslíbili.“

„Já taky ne,“ souhlasil Albert. „Neutekli bychom ani deset metrů – a všichni tihle Indiáni by nám byli v patách. Nezbývá nám, Dicku, než abychom se tvářili, že jsme tu spokojeni.“

Dick mlčky přikývl a začal se opět rozhlížet kolem sebe.

Vesnice byla postavena ve velmi příhodném místě. Z jedné strany ji chránila řeka: sice úzká, avšak dostatečně rychlá a hluboká. Na druhé straně bylo široké, otevřené prostranství bez jediného keře či stromu. Případný nepřítel se nemohl dostat k vesnici, aniž ho Indiáni neobjevili. Za prostranstvím pak začínal hustý les.

Když se chlapci nabažili pohledu na hráče, zamířili k severnímu konci vesnice. Tady se pásl větší počet indiánských mustangů, nejméně sedm set koní. Hlídali je indiánští chlapci.

„Dicku, mít tak tucet těchto koní, vrátili bychom se do hor a odvezli všechny kožešiny do města.“

„Ano,“ přisvědčil vážně Dick. „Kdybychom měli koně, kdybychom věděli, kde vlastně jsme, kdybychom mohli volně odejit z téhle vesnice, kdybychom našli cestu zpátky do našeho údolí – pak bychom mohli udělat, co jsi právě navrhl.“

„Máš pravdu, samá kdyby,“ usmál se Albert. „Proto nedoufám, že se nám to podaří. Aspoň zatím ne. Jediné, co nám zbývá, je: zvyknout si na své postaveni, prozatím se smířit se svým osudem.“

A první zamířil zpět do středu vesnice. Dick ho váhavě následoval.

KAPITOLA XVI - SHROMÁŽDĚNÍ SIOUXŮ

Dick s Albertem bydleli ve velkém stanu Akitcity už téměř dva týdny a cítili se tu spíš jako hosté než jako zajatci. Jednali s nimi slušně a zdvořile – pokud si jich vůbec všímali;

Zato chlapci sledovali pozorně každé hnutí mladých Indiánů. Akitcita jim stále víc připomínala nějakou sparťanskou družinu, jak ji znali z četby. Každý indiánský bojovník měl vyhraženou rohož ke spaní – v tom se tedy Dick mýlil – a místo pro zbraně, a to byl také jediný soukromý majetek, který mladí Indiáni měli. Prosté jídlo, vodu a dříví jim denně nosily ženy a celý kmen jim jednou týdně daroval malou dávku tabáku, což byl jediný přepych, který si indiánští Sparťané dopřáli. Mezi sebou žili příslušníci Akitcity v naprosté shodě, zbytečné nemluvili, jejich hlavními životními zásadami byly skromnost, zdrženlivost, kázeň a statečnost.

To všechno měli oba bratři možnost vidět na vlastní oči. Bylo tu však ještě mnoho dalších věcí, které neviděli a jež je neméně zajímaly. A tu se vždy zeptali náčelníka Jasného slunce, který jim vše ochotně vysvětloval.

Život Siouxů byl v podstatě řízen starobylými pravidly a řády, jež však byly překvapivě moderní a spravedlivé.

Tak například hodnost vůdcovská nebyla dědičná a bylo možno ji získat pouze silou, odvahou a zásluhami.

Živým dokladem této zásady byl sám Jasné slunce. Výsadního postavení u svého lidu dosáhl na základě svých znalostí, své moudrosti a odvahy. Přitom mnohé z toho si osvojil na školách, které založili a řídili bílí lidé! Vybral si ze vzdělanosti bílých to nejlepší a spojil vědomosti s odvahou, statečnosti a přirozenou ctností svého rodu. Tak vzniklo spojení, jež z něho udělalo muže tak znamenitého a výjimečného, že druhého podobného Albert ani Dick dosud nepoznali. A nic na tom neměnila skutečnost, že Jasné slunce neměl bílé lidi rád, nevěřil jim a odsuzoval je. Bratři Howardovi byli v jeho očích čestnou výjimkou.

Po deseti dnech pobytu v Akitcitě nařídil náčelník, aby přestěhovali zajatce do vlastního stanu. Chlapci přivítali změnu s radostí. Aspoň budou mít klid a mohou konečně myslet na budoucnost. Nechtějí přece do konce životu žít mezi Indiány.

Zdálo se ostatně, že Indiáni sami uspíší jejich rozhodnutí. Život indiánské vesnice se totiž náhle změnil. Už nevídali tak často staré Indiánky, jak hrají „Voskate Tampan“, muži se pak zcela zřekli obvyklých zábav a za maskou klidu, kterou si zachovávali, tušili chlapci vzrušeni a neklid. A v noci zase rušilo spánek vířeni válečných bubnů a zařikávání kouzelníků, kteří připravovali ve svých stanech kouzelné váčky – medicíny.

Dicka ta změna v chování Siouxů znepokojovala a děsila. Svěřil se se svými obavami Albertovi:

„Siouxové jsou jako proměnění. Určitě něco chystají. Bojím se, jestli to nemá být rozhodující úder, kterým chtějí ukončit válku s námi. A naši nic nevědí!“

Albert se hořce usmál.

„Chtěl bys je varovat, viď? Ale nesmíš zapomenout na slib, který jsme dali Jasnému slunci. Kromě toho nemáme nejmenší naději, že by se nám útěk podařil. Sleduje nás neustále nejméně sto párů očí.“

„Mně se zdá, že jich je dvě stě, tisíc,“ přikývl zachmuřeně Dick. „Máš pravdu, na útěk není zatím ani pomyšleni.“

A vzrušeni všech obyvatel indiánské vesnice každým dnem vzrůstalo. Vrcholu dosáhlo pátého dne po přestěhování bílých bratři. Vesnice vzplála křikem a jásotem jako oheň po suchém dřevu, muži, ženy, děti i psi se hnali o překot k severnímu konci vesnice, za nimi pomalejším, násilně zpomalovaným krokem kráčeli muži. K nim se taky připojili Dick s Albertem.

Ale to už přicházeli li, na které celá vesnice tak netrpělivě čekala. Šli v dlouhé řadě, bylo jich nejméně čtyři sta, muži vysokých statných postav, vlasy ozdobené zbarvenými orlími péry. na těle pokrývky křiklavých barev. Vyzbrojení byli karabinami a ručnicemi.

Jejich kmenovou příslušnost poznali chlapci podle výkřiků, jimiž hosty vítaly ženy a děti.

„Sisetonové! Vapetonové! Ogalalové! Yanktonové! Hunkpadakové!“

Příchozí, mezi nimiž bylo také mnoho náčelníků, děkovali za uvítání důstojným pokývnutím hlavy a mlčky procházeli davem, který se před nimi rozevíral jako hladina jezera před spěchajícím člunem.

„Národ Sedmi ohňů bude mít velkou poradu v domě Akitcity,“ řekl polohlasem Dick.

„A bude to porada těch nejlepších z nejlepších.“ doplnil Albert, který znal už natolik jazyk Siouxů, že rozpoznal jména, jež volaly rozjásané hlasy. A byla to jména, jež v angličtině už byla pojmem, jména jako Sedící býk, Muž v bouři, Malý obr a další a další.

A právě tyto muže odvedl Jasné slunce přímo do stanu Akitcity, zatímco ostatní bojovníky si rozebrali do svých chatrči jejich přátelé z kmene Mndevahkatonů, aby je uhostili, jak vzácné návštěvě příslušelo.

Dick se skutečně nemýlil: národ Sedmi ohňů, totiž jeho nejznamenitější část, se shromáždil k velké radě. Zasedání, jež se konalo ve stanu Akitcity, trvalo celý den a neskončilo ani k večeru. Vzrušeni, které ovládlo celou vesnici, se přeneslo i na Dicka a Alberta, třebaže chlapci ještě stále nevěděli, jaký je pravý důvod tohoto rozčileni. Nemohli toho večera usnout: noci se neslo jednotvárné vířeni válečného bubnu, stejně jednotvárný zpěv kouzelníků, občas i tichý hovor ze stanu Akitcity.

Když chlapci ani do půlnoci neusnuli, rozhodli se, že zkusí své štěstí. Vykradli se z nízké chatrče, ale brzy poznali, že přáni zůstat právě této noci neviditelným, je nesplnitelné. Vesnice byla plná lidí, bděli nejen muži, ale i ženy a děti. Na druhé straně ale právě proto, že ta dnešní noc byla bez spánku, nikdo si chlapců nevšímal. Bezpečně prošli středem vesnice až ke stanu Akitcity, kde se konala velká rada. ba dostali se až k otevřeným dveřím.

Nejasné měsíční světlo a vznícená obrazotvornost způsobily. že stan Akitcity náhle nabyl nesmírných, strašidelných rozměrů Uvnitř pak sedělo nejméně na tisíc náčelníků pomalovaných válečnými barvami, v jejich čele Jasné slunce, který nepochybně celé zasedání řídil a vedl.

Vážnost chvíle pronikala i ven, kde stáli nepohnutě bojovnici různých kmenů jako osobní stráž svých náčelníků.

Ačkoli neviděli nic z toho, co se dělo uvnitř, stáli Dick s Albertem jako očarovaní a dívali se na věci. které neviděli, poslouchali, co neslyšeli.

Konečně zasedáni skončilo a Indiáni jeden po druhém vycházeli ze stanu. Hosté, aby se nadýchali čerstvého vzduchu a zase se vrátili do stanu Akitcity, kde nocovali, domácí, aby se odebrali na lůžka do svých stanů. Poslední vyšel Jasné slunce. Ten jediný si také všiml bílých zajatců a hned k nim zamířil.

„Jistě byste rádi věděli, o čem jsme se radili,“ řekl Dickovi.

„Na nic se neptáme,“ odpověděl vážně Dick. „Ale jsem přesvědčen, že cokoli se stane, stane se z vaši vůle a podle vašeho přání.“

Jasné slunce se usmál.

„Naučil jste se lichotit, jak vidím.“

„Nemyslil jsem to jako lichoceni,“ bránil se Dick. „Ale o to teď nejde. Rád bych vám řekl něco jiného: chtěli bychom odvolat svůj slib, že se nepokusíme o útěk. Jistě si vzpomínáte, jak zněla naše úmluva. Že totiž můžeme slib odvolat, kdykoli se nám zlíbí.“

„To je pravda,“ souhlasil Jasné slunce. „Myslíte si, že nadešel čas, abyste odešli?“

„Ano, odejdeme, budeme-li moci,“ prohlásil pevně Dick.

„Řekl jste to přesně. Budeme-li moci. Ale naše dohoda byla přesná: od této chvíle váš slib neplatí. Udělejte, co uznáte za vhodné. Ujišťuji vás však, že nám neuprchnete. Potřebujeme vás oba jako rukojmí, a kromě toho vám prozradím, že už zítra opustíme toto údolí. Zahájíme velký pochod.“

„Čekal jsem to,“ řekl Dick.

A tím jejich rozhovor s Jasným sluncem skončil.

Když ulehli na rohože ve své malé chatrči, zeptal se Albert bratra:

„Co si myslíš o tom, co říkal Jasné slunce?“

„Stalo se, co jsme čekali Siouxové se konečné domluvili a rozhodli se pro rozhodující útok proti bělochům Dnes večer se dohodli a zítra vyrazí do útoku. Kéž se nám podaří včas uprchnout!“

Albert se přikradl ke dveřím chatrče a vyhlédl ven. Středem vesnice procházelo v několikametrových vzdálenostech od sebe několik Indiánů.

„Postavili stráže nejen kolem vesnice, ale i uvnitř mezi chatrčemi.“ hlásil šeptem, když se vrátil na lůžko.

„To jsem taky čekal,“ odpověděl Dick. „Ale teď spi. Ale, to je to nejmoudřejší, co můžeme dnešní noci udělat.“

Trvalo ještě hodnou chvíli, než usnuli, a ráno pak se probudili s prvním svítáním.

Jen co vyšli ven, hned viděli, že Jasné slunce mluvil pravdu. Většina lehčích stanů byla složena, zůstaly stát jen chatrče a větší stany, a Indiáni už byli po snídani, přichystaní na cestu. S Indiány šli také všichni koně. co byli v táboře; dva z nich – bez uzd a bez sedel – dostali Dick a Albert.

Tím se však jejich naděje na útěk pranic nezvýšila: nebyli ozbrojeni, a koně bez uzdy mohli těžko přimět k tomu. aby opustili své čtvernohé druhy. Krom toho jeli uprostřed zástupu, ze všech stran obklopeni bojovníky.

Vyjeli z údolí a namířili přímo k severu. Cesta vedla mezi kopci, stále nižšími a protáhlejšími, až k řece; za řekou pak kopce a les brzy opět ustoupily rozvlněné, nekonečné prérii. Podle polohy slunce na obloze chlapci určovali, kterým směrem pochoduji, jinak však nevěděli zhola nic o kraji, kterým putovali. Dvakrát třikrát se pokusili navázat hovor s některým z bojovníků v naději, že rozumí anglicky, jejich snaha však byla marná.

V noci se utábořili na širé pláni. Dick a Albert zahaleni do teplých pokrývek spali uprostřed hustého kruhu Indiánů; takových kruhů bylo několik, Siouxové spali vždy podle rodů a každý rod hostil několik hostů, jimž byla k noclehu vykázána nejlepší místa.

Bratry překvapilo, že Indiáni dnes nerozžali ohně, zato dlouho do noci pozorně zkoumali dlouhou čáru obzoru. Obojí, tma v táboře i neobvyklá ostražitost, mohly znamenat jediné – někde nablízku byli běloši, nejspíš bílé vojsko. Je-li tomu tak, kéž jich je velký, ale opravdu velký počet, říkal si v duchu Dick a s tím přáním usnul.

Probudily ho hlasy a ržáni koní: Dick se zvedl na loktech a rozeznal skupinu asi dvou set jezdců, kteří právě vjížděli do tábora.

Jak Dick potom ráno zjistil, i tito noční příchozí byli siouxšti. bojovníci, kteří rozmnožili počet bojovníků téměř na sedm set. Nezůstalo však ani při tomto počtu. Příštího dne se připojila další větší skupinka a tak se to opakovalo třetí den. čtvrtý, celý týden. Indiáni se vítali pouhým kývnutím hlavy nebo ruky, bez řečí a křiku. Zřejmě bylo všechno předem dohodnuto do nejmenších podrobnosti, a tak nebylo důvodu k zbytečným slovům či projevům.

Za celý ten čas viděli Dick s Albertem Jasné slunce pouze třikrát: Sioux se však u nich nezastavil, ani si jich nevšiml. Rovněž ostatní Indiáni se zahalili v krunýř mlčeni, a tak chlapci byli odkázáni pouze na to, co se sami domysleli, co však zdaleka nemusela být pravda.

Pak konečně prérii vystřídala opět členitější krajina, napřed jen dva tři vršky, pak keře a. nakonec hustý les.

„Zdá se, že se už brzy zastavíme. Indiáni jako by se chystali k odpočinku,“ prohlásil Dick.

A jako na potvrzeni jeho slov vyrazila z lesa početnější skupina Indiánů na koních a ostrým tryskem zamířila vstříc příchozím. Koně Indiánů byli docela svěží, z čehož bylo zřejmé, že někde nablízku je indiánská vesnice.

S touto skupinkou se lidé Jasného slunce přivítali obšírněji a srdečněji, než bylo dosud jejich zvykem. A Dick s Albertem se brzy měli dozvědět, proč.

Průvod projel lesem, pak přešel ještě přes dva nižší pahorky, a když vystoupil na vrchol třetího, nejvyššího pahorku, zatajil se chlapcům dech nad tím, co viděli pod sebou.

Pod nimi bylo dlouhé údolí, široké asi jednu míli, jehož středem tekla mělká řeka lemovaná keři a stromy. A na levém břehu té obyčejné řeky se táhla do nedohledna – indiánská vesnice, či spíše indiánské město.

Chatrče, kterých tu bylo na sta, snad na tisíc, byly zjevně nové, nedávno postavené, hustě obydlené: všude plály ohně a kolem nich pobíhaly ženy a děti.

„To bych nevěřil, že tak daleko na západě najdeme tak velikánské indiánské město,“ divil se Albert.

„Vsadil bych se, že vzniklo teprve nedávno. Alespoň v téhle úctyhodné podobě. Určili je za shromaždiště siouxských kmenů – před rozhodující bitvou!“ řekl Dick.

Albert mlčky ukázal před sebe. Z čela průvodu se oddělil náčelník Jasně slunce a mířil k řadě, v které jeli Dick s Albertem. Bylo zřejmé, že jede za nimi – už zdálky jim pokynul rukou. A když pak dojel až k nim, zastavil koně a obrátil se směrem, kterým se před chvílí dívali bratři Howardovi.

„Vidíte to množství?“ ukázal pod sebe do údolí. A jeho hlas zněl pyšně a sebevědomě. „Národ Siouxů má mnoho bojovníků, je to silný a mocný národ!“

„Je vás opravdu hodně,“ přiznával Dick. „Víc, než jsem si představoval. Ale co je to proti nám! Bílých lidí je jako listí na stromech, stovky a tisíce jich odletí, spadne, ale než sletí poslední, dorostou další, noví. A těch stromů je bezpočet!“

Jasné slunce se usmál.

„Ano, je vás jako stromů v lese, jako pisku v řece, ale nejste tady, a to je rozhodující. Bílé lidi zadrží hory, prérie, pustina – to všechno jsou naši spojenci.“

Dick měl sto chutí prohlásit, že Indián se mýlí, že překonat hory a prérie je jen otázka času, že bílé vojsko má vždy dost žoldnéřů, kteří budou bojovat třebas proti ďáblu, ale nakonec neřekl nic. Vážil si siouxského náčelníka, nechtěl ho zarmoutit, a navíc mu teď byl zavázán i za to, že je ještě vůbec naživu.

Jasné slunce zatím vysvětloval dál.

„Řeka, kterou před sebou vidíte, se jmenuje Malá řeka velkého rohu. A ve vesnici, jež se táhne do vzdálenosti pěti mil po obou jejích březích, uvidíte Sedm ohnišť národa Siouxů. Všechny siouxské kmeny se sem shromáždily.“

„Vy jste je sem shromáždil!“ upřesnil Dick Howard.

Sioux se usmála pokrčil rameny. Chlapcova slova mu zřejmě zalichotila, i když opakovala jen to, co byla zjevná pravda. Že totiž náčelník Jasné slunce ovládal a vedl celý velký národ Siouxů!

Indián pobídl koně a vrátil se zpátky do čela průvodu. Zástup se opět hnul a sestupoval zvolna do údolí.

Po břehu řeky jeli zprvu úzkou stezkou mezi křovisky, pak se však cesta rozšířila a keře vystřídal písek. Tu také hned Indiáni odbočili v ostrém úhlu od řeky směrem k lesu.

„To byl tekutý písek,“ vysvětloval Dick bratrovi. „Je stejně nebezpečný jako močál – pohltí koně, jezdce, všechno.“

Opět zahnuli a pokračovali po cestě kolem řeky, teď však už v uctivé vzdálenosti od nebezpečného pisku. Brzy vjeli mezi první chatrče, jež tvořily jakési předměstí indiánského města. Chatrči přibývalo, přibývalo i obyvatel tohoto svérázného městečka, především žen a dětí Albertovi se zdálo, že jich tu musí bydlet ne deset, ale sto tisíc.

„A kolik myslíš, že je tu shromážděno bojovníků?“ zeptal se Al bratra.

„Snad pět tisíc, snad víc. To soudím jenom podle toho, jak se k nám připojovaly během cesty jednotlivé skupinky. A co říkáš tomuto údolí? Není podobné tomu našemu?“

„To rozhodně ne!“ vyhrkl Albert. Tak ho to srovnání pohoršilo. „A čím dál tím víc lituju, že jsme naše údolí vůbec kdy opustili. Je to nejkrásnější místo na světě.“

„Mně tam taky bylo dobře. Ale jednou jsme odtamtud odejít museli,“ namítl Dick. „A nemohli jsme přece vědět, že se z ráje dostaneme rovnou do pekla!“

Skupina, ve které bratři jeli, pokračovala v cestě po břehu ještě asi dvě míle a zastavila se v místě, kde údolí, a taky i vesnice, byly nejširší.

Mladý Sioux je lámanou angličtinou vyzval, aby sestoupili z koní. Pak je odvedl do nízké chatrče, kterou jim vykázal jako další dočasný domov.

Byla to malá chatrč postavená z kolů, jež se ve tvaru kužele sbíhaly u vrcholu, kde byly pevně svázány řemeny. Kůly byly ze všech stran od shora až dolů pokryty vydělanými kůžemi. Uvnitř chatrče našli chlapci dvě hrubé rohože. dvě hliněné mísy a misku na pití. Bylo toho málo, ale bylo to přesně to, co v dané chvíli potřebovali. Pohodlně se natáhli na rohože a mnuli si údy ztuhlé dlouhou jízdou. Když si trochu odpočinuli, přihlásila se žízeň a hlad.

„Snad nás nechtějí umořit hladem,“ strachoval se Albert.

Místo Dicka mu odpověděly dvě staré Indiánky, které vklouzly do Chatrče jako dvě velké šedivé myši. Přinesly Chlapcům jídlo: několik kusů zvěřiny a oblíbené jídlo Siouxů, zvané „Van-sa“. Jsou to jakési jitrnice připravované z bizoního masa a z jahod. Sušené bizoní maso a sušené jahody se jemně rozemelou, smísí a tato směs se pak nadije do střívek. Jitrnice se potom buď vaří, nebo pečou.

„Je to výborné, lepší než naše jitrnice,“ pochvaloval si Albert. „Teď ještě něco na zapiti…“

Jedna z myšek vyběhla z chatrče a vzápětí se vrátila se džbánem čaje, uvařeného z jahodového listí. Jako by rozuměla Albertově řeči.

„Děkuji vám, madame,“ uklonil se Albert, když ochutnal lahodný nápoj.

„Jste opravdu velice laskavá. Nikdy bych nebyl čekal, že se tu setkám s tak dokonalým pohostinstvím.“

Indiánka jeho slovům samozřejmě nerozuměla, zato však vnímala chlapcův vděčný úsměv. Však se na něho taky usmála.

„Dej si na ni pozor!“ varoval Dick bratra, „Říká se, že staré Indiánky si berou za své zbloudilé děti, které náhodou najdou. Nebo by si mohla umínit, že se za tebe provdá. A z toho by ses už nikdy nedostal!“

„Mlč, Dicku;“ bránil se Albert. „Za šlechetné pohostinství rád zaplatím - ne však tak vysokou cenu!“

Zatím Indiánky vyšly z chatrče a chlápci je brzy následovali. Sotva však přestoupili práh, vyšel jim vstříc mladý Sioux.

„Jsem Osamělý vlk a můj přítel se jmenuje Vysoká jedle,“ ukázal za sebe. „Můžete se volně procházet po celé vesnici, my však půjdeme vždy s vámi. Náčelník Jasné slunce nás stanovil za vaši osobní stráž!“

„Výborně, pane Osamělý vlku,“ řekl Dick vesele. „Čtyři muži, to je přesně správný počet pro dobrou zábavu. Dva, to je málo. Jsme opravdu rádi, že vy a váš přítel, Jedlový strom, nám budete na našich potulkách dělat společnost. Myslím, že bychom stěží našli v tomto velikém městě lepši společníky.“

Dick mínil svá slova žertem, ukázalo se však brzy, že mladí Siouxové byli skutečně vybráni s vkusem a taktem. Dopřáli svým vězňům skutečnou volnost, ochotně jim odpovídali na všechno, na co se ptali, dokonce sami někdy vysvětlovali, co považovali za nezbytné nebo zajímavé.

Tak se chlápci dozvěděli, že siouxská vesnice byla opravdu největší vesnicí na dalekém západě, že se sem shromáždily všechny kmeny národa Siouxů i kmeny, které žily v rezervacích.

Indiáni také přiznali, že se připravuje velká válka. K jakému konečnému cíli má ta válka vést, to Indiáni nevěděli, nebo nechtěli povědět. Ale co věděli určitě, bylo to, že v té válce zvítězí. Protože bohem Siouxů byl Vakantaka, dobrý bůh, zatímco bohem bílých lidi je Vakansika, špatný bůh.

O této věci se Dick se svými strážci nepřel. Už proto ne, že již dva roky neměl správy o tom, co se děje v jeho světě a nevěděl tedy, s jak velkou silou jeho lidé hodlají vytáhnout do boje, zda hodlají vyjednávat a tak dále. Byl přesvědčen o tom, že bílý člověk nakonec vyhraje, neboť měl v ruce všechny trumfy: pevné zázemí, početní i vojenskou převahu, zatímco Indiáni měli na své straně pouze – spravedlnost, a to byla hodnota v tomto případě bohužel málo platná. To však bylo tvrzení příliš obecné, a tak se Dick zdržel další rozmluvy na toto téma.

Byli už v indiánské vesnici tři dny, a dosud jim nikdo neprozradil, co s nimi Indiáni zamýšlejí. Zda si je chtějí nadále podržet jako rukojmí, či zda je nakonec přece jen zabiji, dřív než dojde k rozhodující bitvě.

Až třetího dne navečer je odvedli jejich dva strážci k jednomu z velkých stanů uprostřed vesnice, který sloužil za sídlo Akitcity.

„Přeje si s vámi mluvit Jasné slunce,“ řekl Osamělý vlk a pokynul chlapcům, aby vstoupili dovnitř. Oba mladí Siouxové zůstali venku.

Dick s Albertem tedy vešli dovnitř, museli si však chvíli zvykat na pološero, jež vládlo ve stanu. Když si oči zvykly na tmu, rozeznali dvanáct mužů, dvanáct velkých náčelníků; uprostřed stál Jasné slunce.

Stáli nehybně jako sochy, přísní, vážní, chladní, že z nich na člověka přecházel mráz. Výkvět moudrosti a síly nejslavnějšího indiánského národa!

Oblečeni byli zcela podle tradic svého rodu, vše, co připomínalo svět bílých lidi. odložili. Nechali si jediné: jejich smrtící zbraně. Opakovačky a revolvery.

Jasné slunce pokynul chlapcům rukou a pak začal představovat jednotlivé náčelníky.

„Představím vám nejslavnější náčelníky Siouxů,“ řekl.

„Tady Postrach koni.“

A ukázal na mladého Indiána vysoké štíhlé postavy.

„A toto jsou Ite-o-machažu, Déšť ve tváři, Pizi, Zluč a Pej, Stéblo trávy.“

Tak představil Jasné slunce všechny náčelníky. Z těch významných chyběl jediný – Tatanka-iyotauka, slavný Sedící býk. který si v ten čas připravoval v kouzelníkově stanu kouzelný váček.

„A teď,“ pokračoval Jasné slunce, „když znáte všechny, kdo vedou slavný národ Siouxů, zeptám se vás přede všemi na to, na co jsem se vás už jednou ptal. Zda totiž jste předtím, než jsme vás zajali, viděli někde vojsko bělochů?“

„Bělocha jsem neviděl už nejmíň dva roky!“ odpověděl Dick podle pravdy „A můj bratr taky, neřekli jsme vám to už tehdy, když jste nás zajali – a nelhali jsme!“

Jasné slunce mlčel. Jenom jeho černé oči se dívaly upřeně na Dicka, jako by mu chtěly proniknout až na dno srdce, na dno duše a najit tam pravdu. Také ostatní náčelnici nespouštěli zrak z Dickovy tváře. Ale Dick nesklopil hlavu, neuhnul pohledem. Mluvil přece čistou pravdu!

„Ptám se vás naposledy,“ pokračoval Jasné slunce naléhavým hlasem, „kde jste byli po celou tu dobu?“

„To vám nemůžeme říct,“ odpověděl pevně Dick. „Je to tajemství, které si chceme nechat jenom pro sebe. To místo je daleko odtud, a za ta dvě léta, co jsme tam žili, se tam neobjevila lidská noha. Tolik vám můžu říct, víc ale nic.“

Náčelník, kterému říkali Déšť ve tváři, nespokojeně zakroutil hlavou a pak pronesl hněvivým hlasem několik rychlých vět. Dicka napadlo, že mladý, prchlý Sioux může navrhovat jediné: mučení. Proto byl velice rád, když Jasné slunce rozhodně zavrtěl hlavou.

„Nahoře v horách jsou opravdu místa, kam přijde lidská noha jednou za lidský věk,“ prohlásil. „Snad tedy bílý chlapec mluví pravdu.“

„Ano, ano,“ potvrzoval rychle Dick. „Můžu to odpřísáhnout!“

„Proč tedy nechcete prozradil, kde to bylo?“ zeptal se znovu Jasné slunce.

„Už jsem to řekl: chceme si to místo zachovat pouze pro sebe!“ opakoval Dick.

Jasné slunce se usmál.

„Ať je to místo kdekoliv, stejně patří jenom nám,“ řekl tiše. „Věřím vám ale, že mluvíte pravdu a že svá slova myslíte poctivě. Proto vám otevřeně řeknu, proč jsme se vás ptali. Čeká nás velký boj, a proto chceme vědět všechno, co by nám mohlo pomoci. Vojáci vašeho národa už proti nám vyrazili na pochod. Vedou je generálové Custer, Terry, Gibbon a další. Je jich veliká síla, ale Siouxové jsou ještě mnohem silnější, a hlavně statečnější. A pak – bojují za spravedlivou věc. Proto musí zvítězit!“

Dick mlčel. Nevěděl pranic, co se děje ve světě bílých lidí, nemohl tedy Jasnému slunci odporoval.

Zatím Déšť ve tváři začal opět domlouvat Jasnému slunci, přidal se k němu i Postrach koní. Zjevně přemlouvali svého vůdce k něčemu, s čím Jasné slunce nesouhlasil. Dal však svůj nesouhlas najevo pouze posunkem, zavrtěl hlavou a zvedl pravici, aby zastavil proud slov, který se jen linul z úst obou mladých Indiánů.

Pak pohlédl na Dicka a řekl:

„Můžete jít.“ A s úsměvem dodal: „Nic se vám nestane!“ Jako by vyčetl z jejich tváří to, na co oba bratři tak úporně mysleli.

Chlapci vyšli ze stanu Akitcity, kde na ně čekali jejich dva strážci, Osamělý vlk a Vysoká jedle.

KAPITOLA XVII - VELKÝ TANEC SLUNCE

Příštího dne zůstali Dick s Albertem až do oběda zavřeni ve svém stanu, teprve odpoledne jim povolili krátkou procházku vesnici. Průvodce jim dělali opět Osamělý vlk a Vysoká jedle.

Chlapce překvapil nezvykle čilý ruch a shon, který je obklopil, sotva výšil ze stanu. Indiánská vesnice se zřejmě chystala na nějakou mimořádnou událost.

Všechen ten spěch a shon se pak soustřeďoval k jedinému místu: k širokému travnatému prostranství na břehu řeky Velkého rohu. Sem také dovedli Osamělý vlk a Vysoká jedle oba bratry, a tak se Dick a Albert stali svědky podívané, kterou až dosud spatřilo jen málo bílých tváři.

Stali se nedobrovolnými diváky slavnosti nazvané Velký tanec slunce.

Přišli právě včas, aby sledovali obřad od samého začátku. Napřed indiánské ženy udělaly z nízkých kůlů, jež zarážely palici do měkké země, kruh o průměru asi padesáti metrů: vzniklo tak prostranství podobné manéži v cirkuse. Potom kouzelníci vybrali v blízkém hájku tenký strom, který musela porazit mladá, neprovdaná žena. Strom zbavili větvi, kouzelníci se nad nim chvíli modlili a pak jej postavili doprostřed kruhu. Tu se tyčil k nebi jako štíhlý stvol do výše dobrých šesti metrů. Ke špičce tohoto vysokého kolu připevnili ještě předtím větší počet dlouhých řemenů, které sahaly od vrcholku stromu až téměř k zemi.

Ale to už se řada diváků shromážděných kolem kouzelného kruhu rozestoupila a na ohrazené prostranství volným a důstojným krokem vešel zástup mladých mužů.

Mládenci měli na sobě pouze krátké zástěry ozdobené korálky, nabarvenými žíněmi a orlími péry: vzadu pak byl na látce připevněn koňský ohon. Tvář i tělo měli ti chlapci pomalovány těmi nejživějšími, nejfantastičtějšími barvami, jaké si lidská mysl dovede představit. Dokonce i nehty měli namalované! Ale co bylo na mladých Indiánech nejpozoruhodnější, to byly malé hůlky, které měli vraženy na obou stranách prsou pod kůži. K hůlkám byl připevněn řemen, jehož smyčka byla dlouhá asi třicet centimetrů,

„Proboha, nač mají ty hůlky?“ upřímně se vyděsil Albert.

Než mu však jeho bratr mohl odpovědět, prohlásil Osamělý vlk:

„Tanec slunce. Mnozí mladí muži se dnes stanou velkými bojovníky.“

Tím sice neodpověděl na otázku Albertovi, bratři však aspoň věděli, jak nazývají Indiáni to, čeho měli být za okamžik očitými svědky, a jaký je přibližně smysl chystaného obřadu.

Nováčkové – neboť tak jim sami Indiáni říkali – došli zatím do středu kruhu. Zvedli konce dlouhých řemenů visících od špičky kůlu a přivázali je ke smyčkám, jež vedly od hůlek na prsou. Potom se seřadili do kruhu – podobně, jako se u bílých národů řadí tanečnici pod májkou. Kolem tohoto vnitřního kruhu utvořili pak druhý kruh bojovnici, kteří už tanec slunce měli za sebou.

A potom jeden z kouzelníků začal pískat na malou píšťalku, vyřezanou z křídleni kosti orla, posvátného ptáka národa Siouxů. Na povel píšťalky pohnula se řada nováčků a mladí Indiáni jali se tančil do taktu s tou pronikavou, jednotvárnou hudbou.

Byl to jednoduchý, přitom však svým rychlým tempem a křečovitosti strhující tanec, jehož hlavním účelem bylo vytrhnout si z těla dřevěný kolik. Násilím protrhnout svaly a kůži, a tak dokázat, že klidně a odhodlaně snesu jakoukoliv bolest, a jsem tedy hoden stát se velkým bojovníkem.

Avšak dřevo kolíků bylo mladé a svěží a mladá a pružná byla i kůže mladých Indiánů. A tak píšťalka kvílela a naříkala a nováčci pokračovali se zaťatými zuby ve svém bolestném, nekonečném tanci.

Dick i Albert měli chuť se otočit a utéci zpátky do svého stanu, nebo ještě dál, pryč z indiánské vesnice, kde se takhle nesmyslně mučili mladí lidé. Očí všech Siouxů je však nenápadně sledovaly a bratři věděli, že by je Indiáni považovali za zbabělce, kteří se nedokáži ani dívat na bolest, již trpělivě a mužně snášejí chlapci, kteří je věkem sotva předčí.

Tančící Indiáni se konečně začali jeden po druhém odtrhávat od řemenů. V případě, že na to nestačili sami, pomohl jim některý z kouzelníků. Nestalo se však, že by se někdo vzdal, třebaže mnohý tanečník poté, co se odtrhl, omdlel. Toho pak odnesli, aby se někde v klidu vzpamatoval. Ani on však – stejně jako všichni ostatní – se nesměl po tři dny a tři noci dotknout jídla a vody či jiného nápoje. A jakmile přišel k sobě, musel se zařadit do vnějšího kruhu bojovníků a tři dny a tři noci pak tančit kolem nováčků, kteří se neustále kolem kůlu v kruhu střídali.

Druhá skupina nováčků byla však vyšňořena opět trochu jinak než jejich předchůdci. Tanečníci měli dřevěné kolíky vraženy do hořejší části ramene namísto pod kůži na hrudi a na smyčce přivázané ke kolíku se kymácela bizoni hlava. Tančili tak dlouho, dokud jim bizoní hlava svou tíhou nevytrhla kolík z ramene. Jakmile se tak stalo, ustoupili ze středu a zařadili se mezi tanečníky vnějšího kruhu.

Zástup nováčků stále vzrůstal, skupina střídala skupinu a kruh kolem ohrazeného prostranství houstl. Na širokém palouku poskakovalo za pronikavého zvuku píšťalky z orli kosti už několik set, snad i tisíc tanečníků. Pod jejich nohama začal ze země sloupat jemný, takřka neviditelný v prach. Naplnil celé ovzduší, pronikal tanečníkům do očí a chřípi, rozpaloval jim mozky, že viděli svět kolem sebe v načervenalé mlze. Každou chvíli některý z tanečníků padl: byl-li v cestě, odvlekli ho stranou, aby nepřekážel, jinak zůstal ležet tam, kde padl. V každém případě však na jeho místo přišel jiný a bláznivý tanec, podobný reji velkých, barevných jepic, pokračoval.

Všude, kam dosáhl vznícený zrak bílých bratři, přelévalo se, vzdouvalo a zase klesalo moře kymácejících se hlav, hnědých těl, lesklých potem. A celé to obrovské moře ovládal, bičoval a poháněl svist jediné ďábelské kostěné píšťalky. Přehlušoval dupot tanečníků, pronikal všude a všechno svou jedinou pronikavou notou, podobnou jednotvárnému zpěvu indických krotitelů hadů.

Dokonce i na Dicka a Alberta jako by začal působit. Zvlášť když za kopci zapadlo ponuré, rudé slunce a do údolí se vplížilo pološero, jež jako by bylo postříkáno čerstvou krví.

Tanec neustal ani po západu slunce, ba ani se nezmírnil. Jen dostal novou tvář: ještě tísnivější a tíživější. Tma za zády byla skoro neproniknutelná a s tmou strašidelně kontrastoval svit četných pochodní zapálených na tanečním prostranství. V žlutavém světle změnili se tanečníci ve stíny, v příšery kouzelnické noci.

Z vytržení, jemuž začali bratři Howardovi nechtěně propadat, vytrhl Dicka a Alberta ten, který jediný alespoň částečně chápal, co se v jejich myslích děje. Náčelník Jasné slunce. Přistoupil k nim. zpocený a zadýchaný rychlým tancem, a bez okolků prohlásil:

„Jste jistě překvapeni, že i já jsem tančil. Považujete zřejmě náš tanec za barbarství a za pověru. Ale ujišťuji vás, že se mýlíte. Je to obyčej a zvyk mého lidu posvěcený dlouhými a dlouhými věky, který se dostal hluboko do našich kosti, do naši krve. Proto je to zvyk užitečný, jenž nás může víc než cokoliv jiného povzbudit a posílit pro velkou dobu a velké činy, které nás teď čekají.“

Dick ani Albert neodpovídali. Věděli, že jakákoliv slova by teď byla zbytečná. Náčelník, jindy tak klidný a vyrovnaný, propadl jako ostatní kouzlu orlí píšťalky a nemělo smysl se s ním přít a cokoliv mu dokazovat.

Když Jasné slunce viděl, že chlapci pro něho nemají odpověď, beze slova je opustil a vmísil se opět mezi tančící Siouxy.

Slova velkého indiánského náčelníka konečně probudila chlapce z obluzení. Zbavili se kouzla, kterému na chvíli propadli, a požádali zcela střízlivým hlasem své strážce, aby jim povolili vrátit se do stanu. Osamělý vlk ani Vysoká jedle neměli žádné námitky – chlapci je podezírali, že jejich přání uvítali proto, aby se sami mohli připojit ke svým tančícím bratřím. Dosud plnili poctivě úlohu strážců a statečně odolávali všem svodům kostěné píšťalky.

„Teď mi to připadá jako hrozná noční můra,“ řekl Dick, když konečně opět překročili práh své chatrče.

Sténáni orli píšťalky však doléhalo až sem, a tak trvalo dlouho, než chlapci usnuli. Probudili se pak ještě několikrát za noc a stejně se jim vedlo ještě po dvě další nocí. Teprve o půlnoci třetího dne tanec ustal – stejně náhle, jako začal. A Indiáni se ihned pustili do jídla.

Jakživi neviděli Dick ani Albert takové hodování. Indiánské ženy rozžaly desítky ohňů po celé vesnici, jež se táhla dobrých pět mil podél řeky Velkého rohu. A na ohních pak opékali celé jeleny, antilopy, velké kusy medvědího, bizoního a jiného masa, jež shromažďovali k této vzácné příležitosti už po mnoho dnů. Bojovníci jedli do plné sytosti, a ještě víc, tak dlouho, dokud se nesvalili na zem, kde zůstali ležet v tupém omámení. Zřejmé tak sbírali síly, které ztratili vysilujícím tancem a třídenním půstem.

Bílí chlapci také nehladověli, jedli však po ty tři dny rovnoměrně a podařilo se jiní přece jen pár hodin naspat, takže byli čtvrtého dne k večeru, kdy většina bojovníků skončila své hodování, poměrně svěží a čili.

„Dnes v noci se pokusíme o útěk, Ale!“ oznámil Dick bratrovi.

To byl rozkaz, kterému se Albert s radosti podvolil. Okolnosti se zdály být záměru mimořádné příznivé. Nadcházela temná noc bez měsíce a bez hvězd, celá vesnice už téměř spala a z bojovníků bděl na té straně vesnice, kde chlapci měli svou chatrč, pouze jediný. Vysoká jedle.

„Buď dnes v noci, nebo nikdy,“ opakoval si nahlas Dick.

„Kdy vyrazíme?“ zajímal se Albert.

„Ne dřív, než ve tři hodiny po půlnoci. To bývá zpravidla nejtišší a nejpokojnější hodina celé noci. A bude jistě klidná a ospalá i dnes, kdy Indiáni jsou unaveni dlouhým ponocováním.“

A pak následovaly dvě hodiny nekonečného, mučivého čekání. Kolem druhé hodiny s půlnoci odvážil se Dick opatrně vyhlédnout z chatrče.

Na širokém prostranství, jež tvořilo střed západního konce vesnice, stál jediný člověk. Vysoká jedle. Indián se opíral o strom a z jeho nedbalého uvolněného postoje bylo patrno, že – usnul vstoje. Dick počkal ještě asi hodinu a pak opět vyšel před chatrč. Postoj Indiána se nezměnil: byl stále stejně strnulý, neživý.

„Určitě usnul,“ řekl Dick. „Nejvyšší čas vyrazit.“

Neměli zbraně, a tak se mohli spoléhat pouze na štěstí, a hlavně na rychlost svých mladých nohou.

První vyklouzl z chatrče Dick. Opřel se o stěnu a v bezpečném stínu počkal na bratra. Naposledy přeměřil zrakem dráhu mezi chatrčemi, kterou si ve dne už tolikrát metr po metru prohlédl, a pak ještě jednou pohlédl na sochu Indiána, který téměř splýval s pozadím tmavého stromu. A tu si Dick v jediném okamžiku hrůzného poznání uvědomil, že ze tmy vytryskl náhle paprsek světla, vlastně dva paprsky; a to světlo vycházelo z otevřených oči Indiána, který nespal. Který snad vůbec ani na vteřinu neusnul!

V následujícím okamžiku Indián otevřel ústa, vyrazil z nich hlasitý, pronikavý zvuk a vrhl se k oběma chlapcům.

Protože bratři neměli zbraň, zbývalo jim jediné: dát se na útěk. Pádili stezkou, kterou si Dick vytyčil za denního světla. Uběhli však sotva několik metrů a už se z chýší, které míjeli, vyhrnuli první Indiáni. Jako by vůbec nespali. jako by celou noc čekali na výkřik Vysoké jedle. Tak brzy byli na nohou a tak čile se rozběhli za uprchlíky.

Dick se ohlédl a tu spatřil, jak tři indiánské ženy a jeden chlapec, asi patnáctiletý, se vrhli na Ala a doslova ho stihli k zemi vahou svých těl. To ohlédnutí bylo Dickovi osudné: dva páry ženských rukou ho popadly za dlouhé vlasy, současně mu podrazil nějaký výrostek nohy a tři další mu skočili na záda. Dick se nebránil: proti takové přesile neměl nejmenší naději a krom toho věděl, že nevzdá-li se, ženy mu vyrvou všechny vlasy.

Když poznali, že se nebráni, mládenci ho pustili a Dick pomalu vstal. Narovnal si naražený hřbet. Zvedl hlavu – a pohlédl do usmívající se tváře svého bdělého strážce, Vysoké jedlé.

„Vyzráli jste na nás, a to dík své chytrostí, to uznávám,“ přiznal Dick. „Řekněte mi však, co se stalo s mým bratrem?“

„Odvedli ho na druhý břeh řeky,“ odpověděl ze tmy známý hlas, který patřil náčelníku Jasnému slunci. „A nepustíme vás už k sobě. Alespoň do té doby. dokud nerozhodneme, co s vámi dále. Pokusem o útěk jste se dopustili nesmírné pošetilosti. Varoval jsem vás přece!“

„To přiznávám.“ řekl Dick. „ale jsem přesvědčen, že kdybyste byl na našem místě, udělal byste totéž. Musel jsem to prostě udělat!“

Náčelník řekl ještě několik vět, jež však jen opakovaly to co už bylo řečeno. Chladným, přísným hlasem, v němž nebylo stopy po přátelství či po účasti. A Dick byl zase příliš hrdý na to, aby se sám dožadoval soucitu. Pak Jasné slunce řekl několik slov ke svým bojovníkům a odešel.

Dicka odvedli do větší chatrče, kde spalo už několik Indiánů. Spoutali mu ruce a pak mu dovolili, aby také ulehl na rohož. Po jeho obou stranách si lehli ozbrojení strážci. Zda usnuli, nebo spánek jenom předstírali, to Dick nevěděl. Věděl však bezpečně, že on té noci oka nezamhouří.

Hlavou se mu honily neveselé, temné myšlenky. Náčelník Jasné slunce nad nimi zřejmě přestal držet ochrannou ruku. A nejhorší bylo, že si to sami zavinili. Vlastně Dick to zavinil tím nesmyslným nápadem, odsouzeným od počátku k neúspěchu. Utéci zprostředka tábora, bez koně, bez jediné zbraně, přímo před očima jednoho z nejbystřejších Siouxů. To byl opravdu bláznivý, nešťastný nápad.

A tak se nebohý Dick celou noc doslova zmítal v poutech beznaděje, již v něm vyvolávala představa, že nestačí včas varovat bílé osadníky, i obavy o osud bratra Alberta.

Dickovi spolunocležnici vstali s prvním rozbřeskem, nasnídali se a teprve pak rozvázali Dickovi pouta a nabídli mu bizoni maso. Bílý chlapec však po probdělé noci neměl chuť k jídlu, a tak ho Indiáni opět spoutali. Nebránil se, snažil se však alespoň vyzvědět, co s ním Siouxové zamýšlejí udělat. Neodpověděli mu, ačkoliv jeden z nich určitě uměl anglicky, řekl to Dickovi jednou sám náčelník Jasné slunce.

Tentokrát svázali Dicka obzvláště pečlivě: na rukou i na nohou. A pak odešli. Nechali však v chatrči jednoho ozbrojeného hlídače.

To si mě cení nějak vysoko, říkal si v duchu Dick. Sváži mě na rukou i na nohou, že se nemůžu pořádně pohnout, a ještě na práh vězeni posadí ozbrojeného hlídače.

S těmi pouty to naštěstí nebylo tak vážné: byla sice pevná, ale netrýznila, neboť byla vyrobena z měkké jeleni kůže. Zato strážce, kterého tu Dickovi nechali, byl tvrdý jako ze žuly. Alespoň za celé odpoledne se ani jedenkrát nepohnul, seděl nehnutě jako socha vytesaná z neznámého rudohnědého kamene. Kolikrát už Dick zavřel oči v naději, že až je otevře, posune se ručnice spočívající na nahých kolenou Siouxe alespoň o piď, zachvěje se sval na kamenné ruce či vyrovná vráska v obličeji. Ale byla to lichá naděje: Sioux zkameněl a nemínil se zřejmě navrátit na tento svět.

Teprve před polednem se kamenný Sioux pohnul – aby udělal místo dvěma lidem, kteří vzápětí vstoupili do chatrče. První byla stará žena nesoucí mísu vansy, za ni kráčel Osamělý vlk. Došel až k Dickovi a rozvázal mu pouta.

„Co se chystá, pane Osamělý vlku?“ zeptal se Dick a snažil se, aby jeho hlas zněl žertovně. „Bude to boj, nebo závod v běhu?“

Ale Indiánova tvář zůstávala vážná snad i trochu smutná.

„Teď jezte. Budete brzy potřebovat všechny své sily!“

Dick se zachvěl. Jeho chvíle tedy nadešla.

Přinutil se však, aby snědl aspoň pár lžic oblíbeného indiánského jídla: Indiáni nesmí poznat, že má strach. Když dojedl, protáhl si ztuhlé svaly a řekl vesele Osamělému vlkovi:

„Můžeme jít, můj vlčí příteli. Nevím sice, jaké uvítáni mě čeká, doufám však, že nebudu zklamán.“

Ve tváři Osamělého vlka se nepohnul jediný sval. Indián zřejmě dobře věděl, co se chystá, a nezdálo se mu, že by právě teď byla chvíle vhodná k žertování. Mlčky ukázal na dveře a Dick vyšel z pološera indiánské chýše do světla plného dne.

Byl zprvu zcela oslněn nádherným slunečním svitem a teprve po chvíli jeho oči prohlédly. Aby spatřily bezpočetný dav mužů, žen a dětí, kteří všichni čekali, až vyjde ven ze svého vězení. Teď už si byl jist, že dnes naposledy vidi sluneční světlo.

Rozhodl se však, že se bude chovat, jak by se v jeho postaveni choval siouxský bojovník. Dav před nim zhoustl a Dick se snažil objevit mezi Indiány tvář náčelníka Jasného slunce. Ale ten tu nikde nebyl. Zato Dick objevil – přísnou, divokou tvář jiného náčelníka: Ite-o-machažu, což znamená v překladu Déšť ve tváři. A tento Sioux zřejmě řídil veškerou přípravu toho, co se na Dicka chystalo.

Srdcem mladého chlapce zmítaly rozporuplné pocity. Hleděl do vážných tváři indiánských matek, dětí i bojovníků různého stáří a postavení a vzpomínal na doby, kdy litoval Siouxy, protože jeho lidé je nemilosrdně pronásledovali a vyháněli z jejich rodně země Na druhé straně ale mu právě teď tito lidé chystali strašnou smrt, jež mu znemožni varovat své lidi před smrtelným nebezpečím.

Vyvedli ho na vršek nevysokého pahorku, odkud viděl daleko do kraje a kde rovněž na něj bylo ze všech stran dobře vidět. Tam ho svázali, a to velice zvláštním způsobem: ruce mu stáhli provazem vzadu za zády, nohy mu nechali volné. Kolem pasu mu přivázali silný řemen, jehož druhý konec byl připevněn k silnému kůlu, zaraženému pevně do země. Tak se mohl chlapec pohybovat v okruhu necelého jednoho metru. Co tento podivný způsob svázání znamená, měl se dozvědět v krátkém čase.

Kolem vyvýšeného místa se zatím – shromáždili téměř všichni obyvatelé indiánské vesnice. V hustých řadách obklopili prostranství s mučednickým kůlem a stále ještě přicházeli další a další. Pak konečně vystoupilo z hlučícího davu šest indiánských chlapců, každý držel v ruce luk a šípy. Stoupli si vedle sebe a na povel náčelníka Ite-o– machažua pozvedli luky a přitiskli šípy k tětivám.

Napřed Dicka napadlo, že ho teď jediným výstřelem, šesti ranami, na místě usmrtí, ale pak si vzpomněl, co slýchal o Siouxech. Že si vždy napřed prověří, je-li je jejich oběť statečná, a teprve pak ji zabijí. Čekala ho tedy ještě trpká zkouška, možná i mučeni.

Zachvěl se, ale pak zatnul zuby a sevřel pěsti.

Vzápětí dal náčelník nový rozkaz a v jediné vteřině zadrnčelo šest tětiv. Šest šípů prošumělo kolem Dicka, tři vpravo, tři vlevo. A to tak blízko, že navzdory pevnému odhodláni nedat najevo strach, chlapec bezděčně uskočil ke kůlu. Dav zašuměl smíchem a Dick zrudl hanbou a vzteky.

Pochopil, proč ho tak volně připoutali ke kůlu. Chtěli ho tak mučit: fyzicky i duševně. Mladí Indiáni na něho budou střílet jeden šíp za druhým, snad ho i občas škrábnou, zůstane-li pevně stát. Pokud ale ze strachu uskočí: stranou, šíp ho vážně poraní nebo zabije.

Sebral poslední zbytky odvahy a opřel se pevně zády o kůl. Rozhodl se, že se ani nepohne, i kdyby mu měl šíp proletět masem.

Tětivy znovu zadrnčely a dalších šest šípů proletělo kolem Dicka. Tentokrát se však bílý chlapec ani nepohnul. Z davu diváků se ozvaly pochvalné výkřiky, které navzdory tomu, že to křičeli jeho nepřátelé, Dicka povzbudily. Získal opět ztracenou odvahu a jistotu a klidně čekal na třetí mrak šípů. Díval se přitom na vysokou horu, která se tyčila nad vesnicí jako obrovská kulatá pěst. Díval se, díval a tu se mu zazdálo, že se na holém vršku strmého kopce objevila jakási černá skvrna. Dick nechtěl, nemohl uvěřit vlastním očím, které ho doposud ještě nikdy nezklamaly. Ano, nemýlil se, ta skvrna byl jezdec, muž na koni. Zastavil se na vrcholku hory a zahleděl se dolů do údolí, na vesnici i na široké prostranství, v jehož středu stál on, Dick.

Pak se jako na další švihnuti kouzelným proutkem vyhoupl ze země druhý jezdec, a třetí, a další. Teď již Dick nemohl pochybovat: buď zvědové, nebo přední stráž.

Dickovi se opět rozproudila živěji krev v žilách, musel zatajit dech, aby nevykřikl. Zavřel na vteřinu oči, a když je zase otevřel, viděl, jak se řady diváků obklopujících prostranství zavlnily, pak vylétly k nebi první výkřiky překvapeni, ale i vzteklé hrozby. Indiáni tedy také objevili jezdce na hoře.

Vojáci otočili koně a vzápětí zmizeli Dickovi z oči. Tam, odkud se před několika okamžiky objevili. Několik desítek indiánských bojovníků se rozběhlo k hoře, ostatní běželi zpátky do vesnice pro zbraně a náboje. Ženy zamířily s křikem dolů k řece a nakonec odběhlo i šest indiánských chlapců, kteří ještě před chvílí pokoušeli Dicka svými šípy.

Bílý chlapec zůstal na prázdném prostranství úplně sám, nehlídaný, pevně však připoutaný k silnému kůlu.

KAPITOLA XVIII - KRUH SMRTI

Dick zanechal marných pokusů přetrhnout řemen, který jej poutal ke kůlů, a raději se znovu upřeně zadíval na kopec, na němž objevil bílé vojáky.

Byli jen tři, ale za nimi jistě pochoduje celé vojsko. Jenom jestli bílá armáda ví, jak obrovský počet Siouxů je čeká tady dole v údolí?

Indiáni se zatím začali chystat, k obraně. Část jich zaujala postaveni v křovinách na protějším břehu řeky. ostatní zůstali ve vesnici nebo v jejím nejbližším okolí. Obsadili také všechny rokliny a úžlabiny v údolí.

To bylo asi o druhé hodině po poledni.

Pak se na mírném svahu kopče, na jehož vrcholku stál Dick, objevil první Indián. Byl to náčelník Jasné slunce.

Beze slova došel až k bílému chlapci, pohlédl mu zkoumavě do tváře, ale když Dick stále mlčel, pokrčil Indián rameny a i obrátil se k chlapci zády. Počkal, až na svah dojdou dva další náčelníci, Déšť ve tváři a Postrach koni a potom všichni tři zvedli pohled k místu, k němuž se teď soustředila pozornost všech Siouxů: k vrcholku vysoké hory.

Na obou březích řeky zavládlo mrtvé, zlověstné ticho. Umlkl třeskot zbraní, křik a dupot nohou na vyprahlé půdě. V průzračně čistém vzduchu se se tetelil jenom jednotvárný šumot řeky.

A slunce zářilo a pálilo. Vysílalo své světlo na vesnici i na řeku, jeho paprsky však neprozradily početnou armádu Siouxů, ukrytých v houští na protějším břehu. Tak dobře skrývali Indiáni před sluncem své zbraně i své tváře, rozpálené touhou po boji.

Ještě chvíli trvalo to mrtvé ticho. Chvíli, jež připadala Dickovi věčností. A pak se konečně objevili. Byli zase tři, za nimi se však vzápětí vylil na obzor celý černý proud jezdců a koni.

Vojáci na koních! Celá bílá armáda!

Náčelník Jasné slunce se obrátil: rty mu roztáhl vítězoslavný usměv. Tak vítězný, že se Dick zachvěl.

Ale pak se nad údolím rozlehl jasný, čistý zvuk vojenské polnice. Zvuk plný naděje a odvahy, volající bílou armádu buď ke slávě, nebo k smrti. Vysoký kopec zaplavila pohyblivá masa jezdců v modrých uniformách, řada valila se za řadou a před tou první jel muž s dlouhými plavými vlasy. Strhl klobouk z hlavy, zamával jim a vyrazil ostrým tryskem vpřed. Za nim hřměla celá armáda, kůň vedle koně, jezdec vedle jezdce.

Jasné slunce, Déšť ve tváři a Postrach všech koni seběhli dolů k řece a Dick byl přesvědčen, že chvíle jeho zajetí jsou sečteny. Svoboda se k němu blížila mílovými kroky pochodující armády.

Odvážně, doslova po hlavě vrhali se jeho lidé ze strmé skály do údolí – a on tu bezmocně stál, nemohl jim pomoci v jejich velkém boji. Zoufale trhal řemenem, který jej poutal ke kůlu, kůže však byla pevná, nepředřela se ani nepřetrhla. Snažil se tedy zbavit pout na zápěstí. ani to se mu však nepodařilo. A tak musel zůstat pouhým divákem obludného divadla, k němuž se kvapem schylovalo.

Bílí jezdci se kvapem blížili, vycvičeni vojáci na vybraných koních, elita americké armády. Svah hřměl pod kopyty ořů, celá hora se otřásala.

Přímo k řece se řítili bili jezdci vedení plavovlasým generálem. Nad údolím znovu zahlaholil mohutný hlas vojenských polnic. A v Dickově srdci opět – tentokrát ještě neodbytněji – zahlodal strach.

Teď už nebylo pochyb o tom. že armáda generála Custera hodlá přebrodit řeku, jež sice byla v těchto místech hluboká sotva, půl metru, její dno však tvořil smrtící tekutý písek. A na druhém břehu, přímo proti bílému vojsku, leželo několik set rudých bojovníků.

Dick začal opět zoufale zmítat řemenem a křičel přitom:

„Tam ne! Tam ne! Musíte odbočit!“

Jeho hlas však přehlušoval hlahol polnic a dupot cválajících koní.

Dick přestal křičet. Nikdo, ho neslyšeli nikdo si ho nevšímal, a tak mohl jen stát a dívat se.

Ještě několik metrů a bílá armáda bude u řeky.

Ale tu z křovisek, hustě lemujících řeku, vytryskla dlouhá čára plamene – tak jasná a ták hustá, že se podobala rozžhavenému železnému prutu. Tisíc ručnic zarachotilo jedinou salvou. Současně se ozval válečný pokřik siouxských bojovníků, k němuž se přidali i ženy a děti ve vesnici.

Bílá armáda se zachvěla pod drtivým nárazem ohnivé vlny, kterou na ně tak. nečekaně vychrlilo mlčenlivě křoví. Téměř celá první řad jezdců padla, i z dalších řad zůstal mnohý kůň bez jezdce. Přesto se však prořidlé řady opět semkly, aby pokračovaly v cestě k řece. Ale to už z křoví vyletěla další ohnivá vlna, a nebyla to už jenom jedna jediná salva, ale nepřetržitý, tu stoupající, tu zase klesající rachot. Vzduch byl hustý bzučícím, hvízdajícím i pištícím kovem, který smetal k zemi zdravé, raněné, bušil i do mrtvých. Protější břeh řeky chrlil a dštil oheň, v jehož žlutorudém svitu bylo vidět poskakující Siouxy.

Bílí jezdci konečně také zahájili palbu, byla to však střelba na neviditelné, nebo jen stěží pochytitelné stíny. Navíc napadl bělochy z boku větši oddíl Indiánů vedených jedním z nejstatečnějších siouxských náčelníků, slavným Pizzim, mužem vznosné postavy, a ještě vznosnější hlavy, podobným římskému císařovi Césarovi.

Táhlý praskot palby z tisíců rozžhavených ručnic podobal se teď víření bubnů. Nad bojištěm se vznášel hustý oblak prachu, z něhož tu a tam probleskovaly rudé ohníčky.

Pak ale náhle z jižního konce údolí zavál silněji vítr a jeho poryv vynesl oblak prachu vysoko k nebi.

Dick viděl, že světlovlasý generál stále ještě seděl v sedle, jeho armáda však už stála. Zadržela je palba z protějšího břehu, přes řeku se už nemohli dostat.

Jenom tři nebo čtyři vojáci se odvážili sestoupit do zrádného tekoucího písku a Dick dobře viděl, jak je pisek začal lačně polykat. Zavřel oči, a když je opět otevřel, po nešťastnicích nebylo ani stopy.

Kouř znovu zhoustl a znovu jej rozehnal svěží vítr. Vojáci seskočili z koni a bránili se indiánské přesile ze země. Siouxové je teď už obklíčili ze všech stran. Custerovi zbývalo jediné: dostat se na kopec po Dickově levici, odkud by měl přehled a mohl se lépe bránit. Vojáci vyrazili a hnali je jako zběsilí k místu, jež jím mělo poskytnout aspoň částečnou úlevu a pocit bezpečí.

Jakmile Indiáni poznali jejich úmysl, změnili útočné seskupení a čelný útok změnili v útok z boku. Současně přebrodili na bezpečném místě řeku Indiáni z protějšího břehu a chystali se zahradit Custerovi cestu zepředu. To byla lest, s níž Custer nepočítal: nevěřil, že by se Indiánům podařilo tak snadno a rychle přejít po nebezpečném písečném dně řeky. Nicméně větší část Custerova vojska už dosáhla svého cíle, pahorku nad řekou, a sem zakrátko dorazil i zbytek vojska.

Siouxové však zůstali klidni. Byli si jisti vítězstvím, měli nepřítele před sebou jako na dlani, byla ta dlaň byla trochu výš než prve. Jejich ručnice neutichly ani na vteřinu, pouze proud střel měnil směr a cíl.

Nepřetržitý rachot střelby trval už tak dlouho, že jej Dick přestal vnímat, neslyšel ani jekot a křik indiánských žen, které ho vášnivě povzbuzovaly své muže. Jen stál a díval se, díval se a stál. Jeho oči zanícené prachem a dýmem zaznamenávaly na sítnici jeden výjev za druhým, na celý film by vydal ten hrůzný sled obrazů a scén, jež nebraly konce.

A to jedna z hlavních scén zůstala jeho zraku ukryta. Na druhém konci indiánské vesnice totiž zuřila druhá bitva. Custer rozdělil svou armádu, část jí svěřil Renovi, a ten tu teď vedl stejně marný boj jako generál Custer.

Když vítr opět rozehnal mraky dýmu a odhalil bojiště, Dick viděl, že Custerovi vojáci se sice ještě brání, že však teď klečí a namísto z ručnic střílejí – z revolverů. To bylo hrozné poznání: vojsku generála Custera došly náboje.

Dick viděl generála Custera. Stál na kopci přímo proti pahorku, na němž byl připoután ke kůlu Dick. Klobouk už ztratil, dlouhé plavé vlasy mu volně vlály ve větru. Generál voláním a máváním rukou pobízel poslední zbylé vojáky k boji, k zoufalé obraně. Pak pahorek i s generálem zakryl oblak kouře.

A současně zmlkla palba na obou stranách. Custerovi vojáci přestali střílet buď proto, že zmlkly indiánské pušky, nebo snad proto, že jim došly poslední náboje do revolverů.

Ticho však trvalo pouze několik okamžiků. Dick viděl, jak Pizzi vztyčil ruku, současně se ozval pokřik z mnoha tisíců hrdel, zarachotily pušky a Siouxové vyrazili k poslednímu útoku.

A když pak zmizel kouř i z této poslední střelby, Dick viděl na bojišti jenom Siouxy.

Z armády bílých, která tak odvážně vnikla do údolí, nezůstal naživu jediný voják. Zachránil se pouze zvěd z kmene Vraních Indiánů, který si včas sčesal vlasy po způsobu Siouxů a unikl ve zmatku boje z údolí.

KAPITOLA XIX - ŠŤASTNÉ SETKÁNÍ

Dick Howard se opřel o kůl a zavřel oči. Pohled na bojiště, kde mezi živými nebyl už ani jediný bílý voják, byl příliš děsivý a drásající.

Dlouho tak stál bez života, bez hnutí. Jako z nesmírné dálky k němu doléhal radostný křik indiánských žen a děti. oslavujících vítězství nad bílým vetřelcem.

Jistě zasloužené, to musel Dick přiznat. Jistě, byl to spravedlivý boj, který Indiáni vedli. Hájili své domovy, budoucnost svých dětí, bránili svou dědičnou zem. Ale na druhé straně v armádě generála Custera byli možná chlapci, které Dick znal, stejně stáří jako on. A hlavně – Dick byl přece také běloch.

Ale snad se mu to všechno jenom zdálo. Snad to byla jen ohavná noční můra, Která určitě zmizí, jen co se probudí z toho tíživého snu!

Marně však doufal, marně otvíral a opět zavíral oči. Po ztichlém bojišti obcházeli jako stíny Siouxové a vybírali si skalpy pro své tomahavky. Sen pokračoval a nebylo naděje, že někdy skončí.

Dick byl tak vzrušený, že po čas boje nevnímal únavu, hlad ani bolest v rukou zkroucených v poutech. Teprve když boj skončil, ozvaly se opět přirozené pocity. Hlad, bolest, ale i únava a touha po svobodě. Dick se narovnal a spíš ze zvyku než s nadějí na úspěch několikrát prudce trhl řemeny z jeleni kůže. A tu se stal zázrak: řemen, po celý den napínaný a kroucený, se náhle přetrhl a Dickovi klesly ruce bezvládně ke stehnům. Pomalu, velíce pomalu zvedl pravici až k očím a zadíval se na ni, jako by to byla ruka cizího člověka. Kolem zápěstí, kam stí zaryl řemen, zel rudý pruh prosakující jasně rudou krví. Po kruhu zbude jizva, která už nikdy nezmizí. Dick spustil pravici a zvedl k očím levé zápěstí. I na něm byl kruh. Stejně rudý a stejně hluboký. Dickovy ochrnuté nervy však stále ještě nepociťovaly bolest.

Spustil ruku k boku a chvíli tak stál, s rukama bezvládně spuštěnýma podél těla. A teprve pak mu hlavou blesklo poznání:

Byly to jeho vlastní pěsti, na něž se před chvílí díval! Měl tedy volné ruce!

Řemen, který měl Dick přivázaný kolem pasu, byl pevný a bylo na něm několik uzlů. Zápasil s nimi houževnatě a vytrvale a po celý ten čas měl strach, aby si na něho Indiáni nevzpomněli. Ale Siouxové teď měli jiné starosti, jen tu a tam se mihl v nastávajícím soumraku vzdálený stín, ze tmy zazněl výkřik, dětský pláč. Pouze jednou prošli dva Siouxové několik metrů od Dicka; tu se bílý chlapec přitiskl ke kůlu a počkaly až bojovnici přešli. Pak rozvázal poslední uzel – a řemen mu sklouzl k nohám.

Konečné byl volný!

Nohy jej však nechtěly poslouchat, měl je ochrnuté.

Dobelhal se k nejbližšímu křoví a tam se posadil. A dlouho pak mnul ochromené údy, až se mu do nich konečně navrátila krev. Zápěstí už mu zatím přestala krvácet, přesto však pro jistotu utrhl dva pruhy látky z košile a rány obvázal. A pak ještě zahodil do křovin čapku: aspoň se tak víc bude podobat Siouxům. kteří chodili prostovlasí. Byl ostatně už takhle napůl Indián: měl šaty z hrubé kůže a pleť měl sluncem a větrem krásně zhnědlou. že se podobala kůži mladého divocha.

Když se do nohou navrátila pružnost, vstal a začal sestupovat ze svahu. Byla už téměř úplná tma, hvězdy však ještě nevyšly. Proti nebi rozeznával špičky nejvyšších stanů, dál ve vesnici pak plálo několik pochodní. Šťastně sešel ze svahu a zamířil vesnici po proudu řeky. Čas od času kolem něj prošla temná postava, nikdo si ho však nevšímal.

Dostal se bezpečně do malé roklinky na konci tábora a tam málem sklouzl po něčem mokrém. Roklinou tekl neširoký pramínek, a když se Dick sklonil k zemi, zachvěl se hrůzou: jeho mokasíny zrudly krví.

Vyběhl rychle z rokliny a zastavil se až u keře, pod nimž se krčila lidská postava. Byla to mrtvola siouxského bojovníka, kterého tu zabila nějaká zbloudilá kule. Vedle na zemi ležela ručnice a u pasu měl Indián opasek plný nábojů. Dick se tedy ozbrojil a hned měl bezpečnější pocit.

Tma zatím ještě zhoustla a byla mu teď vítaným spojencem. Rychle postupoval vpřed, nechal za sebou bojiště, indiánskou Vesnici, a hlavně všechny ty děsivé obrazy, výjevy a zvuky, jichž byl svědkem po celý den a na něž jistě do smrti nezapomene.

Přešel ještě dva nižší kopce, jež střežily vchod do údolí, a teprve potom opět zabočil k řece.

Chtěl řeku překročit a po jejím druhém břehu se vrátit k vesnici: něco mu říkalo, že tam, na druhém břehu řeky proti táboru najde Alberta.

Opatrně zkoumal břeh a dno řeky. Vzpomněl si na smrtonosný tekoucí písek, který pohřbil Custerovy vojáky. Tady bylo dno taky písčité, písek však byl pevný. Začal se tedy brodit řekou, nad hlavou držel ručnici a náboje. Voda byla ledová, to však Dick nevnímal; stejně jako nevnímal únavu ani hlad.

Šťastně se dostal přes řeku a vyšplhat se na srázný břeh. Rostlo tu husté křoví, které mu poskytlo bezpečnou ochranu před náhodným pozorovatelem.

Po Siouxech však nebylo v těchto končinách ani vidu, ani slechu: určitě ještě oslavovali vítězství, tančili kolem skalpů.

Konečně vyšel měsíc, objevily se první hvězdy. Nad Dickem se klenula temně modrá obloha, jen tu a tam Zastíněná tmavšími mráčky. Dick vystoupil na nejbližší kopec: před ním jako na dlani se do dálky rozprostírala indiánská vesnice. Viděl četná světla pochodni a táborových ohňů. temné postavy, jež se kolem nich míhaly. Siouxové slavili svůj velký den, jeden z největších v životě svého národa.

Dick se zachvěl: chladem, který z mokrého oděvu prostupoval celým tělem, únavou, i strachem. To když si vzpomněl na hrůzné obrazy, jichž byl před nedávnou dobou nedobrovolným svědkem. Osud, který stihl Custerovy vojáky, mohl každou chvíli stihnout i jeho. Posledního bělocha na tomto výsostném území Indiánů.

Posledního?

Vždyť proto se přece vracel, aby se přesvědčil, že není poslední. Že tu někde na něho čeká bratr Albert!

A Dick se začal opatrně plížit křovinami směrem k široké louce, jež byla na břehu přímo proti indiánské vesnici. Urazil však sotva sto metrů, když tu spatřil temnou postavu, jež se krčila v křoví. Indián – neboť kdo jiný tu mohl být než hlídkující Sioux? – byl k němu obrácen zády.

Dick zvedl opatrně pušku a zamířil. Přímo doprostředka hlavy. Prst se však pouze dotkl spouště; dál jako by odmítl poslouchat. Ne, zezadu na nepřítele střílet nebude, to by byla podlost. A tu si Dick vzpomněl na zvolání, které znal z knížek, a polohlasem vykřikl:

„Ruce vzhůru!“

Skrčená postava vyskočila a současně se ozvalo radostné zvolání: „Dicku, to jsi ty, Dicku?!“

Dickovi klesly ruce. Nemohl uvěřit vlastním uším, vlastním očím.

A přece to byl Albert! Špinavý, otrhaný, bledý a unavený, ale navzdory tomu čilý a zdravý.

Bratři si padli do náruče.

„Všichni jsou mrtví?“ nechtěl věřit Albert, když mu potom popsal tu strašlivou bitvu.

„Do jednoho, Ale.“ potvrdil Dick smutně. „Indiáni udělali z ohně a ocele pevný kruh, kterým neprorazil jediný z našich. Bili se však statečně, do posledního dechu.“

„Kdo je vedl?“

„Nepoznal jsem ho. Generál s dlouhými, plavými vlasy, odvážný jako ďábel. Ale teď mi řekni, co se dělo s tebou?“

„Když nás od sebe odloučili, převezli mě napřed přes řeku a tam na druhém břehu mě zavřeli do chatrče z kůry. Ani mě nespoutali, tak si byli jisti, že jim neuteču.

To ovšem samozřejmě nepočítali s tou bitvou. Když začala, myslel jsem si zprvu, že Siouxové jen střílejí do terčů. Ale na to byla střelba příliš divoká a doprovázel ji válečný pokřik. Zatímco střelba sílila, zápasil jsem s dveřmi chatrče. Dělal jsem přitom pořádný hluk – ale nikdo nepřicházel, a z toho jsem usoudil, že se venku děje něco mimořádného. Nakonec se mi podařilo dveře vypáčit, a tu jsem viděl krajinu zahalenou oblaky prachu a kouře. Vyplížil jsem se ze svého vězení a vběhl jsem mezi ostatní chatrče právě ve chvíli, kdy po mně jeden Sioux vystřelil. Naštěstí kouř v té chvíli zhoustl, a tak se mi podařilo doplížit se k nejbližšímu křoví, kde jsem se schoval. Mnoho jsem odtud neviděl, zato jsem dobře slyšel. Napřed byla střelba na obou stranách vyrovnaná, dokonce se zdálo, že naši mají převahu, Pak ale Custerovi vojáci začali ustupovat: to jsem poznal podle vzdalující se, slábnoucí střelby. A potom se oblaka kouře konečně rozestoupila a já viděl, jak naši ustupují. Bylo to hrozné! Z rovného boje se stala jatka, kde na jedné straně stříleli a na druhé padali jako ovce. Pak vojákům došly náboje, bránili se pažbami, opasky, holýma rukama.“

Tu se Albert na chvíli odmlčel. Obrazy hrůzy a zkázy byly příliš živé, příliš krátká doba uplynula od chvíle, kdy Si je navždy zapsal do vzrušené paměti…

„Dal jsem se na útěk,“ pokračoval, „teprve když se úplně setmělo. Předpokládal jsem sice; že Siouxové na mě už dávno zapomněli, že oslavuji velké vítězství a ani si nevzpomenou na jednoho ubohého bělocha, když jich dnes zabili tisíce. Ale přece jsem měl strach. Právě pro to, co jsem slyšel a viděl. Vyběhl jsem jedním směrem, pak jsem se zase vrátil. Dal jsem se na druhou stranu, a opět se mi to zdálo nebezpečné. Nakonec jsem zabloudil a chodil jsem od řeky k lesu a zase zpátky jako v začarovaném kruhu. Když jsem se trochu vzpamatoval, poznal jsem, kde přibližně jsem, navrátila se mi odvaha. A tak jsem se vrátil sem, kde jsem doufal, že tě najdu.

Celou tu dobu jsem zaháněl myšlenky na tebe – ze strachu, abych tak nepřivolal tvou smrt. Ty jsi přece měl pro Indiány vždycky větší význam než já, byl jsi taky statečnější a odvážnější, a tak mě napadlo, zda ses nepokusil o útěk a Indiáni tě při té příležitosti…“

A tu se Albertovi zlomil hlas.

Bratři si znovu padli do náruče.

KAPITOLA XX - ROZLOUČENÍ JASNÉHO SLUNCE

Vyrazili směrem, kterým odešly zbytky Custerova vojska. Ušli však sotva několik stovek metrů, když objevili na kopcích, jež se tyčily nad západním koncem údolí, ohně. Dickův bystrý zrak dokonce rozeznal u jednoho ohně postavu: a nebyla to postava Indiána!

„Jsou to naši! Poznávám uniformu!“ zvolal Dick vzrušeně.

Plížili se křovím ještě asi půl kilometrů; to už byla vzdálenost, z které bezpečně rozeznávali postavy u ohně. Byli to skutečně Custerovi vojáci.

„Jsou to naši, zrak mě neošidil,“ opakoval radostně Dick. „A teď honem k nim. Konečně budeme zase mezi svými.“

Rozběhli se směrem ke kopci, když však byli asi v polovině cesty, od ohně se zablýsklo, třeskla rána a chlapcům hvízdla nad hlavami kulka.

„Jsme přátelé, nejsme Siouxové!“ křičel Dick. „Taky utíkáme před Indiány. Nestřílejte!“

Běželi dál a nikdo už po nich nevystřelil. Přeskočili čerstvě vykopaný zákop, který byl těsně pod vrcholem kopce, a vpadli po hlavě rovnou do hloučku vojáků v modrých uniformách.

Mnozí z nich byli poranění, všichni pak měli tváře unavené, špinavé a ztrhané vyčerpáním.

Byli to první lidé bílé pleti, s nimiž se chlapci setkali po téměř dvouletém odloučeni. Tak je to dojalo, že nemohli ani promluvit.

„Kdo jste?“ zeptal se vysoký mladý voják, podle distinkci na potrhané blůze poručík. Zvedl přitom nad hlavu lucernu a pátravé si prohlížel dva zarostlé, osmahlé mládence oděné v šaty z jeleni kůže. Ve tmě by si je docela klidně spletl s mladými siouxskými bojovníky.

„Jsem Dick Howard,“ hlásil se Dick jako na vojně. „A to je můj bratr Albert. Před dvěma lety jsme cestovali s výpravou vystěhovalců. Indiáni nás přepadli v jednom průsmyku a všechny povraždili. Od té doby jsme žili v horách jako lovci samotáři.“

Pohled mladého poručíka byl stále nedůvěřivý. Dick mu však klidně a pevně čelil, neměl co skrývat. Albert, zmožený únavou, se zatím opřel o strom. Bratry obklopil hlouček zvědavých vojáků. Z lesa od řeky zahřmělo několik výstřelů.

„Odkud jste přišli? Jak to, že jste se ocitli právě tady? Zrovna tuhle noc?“ zeptal se ostře poručík.

„Uprchli jsme z vesnice Siouxů. Mě věznili v jedné části, bratra drželi na druhém konci. Večer jsme se dík šťastné náhodě zase setkali, ale předtím jsem byl svědkem bitvy, v které byla naše armáda úplně zničena.“

„Naše armáda že byla zničena?“ vykřikl důstojník. „Jak to myslíte? Byli jsme odraženi, to je pravda, ale nikoli zničeni! Jen co si chvíli odpočineme, pustíme se do dalšího boje!“

Ale Dick se nedal zastrašit výhrůžným tónem poručíkových slov. Neuhnul očima a klidně odpověděl:

„Byl jsem celou tu dobu ve vesnici, na niž zaútočila hlavní část vaší armády. Několik tisíc Siouxů je obklíčilo a pobilo do posledního muže. Vedl je generál s dlouhými plavými vlasy…“

„Custer!“ vykřikl někdo z hloučku. Vojáci zatajili dech.

„To je nesmysl!“ vykřikl důstojník. „Odvažujete se mi tvrdit, že Custer s celým vojskem podlehl Indiánům?“

Nový projev nedůvěry Dicka hluboce urazil, chlapec se však ovládl a prohlásil pevně:

„Mluvím jen čistou pravdu! Byla to velká bitva, snad největší, jakou kdy naši lidé s Indiány svedli, ale vojsko, které vedl generál s dlouhými plavými vlasy, bylo poraženo. Do posledního muže, opakuji. Viděl jsem to na vlastní oči!“

„Tomu nemohu uvěřit,“ kroutil hlavou poručík. „Custer a všichni jeho vojáci že jsou mrtvi? Kde jste byl? Jak to, že jste to všechno viděl?“

„Siouxové nás vystopovali a zajali. Dnes nás pak chtěli zabít. Mě přivázali k mučednickému kůlu a mladí chlapci na mě napřed stříleli ze svých luků. Ze zábavy je vyrušil generál Custer, který se vřítil se svým vojskem do údolí. Pak začala ta krutá bitva. Trvala několik hodin a Indiáni na mě zapomněli. Když se setmělo, podařilo se mi vyprostit z pout,– schoval jsem se v křoví a ve vhodný okamžik jsem uprchl z vesnice. Můj bratr, kterého věznili na druhém břehu řeky, laky šťastně utekl.“

„To zní jako pohádka,“ kroutil nedůvěřivě hlavou poručík.

Tu přispěl Dickovi na pomoc starý seržant.

„Podívejte se chlapci na zápěstí. Vidíte? Poraněni po indiánských řemenech.“

Dick zvedl obě ruce vysoko nad hlavu. Hluboké rudě pruhy na zápěstích přesvědčily vojáky v modrých uniformách spolehlivěji než půlhodinový proslov. Dokonce i mladý poručík přestal kroutit hlavou.

„Přiznávám, že vaše vyprávění o zajetí a o útěku zni celkem věrohodně, Jste běloši a váš pohled je přímý a otevřený. V čem se však mýlíte, je to vaše tvrzeni o Custerovi. Obraz kruté bitvy vás rozrušil, zdálo se vám, že všichni naši vojáci byli pobiti. Opakuji: zdálo se vám to!“

Dick se už dál nepřel. Zprávy, které přinesl, byly zlé. Tak zlé, že se jim ani nechtělo věřit. Důstojník se dříve nebo později přesvědčí o smutné pravdě.

„Odveďte je, Williamsi,“ nařídil poručík seržantovi. „A dejte jim najíst a napít. Potřebuji se trochu posílit – po tom, co všechno prožili.“

Laskavý seržant odvedl chlapce na místo dostatečně vzdálené od prvních zákopů. Siouxové totiž zatím opět zaútočili; oslavili vítězství nad hlavni částí bílého vojska a rozhodli se zúčtovat i s jeho zbytkem. S oddíly plukovníka Rena.

Cestou se starý voják vyptával chlapců na další podrobnosti bitvy Věřil všemu, co mu Dick řekl, a v jeho vrásčité tváři byl hluboký smutek, když prohlásil:

„Takoví stateční chlapci! A všichni zabiti! Jako by už těch válek s Indiány nebylo dost! Měli jsme je nechat na pokoji. Je to jejich zem a Siouxové mají právo ji hájit. Mají právo se bránit! Celá ta válka byl nesmysl!“

To byla odvážná slova, ale Williams se nebál Příliš dlouho už válčil, příliš mnoho zbytečně prolité krve už vyteklo u jeho nohou, a jediné, co mohl ztratit, bylo bídně placené místo námezdního žoldnéře. Kdysi byl hrdý na to, že nosí tuto uniformu. A pak, když se z vojáka stal lovec indiánských skalpů.

Chlapci usnuli, sotva ulehli. Ani jíst se jim nechtělo, tak byli unaveni. Jen se trochu napili a pak se ponořili do hluboké lůně pevného, posilujícího spánku.

Probudila je prudká střelba. Siouxové zahájili další útok. Byl jasný slunečný den a v jeho světle Dick s Albertem viděli, že vojáci během noci vyhloubili několik dalších zákopů. Kopec se proměnil v pevnost, kterou dobýt nebude už tak snadné, jako pobít nechráněné vojsko na otevřené prérii

„Jak to vypadá?“ zeptal se Dick seržanta, který jim přinesl snídani dvě misky horké masité polévky a několik chlebových placek.

„Nějaký čas se ještě ubráníme. Ale docházejí nám zásoby jídla a vody. A taky střeliva už moc nemáme. Jediná naděje je, že dorazí včas generál Gibbon, který nám jde na pomoc s velkým vojenským oddílem Jeho armáda je větší, než byl oddíl generála Custera, počítám tedy, že pak bychom měli přesilu a Siouxové, kteří utrpěli už dost velké ztráty, by konečně ustoupili.“

Chlapci se nasnídali a pak až do oběda pomáhali Renovým vojákům, kteří kopali na severním svahu poslední zákop. Byla to sice zbytečná práce – buď přijde pomoc, nebo obránci zemřou hlady a žizní – ale zaměstnáni alespoň odvádělo mysl od myšlenek na neradostnou budoucnost.

Dick kopal a házel lopatou, až se mu po zádech řinul pot. Z radosti, že je opět mezi svými, pracoval za dva a přitom si ještě vesele zpíval.

Siouxové, kteří podnikli hned ráno dva prudké útoky za sebou, se stáhli do lesa pod kopcem. Nebylo jich mnoho, většina bojovníků, zůstávala stále ještě ve vesnici, a tak Renovi vojáci útoky snadno odrazili. Podle hluku, který sem doléhal z vesnice v údolí, se však dalo soudit, že se Siouxové připravuji k dalšímu úderu, který počtem útočníků i svou silou a prudkostí předčí všechny dosavadní útoky.

Dřív však, než došlo k souboji, který měl být poslední, rozhodující bitvou, zachytil Dickův citlivý sluch, vycvičený dlouhým pobytem v divočině, zvláštní zvuk. Byl to přesně takový zvuk, jaký chlapec uslyšel, když generál Custer vjížděl se svým vojskem do indiánského údolí. Měkký, kovový zvuk válečné polnice!

„Už jedou! Už se blíži!“ začal volat Dick na celý tábor. „Slyším jejich polnici!“

„My nic neslyšíme!“ řekli vojáci a seržant řekl za všechny:

„Dal ses oklamat nadějí, chlapče. Nic neslyším!“

Přesto však všichni ztichli a napjatě poslouchali. A byl to opět seržant, který první zvolal:

„Slyším! Pane Bože, měl jsi pravdu, už jedou. Jsou to naše polnice!“

Ostatní propukli v jásot, odhodili krumpáče a lopaty a spěchali, aby sdělili radostnou novinu svým druhům. Že se pak Dick a seržant nemýlili, potvrdili vzápětí sami Siouxové. Nejenže opustili spěšně les pod kopcem, ale brzy vyšlehly na několika místech v údolí ohně.

„Indiáni se chystají k ústupu a podpalují svou vesnici!“ prohlásil Williams.

A netrvalo dlouho a na prérii se objevila armáda generála Gibbona. Pěchota a dělostřelectvo. Obránci je přivítali s jásotem a spěchali jim vstříc.

Příchod Gibbonova vojska vlastně znamenal definitivní konec panství Siouxů v tomto kraji, na území jejich dědičné země. Spojená vojska generála Gibbona a plukovníka Rena hnala pak Indiány stále dál na sever až k hranicím Kanady.

Indiáni vyhřáli jedinou bitvu, tu v údolí, nad generálem Custerem, víc nebylo v jejich silách.

Dick s Albertem šli s Renovou armádou, nezúčastnili se však pronásledování Indiánů. Neboť to už nebyl boj, to byl hon na člověka. Vojáci měli ten hon za řemeslo, někteří z nich snad mstili smrt svých kamarádů z Custerovy armády. Oni však nebyli vojáci. Byli svobodní lovci kožešin; nezávislí na žádném generálovi, na nikom.

Jedno účtování je však ještě čekalo. Vlastně jenom Dicka.

Stalo se to blízko americko-kanadských hranic, v místech, kde končil hon na Indiány, kteří dobrovolně přešli hranice a usadili se v bezpečnějších krajích Kanady.

Dick se oddělil od houfu vojáků, s kterými pochodoval, a pustil se po stopě velkého medvěda, který tudy před nedávnem přešel. Místo medvěda však objevil schoulenou postavu která se krčila za keřem. Byl to Sioux. Zřejmě jeden z posledních, kteří prchali před Renovými vojáky. Když uslyšel Dicka, schoval se za keř, na otevřeném prostranství by poskytoval příliš snadný cíl. Běloch jej však objevil, a tak uprchlíkovi nezbývalo, než aby se pustil s Dickem do křížku. Chvíli oba opatrně kličkovali, přebíhali mezi keři a balvany od jedné skrýše ke druhé, a teprve, když byli od sebe na dostřel, zastavili se. Sioux vystřelil první, ale netrefil. Dick zamířil pečlivě a už chtěl vystřelit, když poznal, že Indián je – náčelník Jasné slunce.

Rovněž Sioux poznal Dicka. Odhodil pušku a unaveným hlasem vyzval chlapce: „Střílejte! Jste na řadě. Prohrál jsem a je mi jedno, zda přijmu smrt z vaší ruky nebo z ruky některého z vašich vojáků.“

Dick ale sklonil pušku.

„Nemohu vystřelit, Jasné slunce. Vím, že můj bratr i já jsme vám zavázáni za své životy. A proto vám teď splatím svůj dluh: daruji vám život. Buďte sbohem!“

„Jsem a zůstanu Indián!“ řekl Jasné slunce pevně. „Nikdy se nevzdám bělochům!“

„Dělejte, jak myslíte,“ řekl tiše Dick.

Náčelník zvedl ruku – k poslednímu vážnému, smutnému pozdravu – a pak rychlým krokem zamířil k severu.

Později se Dick dozvěděl od jednoho lovce, že nedaleko Velkého otročího jezera se objevila malá četa siouxských Indiánů, vedená neobyčejně statečným a chytrým náčelníkem. Podle jeho bližšího popisu Dick poznal, že to mohl být jedině náčelník Jasné slunce.

Krátce po setkání s Jasným sluncem – posledním velkým siouxským náčelníkem – se Dick a Albert rozloučili se starým Williamsem a s jeho přáteli a zamířili nazpět do svého milovaného údolí.

Ke své velké spokojenosti zjistili, že za tu dobu, co byli pryč, sem nikdo nepřišel. Howardův zámek a zásobárna ve velkém dubu. předměstská vila, dům na skále i všechny jejich poklady byly přesně v takovém stavu, jak je opustili. Dopravili své kožešiny – na koních, které jim daroval Williams – do města Heleny ve státě Montana, kde je prodali za dvaatřicet tisíc dolarů. To byla obrovská částka, z které se dalo žít mnoho let.

„A co teď?“ zeptal se Albert bratra, když měli peníze v ruce.

„Uložíme peníze do banky a vrátíme se do svého údolí,“ navrhl Dick. „Zvykli jsme si už na život osamělých lovců, a teď, když už víme, že ani v našem kraji, ani v jeho blízkém okolí se nebude válčit, můžeme v klidu dál lovit a klást pasti. Nějaký rok to ještě vydržíme – a pak se navrátíme do civilizace.“

„Přesně tohle jsem chtěl navrhnout,“ ujistil bratra Albert.

Příštího dne brzy ráno vyrazili. Kromě svých dvou koní vedli ještě několik nákladních zvířat: tentokrát se chtěli vybavit lépe než pří své první cestě.

Jeli několik dnů, nespěchali; teď měli dost Času a před sebou jasný cíl, který na ně čeká. Na vrchol kopce, za nimž začínalo jejich údolí, přijeli navečer, právě ve chvíli, kdy začínalo zapadat slunce. Údolí se před nimi otevřelo v celé své kráse a nádheře, neporušeno dosud lidskou rukou.

„Nádherné místo!“ zašeptal Albert.

„Nejkrásnější na světě!“ doplnil Dick.