Ladislav Mikeš Pařízek

Prales leopardů

STAROSTI MARCELA DENANA

„Říkám ti znovu, Dilolo, že potřebuji zdatné nosiče. Musí to být nosiči, kteří dovedou zacházet s kopím, a hroty jejich šípů nesmí být zahnuté, aby zasahovaly cíl. Myslím, že jsi mi rozuměl.“

Marcel Denan se přívětivě zahleděl na Dilolu, starostu městečka Katoly. Usmíval se vždy, jednal-li s lidmi, kteří se narodili v rovníkových krajích. Velmi dobře chápal způsob jejich myšlení i jejich nelásku k bílému člověku, protože až příliš dobře znal dějiny Konga.

Dilola úsměv opakoval, jeho široké, jako křída bílé zuby zasvítily mezi odulými rty. Byl již stár, ale zachoval si zdravý chrup jako většina lidí jeho kmene.

Dilolův úsměv však nebyl veselý. Zakrýval rozpaky. Starý Dilola vždy přicházej do rozpaků, jednal-li s bílými muži. Ti s sebou přinášeli jenom samé trampoty, nepříjemnosti a námahu. Tak tomu bylo i s mladým bělochem Marcelem Denanem. Při první Marcelově návštěvě před třemi dešťovými obdobími přepadla město nemoc, jež vyvolávala u dětí veliké horečky a hyzdila jejich tváře podivnými vyrážkami, je pravda, že podobná nemoc navštěvovala katolské děti s nepříjemnou pravidelností.

Ale tehdy, když přišel mladý bílý obchodník, prohlásil kouzelník Kabiri, že ďábla nemoci s sebou přinesl on.

Při druhém Marcelově příchodu postihl Dilolův lid ještě horší osud. Tehdy bůh Nzami, který vládl nad celým světem, a hlavně nad okolními pralesy, zaplakal nad bídou černého lidu. Jenomže plakal příliš mnoho, a tím černému lidu uškodil. Řeka Lulua, tekoucí dvě stě metrů na západ od městečka Katoly, se vylila z vysokých břehů. Nzamiho slz bylo tolik, že chaty v dolním městě odplavaly v proudu řeky do neznámých končin. S nimi vzala povodeň i skrovný majetek obyvatel, z nichž dva utonuli, a nikdo je nikdy víc nenašel.

Dnes přišel Marcel znovu. Nastanou nové nepříjemnosti. A právě zítra začínají veliké rodové slavnosti, při kterých mají být mladí mužové přijímáni mezi dospělé. Budou veliké tance, mnoho hudby a zpěvu, a telegrafní bubny lokali ohlásí celému okolí, až na kolik dní cesty daleko, že v okrese Muena Kapanga, v městečku Katole, raduje se lid, jemuž moudře vládne Dilola, muž z královského rodu. Má být tato radost pokažena tím, že by vyhověl nečekané žádosti bělocha sedícího před ním na nízké, umně vyřezávané stoličce? Ne, to se nesmí stát.

Dilola se poškrábal rozvážně na levém předloktí, zahleděl se s neveselým úsměvem na oblohu orámovanou na severu hradbami těžkých mraků, zrak mu pak sklouzl po střechách okolních chat, a konečně se zastavil u Denanových očí.

„Ne, pane, nemůžeš tak hovořit,“ začal rozvážně, nepřestávaje si třít levé zápěstí. „Ty dobře víš, že všichni, muži v mém kraji jsou zdatní, dovedou zacházet se svými oštěpy a jejich šípy nikdy neminou cíl. Víš stejně dobře jako já, protože ses před dvaceti dešťovými obdobími v této zemi narodil. Nosiče ti však dát nemohu. Opravdu to nejde. Zítra začínají slavnosti dospělostí, a věř, že by nikdo nešel. A po slavnostech dospělosti začnou polní práce. Polní práce je nutno dokončit, protože by jinak můj kraj navštívily bída s hladem. Tam, kde je bída a hlad, začíná nespokojenost, tam, kde je domovem nespokojenost, dochází k bouřím a lidé sáhají po zbraních. Nechci, aby moji lidé sahali po zbraních jenom proto, že potřebuješ mé mladé lidi jako nosiče.“

Marcel Denan trpělivě naslouchal. Věděl už předem, že jeho žádost náčelníka nenadchne. Všichni lidé, kteří patřili ke kmenům a rodům na hranici belgického Konga (Belgické Kongo – nyní Zair) a Angoly, byli nedůvěřiví a neradi opouštěli svou oblast. Mezi kmeny panovalo neustálé skryté nepřátelství. A bylo uměle udržováno jak portugalskými, tak belgickými obchodníky, kteří žárlivě střežili své zájmové oblasti na obou stranách hranic. Málo cest vedlo z provincie Lulua v Belgickém Kongu do provincie Lunda v Angole. Málo? To by bylo ještě přehnané. Pravda je, že tam nevedla žádná cesta. Na severní hranici bylo prošlapáno několik stezek a jedna cesta na jihu mířila přes Mulembe v Angole. Západní hranice mezi kraji Lulua a Lunda zůstávala prakticky neznámým územím.

„Dobrá, začínají slavnosti,“ začal Marcel Denan. „já tolik, Dilolo, nespěchám. Víš velmi dobře, že se nemá spěchat, když se člověk vydává na dalekou cestu.“

„Na dalekou cestu?“ vydechl náčelník.

„Ano, Dilolo. Na velmi dalekou cestu. Na takovou, kam nevedou žádné stezky, a vedou-li, pak nikdo z tvého lidu jimi neprošel.“

Dilola se napřímil na starostenské židli, která se v rodině dědila z pokolení na pokolení a byla už notně prolezlá červotoči. Panenky velikých očí se udiveně rozšířily uprostřed žloutnoucího bělma a z jeho rtů vyšlo táhlé zahvízdnutí údivu, tak příznačné u lidí z pralesů.

Marcel Denan se v duchu usmál. Poznal, že Dilolův zájem probudil dokonale a že náčelník podlehl vzrušení víc, než bylo zvykem. Vždycky, když chtěl vzbudit zájem černého lidu, musel ho překvapit nečekanými slovy nebo činy. Tohle umění měl Marcel vrozené. Už ve svých sedmnácti letech byl vyhlášeným kočovným obchodníkem, který dovedl s vesnickými lidmi jednat jako se sobě rovnými. A nutno přiznat, že je za sobě rovné považoval. Nyní mu bylo dvacet, a už přes tři roky žil v kraji sám. Otec i matka podlehli neustále se opakujícím záchvatům malárie. Stál na vlastních nohou a naučil se znát způsob myšlení černého člověka.

„Na cestu, kam nevedou žádné stezky?“ otázal se Dilolo nedůvěřivě.

„Tak je to, náčelníku,“ potvrdil rozvážně Marcel.

„V kterou stranu se chceš vydat?“

„Na západ. Podívej se, Dilolo, budeme hovořit řečí tvého lidu. Chci jít odtud v tu stranu, kde slunce zapadá. Chci dojít na hranici země Angolů, kam se z tvého města dostanu pohodlně za dva dny. Tam se však nezastavím a půjdu dál. Stále dál za sluncem a budu dohánět vlastní stín. Přejdu hranici u Vampanga, dojdu do Kalamba v zemi Angolů, kde vládnou Portugalci, a půjdu dál na západ. Stále na západ.“

Náčelník zahodil veškerou důstojnost. Vyskočil z trůnu předků, rozčileně zadupal bosými chodidly, zamával svou starostenskou holí a vyjekl: „Na západ? Do země, kde jsou Portugalci? K Angolům?“

„Ano, Dilolo,“

„Ale tam není nic jiného než les. Samý les. A jsou tam prý velmi zlí duchové, a dokonce tam bydlí lidé, kteří ani lidmi nejsou, protože se mezi sebou navzájem pojídají. Pane Marceli, znám tě a znal jsem i tvého otce, ale ty ses zbláznil.“

Když Marcel začínal vyjednávat o pronájem nosičů, nepomyslil, jaké vzrušení vzbudí jeho zpráva o cíli chystané cesty. Chtěl-li vzbudit pozornost, podařilo se mu to dokonale, protože táhlý vzlyk údivu z mnoha hrdel ho upozornil, že už nesedí s náčelníkem sám.

Více než dvacet mužů sedělo v půlkruhu za ním a hledělo na něho s otevřenými ústy, která si rozčileně zakrývali dlaněmi.

Pátravě si je prohlédl. Mnohé z nich znal, protože si od něho koupili levné kalikové košile nebo domácí náčiní. Co ho však překvapilo ve vzezření některých z těchto dobrosrdečných lidi, kteří, jak tvrdily misijní záznamy, dovedli být v minulosti strašlivými bojovníky, byl výraz strachu. Trochu zaváhal. Pak se otočil k náčelníkovi, který už znovu seděl na svém trůně. „Řekl jsi, že jsem se zbláznil?“

„Řekl, pane. A myslil jsem to dobře. Vždyť za hranicí žije strašlivý lid, který ještě dnes obětuje bohům krev a nenávidí cizince.“

Marcel Denan se úmyslně hlučně zasmál. Musel setřít dojem, který vyvolalo náčelníkovo vzrušení. K svému záměru potřeboval lidi, a ty mohl dostat jedině zde v Katole.

„Jsi Balunda, Dilolo?“

„Jsem, pane.“

„A tvůj lid patří rovněž k tomu velikému a statečnému národu?“

„Víš to velmi dobře, pane.“

„A nyní mi, Dilolo, pověz, jaký lid a jaký národ žije na druhé straně hranic této země?“

Dilolo zrozpačitěl. Opět si začal třít levé zápěstí a po chvilce přemýšlení s nechutí odpověděl: „Balundové.“

„Tak vidíš, Dilolo. A já jako bych byl Balunda. Cožpak nehovořím vaší řečí téměř lépe než řečí svého lidu, který jsem v zemi Mpuru, jak vy nazýváte Evropu, dosud nenavštívil? S mnohými chlapci Balundů jsem chodil do školy k bílým otcům. S nimi jsem se učil číst a psát a někteří z nich se odebrali do Evropy, kterou já dosud neznám. Šli tam za prací a dalším učením. Má práce je tady. Učím se nyní mezi vámi. Nebojím se angolských Balundů. Proč se jich bojíš ty, když jsou tvými bratry?“

Dilolo zaváhal. Proč mu ten běloch, který do jeho města vždycky přináší mrzutosti, klade tak nepříjemné otázky? A proč ty otázky klade právě před jeho lidem, kterého přibývá stále víc a více na poradním prostranství? Rozhlédl se po posluchačích a hledal oporu. Což se jeho lid nebál sousedů žijících v pralesích na území Angolů? Bál.

Protože na druhé straně řeky Lulua žili lidé stejné řeči, i když odlišného nářečí, nikdo se v tu stranu nevydával. A ti, kteří se tam přece jenom vydali, už se nikdy nevrátili.

Musel svému bílému hostu odpovědět.

„Říkáš, že se nebojíš angolských Balundů. Rovněž já se jich nebojím, ani můj lid. Jenomže tam v tu stranu, kde slunce zapadá, je mnoho jiných a větších nebezpečí. Je to území podivných kouzel a strašlivých duchů. Jsou tam bažiny, hadi, leopardi i leopardi lidé. A ti jsou strašní. Tomu věř, pane.“

„Už jako chlapec jsem v doprovodu svého otce prošel mnohé bažiny a tato pravá ruka ozbrojená sekáčem zabila už v dětství hodně hadů. A leopardi lidé? Věř tomu, Dilolo, jednou bych se s nimi rád setkal. Ale myslím, že skončíme své rokování. Dáš mi ty nosiče? Dobře jim zaplatím a jejich ženám, dcerám, snoubenkám nebo sestrám rozdám mnoho krásného a užitečného zboží, které ženy milují a které jim dovolí, aby zapomínaly v nepřítomnosti svých ochránců na jejich sladký a mužný hlas.“

Dilola se na své starostenské stoličce neposedně zavrtěl a zcela po způsobu bělochů si opřel bradu do dlaní maje lokty na kolenou. Dlouho hleděl na Denana. Nemohl zapřít, že se mu mladý běloch zalíbil. Líbil se mu mnohem víc než bílý komisař, který přijížděl v automobilu do Katoly z velikého bílého domu, jenž stál na pahorku vzdáleném půl hodiny chůze. A dokonce se mu Marcel líbil víc než starý Kabiri, vyhlášený kouzelník jeho kmene.

Kabiri, napadlo ho náhle. Ano, Kabiri. Tady je záchrana. Nemusí si z Denana udělat nepřítele, nebo i jenom nespokojeného člověka. Denan zná zvyky jeho lidu. Zná náboženství vesničanů žijících v pralesích i na planinách. Denan nebude moci nic namítat, když ho kouzelník odmítne. A zítra začínají slavnosti obřízek a po nich budou zahájeny polní práce. Kabiri pomůže. Musí!

Dilolovi bylo najednou velice lehce. Přesune rozhodnutí na kouzelníka. On zůstane v Denanových očích mužem bez viny, a nakonec i mužem veliké moudrosti, jakou mají běloši. Takovým mužům, jak ho poučil jeho vlastní syn, říká se v zemi Mpuru diplomati.

Opět se rozhlédl po lidech, kteří se shromažďovali stále ve větším počtu, a pak rozvážně zahovořil: „Denani, tady stojíš ty, který jsi už potřetí od chvíle své siroby navštívil mé město. A tady stojím já před tváří svého lidu, který, jak doufám, mne miluje. Ty chceš nosiče na dalekou a nebezpečnou cestu, jakou dosud nikdo nevykonal. Nevím, proč ji chceš podniknout. Já ti nosiče odmítl, protože nejenže nemám lidí nazbyt, neboť se blíží polní práce, ale také proto, že zítra začíná veliká slavnost dospělosti. Ale ani kdyby nebylo polních prací a neblížily se veliké výroční slavnosti, nemohl bych ti dát lidi. Nemohu jim přikázat, aby s tebou šli do pralesa leopardů. To proto, že nemám tolik moci, abych své lidi z vlastního příkazu posílal na smrt. Tak je to, Denani. Nikdo z mých lidí nepůjde v tu stranu, kde slunce zapadá, aniž by šel po vyšlapaných stezkách vedoucích ze severního území. Tomu věř.

A nyní, příteli, jehož otce jsem znal, skončíme rokování.“

Poslední věta byla neodvolatelná. Marcel Denan v duchu jadrně zaklel a pomyslil si, že ti staří Afričané se přece jenom nemohou rovnat svým synům. Pověry, nesmyslné povídačky, víra v duchy a strach před velikými čaroději ovlivňují dosud jejich život. A není divu. Copak měli někdy příležitost vymanit se z pout minulosti?

„Dobře, náčelníku. Rokování je skončeno, avšak jedno věz. Zítra tě znovu požádám o nosiče a pozítří opět. Budu tě o ně žádat tak dlouho, dokud nedáš své svolení; jinak bych se odvolal k tvému lidu přímo. To ti říkám před tvým lidem, který tě miluje.“

Nečekal na odpověď. Patrně by ji ani nedostal. Vstal ze židličky, pokynul Dilolovi na pozdrav a pronesl tradiční „Eji va – vidím tě“. Odcházel rozmrzen z poradního prostranství k chatě pro hosty. Dilolovým zásahem se hatily jeho plány.

Ještě že jsem mu pohrozil, že se odvolám k lidu. Zachovává zvyklosti. Tohle je jedna z nich. Snad přece najdu nosiče v Katole a nebudu je muset shánět v okolí potají.

Zahleděl se ke vzdálenému výstavnému komisařovu domu. Napadlo ho, že je v Katole již třetí den a že ještě nepředložil své osobní papíry. Pravda, nic se nestalo, protože komisaře znal. Nebyla však pomoc na dosah ruky? Vždyť komisař má vliv a může Dilolovi nařídit, aby sehnal pro Denana nosiče.

Vykročil o poznání rychleji. Šel nepravidelnými uličkami rozlehlého černošského městečka a jeho ruka se co chvíli zvedala k pozdravu.

Vždycky když procházel městy a vesnicemi, cítil v srdci podivnou radost. Všechny ty černé tváře, všechny úsměvy, zpěvy a tance černého lidu, jeho dětí, veškerá příroda staly se součásti života, který miloval. Pravda, život to byl drsný, plný námahy – cesty na planinách a v lesích nebývaly bezpečné. Vždyť i mezi černým, prostomyslným a jinak dobrým lidem se vyskytli jednotlivci, kteří měli v srdci zlo.

I někteří náčelníci mezi ně patřili. Stávalo se, že na obchodníka vezoucího nákladním autem mnoho věcí vesničanům potřebných číhali dychtivý mladí bojovníci, kteří nedovedli rozeznat dobro od zla a podle starých zákonů poslouchali své náčelníky.

Také jeho zdraví bylo neustále ohroženo.

Přesto si Marcel nedovedl představit, že by měl žít jinde než v Africe.

„Eji va, Denani, kam spěcháš?“

Starý muž před nízkou, trochu nachýlenou chatou na něho přátelsky zakýval. Seděl na poraženém stromě a před sebou držel rozpracovaný rákosový koš. Jemné, vláčné pruty ležely na zemi. Pravá strana starcova obličeje byla nehezky rozdrásána. Přes toto znetvoření budila starcova tvář důvěru.

Denan se zastavil. Odpověděl stejným pozdravem, pak přistoupil k starci, podal mu po evropském způsobu ruku a otázal se: „Jak se ti daří práce, Safuko?“

„Tak, daří. Podle let. To víš, prsty už nejsou tak hbité jako bývaly. A práce je málo. Hodně nás plete v Katole košíky a vrše. To nikdy nebývalo. A co ty? Nepotřebuješ veliké koše pro své zboží?“

Marcel se pozorně zahleděl na starého košíkáře, jeho otec byl se starým řemeslníkem v dobrých vztazích. Za celé roky však on sám nekoupil v Katole jediný koš. Na první pohled bylo znát, že se Safukovi příliš dobře nevede. Jeho výrobky byly dobré. Měl by od něho koupit koše už proto, že je stár. Náhle si vzpomněl, že košíkář Safuka zasedal v radě starších. Možná že by mu mohl pomoci, až bude projednávána jeho žádost o získání nosičů. Což neprohlásil Marcel Dilolovi, že se odvolá k lidu?

„Udělej mi dva koše. Veliké, jako jsi dodával mému otci. Vyzvednu si je, až se vrátím z cesty.“

Safukovi blýsklo radostně v očích. Náhle zpozorněl. Upoutal ho podivně zádumčivý Marcelův pohled. Safuka takový pohled znal. Tak se dovedli do prázdna dívat běloši, když se rozhodli provést něco, co nikdo před nimi nevykonal. Oh, Safuka bělochům rozuměl. Vždyť se s nimi stýkal celý svůj život. A byl to život dlouhý. Jako chlapec byl svědkem „Roku záplav“, kdy se celý kraj kolem Katoly daleko na všechny strany proměnil v obrovité jezero. Tenkrát trčely do výše pouze okolní pahrbky a koruny nejvyšších stromů, na nichž se usadili poděšení obyvatelé, kteří nedokázali včas utéci. Pamatoval se také na velikou sloní nemoc, kdy celá stáda hynula a okolní lid velmi zbohatl, protože nasbíral obrovské množství slonoviny. Bylo to však bohatství plné prokletí, protože ti, kteří pojedli masa uhynulých zvířat, sami zahynuli. Od těch dvou velikých událostí v dětství si pamatoval ještě mnoho jiných a podivuhodných příhod, které do jeho mysli i srdce vložily moudro, s bělochy se stýkal často. Poznal všechny, kteří prošli krajem a mnohé z nich doprovázel na jejich cestách, protože znal řeči okolního lidu. Teď už několik let nikoho nedoprovázel. Jeho nohy byly příliš staré, aby na delší vzdálenost unesly hubnoucí tělo.

Zamžikal těžkými víčky a pak se zvědavě zeptal: „Bude tvá cesta daleká?“

Marcel se usmál. Posadil se vedle starce na kmen a prohlásil: „Velmi daleká. Možná že to bude cesta bez návratu. Ale neboj se. Koše ti zaplatím předem. Vidím, že se ti příliš dobře nevede. Zaplatím ti dobrou cenu, i když tvá práce bude zdlouhavější než u mladých košíkářů. Nespěchám.“

„Kam putuješ?“

„Do země Angolů.“

Safuka se usmál. Do země Angolů odcházeli všichni obchodníci rádi. Tam byl lid bohatší než kolem Katoly a ženy tam byly velmi marnivé. Jejich mužové jim kupovali všelijaké korále, mosazné kruhy i pestrobarevné šátky a suknice. Znal několik Angolských, kteří měli ve svých chatách dokonce veliké nástěnné kulaté hodiny, v nichž byl zaklet duch času.

„To bude dobré safari, pane. Se svým vozem pojedeš až do města Salvador za řekou Kwango. Tam jsou lidé bohatí, protože pracují ve zlatých dolech a kopou ze země měď a mnoho jiných kovů. Jsou tam bílí i černí obchodníci, ale tvé zboží bylo vždycky dobré. Vyděláš.“

„Nepůjdu severní cestou, Safuko. Nepojedu vůbec vozem. Protože tam, kam já jdu, dá se projít pouze pěšky,“ Safuka strnul. Nemýlil se, když odhadoval bělochův pohled.

„Co říkáš?“ vydechl.

„To, co slyšíš.“

„Vždyť jsi řekl, že jdeš do země Angolů.“

„Řekl.“

„A kudy?“

„Stále za sluncem. Přes prales leopardů.“

Safuka vzrušeně vstal. Postavil se před Marcela Denana, rozpřáhl ruce, pak je nechal bezmocně klesnout a třaslavým hlasem se nedůvěřivě otázal: „Ty, pane?“

„Já, Safuko,“ odpověděl Marcel s úsměvem.

„Nedělej to, pane! Nechoď přes prales leopardů, je to prales všech zlých džu-džu a leopardích lidí, prales věčného stromu. Horko kazí tvé myšlenky. Nechoď, zahyneš! Jé to opravdu cesta bez návratu.“

Hovořil rychle, přemlouvavě a rozčileně podupával chodidlem levé nohy. Potom, po zvyku všech pověrčivých lidí kraje, odplivl na obě strany, aby zahnal zlé duchy.

Mladý muž vnímal Safukovo rozčilení. Jistě musel být prales leopardů nebezpečnou oblastí, když všichni místní lidé při pouhém vyslovení jeho názvu dávali najevo tolik strachu. Ten nevyvolala jen pověra. Nechtěl se však poddat.

„Pokud vím, Safuko, hovoří se o tom, že ti, kteří v tu stranu odešli, se již nikdy nevrátili. Kdo tedy mi může říci, jaké nebezpečí na mne opravdu čeká?“

„Já, pane!“ prohlásil Safuka.

„Ty?“

„Ano, já,“ potvrdil starý košíkář s určitostí.

„Jak ty to můžeš vědět?“

„Byl jsem tam, pane. Byl jsem tam jako mladý bojovný muž. Chtěl jsem najít praotce stromů. Chtěl jsem poznat kraj, kde se začal tvořit svět. Tak o tom vyprávěli kouzelníci v době mého mládí a tak o tom vyprávějí podnes. Šel jsem do pralesa leopardů. Nikdo mi až do dnešního dne nevěří, že jsem tam byl. To proto, že jsem tehdy prohlásil svým rodičům, že putuji na jih. Podívej se,“ ukázal na svou zjizvenou tvář. „To jsem si přinesl z leopardího pralesa. A nedošel jsem ani do poloviny. Už jsem nikdy nebyl hezkým mladým mužem, když jsem – se uzdravil a vrátil jsem se domů.“

Marcel hleděl na košíkáře s netrpělivou dychtivostí. Divoce se zaradoval. Konečně člověk, který ten tajemný nebezpečný kraj navštívil a vrátil se. Jistě se tam do dnešního dne nic nezměnilo.

„Safuko, já ti věřím, I když tvůj lid ti nevěří. Došel jsi do středu pralesa? Jak to tam vypadá? A kdo tě uzdravil?“

Marcel chrlí otázky. Chtěl by všechno vědět. Chtěl by vědět, kterou cestou Safuka šel, s jakými lidmi a nebezpečími se setkal, do kterých vesnic přišel, Jaká je pravda o leopardích lidech a jací jsou angolští Balundové.

Safuka rozhodil paže s výrazem beznaděje. Poznal, že tomu mladému bělochu nikdo nezabrání, aby uskutečnil svůj úmysl. Půjde pralesem, i kdyby měl jít sám, ba i kdyby ho to mělo stát život. Proč by mu neporadil z toho mála, co sám ví?

„Pane, je to hluboký prales. Tak hluboký, že slunce téměř nepronikne spletí větví. A tam, kde pronikne, tam všude kvetou omamné lilie. A jak víš, jsou to květiny smrti. V lese je všude veliké vlhko a jsou tam ohromná hadí hnízda. Tencí zelení hadi visí na každé větvičce okolních křovin. Stezky nenajdeš – jenom pěšiny, které po sobě zanechala divoká zvěř, hlavně divocí kanci. Lidé, kteří tam žijí, chodí po těch stezkách, protože jenom na nich je možno ulovit zvěř.

Bydlí tam Balundové. Dorozumíš se s nimi přes to, že jejich řeč se od naší hodně liší. Za svého putování jsem přišel do dvou vesnic. Z té první jsem stěží utekl, lidé mne tam chtěli zabít. Do druhé vsi jsem se dovlekl těžce raněný. Tam mi výtečný ranhojič, kouzelník Kalala, zachránil život. Když jsem se uzdravil, nařídil mi, abych se vrátil, že k praotci stromů bych se nikdy živ nedostal. Poslechl jsem. Celou tu dobu, co jsem putoval nazpět, jsem byl sledován Kalafovými lidmi. Vím, že mě hlídali, ale zároveň chránili můj život. Od okamžiku, kdy jsem uposlechl kouzelníkovy rady, byl jsem pod jeho ochranou. Dokonce i ve vesnici, už ani nevím, jak se jmenovala, ve které mě předtím chtěli zabít, jsem byl přijat jako host. To je všechno.“

Marcel se zahleděl na bílý administrátorův dům, který na kopci za vesnicí vévodil kraji. Tam by snad přece jen nalezl pomoc. Má o ni však žádat? Možná že by mu administrátor cestu zakázal a on by musel poslechnout. Ne, půjde-li to, nebude ho svou žádostí obtěžovat. Safuka mu pomůže. Musil

„Jinak se jde dobře tím lesem?“ otázal se starého košíkáře.

„Ne, pane. Je to těžké putování. Tam není rovná zem. Je tam hodně kopců a každou chvíli se musíš brodit přes řeky. Nejsou tam žádné přechody a žádné mosty. Je to kraj goril a nespočetných opi čích rodů. Těžko se tam uživíš. Je tam dost zvěře pro pardály, ale málo pro člověka. Místy přijdeš do bažin, plných pijavic, vodních hadů a krokodýlů. Létají tam mouchy, které svým bodnutím nutí člověka k spánku a šílenství. Jediným tvým spolehlivým a nikdy tě neopouštějícím druhem je horečka. A ta vysiluje. Pane, řekni, proč tam chceš jít? Jistě ne jenom proto, abys objevil praotce všech stromů. Víš, třeba ti kouzelníci, co o něm vyprávějí, nemají pravdu. Možná že ten nejstarší strom světa vůbec není.“

„Co říkáš, Safuko?“ podivil se Denan, který znal velikou pověrčivost zdejšího lidu.

„To, co říkám, pane. Nejsem malé dítě. Mnoho jsem viděl a mnoho jsem procestoval s bělochy. Vím, že žádné dřevo ani žádné kořeny nevydrží tak dlouho, aby po dlouhých letech neshnily. Myslím, že to všechno, čemu jsme věřili od mládí, je naprostý nesmysl. Řekni mi pravdu. Proč chceš jít přes prales leopardů?“

Mladý obchodník chvíli uvažoval a pak se rozhodl: Safuka bude, první, jemuž se svěří se svým velikým, plánem, který se zrodil v jeho mysli už před dvěma roky, kdy dočetl knihu o historii afrických objevů. Jména slavných cestovatelů, jako Livingstone, Stanley-Brazza, Cameron a stovky jiných, mu utkvěla v paměti. Ti všichni objevovali neznámou Afriku, ti všichni otevírali nové cesty.

Díky jim mohl dnes Marcel nakládat zboží na železnici, automobil a na dopravní říční lodi. Mohl nasednout na některém z konžských letišť do letadla a za několik hodin se ocitnout na pobřeží oceánu nebo i v Evropě. Ti, kteří, začínali, i ti, kteří přišli po prvních cestovatelích, usnadnili cestu technickému pokroku. V knize o historii afrických objevů se dočetl, že Afrika je objevena a že není místa, které by nebylo zamapováno, poznáno a kudy by nevedla cesta. Tohle však nebyla pravda, protože jinak by se nemuselo zboží dopravovat z Konga do středu Angoly pouze velikou oklikou po severní nebo jižní cestě.

Marcel si usmyslil, že najde nové spojení. Vedlo by přes prales leopardů z Katoly do Kasange u řeky Kuango v Angole. V Kasange totiž končila železnice vedoucí z přístavu Sao Paulo de Loanda přes Malange. Najde-li přímou cestu, bude moci vést železnicí do Katoly v Kongu a odtud dál až k hlavní jihokonžské trati do Bukama nebo do Mutomba Mukulu, kam je již železnice projektována. Podaří-li se mu najít cestu, budou spojena obrovská území, která se do dnešního dne nepodařilo hospodářsky pozvednout. Železnice bude začátkem příštího blahobytu zdejšího lidu. To byl plán, jehož uskutečněním se chtěl zapsat mezi objevitele a bojovníky za pokrok.

„Víš, Safuko, povím ti pravdu. Před chvílí jsi mi radil, abych jel svým vozem severní cestou. Nepojedu. Je to daleko. A já bych chtěl cestu do Kasange v Angole zkrátit. Projdu pralesem leopardů, abych tu novou cestu našel. A bude-li dobrá, postavíme tam železnici a silnici. Zkrátíme cestu k moři o mnoho dní a do země se bude stěhovat blahobyt. Prales leopardů přestane být obávaným územím leopardích lidí, jedovatých hadů a zlých kouzelníků.“

Safuka mlčky přikyvoval. Znal bělochy. Byli to tak podivní lidé, tvrdí. Velice tvrdí. Zvláště tehdy, když si usmysleli, že něco vykonají. Pak byly marné všechny domluvy.

„Tak novou cestu bys chtěl najít. Možná, jenomže ta cesta, o které hovoříš, nemůže vést přes zemi angolských Balundů.“

„Proč, Safuko?“

„Protože ti říkám, že tudy neprojdeš!“

„Projdu,“ opáčil Marcel a rychle dodal: „Projdu, když ty mi pomůžeš.“

Košíkář tleskl ve stařeckém úžasu dlaněmi a pak se nedůvěřivě otázal:

„Já? A jak, Marceli?“

„Tím, že při radě starších budeš hovořit v můj prospěch. Musíš mi pomoci přesvědčit lid, že tvá slova, která jsi k němu před léty hovořil, byla pravdivá, že cesta, kterou já najdu, bude velikým pohodlím pro všechny rody žijící na této straně a že povede k příměří, a snad i přátelství mezi rody Balundů v Kongu a Angole.“

Safuka se zamyslil. Rozhlédl se opuštěnou ulicí vedoucí k poradnímu prostranství a pak prohlásil: „Myslím, že mladí mužové nepůjdou. Nepůjdou proto; že je rodiče nepustí.“

„Máš syna, Safuko?“

Stařec posmutněl. Hluboce vzdechl a prohlásil: „Měl jsem dva syny a tři dcery. Horká nemoc v roce velikého požáru je všechny odvedla na cestu bez návratu. Po jednom synovi mi však zbyl vnuk a po jedné dceři vnučka. Jsou to hodné děti.“

„Jak starý je tvůj vnuk?“

„Zítra začínají slavnosti dospělosti. Bude přijat mezí nás. Šestnáct roků je mu a vnučce bude čtrnáct.“

„Tvůj vnuk je již dospělým mužem. Pustil bys ho, kdyby prohlásil, že chce dokončit cestu, kterou jeho děd ve svém mládí začal?“

Safuka si pozorně prohlédl mladého bělocha a pak rozvážně pronesl: „Kdyby si to přál a měl jít s tebou, dovolil bych mu to.“

„Děkuji ti, Safuko,“ řekl prostě Marcel Denan. Znovu se zahleděl k rezidenci bílého administrátora, potom mával rukou a zabručel: „Na to je času dost.“

Vydal se pak pomalu k chatě, která mu byla jako dobrému hostu vykázána náčelníkem Dilolou.

SLAVNOST POD HVĚZDAMI

Katolští se scházeli k poradnímu prostranství. Muži, ženy, děti, starci belhající se o berlích, stařeny, jejichž vrásčité tváře a šlachovité ruce svědčily o těžce prožitém životě, všichni se ubírali podle svých sil, dychtivosti či důležitosti k místu slavnostního zahájení tanců.

Již od časného rána se vydali z lesů na pochod všichni mladí, kteří celé čtyři měsíce, odloučeni od svých příbuzných a rodičů, žili osaměle na severu; tam si osvojovali vědomosti, které má každý řádný obyvatel lesů a planin znát.

Ty čtyři měsíce byly vyplněny strádáním tělesným i duševním cvičením, které bylo řízeno starými moudrými vychovateli – osvědčenými bojovníky u chlapců a zkušenými ženami u dívek. Po celou tu dobu žili ve zvláštních táborech. Chlapci a děvčata odděleně. Spali pod širým nebem na jednoduchých a nepohodlných ložích, zhotovených z větví, a bez pokrývek, jak kázal starý zvyk v těchto krajích už odnepaměti.

Byla to tvrdá zkouška, plná odříkání a nepohodlí. Mladíci se ve svém táboře zdokonalovali v loveckém a bojovém umění. Učili se nepsané dějiny svých rodů a kmenů, dovídali se o posvátných bájích i legendách. Seznamovali se s tajemstvím přírody a zocelovali své svaly.

Dívky se dovídaly o všem, co má řádná žena znát, když vstupuje do života. Byly vychovávány k poslušnosti budoucím manželům, k pracovitosti a lásce k dětem.

Ty čtyři měsíce uběhly a dnes měl být zahájen veliký slavnostní tanec, po němž budou všichni přijati mezi dospělé. Mladíci, kteří se stanou muži, budou mít právo poradního hlasu a dívky, které se stanou ženami, právo vdavek.

Na slavnostní tanec a na vše, co jej provázelo, se Katolští těšili.

Ten večer se nebude hovořit o práci a starostech. Otcové rodin nebudou počítat, kolik je nutno vyzískat, aby uživili své rodiny. Ženy nebudou stát nad dřevěnými moždíři, ve kterých pravidelně den co den drtí obilí na mouku. Starosti budou zapomenuty a Katolští zazpívají své písně.

Na velikém poradním prostranství před náčelníkovou chatou stály v půlkruhu vyřezávané stoličky z mahagonu. Na nich vedle náčelníka a kouzelníka budou sedět nejstarší vládcové kmene. Před nimi v dlouhém obdélníku bude hořet oheň, Živený dřevem z pepřovníku, který vydává teplo, jas a mnoho jisker, jež jako drobné hvězdičky stoupají k hvězdám rozsetým na modročerné obloze. A s každou jiskérkou poletí k hvězdám přání všech Katolských, aby ti, kteří budou přijati mezi dospělé, byli v budoucnu chloubou rodu a prožili šťastnější život než jejich rodiče.

Nad poradním prostranstvím se zvedal prach. Malí chlapci velikými proutěnými košťaty zametali udusanou hlínu, aby chodidla tanečníků nezranily ostré kamínky a jiná nečistota. Pod prostorným přístřeškem stál mezi posvátnými tanečními bubny, které se rozezněly pouze při slavnostních příležitostech, telegrafní buben lokali. Štěbetání ptáků a breptání opiček, přivázaných u kůlů chat a zastávajících úlohu hlídacích psů, mísilo se do hovoru Katolských, kteří se shromažďovali ve velikém kruhu. A pak náhle všechno ztichlo, protože zdáli se ozval klepotavý zvuk.

„Klip… klopi… klip… klopi… klopiti… klip…“ To lokali, jehož hrany rozezvučely paličky ovládané zručným bubeníkem, oznamovalo radostnou zprávu.

„Mladí přicházejí… mladí jdou… připravte cestu… pralesním duchům…“

V té chvíli vystoupil ze své chaty náčelník Dilola. Po jeho boku kráčel obtížně stařičký Kabiri, katolský kněz a kouzelník, muž, žijící ze zbytku své slávy. A za nimi vyšlo šest nejstarších rádců, mezi nimi i košíkář Safuka.

Přistoupili ke stoličkám, rozestaveným do půlkruhu, a usedli každý podle své hodnosti. Náčelník Dilola uprostřed, Kabiri po jeho pravici a Safuka po levici. Z okraje městečka se ozvalo táhlé zatroubení na sloní kel.

„Pralesní duchové přicházejí!“ Kruh diváků se rozestoupil. Zvědavci utvořili uličku, aby učinili místo třinácti měsíčním úplňkům.

„Už jdou!“ ozval se pokřik.

Na konci hlavní široké ulice se objevily podivné přízraky. Blížily se postavy, oblečené v podivuhodné pestře zbarvené slaměné šaty. Hlavy kryly šklebivé masky s vlasy, zhotovenými z předlouhé přeschlé sloní trávy. Každá maska měla jinou barvu vlasů. V rukou nesly kouzelnické hůlky a oštěpy jako symboly duchovní i světské moci. Všichni diváci je zdravili luskáním prstů a skláněli před nimi hlavy, Jak to káže zvyk. A třináct měsíčních úplňků se přibližovalo za zpěvu slavnostní písně, jež zněla zpod dřevěných masek dutě a neskutečně.

Maskovaní muži prošli mezi diváky a vstoupili na poradní prostranství za táhlého vydechnutí údivu:

„Hách!“

Starosta a potomek bývalých králů Dilola vzrušeně povstal a starý kouzelník Kabiri se nespokojeně zavrtěl. Diváci zaťali pěsti a klouby prstů se dotýkali zubů. To proto, že se přihodilo cosi neobvyklého, něco, co se dosud nikdy při slavnosti dospělosti nestalo. Průvod posvátných masek uzavíral mladý bílý host Marcel Denan. A stará pověst odnepaměti tvrdila, že host, kterému je dovoleno nebo kterému se podaří vstoupit při slavnostním pochodu na poradní prostranství zároveň s měsíčními duchy lesa, stává se nedotknutelným a zasvěceným!

„Hách!“ zahučelo znovu shromáždění: V tom okamžiku se na Kabiriho pokyn rozezvučely posvátné bubny. Marcel obešel maskované muže a zamířil k prázdné stoličce, jemu vykázané. Uklonil se starostovi, kouzelníkovi i radě starších. Uklonil se maskovaným mužům a divákům, zaluskal po zdejším zvyku prsty všem na pozdrav a pak se rozvážně posadil.

Mezi diváky nastal rozruch. Mužové i ženy se k sobě nakláněli a šeptali slova chvály.

„Dobrý je ten běloch.“

„Ano, dobrý.“

„Zná zvyky.“

„Dobře je zná.“

„Ctí náčelníka.“

„I kouzelníka i radu starších.“

„I nás.“

„A pralesní duchy.“

„Je to dobrý host.“

„Dobrý, opravdu dobrý.“

Rozčilený šepot, tak příznivý pro Denana, zanikl v hučení posvátných bubnů, na něž tloukli těžkými palicemi zkušení hudebníci. Dávali si záležet na svém umění, vždyť slavnost dospělosti byla jen jednou v roce. Málokdy se ozvaly bubny při jiných příležitostech. Jedině tehdy, když zemřel náčelník nebo význačný kouzelník, a někdy také, když bylo zapotřebí vyhnat z kraje ducha zlých nemocí. Rozezvučely se též, když stříbrná tvář měsíce či zlatá zář slunce byla zahalena temným stínem zatmění. Kouzelník Kabiri ovšem tvrdil, že jas měsíce a slunce byl pohlcen duchem Iva – duchem smrti – a že tento duch dává najevo nesouhlas s tím, že lidé nectí náboženství předků a nežijí podle starých zákonů.

Dnes zněly bubny i při temném dunění radostně. To proto, že se do vesnice blížil od pralesa nový život v úsměvech mladých, kteří ve svých tancích, zpěvech a bojových hrách budou oslavovat svou dospělost.

Do hukotu bubnů zazněl jásot. Přicházeli vyšňořeni pestrobarevnými suknicemi, péřovými ozdobami, bílým, červeným a zeleným malováním na pažích, zádech a tvářích. Napřed mladí chlapci, za nimi děvčata. Zpívali píseň o velikých činech, které je čekají.

Byla to prastará píseň. Přenášela se z pokolení na pokolení a dospělým připomínala vždy doby jejich mládí.

Na poradním prostranství utvořili mladí lidé dva veliké kruhy, a mezitím, co vychovatelé hovořili k divákům o tom, jak se jejich svěřenci po dobu čtyř měsíců chovali, vyhledávali přihlížející rodiče s pýchou v srdci mezi příchozími své děti. Vždyť jejich jména za chvíli zazní před zahájením společného tance, až předák Balili skončí svou řeč.

„…a tak, Dilolo, který jsi naším náčelníkem, a Kabiri, který patříš mezi moudré i nábožné muže, mohu prohlásit, že naši mladí lidé jsou dnes zralí k tomu, aby byli rovnocenní nám a aby jejich hlas měl váhu hlasu poradního při kmenových radách. To tvrdím já. Balili, který chodí s mladými lidmi do lesa už přes dvacet deštivých období. Skončil jsem svou řeč a vidím vás.“

Balili se hrdě rozhlédl. Patřil mezi vážené muže a jeho poradní slovo mělo váhu. Byl si toho vědom. Zahleděl se na bílého muže Marcela Denana, který se na něho usmál a pokynul mu na pozdrav. Což ho Balili před rokem nepozval do tábora mladých mužů? Pozval, a pro Marcela to byla veliká pocta, protože cizinci nemají do tábora odloučených přístup. Marcel prožil mezi mladými lidmi celé tři dny. Byl přítomen jejich bojovým hrám, jež vyžadovaly zručnost v zacházení se zbraněmi, hbitost v pohybu i sílu. Denan tehdy Balilimu daroval krásnou dýmku, dobrý tabák a – zázrak pralesů – malou bateriovou kapesní svítilnu, s kterou se Balili chlubil tak dlouho, dokud nevypotřeboval zásobu pěti bateriových článků. Snad proto se starému vychovateli rozzářily oči, když spatřil Denana. Běloch je v Katole. To znamená, že uhaslé světlo malé lucerny se znovu rozsvítí. Dostane určitě baterie.

Byl vyrušen náčelníkovým hlasem.

„Jménem všeho lidu ti, Balili, i všem ostatním děkuji. Mladíci zmužněli a dívky povyrostly. Budou z nich dobří pracovníci. A nyní ať nám ukáží hbitost svých nohou a zazpívají písně našeho rodu. Já, Dilola, který řídí radu starších našeho lidu, vstávám a říkám: ‚Ho!‘“

Náčelník vstal ze své stoličky, postoupil několik kroků vpřed, dupl pravým chodidlem o udusanou hlínu a vykřikl: „Ho!“

Po něm ho napodobil kouzelník, pak postupně všichni rádcové a všichni kolem společně vzkřikli prastaré taneční vyzvání k slavnostnímu tanci. Zvuk tamtamů se na chvíli ztišil, aby se náhle rozbouřil nad Katolou v tanečním rytmu. Chlapci i děvčata vzkřikli po vzoru svých rodičů své Ho!, zadusali chodidly a tanec mladých začal.

Budou tančit do půlnoci za svitu hvězd a plápolu slavnostního ohně. A až budou unaveni, začne kouzelník Kabiri vyprávět báji o praotci všech stromů. Pak se po veliké hostině opět dají mladí mužové do tance. To již budou tančit jako bojovníci s oštěpy a štíty v rukou a budou zpívat své bojové písně a popíjet palmové víno na znamení přátelství až do příchodu ranního svítání.

„Jsme mladí a jdeme za rodiči…“

První věta písně zazněla. Dva kruhy mladých lidí se daly do pohybu. Do bubnování pronikly zvuky mnohostrunných kytar. Několik mladých chlapců tlouklo v rytmu hudby tenkými hůlkami do prázdných plechovek od benzínu, které sebrali z Denanova auta. Dva dřevařští dělníci vydatně zvonili na zvonky starých jízdních kol. A všechny ty zvuky byly rytmicky sladěny se zpěvem.

Nad Katolou se objevily první hvězdy. Afrika zpívala píseň dávných zašlých pokolení i nadějí v budoucnost svých dětí.

LEGENDA O PRAOTCI PRALESA

„Tam daleko v tu stranu, kde slunce zapadá, je veliký les. Tak veliký, že ten, kdo do něho vstoupí, je přepaden duchem samoty a jeho srdce se zachvívá obavou před cestou bez návratu.“

Starý vetchý kouzelník Kabiri se odmlčel. Nyní přišla jeho chvíle. Teď on vstupuje do popředí slavnosti. Mladí chlapci i dívky dotančili.

Kabiri se rozhlédl. Spokojeně mlaskl, když zjistil, že ho všichni přítomní sledují pohledem. Trochu se pousmál. Jak znal tu chvíli! Vždycky, když vyprávěl o velikém lese, ve kterém přepadá poutníka duch samoty, chovali se jeho posluchači tiše. Domníval se, že v jeho vyprávění bylo mnoho tajemného kouzla a přemíra moudrosti. Cožpak celé vyprávění nedýchalo duchem starých zašlých časů i vírou předků, kteří dávno zemřeli?

Pohladil si samolibě svou řídkou bílou bradu, zahleděl se ještě pozorněji na své posluchače a pomalu pokračoval:

„Ten, kdo chce k tomu velikému lesu dojít, musí být dobrý chodec. Musí to být člověk statečný, poctivý, silný a spravedlivý. V samotném středu velikého lesa stojí znamenitý strom, praotec všech stromů v této zemi. Do svého dřeva, kůry, listů a kořenů vstřebal veškerou moudrost počátečního zrodu. Ten strom nikdy neodumře. Není vichřice, která by ho porazila, není blesku, který by ho spálil. Nic ho nemůže zničit, jako nic nemůže zničit pravdu.“

„Hong!“ zahučelo shromáždění v údivu. Byl to údiv spíše povinný, protože lidé z městečka Katoly již přestávali věřit pověrám. Přesto však své posvátné báje měli v úctě a Kabiri byl příliš starý a vážený muž, než aby mu někdo úmyslně způsoboval bolest.

Kouzelník Kabiri to tušil. Opájel se posledním zbytkem úcty, která mu byla obyvateli prokazována. Měl na to právo. Vždyť celý kraj o něm věděl, že byl starý už v dobách, kdy nynější otcové rodin, nebo dokonce dědové byli ještě mladými muži. Kabiri byl výtečným ranhojičem, uměl vyhánět z nemocných těl ďábla horkosti a ovládal všelijaká kouzla, kterým obyčejní lidé nerozuměli. Uměl přivolat déšť, když nad krajem vládlo veliké sucho.

O tom kouzlu si potichu vyprávěli mnozí muži. Byli to ti, jež Kabiri v době sucha a příznivého větru posílal na planiny ležící východním směrem, aby tam zapálili přeschlou trávu. Kouř vystupoval k obloze, vítr ho hnal ke Katole, a jak se srážel, vyvolával mraky, a konečně déšť. Nikdy toho deště nebylo mnoho, ale byl to přece jen déšť. Jednoduché, ale účinné kouzlo, a na kolik dní cesty ho proslavilo.

Staří z okolních vesnic i někteří pověrčiví starci v Katole o Kabirim šeptem říkali, že se dovede změnit v leoparda, umí se stát neviditelným a prokletím dovede zničit člověka i zvíře.

Mladší, kteří viděli víc než Katolu a pracovali v Katanze ve velikých měděných dolech nebo v rozsáhlých továrnách, ti, co chodili do zlatých dolů v Angole severní cestou či co byli v Bananě a Leopoldvillu, nebo docela až v Evropě, ti všichni se tomuto vyprávěni posmívali. Ovšem před starým Kabirim to nedávali najevo, aby ho neurazili. Pouze tvrdili:

„Kdyby lidé nezapálili trávu a křoviny, když je příznivý vítr, nebylo by deště.“

Vedli řeči o tom, že není v moci člověka, aby dokázal proměnit se ve zvíře, ať v dravce, v ještěra, hada nebo ptáka. Není to v povaze věcí a života.

To starý Kabiri nejasně tušil. Viděl, že ztrácí svou moc. Byl však hrdý na to, že nepatří mezi kouzelníky – čaroděje, kterých se lidé bojí. Vždycky svému lidu pomáhal, a ten ho ctil. Že se mladí usmívali? To je výsada mládí, které nechce rozumět moudrosti starých.

Ať už si o Kabirových slovech mysleli cokoli, v okamžiku, kdy začal vypravovat příhody dob minulých nebo báje a legendy, poslouchali všichni s radostí. Kabiri byl výtečný vypravěč a ti nejmoudřejší se za doprovodu kouzelníkova hlasu rádi vraceli do dob svého dětství a naslouchali s potěšením tomu, čemu věřili jejich předkové.

Kabiri se spokojeně usmál. Ne, ještě neztratil veškerou svou moc. Ti lidé, kteří seděli ve velikém kruhu kolem něho, ti všichni ho měli rádi.

Poposedl na své stoličce, znovu popotáhl svůj řídký vous a pokračoval: „Ano, tak je to, ó, mužové. Ten strom nikdy nepadne právě tak, jako nikdy nepomine stará moudrost, že slovy tok řeky neobrátíš.

Už otec mého otce tvrdil, že ten, kdo by prošel pralesem odtud přímo v tu stranu, kde slunce zapadá a došel by až k praotci stromů, který dosud lidské oko nevidělo, stane se mužem slavným i moudrým. Tu slávu a moudrost rozdá těm, kteří přijdou po něm. Jak tuto slávu a moudrost získá a jak je rozdá, to nikdo neví. Říká se ale, že ten, kdo projde lesem k praotci stromů, najde cestu k sblížení mezi všemi lidmi v pralesích i na planinách.“

Posluchači souhlasně pokyvovali hlavami. Občas některý z nich na znamení spokojenosti zaluskal prsty. Matky chovaly na klínech menší spící děti a hleděly do plápolajících plamenů slavnostního ohně. Stará pověra tvrdila, že oči dítěte, jehož matka dlouho hledívá do ohně, budou bystré a nikdy se neunaví.

Mladí chlapci a dívky, kteří po skončení vypravování měli být přijati mezi dospělé, zadívali se ke hvězdám a v duchu si představovali ten bájný strom, který dosud nikdo z žijících lidí nespatřil.

Kouzelník Kabiri se chopil svého hudebního oblouku a rozechvěl hubenými prsty jeho struny. Pak začal zpěvavým hlasem vyprávět o všech tajích neznámého západního území. Vyprávěl o nebezpečí, čekajícím na odvážného poutníka, jenž by chtěl najít praotce stromů. Hovořil o zlých lidech žijících v rozsáhlých lesích, o množství podivných duchů a zlých démonech, o dlouhých nocích, za nichž se lesy potulují zlí džu-džu, duchové nehodných čarodějů.

„Není proto člověka, který by tímto lesem prošel. Není člověka, který by v něm mohl přebývat, byť i jen několik dní, pakli se v tom zlém lese nenarodil a nebyl spřízněn se všemi zlými mocnostmi.

Tak je to, ó, lidé. A proto, že se ještě nikdy nenašel člověk, který by byl naprosto poctivý a spravedlivý, protože ještě nikdy nevydala tato zem tak statečného člověka, Jenž by se nebál zlých mocností, nebyla nalezena cesta, která by vedla k sblížení mezi všemi lidmi žijícími v pralesích i na planinách.“

Kabiri si v zápalu vyprávění nepovšiml, že mnozí posluchači se usmívají. Byli to ti, kteří viděli jiné kraje a jiné lidi. Byli to i ti, kteří měli příležitost chodit do misionářské školy anebo prožili krvavé chvíle v poslední válce národů celého světa.

„To všechno, co jsem vám vyprávěl o pralese leopardů i o praotci stromů, je pravda, kterou náš lid zdědil po předcích. A řekněte sami: je mezi vámi někdo, kdo by se odhodlal nalézt cestu k posvátnému stromu?“

„Já!“

Kabiri strnul. Položil otázku tak, jak ji svým posluchačům kladl už několik desítek let, a nikdy nečekal na odpověď, protože byl přesvědčen, že by se jí nikdy nedočkal. A dnes… dnes?

V hlavě mu zavířilo. Stalo se něco ohromujícího a neskutečného, jeho stařecké rty se zachvěly, zmateně se rozhlédl a zabreptal: „Kdo promluvil?“

„Já, veliký Kabiri!“

Kouzelník nevěřil svým očím. Viděl usmívajícího se mladého a odvážného bělocha Marcela Denana. On se opovážil porušit slavnostní okamžik a dát odpověď na nikdy nezodpověděnou otázku. Kabiri přelétl pohledem shromáždění a k svému překvapení spatřil vedle tváří starých lidí, v nichž se zračily nejistota a strach, tváře vyjadřující pouze údiv a, ó, hrůzo, některé se i usmívaly. Ty úsměvné tváře patřily většinou těm, které běloši naučili ve školách číst a psát.

„Ach, tihle běloši!“ vydychl a zlobně se zahleděl na Denana.

Náhle si uvědomil, že musí zachránit svou důstojnost. Běloši mívají prapodivné nápady. Někdy hovoří jenom proto, aby člověka pozlobili, někdy také proto, že si neuvědomují dosah svých slov. Cítil, jak se na něho upírají zraky všech přítomných, a v řadách mladých lidí, kteří měli být přijati mezi dospělé, zpozoroval neklid.

„Ty, který jsi naším hostem, tvrdíš, že chceš najít cestu přes prales? Proč?“

Vyslovil svou otázku a přistihl se, že je velmi zvědav na odpověď. Vždyť znal tohoto mladého bělocha a věděl, že není takový chlubil, aby se považoval za naprosto poctivého, spravedlivého a statečného. Kdyby se přiznal k takovým vlastnostem, urazil by všechny obyvatele Katoly, protože by se nad ně nehorázně povyšoval.

„Abych nalezl cestu, která by vedla k sblížení lidí žijících v pralesích i na planinách.“

Shromáždění zašumělo. Mladý běloch, jenž večer vstoupil na poradní prostranství v doprovodu třinácti masek pralesních duchů, přichystal účastníkům slavnosti nové překvapení, které přijali s různými pocity. Staří byli většinou zmateni, dospělí mužové a mladíci byli roztrpčeni a ženy se dívaly na bílého hosta s obdivem.

„Nikdo tu cestu nenalezne!“ vybuchl Kabiri.

„Naleznu ji já. Naleznu ji, když mi ji mladí a stateční mužové tohoto města pomohou hledat.“

„Hong!“ zahučelo nyní shromáždění. V tom jediném slově byl soustředěn údiv smíšený s pochvalou. Muže po Denanově odpovědi okamžitě opustila zatrpklost a zmatek starých lidí se uklidnil. Chlapci, kteří čekali na své přijetí mezi dospělé, odtrhli pohledy od hvězdné oblohy a zahleděli se dychtivě na mluvčího. Náčelník Dilola si přitiskl klouby pravé ruky na zuby a v duchu zanadával. Včera Denanovi odmítl dát nosiče a on ho zaskočil. Upozornil ho, že se odvolá k lidu. Už to ani nemusel dělat, protože si vyvolil až příliš vhodnou chvíli k provedení svého plánu.

Kabiri se rozmýšlel. Má bojovat v duchu staré báje? To by nebyl dobrý boj. Věděl však, že se nemůže bez námitek smířit s Denanovým prohlášením. Použil lsti.

„Jako host jsi vzdal poctu našim mužům. Tvrdíš, že bez jejich síly, chytrosti a statečnosti by ses neobešel. A to je dobrá řeč. Jenomže nikdo z našich mladých bojovníků nepůjde do cizí země, kde je pro ně na každém kroku přichystané nebezpečí. Není mezi námi nikdo, kdo by ten les znal.“

„Je!“ odpověděl s úsměvem, ale s důrazem Denan. Nové zahučení údivu proběhlo shromážděním.

„Kdo?“

Marcel ukázal prstem na sedícího Safuku a prohlásil: „Sedí mezi vámi v řadě. Je to moudrý Safuka, jenž se před mnohými lety odvážil do pralesa leopardů. Nedošel až k praotci stromů, protože ho leopard poznamenal svou tlapou na pravé tváři. Byly doby, kdy lidé nechtěli jeho vyprávění věřit. Safukovo tělo poznamenala léta. Nepoznamenala však jeho paměť. Ta je dobrá a já věřím, stejně jako vy všichni v skrytu věříte, že je i pravdivá.

Dovol, ctihodný Kabiri, abych ti položil otázku. Jsi jedním z nejstarších a nejmoudřejších kouzelníků této země. Vy, moudří lidé, hovoříte mezi sebou svou tajnou řečí pomocí dřevěných bubnů. Znáte se, přestože jste se nikdy neviděli. A znáte se, i když jste vzdáleni od sebe mnoho týdenních pochodů. Pověz mi, Kabiri, slyšel jsi za svého života jméno kouzelníka Kalafy?“

Překvapený Kabiri zavzpomínal a pak podle pravdy prohlásil: „Slyšel.“

„Kde žil tento kouzelník?“

Kabiri rozezvučel navyklým pohybem prstů struny svého hudebního nástroje a potom stařeckým hlasem zamumlal: „V pralese leopardů.“

Denan v duchu zajásal. Potřeboval však své vítězství utvrdit.

„Dovol mi, ctihodný, ještě otázku. Hovořil jsi o tomto vzdáleném kouzelníku před svým lidem?“

„Kabiri nikdy nehovoří o věcech tajných. A tohle jsou věci posvátné víry.“

„Děkuji ti.“ Denan se uklonil a pak se obrátil k naslouchajícímu a zvědavému lidu s otázkou: „Slyšel někdo z vás jméno kouzelníka Kalafy?“

Několik hlasů potvrdilo, že ano.

„Od koho jste to jméno slyšeli?“

Jeden ze starých vesničanů se přihlásil: „Když byl mlád, vrátil se Safuka z veliké cesty se znetvořenou tváří. Ten o něm mluvil.“

Marcel se zaradoval. Vítězství bylo jeho.

„Nuže, ó lide! Všichni jste slyšeli tvrzení, že Kabiri nemluví o věcech posvátných. Zná kouzelníka Kalafu z pralesa leopardů, avšak nikdy o něm před vámi nehovořil. Jsou mezi vámi někteří, kteří zaslechli Jméno tohoto kouzelníka z úst Safuky, jenž se s ním setkal v tajemném pralese. Vidíte tedy, že Safuka, který je z vašeho rodu, pralesem putoval. Jeho vyprávění bylo tedy pravdivé. Člověk může projít nepřátelským lesem, nejde-li sám.“

„Je tam příliš mnoho nebezpečí!“ vyjekl náčelník Dilola.

„Jistěže je. Na všech neznámých cestách a místech čeká na poutníka nebezpečí. Ale já se táži Safuky, o kterém vím, že velmi miluje svého vnuka, zda by souhlasil s tím, aby jeho vnuk dokončil cestu, kterou se on pokusil vykonat před několika desítkami let?“

Ticho, které se po Denanových slovech rozhostilo nad poradním prostranstvím, bylo přerušováno praskotem hořících pepřovnikových polen, rychlým dechem všech přítomných a táhlým voláním sov, hledajících v hvězdné noci svou kořist. Nastal rozhodující okamžik.

Safuka se chvíli nepohnul. Byl příliš zaražen Marcelovou otázkou. Zahleděl se na kruh sedících mužů a pohladil pohledem urostlého mladíka, jehož tváře byly pomalovány hlinkou. Pohledy se střetly. Starcův byl pátravý, úzkostný a plný lásky. Mladíkův vzrušený, dychtivý a plný bojovnosti. Ještě nebyl přijat mezi dospělé, ještě k jeho uznání chybělo několik dlouhých minut, a jíž se o něm hovořilo před celým shromážděním.

Košíkář povstal ze své stoličky. Rozhlédl se po přítomných, zavadil pohledem o mladého bělocha, k němuž náhle pocítil nevýslovnou vděčnost. Vždyť Denan několika otázkami dokázal to, co se těmi nejpravdivějšími slovy jemu za celý dlouhý život nepodařilo: přesvědčit své rodáky. Uvěřili mu. Vzrušením rozhodil paže, pak pohlédl na náčelníka, na kouzelníka a konečně promluvil. „Kdyby si Denani pro svou budoucí pouť vybral mého vnuka Saka, kterého miluji víc než svůj život, a kdyby si Sako přál jít s ním do pralesa leopardů, nebránil bych mu a řekl bych mu na cestu všechno, co jsem na své pouti zažil. Až by byl na cestě, byl bych stále s ním ve vzpomínkách a žádal bych Nzamiho, největšího mezi dobrými duchy, aby jeho kroky doprovázel dobrým kouzlem. To tvrdím já, Safuka, který hovořil v době svého mládí s kouzelníkem Kalafou, kterého náš moudrý Kabiri zná.“

„Huíííííí-uah-ua!“ zaječel mladý hlas z kruhu pomalovaných chlapců. Sako vyrazil svůj první bojový výkřik. Neovládl se. Nemohl se ovládnout. To, co slyšel, byla nejkrásnější slova. Kolikrát mu jeho děd vyprávěl o svém putování nejen po pralese, ale po celém kraji. Vyprávěl o tom, jak razil cestu bělochům v lesním porostu při mnohých poutích, hovořil o zvycích jiných rodů, kmenů a národů. Když ho učil plést košíky, vždycky vzpomínal na slavné doby svého statečného národa.

Přísný pohled náčelníkův zchladil mladické nadšení. Avšak náčelník se mohl mračit jak chtěl. Sako byl přesvědčen, že si rázem získal úctu u všech mladých mužů, kteří s ním vyrůstali. A nejen u těch, ale u všech vesničanů.

„Slyšeli jste odpověď. Byla jasná. Vždycky mi můj otec vyprávěl, že katolský lid a Balundové vůbec jsou velice stateční. Děkuji Kabirimu za jeho vyprávění, Safukovi za jeho pochopení a jeho vnukovi Sakovi za jeho nadšení. Vy všichni, kteří jste přítomni, přijměte můj dar. Až slavnost dospělosti skončí slibem mladých lidí, přineste všechno své palmové víno a prosné pivo, které vám zaplatím. Dnes budou nad Katolou znít zpěvy až do svítání a hudebníci si budou vzpomínat na nejveselejší a nejbojovnější zpěvy. Vidím vás.“

Denan ukončil tradičním pozdravem kraje. Ujistil je svou úctou a tím ukončil i svou řeč.

Starosta Dilola povstal. Zdvořilost žádala, aby odpověděl a poděkoval jménem svého lidu. Byl trochu zmaten, ale s podivem poznával, že proti tomu mladému bělochu nechová nepřátelské city. Pravda, byl roztrpčen jeho snadným vítězstvím, avšak výsledek stejně závisí na dalším Jednání. A to bude střízlivější a méně nadšené, protože se blíží doba polních prací, celá rada starších o tom rozhodne.

„Dnes jsme byli svědky události, jaká se při slavnosti dospělosti dosud v Katole nepřihodila. Jsem hrdý na to, že naši mladí lidé jsou stateční. Sako to svým výkřikem vyznal za všechny. Nadšené mládí však je třeba spojit s rozumem stáří. O tom si rada starších s naším bílým hostem a mladými lidmi pohovoří. Přijímám jménem svého lidu Denanův dar, za který mu náš lid věnuje jednoho skopce.

Nyní se ptám moudrého Kabiriho, zda skončil svou řeč?“

Kouzelník přikývl a pozvedl paže k obloze.

„Nuže, vyprávění je skončeno. Proto nyní vy, kteří máte být přijati mezi dospělé, odpovězte na mé otázky.“

Mladí se otočili čelem k radě starších. V rukou drželi posvátné pruty, které po složení slibu chlapci vymění za štíty a oštěpy, děvčata za vřetena.

Dilola si prohlédl obě skupiny a pak se zvýšeným hlasem otázal: „Jste připraveni chovat se vždycky tak, jak vás učili vaši rádcové?“

„Jsme, ó náčelníku.“

„Budete ctít radu starších?“

„Budeme.“

„Budete pomáhat ve stáří svým rodičům?“

„Budeme.“

„Budete poslouchat zákony svého rodu?“

„Budeme.“

„Budete, když to bude třeba, bojovat za práva svého rodu?“

„Budeme.“

„Chcete ctít zvyklosti svého lidu?“

„Chceme.“

„Chcete ctít víru svých předků?“

„Chceme.“

„Nuže jděte a přijměte z rukou svých rodičů, příbuzných nebo vychovatelů znaky toho, že z chlapců se stávají muži a z děvčat ženy.“

Kruh diváků se rozvlnil. Otcové přistupovali ke svým synům a odevzdávali jim štíty a oštěpy, matky dcerám vřetena. Před přijetím znaků dospělosti luskli si navzájem prsty na pozdrav a pronesli tradiční pozdrav dospělých: „Vidím tě.“

Chlapci a děvčata se znovu seřadili před radou starších. Nyní přicházela rozhodná chvíle. Potvrzení slibu. Přísaha života.

Kouzelník Kabiri povstal. Jeho prsty, zachycené o struny hudebního oblouku, se chvěly stejně, jako se zachvíval jeho hlas.

„Jsem už stár, je možné, že toto je poslední slavnost dospělosti, kterou se svým lidem prožívám. Vždycky jsem každého učil, aby našel cestu k pravdě a poctivosti. Vaši rodiče skládali přede mnou stejný slib jako vy. A já se vás nyní ptám: Dodržíte všechno to, co jste slíbili svému náčelníku a radě starších?“

„Dodržíme!“ zaburácelo halasně prostranstvím, až pralesní hradba kolem městečka Katoly vrátila ozvěnou tento výkřik plný příslibu.

Kabiri se usmál. Tak to bylo správné. Tak tomu vždycky muselo být. Slib musel být tak silný, aby ho slyšela okolní příroda, které vládli mocní duchové.

„Nuže, slyšeli jste svůj vlastní hlas. Vrátili vám ho duchové lesa, v jehož středu jste se v osamění učili moudrosti svých předků. Nyní vy, kteří zastupujete duchy lesa, sundejte své masky a podívejte se dospělým lidem do obličeje, protože já, Kabiri, podle starých zákonů našeho lidu potvrzuji, že z chlapců se stali muži s právem poradního hlasu a z dívek ženy s právem vdavek. Rokování je skončeno.“

Balili, hlavní vychovatel, vystoupil před radu starších.

Za ním se seřadili mužové, oblečení do třinácti měsíčních masek.

„Sejměte posvátné obličeje!“ rozkázal Balili.

Třináct mužů sňalo masky. Kouzlo pralesních duchů bylo zlomeno.

„Pozdravte nové muže a ženy!“

Třináct mužů pozvedlo fantastické masky do výše. Tehdy uhodili mladíci svými oštěpy do proutěných štítů, dupli pravým chodidlem o udusanou půdu a vzkřikli své:

„Ho!“

A děvčata v touž chvíli zdvihla pravicí svá vřetena obtočená bavlnou, pleskla chodidly levé nohy o zem a vzkřikla své: „Ho!“

Po nich to opakovalo celé shromáždění a taneční bubny se rozezvučely. Posvátnost okamžiku zmizela. Zbývají už jen chvíle pro radostné tance a zpěvy, pro pití palmového vína a prosného piva a pro pečení celého skopce na rožni. Zpěv nad Katolou i hlas lokali oznamovaly celému kraji, že slavnost dospělosti je u konce.

NÁVŠTĚVA U ADMINISTRÁTORA

„To, co jste mně řekl, je velmi zajímavé. Opravdu velmi zajímavé. Jenomže…“

Pan Lessier, administrativní úředník belgické vlády v městečku Katole, se odmlčel. Zabafal z černého doutníku, odehnal péřovým vějířem dotěrnou mouchu a zasněně se usmál. Prodlužoval hovor, jak mohl. Hovořil vlastně už téměř půl hodiny pouze v náznacích. Bavilo ho to. Vždyť v tomto zapadlém kraji se člověk málokdy dočká zábavy. A mladý kupec Marcel Denan ho svým ztřeštěným plánem opravdu pobavil.

Pan Lessier se domníval, že je sám člověk zkušený. Podle evropského měřítka jím skutečně byl. Jeho služební úřední cesta byla dlouhá a křivolaká. V belgickém Kongu žil už pět let a za tu dobu vystřídal čtyři administrativní místa. Za půldruhého roku pobytu v Katole se setkal s Denanem podruhé. Avšak jako administrativní úředník měl rád pohodlí a toho se mu v Africe nedostávalo. Ne snad proto, že by měl mnoho práce, ale zdejší podnebí mu nesvědčilo a chyběla mu společnost.

Nyní ho z nudy vytrhl Denan. Administrátor nevěděl, že jeho návštěvník ho v duchu posílá ke všem čertům. Litoval, že mu musel prozradit svůj plán. Nemohl se však tomu vyhnout. Potřeboval odvést z Katoly několik pracovních sil a o těch musel administrativní úředník vědět. Marcel byl přesvědčen, že kdyby prohlásil, že jde do Angoly severní nebo jižní cestou, neměl by administrátor námitek. To byly cesty obchodníků. Rozhodně však jako každý byrokrat bude proti pokusu, který byl nový.

V okamžiku, kdy zaslechl administrátorovu výhradu: „… jenomže…,“ poznal, že nastávají potíže.

„Dopovězte, pane Lessiere.“

„Tak, ach ano. Dopovím. Váš plán má háček. Vidím, že vaše cesta není obchodní. Má být jaksi objevitelská. Mohu vám sdělit, že se můžete podívat na kteroukoli mapu Angoly z posledních let a poznáte, že celé území je zmapováno. Pravda, sem tam jsou nějaké nesrovnalosti ve vyznačení toku řek, ale letecké snímky byly kartograficky zpracovány dobře. Avšak, i kdyby nebyly, řekněte mi upřímně, máte povolení angolské vlády k badatelské cestě na jejím území?“

„Angolská administrativa by mně rozhodně nekladla překážky, ani mi nevytýkala překročení předpisu, kdyby cesta byla úspěšná.“

„A nebude-li? Já, jako představitel státní moci, nesu za vás odpovědnost. A nejen za vás, ale za všechny muže, které z Katoly odvedete. Tím, že spravujeme toto území, jsme celému světu slíbili, že se o jeho lid budeme starat. A to je všechno.“

Marcelovi se chtělo náhle křičet, že tu odpovědnost zná. Zná péči, jakou administrativní úřady věnují černému lidu Konga. Chtěl by mu říci o krvavé historii civilizačních metod, o kterých se dočetl v dějinách Afriky, o nedostatečném školství, o hladových mzdách. Cítil s lidem, mezi kterým se narodil. Věděl však, že by si uškodil, protože příslušníci administrativní správy tohle těžko chápou a neradi slyší. Odpověděl zcela jinak.

„To, co říkáte, je pravda. Ale podle zdejších zákonů jsem plnoletý. Za své činy nesu plnou odpovědnost já. Vím, že máte mnoho starostí. Vím, že by vám některá má chyba mohla způsobit nepříjemnosti. To, co jsem říkal o objevení nové cesty, byl jenom takový nápad. Nuže, pane Lessiere, oznamuji vám, že jdu do Angoly na obchodní cestu. Protože do vesnic, kam mířím, nevede sjízdná silnice, půjdu pěšky. Co tomu říkáte?“

Administrátor se nepatrně usmál. „Zaskočil jste mě. Budiž. V obchodní cestě vám bránit nemohu, jenom vás varuji. Jste schopný mladý člověk a bylo by vás škoda, kdyby se vám něco přihodilo. Potíž ovšem bude s nosiči. Dilola vám je rozhodně nedá.“

„Neřekl jsem vám všechno, pane Lessiere. Pro svou cestu jsem získal už deset lidí.“

„Přihlásili se dobrovolně?“

„Dobrovolně, když jsem jim nabídl slušný plat.“

Administrátor chvíli mlčel. Zamyšleně hleděl otevřeným oknem k západu. Odložil svůj věčný doutník a pak se otázal: „Co učiníte, když se rozhodně postavím proti vaší cestě?“

„Půjdu sám.“

„Tak, hm, půjdete sám. Nuže, tam máte psací stroj. Podepište mi prohlášení, že jste mne požádal o povolení obchodní cesty do angolského území a že s sebou hodláte vzít jako zaměstnance katolské občany, které jste získal. A vyjmenujte je.“

Když bylo prohlášení napsáno, pan Lessier je pečlivě pročítal. Pak se otázal Marcela: „A kdybyste se nevrátil, komu mám sdělit, že jste skončil svou pouť? Abych se vyjádřil slovy zdejšího lidu, kdo se má dovědět, že jste odešel na dalekou cestu bez návratu?“

Marcel se zarazil a pak vážně odpověděl: „Pane Lessiere, nemám příbuzné. Rodiče zemřeli. Stane-li se mi něco, oznamte, že jsem chtěl proniknout neprobádaným územím. Pokud jde o mé povinnosti k administrativní správě, jsou splněny. Daně mám zaplacené. Kdyby se stalo, že stejný osud jako mne by potkal ostatní členy výpravy, rozdělte zboží, které zde zanechám, jejich rodinám. Prodejte auto a za stržené peníze pošlete některé děti do školy. To je všechno.“

Administrátor se zasmál a pak řekl: „Ne, to není všechno. Na něco jste zapomněl. Jak to bude s dědickou daní?“

Nyní se musel zasmát i Denan. Náhle k tomu suchému muži pocítil srdečný vztah. Vždyť ten člověk, kterého šel navštívit s obavami, mu podává pomocnou ruku.

„Vím, že při jejím propočítávání budete spravedlivý. Jste poctivec.“

Administrátor neodpověděl. Zazvonil a do místnosti vstoupil černý úředník. Administrátor mu předložil Denanovo prohlášení.

„Pane Bankole, přečtěte si toto prohlášení a podepište je jako svědek.“

Bankole, z kmene Balunda, přečetl prohlášení a jeho obličej trochu zešedl.

„Je to míněno vážně?“ otázal se nejistě.

„Vážně.“

Pan Bankole zavrtěl nespokojeně hlavou. Velice se chlubil tím, že má vysoké vzdělání, nikdy by nepřipustil, že v skrytu mysli si není jist, zda všechny pověry, které pochytil za svého mládí, nemají opodstatnění. Pokrčil rameny, vyňal z kapsy svého bezvadně vyžehleného černého kabátu zlaté plnicí pero a podepsal.

Administrátor podal Denanovi ruku. „Zlomte vaz,“ řekl prostě.

Bankole se při loučení na Marcela podíval pohledem, který říkal: „Jak jsi hloupý, bělochu. Moudrost našich kouzelníků je veliká.“

ODCHOD Z KATOLY

Nad Katolou se rozzářilo slunce. Vyhouplo se jako obvykle náhle na východě a změnilo kratičké africké svítání v jasný den.

Katolští občané se probudili do denního života. Den bude opravdu rušný, protože se na cestu vypraví safari, karavana mladého bělocha Marcela Denana. Včerejší rada starších dala konečné svolení.

V Safukově chatě, kde bydlel mladý Sako se svou sestřenicí Jolou, bylo ticho. Starý Safuka třesoucíma se rukama sháněl a znovu prohlížel všechno, co jeho vnuk jako řádný bojovník musí mít s sebou. Už podesáté se přesvědčoval, zda ostří jeho krátkého oštěpu a ocelové špičky šípů jsou dost ostré a pružná tětiva z rákosového vlákna na luku dost napjatá.

Pak zvedl prkno, které mu sloužilo za lože. Pod ním kus tvrdé vydělané buvolí kůže zakrýval prohlubeninu v zemi. Tam měl starý košíkář nejcennější poklady. Plechová krabice skrývala ocelové hodinky s niklovým řetízkem, několik zlatých desetifranků – výtěžek celoživotní práce – a podivný talisman na koženém řemínku. Ten talisman Safuka ve svém životě nikomu neukázal. Byl vyřezán z tvrdého ebenového dřeva a znázorňoval hlavu pardála s otevřenou tlamou. Když mu ho kdysi Kalafa zavěšoval kolem krku, řekl, že ho smí nosit jedině tak dlouho, dokud neprojde pralesem leopardů. Snad proto nedošel Safuka na zpětném pochodu úhony.

A nyní přišel čas. Ten talisman bude viset na krku jeho vnuka Saka v okamžiku, kdy vstoupí na obávané území.

Jola balila do šátku placky z maniokové mouky; ještě v noci je pekla. Dobře je promastila palmovým olejem a pomazala medem. Pokládala jednu na druhou, až z nich vznikl veliký bochník, a ten zabalila do palmového listí. Chvílemi zvedla od práce oči a povzdechla. Měla bratrance ráda a obávala se, že ho vidí naposledy. Neslyšela od místních starých žen kromě ustrašených řečí nic jiného.

„Kdy se vrátíš. Sako?“ otázala se, ač dobře věděla, Jednají-li muži, že mají ženy mlčet. Tak ji to učily staré moudré ženy.

Sako se neurazil. Byl ještě příliš chlapcem, než aby jednal jako pyšný muž.

„To, Jolo, nevím. Až dokončíme cestu, tak se vrátím. Možná že za dva měsíce, možná že po dvou dešťových obdobích.“

„Víš, Sako, bojím se. Však se zeptej dědečka. Ten v tom strašlivém pralese byl.“

„Byl a vrátil se.“

„Vrátil, ale pardál ho poznamenal a jen kouzelník mu vrátil život.“

„Pardál ho poznamenal, protože dědeček šel sám. A kouzelník mu zachránil život, protože dědeček byl velmi nemocen, když přišel do vesnice. A my jsme se v táboře mladých učili, že nemocný člověk hledající pomoc je nedotknutelný, i když je to nepřítel.“

„Sako, umíš dobře zacházet s oštěpem?“

„Co to mluvíš, ty hloupá, což jsem nebyl přijat mezi dospělé?“

Jola se trochu zastyděla, ale chtěla mluvit. Jenom mluvit, aby se nedala do pláče, až se bude loučit, protože jako dívka, které bylo už dovoleno vdávat se, dala by pláčem najevo svou slabost.

„A až se vrátíš, Sako, co mi přineseš z cesty?“

„He, už jsi jako všechny ženské. Hned ti mám něco přinést. To víš, že ti přinesu. Za to, žes mi napekla tolik placek a udělala pěkné pouzdro na můj nůž, přinesu ti tu nejkrásnější pardálí kožešinu toho největšího leoparda z pralesa leopardů. Stačí ti to?“

Jola vydychla údivem. Starý Dafuka se vážně zahleděl na vnuka.

„Poslyš, Sako, neslibuj. S pardálem se nemůžeš dát tak lehce do boje. Musíš mít jistou ruku a nesmíš minout cíl. Pardál je strašný a někdy skáče ze zálohy. Podívej se na mou tvář, kterou tak dobře znáš, ještě jednou. Říkám ti, buď na cestách opatrný, a mohu-li ti poradit, jako že mohu, bude dobře, když budeš poslouchat toho bělocha. Je to rozvážný a statečný muž. Má také dobré zbraně a vždycky, když mu budeš nablízku, budeš ve větším bezpečí. Jde vás celkem jedenáct. Jedenáct statečných a obratných mužů může projít pralesem, kterým já neprošel. A něco ti dám. Podívej se.“

Safuka ukázal vnukovi talisman pardálí hlavy.

„Co je to, dědečku?“

„Talisman z pralesa leopardů. Dostal jsem ho od kouzelníka Kalafy. Chránil mě na zpáteční cestě. Možná že bude chránit i tebe.“

„Běloch Denan říká, že talismany nemají moc.“

Safuka se trochu zaškaredil, ale pak rozkázal: „Vezmi si ho! Nevíš, k čemu to bude dobré.“ K sobě pak zabručel: „Talismany nemají moc. Nu snad nemají, ale jsou-li někým darovány, mají moc vyvolávat vzpomínky.“

Sako srovnal veškerou svou výzbroj na starou bednu u dveří chaty a prohlásil: „Půjdu k Batelovi. Musíme si pohovořit, než nás běloch zavolá.“

V tom se ozval táborový buben. Svolával lid k shromáždění. Doba odchodu se přiblížila.

Sako popadl své zbraně, uzel s plackami, talisman a štít a vyběhl na poradní prostranství. Ze všech stran se scházeli lidé, aby se rozloučili s výpravou.

Z Denanovy chaty přinášeli muži zavazadla, která s ním minulého dne připravovali. Každé z nich mělo číslo a předem bylo určeno, kdo je ponese.

Denan prohlížel svou malou karavanu a v duchu litoval, že se nepokusil najmout víc nosičů. Deset lidí se mu zdálo být málo. Začal vyvolávat jejich jména.

„Logo?“

„Zde jsem, pane.“

Před Marcela se postavil mohutný, silný muž, jehož paže se honosily ohromnými svaly. Logo byl známý silák a lidé pracující s ním v lese tvrdili, že zvedne nad hlavu poleno železného dřeva, které tři dospělí muži nepozvednou. Jeho malá hlava s mohutnou šíjí se ztrácela mezi rozložitými rameny. Byl veliký dříč, ale malý myslitel. Dovedl dobře zacházet se sekerou a rozuměl dřevu. Za tyto schopnosti a za to, že ponese jako nosič jedno z Denanových zavazadel, měl dostat denně desetkrát lépe zaplaceno než při své dřevorubecké práci.

Logo nadšeně přijal. Lesních duchů se nebál, protože přes dvacet let spal v lesích třeba jenom na poraženém kmenu. To znamená, že se nebál ani divoké zvěře, ani hadů.

Logo s sebou přivedl Denanovi další tři nosiče: Situ, Luši a Lubaktlu.

Marcel po řadě vyvolával jejich jména. Stáli před ním silní, svižní neteční k okolí, s nabroušenými sekerami a krátkými noži za pasem. Jim bylo lhostejné, do kterého lesa půjdou. Jít bažinatým pralesem nebo lesem rostoucím na horách s obyčejným nákladem je práce mnohem pohodlnější než kácet stromy a tahat se s poraženými kmeny. Ani oni se nebáli lesních duchů přestože džu-džu, který vyvolává bouři a vichřici bola-bola, jim naháněl strach.

Všichni tři, stejně jako Logo, byli ženatí, ale prožili dlouhé měsíce v lesích na sezónních pracích, a tak jejich manželky a rodiny nebudou pociťovat jejich odchod jako křivdu už proto, že plat byl víc než dobrý.

Pak přišli na řadu lovci: Rapa, Buluka, Kalala a Mušibu.

Tito čtyři muži neměli tak rozložitá ramena jako dřevaří, ani svaly tak mohutné. Každý pohyb jejich údů vyvolával dojem, že se jim pohybují pod kůží tencí, ale velmi mrštní hadi.

Rapa byl znám jako výtečný lovec slonů. Ve svých téměř čtyřiceti letech dovedl stejně zdatně zacházet s oštěpem jako s lukem či nožem na vrhání. Též z pušky dobře střílel. Znal celý vůkolní kraj a došel až k moři, na pobřeží Angoly po jižní cestě. Domnívá se, že tamní pralesy nebyly o nic lepší, než bude pověstný prales leopardů, přes který cesty nevedou.

Buluka byl malý chlapík, avšak úžasně mrštný. Při výročních slavnostech, kdy muži spolu zápasili, dokázal položit na zem mnohem těžší a silnější muže, než byl sám. Jeho hadovité pohyby a jistota jeho šípů byla příslovečná. Dovedl zastřelit hrdličku v letu a dokonce za šera několikrát sestřelil netopýra. Duchů a lidí se nebál. Jediná bytost, která mu směla poroučet a před jejímž jazykem utíkal do lesa, byla jeho žena, dcera náčelníka Diloly. Proto s takovým nadšením přijal nabídku na dalekou cestu, která mu přinese peníze, možná slávu, třeba i smůlu, snad i smrt, ale určitě mu přinese klid od řečí hašteřivé ženy.

Ta nemohla protestovat, byla by hanba, kdyby se náčelníkův zeť výpravy nezúčastnil. Marcel volil dobře, protože Bulukova účast zavazovala i náčelníka.

Kalala byl zamračený lovec a nemluva. Dovedl vystopovat jakoukoli zvěř a někteří zasvěcení lidé, kteří se s Kalalou častěji stýkali, tvrdili, že rozumí řeči opic, krokodýlů, šakalů a ptáků. Skutečně Kalala dovedl při čekání zvěř mistrně vábit. Nikdy se nevrátil, z lovu bez úlovku.

Rodina mu před lety zemřela při epidemii neštovic. Bydlel dříve v malé odlehlé vesničce, kam se nedostala ani lékařská výprava, která očkovala všechny obyvatele belgického Konga. Kalala jediný zbyl, a když přišel do města ohlásit neštěstí, které postihlo jeho rodovou ves, administrátor ho nechal okamžitě sebrat četnictvem a odvést do nemocnice v Kanda-Kanda, aby lékaři zjistili, zda není nositelem neštovicové nákazy. Než byl Kalala propuštěn, jeho rodová vesnice, kde se pod střechami hliněných domků rozpadávala těla zemřelých, byla spálena se vším všudy, dokonce i s domácími zvířaty.

Od těch dob Kalala zatrpkl. Téměř s nikým nehovořil, s nikým se nepřátelil a neoženil se již. Konal své povinnosti lovce, dostával za úlovky zaplaceno a platil svou daň. Někdy ho Katolští přistihli, jak si hraje s malými dětmi, směje se na ně a vyrábí jim všelijaké drobné hračky. Ale vždy se jaksi před dospělými zastyděl a okamžitě odešel.

Říkali, že zlá nemoc, která navštívila jeho rodovou vesnici, mu vzala také jeho devět dětí. A tak si Kalala ve svých padesáti letech vysloužil přízvisko Kama bunu – což v překladu značí Smutné srdce.

Kalala přijal nabídku na safari, protože mu bylo lhostejné kde žije. Viděl ve své rodné vesnici příliš mnoho hrůzy, než aby se obával leopardích lidí nebo pitvorných duchů.

Nu, a nakonec zde byl lovec Mušibu, velmi společenský člověk, dobrý tanečník i zpěvák. Jediná taneční zábava v okolí se bez něho neobešla. Byl oblíben u všech mladých dívek, které už pomýšlely na vdavky. Ale jejich matky se dívaly na lovce Mušibu jako na nespolehlivého mladého muže, který snad jednou bude opravdu zkušeným lovcem, ale zatím není zárukou štěstí jejich dcer.

Mušibu byl šibal. Prováděl různé neplechy a bavil vesničany celé večery. Dovedl napodobit hlasy všech zvířat, což ostatně patřilo k jeho povolání, ale dokázal to tak mistrně, že v rychlém sledu za sebou vydával zvuky tak, jako by se zároveň ozývalo několik různých zvířat najednou. Mušibu uměl napodobit i hlasy lidí a pitvorně zkroutit svou postavu i obličej, že byl k nepoznání. A přesto, že byl mlád, znal různá nářečí balundského jazyka. Kde se v něm tyto schopnosti vzaly, nikdo nevěděl. Starý kouzelník Kabiri tvrdil, že se Mušibu narodil v noci, kdy jasné kolo měsíce najednou začalo na obloze mizet ve chvílích, kdy jeho matka očekávala jeho příchod, a v okamžiku, kdy se narodil, měsíc znovu zazářil plnou svou tváří. Prostě přišel na svět při zatmění měsíce a takoví chlapci prý jsou gri-gri, čili nedotknutelní. Zlé mocnosti nad nimi nikdy nezvítězí.

To byla veliká přednost. Avšak mladý lovec Mušibu dovedl provádět nevídaná kouzla. Uváděl diváky v údiv i v pověrečnou hrůzu, přesto, že se jim sám smál a říkal, že to všechno, co provádí, je docela obyčejné kouzlo zručnosti. Dovedl ve své dlani nechat zmizet ořechy, pomeranče i banány. Nechat zmizet vodu v kalebasu a přelít ji, aniž by se kalebasu dotkl, do jiného, který divák držel před sebou. Uměl chodit po rukou stejně dobře jako po nohou, výtečně šplhal na stromy a jediným odrazem od země dokázal několik přemetů ve vzduchu.

Byl všude radostně vítán, protože se vždycky dovedl postarat o zábavu.

Do Marcelovy výpravy vstoupil z vážného důvodu. V sousední vesnici se několikrát setkal s hezkou dcerou místního tkalce a rozhodl se, že se s ní ožení. Dívka si Mušibu rovněž oblíbila a mladý lovec a kejklíř začal přemýšlet na vlastní domácnost. To stojí peníze a Denanova nabídka byla příliš lákavá, než aby jí odolal. Duchů se nebál, přestože nedovedl číst a psát a byl vychováván v pověře jako většina jeho vrstevníků. Právě pověra mu dodávala sílu. Což se nenarodil v noci, kdy došlo k zatmění měsíce? Byl tedy chráněn proti vlivu jakýchkoli zlých mocností.

Tak asi vypadali čtyři dřevaři a čtyři lovci. Počet účastníků výpravy doplňovali zástupci katolské mládeže, Sako a Batela.

Marcel Denan si prohlížel členy své safari. Byl spokojen. Vesničané kolem nich utvořili veliký kruh. Nastala chvíle loučení. Musel promluvit.

„Katolský lide! Všichni víte o včerejším rokování. Na dnešní den byl určen odchod. Ptám se proto těch, kteří mne mají doprovázet, zda od včerejšího večera nezměnili své rozhodnutí.“

Kupodivu to byl mlčenlivý Kalala, který odpověděl první: „Nerozmyslel jsem se. Jsem tvůj muž.“

„Přeje si někdo z příslušníků jejich rodin něco říci?“

Nikdo se nepohnul. Marcel se otočil k Dilolovi: „Změnila rada starších nebo někdo z příslušníků rady od včerejšího večera svůj názor?“

„Ne,“ řekl prostě starosta.

A konečně se Marcel obrátil ke Kabirimu. Poklonil se, luskl prsty, jak se sluší před nejstarším a nejváženějším mužem kmene, a otázal se: „A ty, ctihodný, věříš, že tito mužové jsou tak stateční, silní a poctiví, aby při spojení své síly a chytrosti mohli projít pralesem leopardů?“

„Věřím.“

„Nuže, lidé, všichni jste slyšeli. Není námitek, není překážek. Každý z nás má schopnosti najít praotce stromů. Vydáme se na cestu a věřím, že to bude cesta dobrá.“

„I já tomu věřím.“

Všichni zpozorněli. Hlas, který promluvil, patřil administrátoru Lessierovi, který se k velikému shromáždění přiblížil nikým nepozorován.

Přistoupil k Marcelovi a prohlásil: „Přišel jsem se podívat na chlapíky, které jste si vybral. Vypadají dobře. Radím vám ještě jednou, buďte opatrný. A něco jsem vám přinesl na cestu. Věřím, že vaše pušky jsou v pořádku a že máte dost nábojů. Pro každý případ si však vezměte tento balík. Nemusí to být k ničemu, a přece se to může někdy hodit. Je v tom signálová pistole s náboji všemožných barev. Někdy je zapotřebí vidět hodně jasně kolem sebe. Tyhle dávají dobré světlo. Mám je vyzkoušené. A teď už jděte, ať to skončíte, nebo se ti chlapíci za chvíli dají do tance a máte po pochodu. Ještě jednou, zlomte vaz!“

Marcel nečekal. Hodil si kulovnici přes rameno, švihl tenkou rákoskou, kterou s sebou vždy nosil jako zbraň proti malým jedovatým hadům, a postavil se v čelo průvodu.

„Jdeme!“

Vyšli a byli ulicemi Katoly vyprovázeni všemi příbuznými, známými a zvědavými. U okrajových domků městečka se doprovázející zastavili. Nesluší se, aby byl poutník jdoucí na dalekou cestu vyprovázen až za město, protože to podle staré pověry přináší neštěstí.

„Vidíme vás, dobrou cestu… dobrou cestu!“ volali. Mužové nesoucí svá břemena na hlavách zamávali oštěpy na pozdrav A když už se zdálo, že z městečka se neozve jediný hlas, bylo slyšet Jolu; sestřenici mladého Saka: „Nezapomeň, že máš přinést kůži největšího leoparda!“

Sako se usmál. Poslední pozdrav patřil jemu, a to bylo dobré znamení. Ve chvíli, kdy na obyčejném hrubém voru, přepluli řeku Lulua, aby na druhém břehu vystoupili do stínu hlubokých lesů, rozkládajících se směrem k angolské hranici, dohonil a předhonil je zvuk. Klokotavý zvuk dřevěného bubnu, na který zručné ruce katolského bubeníka vyklepávaly v řeči Balundů podivuhodnou zprávu, jež ve vesnicích, ležících na západ na den cesty daleko, vzbudila velký rozruch.

„Klip… klop… klopiti… klok… klok… klopí…“

„Jdou muži z Katoly jdou do pralesa leopardů… je jich deset… zboží… zbraně… vede je běloch… jdou cestou poznání…“

Když tuto zprávu nemluvný Kalala přeložil. Marcel zaklel: „Hrom aby do Diloly uhodil. Všichni Balundové v Angole musejí vědět, že lezeme do jejich království. Z toho určitě budou nepříjemnosti.“

V té chvíli netušil, jak dobrým je prorokem.

ZA ŘEKOU LULUA

Když Denanova výprava překročila řeku Lulua, která je jedním z přítoků mohutné řeky Kasaj, vydala se po staré stezce pohřbené v stínu vysokého lesa. Po této stezce se dostávali k malým loveckým vesnicím, stále řidším. Jejich obyvatelé byli málomluvní, plaší a nedůvěřiví. Vítali výpravu zvednutím pravé paže, a nezkušený člověk by byl jistě na rozpacích, zda má tento pohyb považovat za pozdrav nebo výhrůžku, protože všechny paže byly ozbrojeny ostrými oštěpy nebo dlouhými loveckými tesáky s lesklým ostřím, téměř do modra zakaleným. Ty zbraně v rukou lovců nebo válečníků dovedly nahnat strach.

Katolští strach neměli. Téměř každý z nich, až na oba mladíky, ty vesnice již navštívili a mnohé z vesničanů oslovovali jmény. A přece se Denanovi zdálo, že zde není něco v pořádku. U konžského lidu byl zvyklý vídat větší srdečnost a přímost pohledů než u těchto lidí. Vysvětlení se mu dostalo ve vesnici Kalandě, kde se rozhodli přenocovat.

Přivítal ho malý, starý a suchý náčelník, který svou starostenskou hůl zvedl k pozdravu dosti nedbale.

„Vidíme tě, pane. Bubny hlásaly, že z Katoly vyšlo deset mužů a vede je běloch. Vidím, že jste to vy. Nuže, pane, vítám tě ve své vesnici a prosím tě, abys při ranním svítání odešel, protože můj lid je velmi hloupý a pověrčivý. Obává se, že kdybys zůstal déle než jednu noc, přivedl bys na vesnici neštěstí.“

Denan, zvyklý na přímé jednání a někdy i neomalenou pravdomluvnost černého lidu, téměř zkoprněl. To, co slyšel, nebyl sice přímý vyhazov, ale přece jenom se mu to nebezpečně podobalo. Rozhlédl se po svých druzích a promluvil čistou balundštinou.

„Náčelníku, v sousední vesnici mi řekli, že se jmenuješ Kusa. Je o tobě známo, žes dobrý lovec a výtečný pletač sítí na zvěř. Tvoji lidé jsou rovněž výteční lovci a dovedou dobře vydělávat kůže, které umíte prodávat za dobré ceny. Kuso, to znamená, že jsi stejně dobrý obchodník jako pletač sítí a lovec. A já se tě, Kuso, jako obchodník a lovec táži, odkdy zapomínají západní Balundové za řekou Lulua na starý příkaz zdvořilosti?“

Kusa nemotorně přešlápl, poškrábal si neoholenou bradu a upřímně prohlásil. „Až do dnešního rána jsme zákony pohostinství měli v živé paměti.“

„Do dnešního rána?“

„Ano, pane. Ale když se ozvaly bubny s tou zvěstí, dostal můj lid strach. Někteří naši příbuzní žijí až na angolské hranici a můj lid se obává, že angolští Balundové z rodu Mataba se jim budou mstít za to, že jsme vám poskytli pohostinství.“

„Proč by se mstili za to, co jé pro každého černého muže v této zemi zákonem, který zdědil po otcích?“

Kusa se zadíval na Marcela i jeho průvodce a pak nespokojeně vybuchl. „Zákonem, zákonem! Matabové neuznávají žádný zákon. Jejích řeč se liší od naší, i jejich zvyky. To, co pro nás je zákonem, to pro ně není nic. Starý zákon říká, že ten, kdo přepadne muže, aby mu uloupil jeho kozy, je hanebník, kterého všechny zlé mocnosti pohltí a který si zasluhuje smrt. Matabové přepadávají hraniční vesnice našich příbuzných neustále. Loupí jim kozy, odvádějí jim dívky a ženy, aby na ně pracovaly, a žádné zlé mocnosti tyto syny neřesti ještě nepohltily. Něco ti povím, pane. My jsme rádi, že máme pokoj. Nechceme bouřit nepřátelství, protože je nás málo. Kdyby nás bylo víc, šli bychom na angolské území, pobili muže, vypálili vesnice a přinesli a přivedli všechny kozy, ovce, ženy a všechno ostatní, čeho mají Matabové takovou hojnost.“

Na starého, suchého náčelníka to jistě byla velmi dlouhá řeč. Oči mu svítily nenávistí, když ji pronášel, jeho hlas vzteky přeskakoval. Celá zatrpklost dlouhých let prožitých v neustálých místních šarvátkách, tak málo úspěšná pro pohraniční konžské Balundy, se náhle projevila. Starý Kusa udržel svůj lid v mezích zákona jenom proto, že neměl naději na vítězství. Kdyby v pohraničních vesnicích žil větší počet bojovníků, neváhal by podniknout tažení, jehož válečná stezka by byla poznamenána krví a naříkáním.

„Vidím, náčelníku, že máš důvod k hněvu. Ale hněv, který máš proti svým příbuzným, žijícím na druhé straně hranice, nesmíš chovat proti příbuzným, kteří k tobě přišli z Katoly. Vždyť mnohé z mých lidí znáš.“

Kusa se nepříjemně zachechtal. Byl to stařík s jedovatým jazykem a zatrpklou myslí. Téměř se začal Marcelovi posmívat.

„Příbuzní z druhé strany hranice, příbuzní z Katoly. Pěkní příbuzní. Ti z druhé strany nás přepadávají a tihle z katolské strany nás okrádají. Kupují naše nejlepší kůže za polovinu toho, co se platí na severní angolské hranici. Nebýt toho, že jsou tvými služebníky, nenechal bych je ve své vesnici ani přespat.“

Tohle neměl říkat, protože v tom okamžiku se stalo něco, co Kusu velmi pokořilo. Logo, dřevař mohutných plecí a obrovské síly, přistoupil k náčelníkovi, chytil ho za týl, zvedl do výše a zatřepal s ním tak, až mu jeho stařecké zuby zacvakaly. Pak ho odnesl k nejbližší chatě, posadil na nízkou šikmou střechu, stoupl si před něj a zahulákal svým hromovým hlasem: „Stará moudrost praví, že muž, který pomlouvá bez rozdílu všechny příbuzné, není muž, ale stará baba. Tys méně než stará baba, protože jsi zbabělý a k tomu tak maličký, že když chci s tebou hovořit zpříma, musím tě posadit na střechu. A nyní ti něco povím. Před lety jsem pro bělochy kácel les nedaleko tvé vesnice. Už tenkrát o tobě lidé hovořili jako o člověku, který otrávil vlastního bratra, aby se mohl stát náčelníkem. Říkali o tobě, že jsi velký čaroděj. Nás neočaruješ, protože my všichni jsme silní a stateční muži. Nebojíme se kouzel, protože s námi je kouzelník, který po libosti dovede nechat mizet věci a zase je přičarovat. Mušibu, pojď sem!“ rozkázal. A když veselý a rozesmátý Mušibu přistoupil, ukázal na náčelníka a rozkázal: „Nech ho zmizet!“

Malý Kusa zešedl strachem. Takovou potupu v životě nezažil a připomínka smrti jeho bratra, na kterou vesničané již dávno zapomněli, jím otřásla. Jeho poddaní se shromáždili kolem příchozích.

Mušibu se znalecky podíval na starce a pak důstojně prohlásil: „Nemohu nechat toho muže zmizet, protože je to můj příbuzný. Odporovalo by to zvyklostem. Mohu však ukázat, že jsem mocný kouzelník a že lidem, jako jsme my, je proto nutno prokazovat veškerou úctu. Podívej se!“

Po těch slovech vytáhl z náčelníkova pasu krátkou dřevěnou dýmku, ukázal ji všem divákům, udělal několik pohybů rukou, cosi zamumlal a dýmka zmizela. Mušibovy dlaně byly prázdné.

Vesničané na něho udiveně hleděli, náčelník zaječel: „Zloději!“

Mušibu se zasmál. Zarazil jediným pohybem ruky náčelníka, který skočil se střechy: „Zastav se. Nazval jsi mě zlodějem. Je to opravdu ošklivé slovo. Ale já ti dokáží, že nejsem zloděj, ale že máš svou dýmku stále u sebe. Máš jí v pravém uchu.“

Náčelník si sáhl na ucho a lidé se dali do smíchu. Nesmáli se dlouho, neboť Mušibu přistoupil k náčelníkovi, ukázal všem divákům prázdné dlaně, zakroužil jim kolem náčelníkovy hlavy a potom se stal div, o kterém si vesničané nikdy nezapomenou vypravovat. V Mušibově ruce se objevila krátká náčelníkova dýmka.

Kusa zůstal na mladého lovce civět, vesničané otevřeli ústa, přitiskli klouby zaťatých pěsti na zuby a zahučeli: „Oh ko… veliké kouzlo.“

Mušibu kul železo, dokud bylo žhavé.

„Nyní víte, proč jsem nenechal zmizet náčelníka Kusu. Je to můj příbuzný, stejně jako vy všichni jste příbuzní nás všech. Přišli jsme v dobrém úmyslu a s dobrými úmysly odejdeme. A nyní, přivítejte nás, jak se na hosty sluší, protože já, Mušibu, budu jinak vyprávět všem mocným a velikým kouzelníkům i náčelníkům, že denní pochod za městem Katolou na západ stojí vesnice Klanda, kde žijí nepohostinní lidé.“

Vesničané odmítavě zatřepali rukama. Pouze náčelník se snažil protestovat připomínkou, že jeho vesnice je chudá.

„Zaplatíme, když s námi pojíš sůl,“ řekl Marcel.

Náčelník svolil. Zdálo se, že Mušibuovo kouzlo na něho působilo tak, že byl ochoten zapomenout i na pohanu, kterou mu způsobil obrovitý Logo.

Toho večera se odrážel zpěv od lesní hradby. Marcel koupil několik velikých kalebasů palmového vína a ty teď kolovaly mezi diváky. V Kalandě už nebylo dlouho tak veselo. I náčelník Kusa projevil spokojenost, protože tabák od Marcela chutnal rozhodně lépe než čpavé konopí, které předtím kouřil, a peníze, jež dostal za poraženého skopce, ukojily i jeho lakotu. Přihýbal si palmového vína z vlastního kalebasu a stále více breptal. A kupodivu, Marcel ho bedlivě poslouchal.

„Říkám ti pravdu, pane. Potkal jsem se s mnoha lidmi ze země Angolů. Chodí dost často na naši stranu. Byl jsem také jednou na zasedání náčelníků našeho rodu. Věř tomu, jsou to lidé zlí a nebezpeční. Snad jsou zlí proto, aby odradili všechny cizince od svých vesnic. Říkají, že tam, kam přišli běloši, přinesli s sebou těžkou práci, za kterou je málo odměny. V pralese leopardů jsou vzácná dřeva. Je tam hodně stromů, které když nařízneš, roní bílé, lepkavé slzy. Vy, bílí páni, jim říkáte kaučuk. A pro tyto slzy bylo v zemi Angolů před dlouhými lety veliké zabíjení černého lidu. Stejně jako v této zemi.“

Ano, Marcel znal historii sběru afrického kaučuku a nebyla to pěkná historie.

„Jsou tam potoky, na jejichž dně je zlatý prach. Angolští ho taví a vyrábějí z něho ozdoby pro ženy. Víš, že zlato má velikou cenu, a proto jsou angolské kmeny bohaté.“

„Ano, vím, Kuso. To všechno, o čem vyprávíš, se nachází na územích, která se rozkládají za pralesem leopardů. Ale jaký lid žije v pralese? Jaké jsou tam cesty? Znáš náčelníky lesních vesnic?“

„Znám jenom náčelníky některých vesnic za hranicí. A radím ti, abys tam nechodil, protože jsou zlí, a i když tvoji lidé jsou stateční, neprojdeš.“

„Projdu.“

„Jak bys mohl?“

„Obejdu jejich vesnice.“

„Obejdeš vesnice? Ale vždyť bubny jim povědí, že jdete.“

„Bubny jim nepovědí nic, Kuso. Ne, nediv se,“ přerušil Marcel chystanou Kusovu námitku. „Bubny tvé vesnice, až my odejdeme, nebudou hovořit o tom, že jsme tvou vesnici navštívili a že jsme byli tvými hosty. Neohlásí, že putuji se svými lidmi na západ k pralesu. V tomhle mi, Kuso, vyhovíš, protože jinak tě veliký kouzelník Mušibu nechá zmizet a ty se už nikdy nevrátíš do své chaty a ke svému lidu. Vím, že nebude třeba, aby čaroval. Ale naopak. Neozvou-li se bubny tvé vesnice, zaplatím ti dobře.“

Kusa se podezíravě podíval na svého hosta a pak se věcně zeptal: „Kolik?“

„Cenu dvaceti beranů.“

„Čtyřiceti,“ rychle řekl Kusa.

„Řekl jsem, náčelníku, že dvaceti. Vyber si. Buďto tak velikou cenu, nebo zmizíš. Rokování je sko…“

Nedomluvil, protože ho Kusa rychle přerušil: „Počkej, tedy dvacet beranů a krabici tabáku.“

„A krabici tabáku,“ přitakal jeho host.

„Tak je to dobře, pane. A nyní je rokování skončeno. A chceš-li, aby tě můj lid miloval, můžeš koupit ještě palmové víno. Naši bubeníci rozezvučí tamtamy a dívky zatančí ty nejhezčí tance.“

„Poslyš, Kuso, nebudu kupovat víno, nebudou znít tamtamy, dívky nebudou tančit, a přesto mě bude tvůj lid milovat. Noc je krátká a svítání se rychle přibližuje. S jeho příchodem se vydáme na cestu a tvůj lid, o kterém jsi tvrdil, že je hloupý a pověrčivý, se nebude muset obávat prokletí. Nyní pojď se mnou do své chaty, sepíšeme o naší úmluvě list.“

Kusa odevzdaně vzdychl. Věděl, že jakmile běloši o něčem sepíší list, na který černý člověk přitiskne palec namočený v barvivu na znamení, že se smlouvou souhlasí, je konec rokování a získávání výhod.

Důstojně povytáhl svou malou postavičku, zatleskal dlaněmi, aby zjednal ticho, a prohlásil: „Já, Kusa, který jsem se tak žertovně seznámil s bílým pánem, jdu s ním dojednat velikou úmluvu. Protože je to úmluva tajná a protože bílý pán se svými bojovníky odchází za svítání, ruším obřad pití. Jde se spát,“ dodal nebásnicky.

Marcel ležel na svém skládacím lůžku v chatě pro hosty a usmíval se, jak lacino si vykoupil mlčení o cestě. Bubny v Kalandě se neozvou a on půjde se svými lidmi vpřed bez zbytečného hluku. Znal vesnické starosty. Slíbil-li Kusa, že bubeník zprávu nevyšle, mohl se na to spolehnout.

Neznal však Kusu, protože v okamžiku, kdy usínal, vyšli z náčelníkovy chaty jeho dva synové. Byli úplně nazí, kromě provázků, opásaných kolem boků. Za provázky zasunuli ostré lovecké nože, sáčky s tabákem a dýmkami. Jejich dlaně svíraly těžká lovecká kopí a na levém rameni se jim pohupovaly plátěné pytlíky s jídlem. Tak chodí vystrojeni poslové jdoucí za tajným úkolem, o kterém se nikdo nemá dovědět. Oba muži se zadívali na oblohu. Posoudili postavení hvězd a odhadli, že je asi jedna hodina po půlnoci. Pak se vydali tichým klusem z vesnice k západu.

MUŠIBUOVO KOUZLO

Řeka Kasaj je mohutná řeka. Její špinavé, dmoucí se a rychle plynoucí vody vytvořily hranici mezi belgickým Kongem a portugalskou Angolou. Na řece zřídili primitivní přívozy všude, kde jsou nablízku vesnice. Nejsou to přívozy stálé. Jsou používány obyvateli vesnic z jedné či druhé strany jedině tehdy, když bojechtiví muži, kteří nečiní velký rozdíl mezi majetkem svým a cizím, se vydají na válečnou stezku dobrodružství, aby si za cenu krve nebo smrti přilepšili ve svém zahálčivém životě. Na angolsko-konžské hranici se náhodný poutník nesetká s mírumilovnými pracovitými vesničany, jak je tomu zvyklý tam, kde vedou pravidelné cesty a kde se lidé znají na kolik dní cesty kolem. Nesetká se zde s dělníky, pracujícími za mzdu v lesích nebo na plantážích. Hraniční lesy nebyly ještě postiženy hrabivostí evropských podnikatelů. Dosud se nenašel odvážlivec nebo fantasta, který by byl ochoten na břehu řeky Kasaj v oněch místech založit plantáže, i když Kasaj by mohla nést lodi téměř od samých pramenů až do své třetiny, kde vodopády porušily její splavnost.

Protože do kraje nevedly téměř žádné cesty, nezasahovala sem dosud moc bělochů, kteří dovedli každou loupež a přepadení nemilosrdně trestat. V lesích na březích Kasaje si lidé tvořili své zákony sami. Nebyly nikterak mírumilovné. Bylo v nich mnoho krutosti a ten, kdo měl víc ozbrojených mladých mužů, cítil se být povolán na místo spravedlivého soudce.

Nad krajem vládlo právo silnějšího a loupeživost terorizovala celé území.

Toho všeho si byl Marcel Denan vědom. Jeho nosiči byli odvážní, obezřetní a nebáli se duchů. Obávali se však přesily a zákeřnosti. O některých kmenech zdejšího kraje se vyprávělo, že napadají nepřátele nebo vetřelce ze zálohy šípy otrávenými prudkým jedem.

Po odchodu z Kalandy nešla výprava po vyšlapaných stezkách. Vyhýbala se všem vesnicím a Marcel byl spokojen, že po celé tři dny nezaslechl klepotání telegrafního bubnu.

Cesta byla úmorná. Marcel procházel spletitým houštím stále hustších lesů a šel po stezkách zvěře či našlapoval do hustého lesního podrostu úspěšně jedině proto, že měl s sebou znamenité lovce a stopaře.

Čím více pozoroval své druhy, tím více byl přesvědčen, že má ty nejlepší, které si mohl vybrat. Nesli svá břemena s překvapující lehkostí, nenadělali mnoho řečí a kterémukoli z nich stačila zastávka několik minut, aby dokázal vystopovat zvěř a také ji obratně ulovit šípem nebo oštěpem.

Zručnost dřevařských dělníků se poprvé ukázala na přechodu přes řeku Kasangeši. Proud nebyl příliš široký, zato velmi hluboký a vody téměř černé. V té pustině se dařilo výborně krokodýlům, vodním hadům a obrovským pijavicím. Chtít přeplavat se zavazadly na hlavách bylo šílenstvím.

„Musíme přes vodu. K liánovým mostům nebo brodům nemůžeme. Nechci, aby o nás lidé z pohraničních vesnic věděli. A potkáme-li za řekou náhodného lovce, řekněte, že jdeme vyhledávat vzácné stromy ke kácení. Chceme-li se však dostat přes Kasangeši, musíme vyrobit vor.“

„Vyrobíme ho,“ prohlásil dřevař Lubakila. „Pracoval jsem na vorech pro vojáky na řece Lulua. Byly to těžké vory a trvalo několik dní, než byly hotovy. My potřebujeme lehký. Ráno se přeplavíme.“

Tři Lubakilovi druzi z povolání němě přikývli. Tohle byla práce pro ně. Vydali se na cestu podél břehu a po několika minutách tupé údery seker oznamovaly, že nalezli potřebné stromy. Lubakila dodržel slovo a druhý den hned za svítání se celá výprava plavila přes řeku na dobrém voru. Na druhém břehu Sako navrhl, aby vor byl rozebrán a v jednotlivých kusech puštěn po proudu. „Pane, pluje-li jednotlivý kus slabého kmenu proudem, nikdo si ho nevšimne. Pustíme-li však vor celý, vesničané ho zachytí u nejbližšího přívozu a každý pozná, že se několik lidí přeplavilo na druhou stranu. A řekni mi, proč by si stavěli vor lidé, kterým je lhostejné, zda budou spatřeni? Možná že by nám to způsobilo nepříjemnosti.“

Mladý Sako dokázal, že dovede logicky myslet, a Marcel uznal jeho prostý důvod. Rozebrání voru netrvalo dlouho, již po několika minutách uchvátil proud jednotlivé kmeny a unášel je k severu.

Před polednem dolehl k jejich sluchu temný šum. Marcel se zastavil a zpozorněl: „Co je to?“ otázal se. Tentokrát mu odpověděl lovec Rapa.

„Řeka, pane. Jsme u Kasaje. Tam na druhé stráně je území Angolů a prales leopardů. Vidíš vpravo ten vysoký kopec? Znám to tu. Říkáme mu Dilumba. Na tom kopci žijí tajemní lesní lidé, kteří každého poutníka zlézajícího kopec zabijí. Byl jsem tu už dvakrát. Lovil jsem pardály a slony. Pod kopcem se dostává řeka do úzké soutěsky. Tou se odváží s lodicemi proplout jenom ti nejsrdnatější veslaři; tvoří se tam veliké víry, v nichž číhají duchové vod na ty, kteří jsou neopatrní.“

Marcel pohlédl na mapu. V těchto místech je řada roztroušených pohraničních rodových vesniček a vesnic. Jistě neujdeme pozornosti lidí.

„Znáš okolní vesnice?“

„Byl jsem ve dvou, pane. Před šesti dešťovými obdobími. Vesničané nemají velikou úctu k hostu. Vyžadují poplatek za každé zabité zvíře, i když zastřelíš jenom perličku, aby ses najedl. Jsou to lakomci.“

„Přepravíme se přes řeku v noci.“

„Oh pane!“ vyjekl Rapa. „To nemyslíš vážně.“

„Proč, Rapo? Bojíš se duchů?“

„Eh pane, s duchy jsem se ještě nesetkal, ale s nebezpečím řeky ano. Tady je proud příliš silný a v noci se plavit přes tak širokou řeku, která náhle ústí do soutěsky, to je moc nebezpečné. Věř tomu. Nevidíš na cestu, nemůžeš odhadnout vzdálenost k druhému břehu…, ne, pane, to by byla špatná porada. Ty nechceš, aby tě lidé viděli. Dobrá, ale v těch místech, když se chceš dostat přes řeku, musíš použít voru, který je přivázán k lanu. Takové vory jsou jenom u vesnic. Anebo musíš použít lodic a ty nemáme. Museli bychom je ukrást. Lidé by nás mohli vidět.“

Marcel pokrčil rameny. Uznal, že Rapa má pravdu.

„Nu, nedá se nic dělat. V první pobřežní vesnici požádám o lodice,“ prohlásil.

Rapa přemýšlel. Znal zdejší lid a měl k němu nechuť. A pak věděl o vesnici, kde by ho s žádným nadšením nepřijali, protože když ji posledně navštívil, zmizela s ním i slonovina, kterou musel náčelníkovi zaplatit za právo lovu. Zaplatil dva sloní kly z prvního uloveného slona. Pak už žádného neulovil, a tak, když v nestřeženém okamžiku v jedné temné noci potají z vesnice odcházel, odnesl s sebou i předem zaplacenou daň. Na to, jistě vesničané, usídlení pod kopcem Dilumba, dosud nezapomněli. Pak řekl:

„Jednou jsem obešel celý kopec. Tam za kopcem k severu je mnoho slonů a ti chodí pít k řece. Za soutěskou přestává dravý proud a řeka se rozlévá do veliké kotliny. Není hluboká a teče klidně. Pokud vím, nebyla na druhém břehu žádná vesnice. Můžeme obejít kopec.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Slunce stojí nad hlavou. Půjdeme-li po sloní stezce, budeme u klidné vody do západu slunce.“

„Jak je řeka za soutěskou široká?“

„Má šířku několik set válečných oštěpů.“

Marcel znovu přemýšlel. Délka válečného oštěpu je asi dva metry. Řeka mohla být široká i dva kilometry.

Jeho lidé by mohli příští den vyrobit vor s dvěma vesly a snad nikým nepozorováni by mohli v mírném proudu přeplout za noci na druhou stranu. Znovu se zahleděl na mapu. Za horou Dilumba nebyly v okruhu několika desítek kilometrů zaznamenány vesnice.

„Obejdeme horu,“ rozhodl.

Mladý Batela, kterého bolela záda pod těžkým břemenem, chtěl navrhnout, aby si všichni před další cestou odpočinuli.

„Pane, snad bychom měli…“

Nedomluvil však, protože mrštný Buluka k němu přiskočil a přikryl mu dlaní ústa.

„Ssssst,“ zasykl výstražně. Pak dvěma tichými kroky zmizel v podrostu. V témže okamžiku si Kalala lehl a přiložil ucho k zemi, chvíli naslouchal a pak zvedl varovně ruku. Obdiv v jeho očích zřejmě patřil lovci Bulukovi. Kývl na Marcela. Ten k němu po špičkách přistoupil a Kalala zašeptal. „Nedaleko musí být stezka. Slyším chůzi, černí muži a jsou dva.“

Opatrně vstal a pokynul Rapovi. Oba se dorozuměli pohledem a tiše zmizeli za Bulukou.

Denana se zmocnilo napjaté vzrušení. Natolik znal zvyky lovců, aby poznal, že hrozí nebezpečí. Zaslechl nejasné hlasy. Neznámí chodci se přibližovali. V tom se před ním objevil Buluka se zmateným výrazem ve tváři a zašeptal: „Od řeky přicházejí synové náčelníka Kusy z vesnice Kalanda.“

Marcel zprvu nepochopil. Co na tom, že přicházejí synové náčelníka Kusy? Náhle mu svitlo poznání. Přinutil Kusu, aby nevysílal zprávu o jeho pochodu. Teď se jeho synové vracejí od řeky Kasaje. To znamená, že musejí odejít v oné noci, kdy sjednal s jejich otcem úmluvu. Kusa nezapomněl na urážku, kterou mu Marcelovi lidé způsobili, a poslal zprávu o Marcelově výpravě spřízněným náčelníkům do vesnic na břehu řeky. Tam jistě na celou výpravu čekali lidé v záloze. Kusa podlehl nejhorší lidské vášni, touze po pomstě.

„Veď nás,“ zašeptal Marcel.

Neudělal ani patnáct kroků a zůstal překvapeně stát u široké a pohodlné stezky, která nebyla na mapě zaznamenána. A tam je spatřil. Oba bratři šli zcela klidně, bezstarostní a spokojeni sami sebou, a nahlas hovořili o včerejším rokování ve vesnici pod horou.

„A všechno, co ukořistíme, až lidé od vody bělocha chytí, rozdělíme napolovic,“ řekl právě s uspokojením vyšší z bratrů.

„Ba, bylo to dobré rokování. Dobře že jsme jim řekli, že všechny věci jsou začarovány tím zlým kouzelníkem, co nechal zmizet dýmku našeho otce.“

Menší a mladší z bratrů spokojeně zamlaskal.

„Pravdu máš, ale podívej se. Tady vede stezka k mýtině. Tam budou antilopy. Musíme se dát tudy.“

„Než půjdeme na mýtinu, tak si zakouříme. Ten bělochův tabák je dobrý. Je-li začarovaný, pak je začarován dobrým kouzlem,“ zasmál se mladší vlastnímu vtipu.

„Táta bude nadávat, až zjistí, že mu ho polovina z krabice zmizela. Musí však uznat, že cesta byla namáhavá. Zakouříme si tady, aby antilopy necítily kouř.“

Oba mladíci se posadili na bobek, vytáhli z pytlíků zavěšených u pasu krátké bambusové dýmky a zručným pohybem jedné ruky je naplnili. Pak vyňali z malého sáčku zavěšeného na krku hubku s křesadlem. Když jiskra přeskočila, rozfoukali hubku, přiložili ji k tabáku a blaženě bafali. Mladší, zřejmě povídavější se zamyslel: „Ten běloch jistě šel k horním vesnicím. To bude pro něho překvapení, jak ho tam přivítají. Říkám ti, že se v noci rozhučí bubny. Uvidíš.“

„Možná že dnes v noci, možná že až zítra. Škoda že nebudu mít příležitost vrazit oštěp do černého srdce Mušibu,“ prohlásil starší bratr.

„Kouzelníka,“ dodal mladší a v jeho hlase se ozvala nejistota.

„Žádný kouzelník to není. Má hbité prsty. To je to. O takových lidech nám jednou vykládal misionář v Masende.“

„Ty myslíš, že Mušibu není kouzelník?“

„Není, protože kdyby byl tak mocný, aby opravdu nechal mizet lidi, mohl by se také po libosti objevit. Nikdy by nemohl nechat zmizet našeho tátu, protože může nechat mizet mezi svými rychlými prsty pouze věci.“

Menší labužnicky zabafal.

Marcel už chtěl vyskočit na stezku, ale zabránil mu v tom Mušibu. Šibalsky se usmál a položil prst na ústa. Pak provedl jeden ze svých akrobatických kousků. Vymrštil se jako ocelové pero a padl před oba bratry na ruce, nohy vzhůru, jako by sletěl přímo po hlavě z oblohy. Několikrát poskočil na rukou, pak udělal přemet a seděl před oběma bratry tváří v tvář.

„Mušibu je kouzelník,“ prohlásil prostě.

Účinek jeho akrobatického kousku a prohlášení byl úžasný. Oba bratři, kteří seděli po způsobu lidí z lesů na patách, těžce dřepli na zem. Krátké bambusové dýmky jim vypadly z úst, která zůstala otevřena; oči se vytřeštily s nevyslovitelným pocitem hrůzy, paže s rozevřenými prsty vylétly obrácenými dlaněmi dopředu, aby je chránily před démonem, a z hrdel se jim vydralo strašlivé za kvílení.

Mušibu oba zvědavě pozoroval. Aby mu druzi schovaní v podrostu nezkazili jeho plán, začal hovořit.

„Volali jste mne, přišel jsem. Musel jsem přijít náhle, proto jsem se odpoutal ve vzduchu od svých ďáblů, kteří mě nesli. Nyní je přivolám,“ prohlásil a kýval oběma rukama do vzduchu. Pak napřáhl dlaň pravé ruky asi tak, jako když si na ni má sednout holub. Dlaň přiblížil k pravému rameni, učinil pohyb, jako když neviditelnou bytost posazuje na rameno, a pak ji pohladil. Tytéž pohyby provedl levou rukou. Spokojeně se usmál, otočil hlavu k jednomu rameni, pak zase k druhému a vydával sykavé zvuky, které zněly jako podivná pisklavá řeč.

Hrůza obou bratří s ještě zvyšovala, jejich dříve černé obličeje nabyly barvy popela. Svaly na nohou a pažích se jim chvěly jako v nejprudší zimnici. Ústa sklapla a silné zuby drkotaly o sebe tak, že to bylo slyšet na vzdálenost několika kroků.

Když to Mušibu viděl, začalo se mu srdce nadouvat pýchou, do které se přimísil i pocit strachu. Nebyl rozhodně tak pověrčivý jako tito dva, navyváděl se mnoho nezbedných kousků, ale přece jenom se obával, zda tím, že se povyšuje na velikého kouzelníka, neuráží vlastní rodové duchy a duše kouzelníků dávno zemřelých, jeho pochybnosti byly zaplašeny hlasem staršího Kusová syna. Tři slova byla nepřirozeně vyjektána:

„V-v-v-v-v-ví-vi-ďďd-dím-ťťť-tě Mu-mu-mu-ššš-ši-bb-bu.“

Mušibu pobaveně naslouchal. Pak ukázal na menšího bratra a tázal se zvědavě: „Ty mě nevidíš?“

Ten se nezmohl na odpověď. Jeho zuby cvakaly ještě o poznání víc, a protože ze sebe nemohl vydat jediné hlásky, němě kývl.

„I já vás vidím,“ prohlásil Mušibu s náhlou důstojností. A pak to zkusil: „Viděl jsem vás od chvíle, kdy jste opustili vesnici svého otce v oné noci, kdy jsme tam odpočívali jako hosté.“

„Óóóó…“

Dvojhlasné zakvílení mu potvrdilo, že jeho odhad byl správný. Rychle pokračoval: „Viděl jsem vás na celé vaší cestě. Vím o všem, co jste spolu hovořili. Vím o tom, jak jste navštěvovali vesnice a všude jste vzkazovali, že váš otec Kusa byl pohaněn silným a velikým Logo a zesměšněn mnou, velikým kouzelníkem, kterého jste považovali za obyčejného kejklíře. A všude jste říkali, že lidé, kteří nás potkají, mají právo nás zabít. Všem jste však řekli, aby se nedotýkali našich věcí, protože je v nich zakleté kouzlo, které přináší s sebou neštěstí. O naše věci jste se chtěli rozdělit, protože jste oba stejně lakomí jako váš otec. A přitom jste už pomýšleli, jak se navzájem okradete. Znal jsem vaše nejtajnější myšlenky, protože dým z tabáku, který jste kouřili, letěl za mnou a všechno mi pověděl.“

Po tomto prohlášení se stalo něco, co ani sám Mušibu, který pouštěl slova do větru, neočekával. Starší bratr jediným trhnutím utrhl od pasu sáček s tabákem a odhodil ho. Přiznal se tím před Mušibuem a bratrem, že opravdu přemýšlel na to, jak svého bratra okrást, a tento pohyb, který byl vyvolán strachem, probudil jeho mozkovou činnost. Přinutil zuby, aby na sebe nenarážely, a pak ze sebe vysoukal: „Máš oči jako výr, který hlídá cestu k praotci stromů v pralese leopardů.“

„Jsem jeho bratr,“ prohlásil nestoudně Mušibu a v duchu se chechtal.

Nové zaječení mu bylo odpovědí. Mušibu uznal, že komedii nesmí prodlužovat, má-li být účinná.

„Chtěli jste nás dát zabít. Na břehu řeky a u pobřežních vesnic čekají lidé v záloze. Ve vesnicích, které jste navštívili, nám chystají v noci úskok. Zapomněli jste však na jedno. V době, kdy vy jste štvali vesnický lid, který je nevědomý a snad věří, že neseme neštěstí, my už jsme byli za velikou řekou. Umím létat vzduchem. Mám své ďábly. O tom jste se přesvědčili. Měl bych vás nyní nechat zmizet. Ale neudělám to proto, že by se lid tohoto kraje nikdy nedověděl o obrovském kouzlu, které umím. A proto, abyste šířili mou slávu, nechám vás žít. Vezměte pokojně své oštěpy a štíty a vydejte se na zpáteční cestu k svému otci a vyprávějte všem, kteří budou ochotni naslouchat, jak velkodušné a dobré srdce mám. A můžete všem říci, že lidé, na které čekají, jsou už dávno na angolském území. Vstaňte!“

Oba bratři vstali jako automaty.

„Vezměte své oštěpy a štíty!“

Učinili tak.

„Otočte se směrem, kde slunce vychází!“

Uposlechli.

„Tam v tu stranu leží vaše vesnice. Nyní se vydáte na cestu a budete se chovat, jak jsem vám řekl!“

Mušibu předstoupil před oba bratry, mladšímu, který sáček s tabákem nezahodil, jej prostě od pasu utrhl, sebral i sáček odhozený starším bratrem a prohlásil.: „Vím, že byste začarovaný tabák, který mi nosil vaše myšlenky, nekouřili. Uschovám ho. Abych ale věděl o každém vašem činu a vaší myšlence, nechám vás doprovodit svými dvěma ďáblíky, kteří mě nosí vzduchem. Nebojte se jich. Budete pod jejich ochranou, dokud se nedostanete do své vesnice nebo dokud se nepokusíte mým druhům jakýmkoliv způsobem ublížit. Vidím vás a odcházím.“

Učinil pohyb, jako kdyby ze svých ramen sundával neviditelné ďáblíky, dotkl se hřbetem svých rukou ramen obou bratří. Vypadalo to, jako když jim neviditelné bytosti posazuje na ramena. Pak vyrazil z hrdla podivný klokotavý zvuk, odrazil se od země a užaslí bratři viděli, jak se od nich vzdaluje v podivných přemetech po stezce směrem, kterým přišli. Když zmizel v ohybu cesty, bratři se na sebe podívali, vyrazili kvílivé óóóóó a prchali po stezce směrem k rodné vesnici.

Když zanikl dusot jejich chodidel, Marcel Denan si ulehčeně oddechl a s ním i jeho průvodci.

Mušibu se vrátil ke své společnosti a smál se na celé kolo, avšak ostatní nejevili příliš velké nadšení, a tak jeho úsměv pomalu mizel.

„Co se mračíš?“ otázal se nemluvného Kalaly.

„Nemračím se. Dovedeš dělat dobré kousky. Nevydávej se však za kouzelníka, ovládajícího mocnosti. Není to dobré.“

„A v Kalandě jsem mohl se starým Kusou čarovat?“

„To bylo něco jiného. Tam jsi nechal v obratných prstech zmizet jeho dýmku. Tady jsi hovořil o kouzlech a čárách, o ďáblech, kteří tě nosí vzduchem, o očarovaném tabáku, který prozrazuje myšlenky, a dokonce jsi prohlásil, že jsi bratrem výra, který střeží cestu k praotci stromů. Nikdy jsem se se žádnými duchy nepotkal. Nebojím se jich. Nevydávej se však za čaroděje.“

„A čaroděje by ses bál?“

Kalala pokrčil rameny a neodpověděl. Mušibu, který byl zklamán, že se jeho obratnost a chytrost nesetkala s nadšeným souhlasem, vybuchl: „Kdo z vás se bojí čarodějů?“

Nastalé ticho přerušil Marcel Denan. Poklepal Mušibuovi na rameno, povzbudivě se usmál a prohlásil: „To, co jsi dokázal, to byl veliký výkon. Máš silné paže a hbité nohy. A ještě hbitější myšlenky. Dovedl jsi zcela správně posuzovat činnost obou bratrů. Bylo dobře, žes jim nahnal strach. Poznali jsme alespoň, jaká past je pro nás připravena. Možná žes nám zachránil život. My všichni víme, že nejsou žádni duchové, ďáblíci, zlé mocnosti ani výr, který hlídá cestu k praotci stromů. To jsou staré báje. Jenomže, Mušibu, víš, staré báje, které jsme slýchávali od svých rodičů, v sobě skrývají kus života našich předků. A památce předků musíme zachovat úctu. Tvůj lid z okolí Katoly se pověrám usmívá. Neusmívá se však pravdě obsažené v posvátných bájích. Každá báje hovoří k naslouchajícím tak, aby každý cítil v srdci touhu dělat dobro. Je to tak, mužové?“ otočil se Marcel k naslouchajícím.

Pohlédli na sebe. Nerozuměli dobře tomu mladému bělochovi. Vytušili však, že ani on nesouhlasí zcela s komediantstvím Mušibuovým. Náhle všichni začali uznávat, že Mušibu je vlastně chytrý chlapík, který je možná svým zásahem všechny zachránil, a že jeho povídání o kouzlech je chyba, která se dá odpustit.

Byl to kupodivu opět nemluvný Kalala, který promluvil, a byla to ta nejpříhodnější odpověď, kterou mohl dát.

„Jedno z našich pořekadel říká, že tam, kde chce zlo zvítězit, je zapotřebí zla k jeho porážce.“

Všichni si oddychli. Ano, Kalala měl pravdu. Zlo musíš vyhnat zlem, jinak se rozroste do obludných rozměrů. Vždyť moudrost předků tvrdila, že ten člověk, kmen nebo národ, který je útočníkem napaden, je ztracen, vzdá-li se bez boje. A toto byl boj všech v Dananově safari proti zlému Kusoví a jeho spojencům.

„Je čas vydat se na cestu,“ rozhodl Marcel.

CHLUPATÍ VÁLEČNÍCI

Ve chvíli, kdy malá výprava stanula na břehu rozšířeného toku řeky Kasaje, klonilo se slunce k západu. Voda plynula líně v širokém toku a druhý břeh byl vzdálen přes půldruhého kilometru a nejevil známky lidského života. Na obzoru nebyla jediná chata, u kořenů stromů nebyla přivázána žádná lodice, a přece se okolí zdálo jako stvořené pro klidný a spokojený život zemědělce. Marcel pohlédl dalekohledem na protější břeh. Všude spatřil jenom step porostlou vysokou trávou, v níž se pohybovala stáda velikých i malých antilop, několik buvolů, na březích řeky hejna plameňáků, volavek a množství ptactva. Voda, čeřící se u protějšího břehu, nasvědčovala, že tam odpočívají hroši. Podal dalekohled Rapovi.

„Podívej se, je to místo, o kterém jsi hovořil?“

Rapa, pln důležitosti, pýchy a spokojenosti, že mu jeho velitel podal dalekohled jako prvnímu, přijal jej s velikou obřadnosti. Přiložil ho k očím, dlouho jej seřizoval, což mu zřejmě činilo potěšení, a pak prohlásil ve výrazech balundské mluvy: „Přibližující oči potvrzují mé vzpomínky. To je ten kraj, pane, o kterém jsem hovořil. Tady všude je hojnost a naproti je bohatství pro lovce. Jenomže se nikdo neodváží lovit na druhé straně. Jsou tam Balundové.“

Pak posměšně prohlásil: „Prý naši příbuzní.“

Denan nechal dalekohled kolovat. Pro lovce, dřevaře i oba mladé chlapce to byla slavnostní chvíle, protože se všichni dalekohledem dívali poprvé.

„Nuže, a nyní skončíme obřad dívání. Musíme se dostat na druhou stranu. Přes noc zůstaneme zde a ráno sroubíme vor.“

Buluka kývl na oba mladíky: „Půjdeme na lov.“

Měsíční svit zastihl všechny členy výpravy kolem malého ohně, jak spokojeně žvýkají maso mladé antilopy, kterou zruční lovci upekli na rožni. S povídavostí, jež je příznačnou vlastností černých lidí Afriky, si opakovali příhodu, která s přibývajícím počtem hvězd na obloze učinila z kejklíře. Mušibua bezmála hrdinu.

Marcel usínal pod svým vzdušným stanem a v uších mu zněl tlumený hovor průvodců. Protáhl se na plátěném skládacím lůžku, zavzpomínal na mrtvé rodiče a povzdychl: „Kdyby tak věděli, že se naše jméno dostane na mapu Afriky. Denanova cesta! Tím pralesem projdu – nebo zahynu.“

Měl pocit, že spal jen chvilku, ale jasné světlo a volání dřevaře Lušiho jej přesvědčilo, že je den. Vyšel ze stanu a s příjemným překvapením si uvědomil, že všichni jeho lidé berou svůj úkol opravdu vážně. Nemusel vstávat první, aby udílel rozkazy, jak Je to zvykem při výpravách v těchto krajinách. Zdálo se, že zkušený a výborný lovec Kalala se bez pobídky ujal vedení.

Zbytek antilopího masa k snídani, vlažný čaj a maniokové placky ležely na ubrusu z voskového plátna. O nejbližší strom byly opřeny dřevařské sekery a vedle nich ležely dva svitky silných provazů k tahání dřeva.

„Dobrý den!“ zahlaholil Marcel.

„Dobrý den, pane. Musíme časněji odejít. Práce bude mnoho, protože musíme udělal vesla. Řeka je široká i hluboká. Bidla nestačí. Všichni půdou s námi. Sako a Batela budou vařit, zůstanou s tebou. Zastřelil jsem ráno tři perličky, budou mít co dělat.“

Kalala hovořil s jistotou organizátora. Marcel byl trochu zmaten. Věděl, že musí vyslovit pochvalu. Nesměla to však pochvala příliš nápadná.

„Tak, dobře jste se rozhodli. Znáte moje myšlenky. Spal jsem dlouho, protože jsem byl po včerejším dnu unaven. Tys dával pokyny?“

„Rozkazy, pane.“

„Rozkazy?“

„Ano, pane. V noci jsme rokovali a usnesli jsme se: Ty jsi veliký cestovatel. Musíš myslet na to, jak vykonat svůj úkol. Někteří z nás již cestovali s bílými muži, kteří v naší zemi dělali objevy. Ti neměli čas starat se o jídlo a obyčejnou práci. K tomu byl vždycky zkušený člověk z našeho lidu. Já jsem zkušený, protože jsem nejstarší. Proto budu mít já na starosti jídlo a běžné práce. Ty budeš mít na starosti přechod přes prales leopardů. Kdyby se mi něco přihodilo, nahradí mě Luši. Je dřevař a bratr všech starých stromů, protože v jeho rodě je ochranným duchem duch stromu.“

Při této řeči, která byla na Kalalu až příliš dlouhá, pokyvovali všichni Marcelovi lidé souhlasně hlavami. Marcel byl jejich rozhodnutím potěšen, i když si byl vědom, že vyšlo z přesvědčení, že je příliš mlád, než aby mohl rozumět všemu, s čím se výprava setká, jisté však bylo, že jeho lidem vedle zkušenosti nechyběla ani dostatečná dávka diplomacie. Zbavovali ho části odpovědnosti tvrzením, že on jako veliký cestovatel se nemůže starat o malé věci. A přece, při cestě to byly právě drobnosti, které měly největší význam pro zdar výpravy.

„Dobře jste se rozhodil. To tvrdím ještě jednou. Poznávám, že jsem si vybral ty nejlepší lidi, jaké jsem mohl v Katole vůbec vybrat.“

Ve chvíli, kdy všichni odcházeli do lesa, aby nasekali potřebné dřevo, seděl Marcel u snídaně a hleděl za nimi, maje v ruce kus antilopí kýty, jež by v Evropě stačila k nasycení čtyř lidí.

Sako a Batela horlivě škubali perličky a potichu se o čemsi domlouvali. Marcel jim zpočátku nevěnoval pozornost, až si náhle povšiml, že Batela Saka pošťuchuje, jako by mu dodával odvahy.

„Copak je, Batelo?“

Mladík zrozpačitěl a pak překvapil Marcela otázkou: „Projdeme-li pralesem leopardů a nalezneš-li cestu, kterou hledáš, bude se o nás hovořit u vesnických ohňů?“

„Určitě, Batelo.“

Batela se obrátil k svému druhu: „Vidíš, říkal jsem ti to. Lidé hovoří o menších věcech a menších cestách. Pralesem leopardů neprošel ani tvůj děd. Musel se vrátit. A my jím projdeme. Až bílý cestovatel nalezne cestu, vrátíme se a budeme slavní. Budeme mít také hodně peněz a já za ty peníze, co na této cestě vydělám, pojedu do Leopoldvillu1. Nechám se najmout na loď a budu jezdit po mořích do vzdálených zemí. Budu velikým cestovatelem. Pak se vrátím do Katoly a stanu se členem rady. Budu zručným řemeslníkem, protože můj otec tvrdí, že v zemi Mpuru pracují kováři lépe než u nás. Však také můj otec má kladiva, jaká jinde neuvidíš.“

Sako mlčel. Zadumaně škubal perličku.

„Slyšel Jsi mě, Sako?“

„Slyšel, Batelo. I já bych se chtěl podívat po moři, které jsem nikdy neviděl, do dalekých zemí. Můj děd znal dobře velké cestovatele. Pochytil mnoho z jejich moudrosti. Říkal, že člověk nemá hovořit o dobré budoucnosti, dokud nepřekonal potíže dneška. Naše potíže nastanou na druhém břehu. Co myslíš, pane, setkáme se s největším pardálem velikého lesa?“

„To nevím, Sako,“ odpověděl Marcel. „A proč se ptáš? Máš chuť spatřit největšího pardála Afriky?“

„Musím ho vidět. Musím se s ním setkat a zabít ho sám bez pomoci, třeba jenom tesákem.“

„Proč, Sako?“

„Slíbil jsem Jole, která je mou sestřenicí, že jí přinesu kůži největšího pardála pralesa. A svůj slib splním, i kdybych měl v pralese zůstat sám tak dlouho, dokud se s takovým pardálem nesetkám.“

Marcel se přestal usmívat. Zahleděl se pozorněji na oba mladíky. Vypadali o hodně starší než šestnáct let: vysocí, štíhlí, rozložitých plecí a pevných svalů.

Všichni tři se zaposlouchali do tupých úderů seker. Dřevaři i lovci byli v plné práci. A zatímco slunce sledovalo svou neměnnou pouť, začaly se na břehu řeky shromažďovat otesané kmeny, svitky pevných lián a dřevěné klíny k svázání a zabezpečení voru.

Po obědě začali roubit vor. Tu Marcel spatřil, že si mezi sebou lidé šeptají a že jsou podivně nespokojení. Musel znát příčinu. Na naléhavou otázku, co se stalo, odpověděl po delším váhání dřevař Sita: „Pane, stala se špatná věc. Když jsme káceli tenhle největší strom, utíkaly opice z vedejších stromů. Jak kmen padal, zabil dvě mláďata. A to je zlé, moc zlé. Byli to paviáni.“

V okamžiku si mladý cestovatel vzpomněl na zkazky, které tak často slýchal. Paviáni, jako všechny větší africké opice, dovedou krutě a nelítostně mstít smrt svých mláďat. Stávalo se, že lovec, který zastřelil nedospělou opici, byl napaden celým opičím stádem a na kusy roztrhán. Opičí stádo o několika stech kusů napadlo dokonce i vesnici a úplně ji rozbořilo.

Marcel zjistil, že okolní stromy nezvykle ožily. Zahleděl se bedlivěji a rozeznal, že jsou doslova ověšeny hrozny opičích těl. Stádo paviánů pozorovalo své nepřátele a zlověstně mlčelo.

Marcel vběhl do stanu a přinesl kulovnici. Namířil na statného samce, ale nestiskl spoušť, neboť v tom okamžiku přiskočil Mušibu a sklonil mu hlaveň.

„Nestřílej, pane. Nedostali bychom se odtud. Před námi jsou opice a za námi řeka plná krokodýlů. Neboj se, pracujeme rychle a opice nikdy nezaútočí před sklonkem dne.“

Marcelovi toto vysvětlení stačilo. Přiskočil k svému stanu a začal ho sám strhávat a balit. Sako mu přišel na pomoc. Teprve nyní si Marcel povšiml, že všichni mají své zbraně na dosah ruky.

V poledních hodinách byl vor dokončen a začali nakládat zavazadla. Avšak v okamžiku, kdy balíky byly již na voru a lidé se chystali nastoupit, ozval se křik, podobný vzteklému štěkotu. Opice poznaly, že jejich nepřátelé chtějí uniknout. A pak propukla vřava. Nejzdatnější samec stáda dal povel k útoku. Opice seskákaly ze stromů v celých hejnech. Byly tak velké, že když stály na zadních nohou, měřily přes půldruhého metru i více. V dlaních svíraly klacky, větve i kamení.

Stádo se rozeřvalo a první kameny vylétly, vrženy neobyčejnou silou. Lovec Buluka, zasažen přímo do čela, klesl. Rapa k němu přiskočil a táhl ho za ruce k voru.

„Střílejte!“ ječel.

Tětivy luků se napjaly a do štěkotu stáda se vmísil svištivý zvuk letících šípů. Několik opic padlo. Výpravu dělilo od opičího stáda necelých dvacet metrů. Znova zasvištěly šípy. Betelův oštěp se mihl vzduchem a zasáhl jednoho ze silných samců, který před pádem strašlivou silou zlomil tvrdé dřevo, které mu uvízlo v hrudi.

„Všichni na vor!“ zařval Marcel, třímaje v ruce svou automatickou kulovnici. Jediný, kdo neuposlechl, byl Kalala. Stál vedle svého velitele s loveckou dvojkou a syčel: „Střílej, pane, a střílej rychle. Je jich několik set. Zůstalo nám tam ještě jedno zavazadlo. Je to ten administrátorův dar. Musíme pro něj!“

Rozběhl se s puškou v ruce proti útočícím opicím. Podařilo se mu dostat se k balíku, ve kterém byla poplašná signálová pistole s náboji. Vypálil proti chlupatým válečníkům z obou hlavní, popadl zavazadla a utíkal zpět. Dva samci ozbrojení klacky mu zkřížili cestu. Marcel zamířil a vypálil. Jeden z paviánů, zasažený do hlavy, padl k zemi. Druhý zamával mohutným kyjem, avšak Kalalova lebka, na niž mířil, zůstala bez pohromy. Batelův šíp vnikl opici mezi lopatky a zuřivec klesl, než mohl udeřit.

Kalala přeskočil opičí nepřátele a ubíhal k voru. Marcelova puška zarachotila třikrát za sebou. Tři opice zůstaly ležet na zemi, Kalala vyskočil na vor. Marcel znovu vypálil na paviána, který se octl dlouhým skokem v bezprostřední blízkosti voru. Najednou ho kdosi zezadu popadl a vtáhl na vor. Dvě dlouhá bidla se opřela o břeh a vor odrazil. Tři opice, jež se dostaly na dřevěný ostrůvek, byly vesly sraženy do vody. Kalala znovu nabil dvojku, aby vypálil na stádo, jež vbíhalo do vody. Vor se nemotorně vzdaloval od břehu, doprovázen vřeštěním, ječením a sprškou kamení. Opice vztekle poskakovaly po břehu, hrozily chlupatými pažemi a za uprchlíky se nesl příval nadávek v opičí řeči.

Marcel nemohl odtrhnout oči od toho nezvyklého divadla. To, co slýchal od lovců, nebyla tedy lovecká latina. To zažili ale dobrodružství! Otočil se ke svým druhům a překvapením strnul. Všichni jeho zdatní průvodci, zkušení lovci a nebojácní lidé, změnili svou černou pleť v barvu našedlého popela. Tak vypadá černý člověk jen tehdy, když má nezměřitelný strach. Nebezpečí z opičího přepadení bylo příliš veliké.

„Zvítězili jsme!“ zvolal Marcel a usmál se.

„Utekli jsme včas,“ řekl věcně dřevař Logo, který přesto, že byl největším silákem, měl nejšedší obličej.

„Tak, utekli. Buluka by neutekl. Určitě by ho roztrhaly,“ poznamenal Rapa.

Buluka ležel na voru, hlavu opřenou o zavazadlo, oči zavřené a z čela mu tekla krev z široké a hluboké rány.

„Bolí to hodně, Buluko?“

Marcel vyjmul ze zavazadla, v kterém měl příruční lékárničku, obvaz a začal Buluku ošetřovat. Čistě mu ránu vymyl, ovázal a snažil se lovce přivést k vědomí výpary čpavku. Podařilo se mu to ještě dříve, než zcela zanikl řev rozvztekleného opičího stáda.

Lovec se těkavě rozhlédl kolem sebe a pak si zvolna uvědomoval, co se stalo. Sáhl si na čelo, poznal, že je má ovázané, a vesele se zašklebil.

„Kdyby ten opičák kousl, bylo by to zlé.“

„Proč?“

„Tak, víš, když kousne pardál, lev nebo jiná kočka, je to hodně nebezpečné, ale člověk se časem může z toho dostat. Když však kousne opice, nedostane se z toho člověk nikdy. Třeba dva tři roky nebo i děle ti nic není, a najednou začneš být slabý, nechutná ti jíst, popelavíš v obličeji, a konečně umřeš. Opičí kousnutí otráví ducha zdraví a po letech ti sežere krev. Tak nám to vykládali naši zkušení lovci a věř, že je to pravda.“

Vor nyní plul uprostřed řeky. Tady byla dělící hranice mezi Kongem a Angolou. Na břehu, k němuž se přibližovali, veliké dobrodružství teprve začne.

V PRALESE LEOPARDŮ

Již druhý den byla Denanova výprava na angolském území. Cestovatelům se podařilo projít nepozorovaně planinou za řekou Kasaj, vyhnout se vesnicím Visao a Kasombili, projít domorodou a sotva znatelnou stezkou až k břehu řeky Lubembe.

Lovci z povolání museli odolávat velikému pokušení. Kraj oplýval zvěří. Stáda různých antilop, sloni, hroši sídlící téměř u každého širšího potoka, nesčíslné množství krokodýlů, povalujících se na písečných březích a na okrajích tůní, hejna volavek vzácných druhů, tisíce snovačů se svou štěbetavou řečí, stáda malých opiček a poletující duha pestrobarevných motýlů, to všechno znamenalo obrovské bohatství.

Přesto byl kraj téměř pustý, neobydlený. Za dvoudenního putování nespatřili cestovatelé jedinou rodovou vesničku.

Marcel pozoroval všechno s dychtivostí nováčka. Vzrušovalo ho pomyšlení, že kráčí místy, kam ještě bělochova noha nevkročila.

Lovec Kalala se plně ujal vedení výpravy a její členy rozmístil v pozoruhodném sledu. Vpředu šel Sako, za ním Marcel, pak následoval Kalala a Buluka, za nimi dřevaři Logo, Šita, Luši a Lubakila, kteří nesli nejtěžší zavazadla, pak mladý Batela a opět lovci Rapa a Mušibu.

K tomu, aby šel Sako první, se Kalala rozhodl v okamžiku, kdy se výprava po bitvě s opicemi chystala vyrazit od řeky Kasaje. Sako tehdy vyňal ze svého pytlíku onu podivně vyřezávanou pardálí hlavu s otevřenou tlamou, talisman, který mu daroval jeho děd Safuka. Sako se poklonil směrem, kde ležela Katola, a pověsil si talisman na krk. Kalala si leopardi hlavu bedlivě prohlížel, a když se od Saka dověděl, jak k talismanu děd přišel, prostě prohlásil: „Možná že je to mocné kouzlo ochrany. Přesto, že jsi mlád, půjdeš první. Bát se nemusíš, my tě budeme chránit.“

A tak si Sako, pln pýchy, vykračoval v čele výpravy. Na hlavě nesl jeden z menších balíků, své zbraně měl zavěšeny přes plece a levé rameno, po boku se mu houpal dlouhý sekáč a v pravé ruce nesl pružný bambusový prut proti hadům. Malého jedovatého hada lze jím zneškodnit jediným správným švihnutím.

Zprvu se zdálo, že mu Batela závidí. Když však dostal do opatrování loveckou pušku, cítil se i on náramně důležitý.

První den kráčela výprava rychle. Na planině nenarazila na překážky. Zvěř si cestovatele zvědavě prohlížela a neutíkala před nimi. Kraj tedy není obydlený a zvěř se svého přirozeného nepřítele, člověka, nebojí. Druhý den se výprava dostala k řece Lubembe, a tu nastaly potíže. Po břehu nevedla žádná stezka a cestovatelé se museli každou chvíli prodírat hustým podrostem. U každé takové houštiny byl Sako ve vedení vystřídán Lubakilou. Zkušený dřevař, ozbrojený dlouhým tesákem, vybral vždy hlavní liánu, která držela závoj spleti podružných lián. Jediným seknutím odstranil překážku a cestu uvolnil.

Všichni se ostražitě rozhlíželi, neboť v takové spleti žijí dlouzí, tencí, téměř nepostřehnutelní zelení hádci. Jejich uštknutí znamená smrt.

Na sklonku druhého dno vybral Kululu místo k táboření. Nalezl prostranství, kde mezi pískem a kamením rostlo několik chomáčků suchých travin a trnovníkových keřů. Traviny zapálil, trnovníkové keře jeho druzi vysekali t místo pečlivě prohlédli, zda pod kameny nejsou nepříjemní štíři nebo jedovatí hadi. Dřevaři naštípali dříví na oheň, byl postaven Marcelův stan a nad ním vztyčeny malá angolská a konžská vlajka. Marcel to považoval za zdvořilou povinnost, protože si tak v minulých dobách počínali téměř všichni cestovatelé. Dlouho studoval mapu a pak se obrátil k svému průvodci:

„Co myslíš. Kalalo, kolik jsme urazili od včerejšího rána?“

„Myslím, že ti to řeknu přesně. Šedesát kilometrů.“

„Jak jsi to spočítal?“

„Ty víš, že jsem sloužil na vojně. Šli jsme vojenským krokem včera celý den. V poledne jsme se zastavili pouze na hodinu. Osm hodin po pěti kilometrech je čtyřicet kilometrů. Za dnešek jsme urazili poloviční cestu. To je celkem šedesát.“

„Máš asi pravdu. Podívej se na mapu. Podle tebe bychom měli tábor ve stejné výši, jako je vesnice Čisumbu, která stojí u řeky Kasaje na konžských hranicích. Je to tak?“

„Je, pane.“

„Nu a vidíš tady na mapě tu přerušovanou modrou čáru? Je to řeka Lubembe a ta přerušovaná čára znamená, že její tok je v těchto místech znám pouze přibližně a nejasně. My ho, Kalalo, objasníme! Půjdeme podle břehu ještě den, abych zjistil, zda pravděpodobné ohbí řeky vyznačené na mapě je správné. A potom, Kalalo, potom řeku překročíme. Vidíš toto bílé místo?“

„Vidím.“

„Nuže, to bílé místo je pověstný prales leopardů.“

„Půjdeme Jím, pane, a bílé místo zmizí,“ prohlásil Kalala.

Marcel Denan napřáhl ruku a vesele se zasmál.

„Jsi chlapík, Kalalo, jsi moudrý muž, a já ti děkuji.“

Lovcovy oči se rozzářily. Důstojně přikývl, opětoval srdečný stisk a řekl: „Ta cesta našim synům prospěje.“

Vtom zpozorněl. Otočil svou tvář směrem k východu a napjatě poslouchal. Nejen on, ale všichni jeho černí druzi povstali a naslouchali. Marcel zneklidněl: „Co se děje, Kalalo, bouře?“

„Ne, pane, letadlo.“

„Cože?“

„Letí letadlo. Je ještě hodně daleko, ale letí. Směrem k nám, protože zvuk se přibližuje.“

„Ale v těchto místech není žádná dopravní linka.“

„To nevím, pane, ale určitě sem letí letadlo. Uvidíš.“

Po několika minutách zaslechl i Marcel hukot motoru. Zesiloval, ale zůstával stranou, jižněji. Poletí-li dále stejným směrem, výprava letadlo nespatří.

Marcelovi se zachtělo vidět poslední pozdrav civilizace před odchodem do neznámého území. Přiskočil k balíku, kde měl signální pistoli s náboji, horečně ho rozbalil a vyňal jeden z nábojů označených zelenou barvou. Pak nabil pistoli a pozorně naslouchal. Podle hluku bylo možno soudit, že letadlo letí nízko nad korunami pralesních velikánů.

Zvuk začal pozvolna slábnout. Letadlo je minulo. Marcel zvedl paži a vypálil. Obsah náboje vylétl se sykotem do výše, přelétl rozložité koruny stromů a nad nimi se rozprskl s mnohými výbuchy v. několik oslnivých zelených hvězd.

Marcelovi černí průvodci zůstali očarováni. Tohle byl úkaz, který až na Kalalu, Jenž se s ním setkal na vojně, nikdo neznal. První se vzpamatoval šibal Mušibu. Hlasitě zavýskl, zatančil divoké kolo a pak zaječel: „Tohle je kouzlo. S tím porazím všechny pralesní duchy, pardály, hady a kouzelníky. To je lepší než pluk statečných bojovníků.“

Buluka s ovázanou hlavou zchladil jeho nadšení.

„Hulákáš, jako bys šlápl na štíra. Bouchá to hodně, létá to vysoko a je to barevné. Jenomže s tím bych jazyk své ženy, ať jí zdraví slouží, nezastavil.“

Všichni se dali do smíchu, neboť znali dobře hašteřivost Bulukovy ženy.

„Ho, mlčte!“ rozkázal náhle Kalala. Dupl přitom pravou nohou, jak to dělají urození náčelníci.

Zaposlouchali se do hukotu letadla. Ten se přibližoval a opět vzdaloval. Letadlo asi kroužilo nad určitým místem, jako by pilot něco pozoroval nebo si nebyl jist správným směrem.

„Další náboj, Kalalo!“ poručil Marcel.

Pistole byla znovu nabita a nad korunami stromů se rozlétl nový déšť jasných zelených hvězd, doprovázený výbuchy.

Pak nastala chvíle napjatého očekávání. Hukot sílil víc a víc, přicházel od jihu. Pilot zřejmě sledoval tok řeky. Najednou se nad hlavami cestovatelů objevil jednomotorový sportovní letoun, ve kterém se daly jasně rozeznat dvě osoby. Letci určitě spatřili tábor, protože pilot zakymácel letadlem, jež přeletělo a za chvíli se vracelo mnohem níže než prve. Marcel mával svou tropickou helmou, jeho černí průvodci poskakovali a tleskali dlaněmi. Tentokrát letadlo proletělo hodně nízko. Pilot letěl mezi stromy nad hladinou řeky. Členové výpravy mohli rozpoznat, že oba letci jsou mladí lidé, jeden z nich ve vojenské koloniální uniformě. Při dalším návratu letadla byl průhledný kryt kabiny odsunut. Jeden z letců zamával oválným předmětem, na němž byla připevněna dlouhá a široká stuha. Pak se letadlo vzneslo, vrátilo se nad tábořiště, dvakrát zakroužilo nízko nad stromy a oválný předmět z letcovy ruky vypadl. Červená stuha naznačovala směr pádu. Mladý Batela se s tesákem v ruce rozběhl do lesního podrostu. Po necelých pěti minutách se vítězoslavně vracel a odevzdal Marcelovi podlouhlý ocelový válec. Marcel ho otevřel a vyňal list papíru. Letecká zpráva! Rozechvělými prsty list rozevřel a s překvapením četl:

Pan Marcel Denan, konžský příslušník na území Angoly.

Pan Lessier, administrátor okresu Katola, belgické Kongo, vyrozuměl angolské správní úřady o Vaší cestě. Angolská administrativní správa nemá námitek. Nemůže však poskytnout pomoc. Cestu konáte na vlastní nebezpečí. Informace. Kraj za řekou Lubembe na povodí řek Luana, Čiumbe, Sombo a Luačimu a v horních tocích řek Luiza, Loač a Lozesje mezi 8,36. a 10. stupněm již. šířky a mezi 20,45 a 21,65 stupně vých. délky dosud pěšky neprobádán. Kmeny bojovné, fetišismus a lidské oběti. Zvláště nebezpeční takzvaní Mali Balundové. Od vesnice Chisenge je cesta bezpečnější. Železniční stanice až v Kasange. 100 km od Kasange na východ tábor zeměměřičtí.

S úctou

za administrativní úřad v Kasange

Leon Gonzales, v. r.

Doručitelé zprávy:

Pedro Casstni, poručík,

pilot Juan Cruz, inž. Geometr

V Kasange 3. července 1957

Marcel dočetl a zahleděl se k obloze. Letadlo opět zakroužilo nad táborem, vzdálilo se, a když se pak objevilo nízko nad hladinou řeky, Denan zamával znovu helmou a otevřeným listem. Pilot porozuměl, že zpráva dobře došla. Naposled rozhoupal letadlo na pozdrav, pak nabral výšku a otočil směrem k západu. Vracel se do Kasange, nebo do tábora zeměměřičů. V každém případě měl před sebou nejméně tři sta kilometrů přímého letu nad hustými lesy.

Marcel Denan zamyšleně složil zprávu a vsunul ji nazpět do plechového pouzdra. Vyrušil ho Batelův nesmělý hlas: „Přišla ti dobrá zpráva, pane?“

Denan se na něho zahleděl, usmál se a přikývl. Pak si na něco vzpomněl. Odtrhl od pouzdra širokou ohnivě rudou stuhu a podal ji Batelovi se slovy: „Tady máš svůj talisman. Uvázaný na hlavě ti bude dobře slušet.“

Batela radostně zavýskl. A když večer usínal, opatrně složil talisman na svěřený náklad. Byl na něj snad hrdější než jeho kamarád Sako na vyřezávanou pardálí hlavu. Což mu tento odznak nebyl shozen přímo z oblohy?

S tou myšlenkou se i probudil a doprovázela ho na další celodenní pouti podél řeky Lubembe. V odpoledních hodinách se výprava dostala k širokým písčitým nánosům, které tvořily v řece prahy. Bylo možné přejít na druhou stranu téměř suchou nohou.

Marcel dalekohledem bedlivě pozoroval protější břeh a pak rozhodl: „Přejdeme na druhou stranu a tam se utáboříme.“

„Je tam vysoký břeh a hustý podrost, pane.“

„Vím, Kalalo. Avšak naše cesta vede přes řeku.“

„Jdeme, pane.“

Řeka byla v těchto místech asi tři sta metrů široká. V okamžiku, kdy výprava vystoupila na vysoký břeh, zasvištěl šíp, který se zabodl do střechy Marcelovy tropické helmy a srazil mu ji. Mladý Sako shodil z hlavy své zavazadlo a třemi dlouhými skoky vletěl do houštiny, odkud se pak ozval hluk zápasu. Když mu druhové přiběhli na pomoc, táhl již z houštiny suchého, starého, prskajícího muže. Silák Logo přiskočil, popadl chlapíka jednou rukou za šíji a řádně jím zatřásl. Pak ho postavil a houkl: „Zemřeš, muži!“

„Dlouho jsem žil,“ prohlásil stařec filozoficky. Hovořil balundsky s podivným přízvukem.

Marcel si prohlížel mužíka a šíp, který vytáhl z prostřelené tropické helmy. Podle hladké a čisté špice poznal, že šíp nebyl otrávený. Přistoupil k staříkovi, nuceně se usmál a v čisté balundštině prohlásil. „Ó muži, kterého já neznám a který jsi mě chtěl zabít přesto, že jsem ti neublížil, žil jsi dlouho a ještě můžeš žít, povíš-li mně pravdu.“

Starému chlapíkovi svitlo nadějí v zakalených očích. Rozpačitě přešlápl z nohy na nohu a pak přiškrceným hlasem zaprotestoval: „Nemohu hovořit, protože ten muž, co mě drží, má příliš velikou sílu.“

„Pusť ho, Logo!“ rozkázal Marcel. „A ty mluv, starče.“

„Ptej se, bělochu.“

Marcel mlčky přešel tento titul, který je v krajích, kde se černí afričtí lidé setkali s civilizací, Evropany považován za urážku.

„Jak se jmenuješ?“

„Gambata.“

„Co děláš?“

„Pálím uhlí ze dřeva.“

„Pro koho?“

„Pro Mataby a lidi z rodu Bango.“

„Sám?“

„S celým svým rodem.“

„Proč jsi mě chtěl zabit?“

„Kdybych tě chtěl zabít, byl jsi už mrtev.“

„Proč jsi tedy na mne vystřelil?“

„Abys dostal strach a nechodil na naši stranu řeky.“

„Proč?“

„Všichni, kteří přišli z vaší strany, přinesli neštěstí.“

„My neseme štěstí.“

Stařec se zamyslil, poškrábal se na bradě, porostlé řídkými štětinami, zašilhal po Marcelových průvodcích a pak pronesl nezávazně: „Snad.“

„Z kterého jsi rodu?“

„Jsem Bango.“

„Kde bydlíš?“

„Ve vesnici uhlířů.“

Na otázku, jak je daleko, sdělil stařec neurčitě, že ne moc daleko. Na další, jak početní jsou obyvatelé vesnice, prohlásil, že je jich jako stromů v lese. Řekl to samozřejmě jenom proto, aby vetřelcům z druhého břehu nahnal strach. Bylo to dětinské, ale zcela přirozené. Vesnice chudých uhlířů, pálících po celý rok milíře, jistě nestála o cizince.

„Nuže, něco ti povím,“ pravil Marcel. „Ty nás nyní povedeš do vesnice a přijmeš nás jako hosty. Za to ti odpustím, žes na mne střílel, aniž bys věděl, zda jsem člověk dobrý, nebo zlý. My všichni, jak nás tu vidíš, přinášíme do kraje jedině dobro. Věřím, že ač jsi stár, nezapomněl jsi na pohostinné zvyky svého lidu. Nemusíš se ani ty, ani tvůj lid namáhat ulovit pro nás zvěř. Tu si ulovíme sami a podle zvyku polovinu odvedeme tvé vesnici. Rozuměl jsi?“

Stařec mlčel. Najednou před něho předstoupil šibal Mušibu, a dříve než mu v tom mohl někdo zabránit, začal vychloubá čně hovořit.

„Jsem Mušibu. Veliký, mocný a dobrý čaroděj. Mým jménem se zaklínají lidé na kolik dní cesty. Dovedu nechat věci zmizet a zase objevit. Dovedu, když mi to můj pán dovolí, vykouzlit s velikým rámusem na obloze jasné hvězdy i za bílého dne. Buď ubezpečen, že chceme jen vaše dobro. Jako hosty nás ani nepostřehneš. Já ti pak slibuji, že opustíme tvou vesnici teprve tehdy, až s námi všichni budete spokojeni, a opustíme ji možná stejně nepozorovaně, jak nepozorovaně v mé dlani zmizí třeba tento kámen.“

Sehnul se, sebral ze země malý oblázek, přidržel ho před starcovýma očima mezi palcem a ukazováčkem, pak luskl prsty a otevřel dlaně. Oblázek zmizel. Stařec se na něho udiveně zahleděl a pak s úžasem vyvalil oči, když Mušibu pohybem rtů začal soukat oblázek z úst.

„Óóóóó-oh, pojídači kamení.“

„Jsem víc než to, jsem…“

Příval jeho budoucích chlubných slov zcela nespolečensky zarazil Kalala.

„Nech toho, Mušibu. Jsi opravdu veliký čaroděj – A ty, muži, poslouchej. Jmenuji se Kalala. U nás mne nazývají Kama bunu – Smutné srdce. Byl bych nerad, kdyby mé srdce mělo být zarmoucenější, než je, jenom proto, že bychom se ve tvé vesnici setkali s nepřátelstvím. Na něco se tě chci zeptat. Jak se jmenuje tento kraj?“

Stařec se napřímil a pak s důstojnou vážností prohlásil: „Tento kraj je tajemný a podivuhodný kraj. V tomto kraji roste…“

„Praotec stromů, na kterém sedí veliký výr,“ přerušil ho Marcel.

„Jak to víš, pane?“

„My všichni známe tu báji. A nyní nám pověz, ať to slyšíme z tvých úst, jak se jmenuje tento prales?“

„Ty a tví lidé jste v pralese leopardů, bílý pane.“

Marcel se v duchu usmál oslovení – bílý pane. Mušibuovo i Kalalovo vystoupení již učinilo na starce dojem. Bylo třeba ho přesvědčit ještě více. Kývl na mladého Saka, který pln vítězoslávy stál vedle svého vězně. Marcel ho vzal za rameno, otočil ho obličejem proti starci a zkusil uplatnit náhlý nápad.

„Starý muži, který jsi sám sebe nazval Gambatou, podívej se na tohoto mladíka. On to byl, který tě zajal. Podle zdejších zákonů život zajatce náleží tomu, kdo jej přemohl. Sako netouží po tvém životě, protože doma žije jeho děd, který je stejně stár jako ty. Sako se učil, že mladí mají mít v úctě staré. A nyní se pozorně na Saka podívej.“

Stařec zneklidněl. Prohlížel si těkavě statného mladíka, odhadoval jeho sílu i jeho zbraně. Marcel již uznával, že jeho pokus vyšel naprázdno. Přesto ukázal šípem na talisman pardálí hlavy.

„Ještě nic nevidíš, starče?“

Gambatův pohled se zastavil u talismanu. Najednou se v něm odrážel strach smíšený s úctou. Stařecká dlaň zakryla ústa a pak se z hrdla vysloužilého bojovníka ozval pronikavý válečný křik.

„Hololololololololo-huíííííí íííííí íííííí!“

V tom výkřiku byla vzpomínka na léta silného a dávno minulého, zmizelého mládí. Stařec se napřímil a pronesl: „Leopardi muž a jeho společníci jsou hosty náčelníka Gambaty z uhlířské vesnice Pita. Pojďte se mnou. Jsme tam za chvilku.“

VESNICE UHLÍŘU

Gambata hovořil pravdu, když tvrdil, že ve vesnici uhlířů budou za chvíli. Neušli ani pět minut, když na malé mýtině objevili několik desítek prostých chat z rákosu a hlíny. Široké listy kryly střechy nad nízkými úzkými vchody. Výpravu přivítalo výskání několika dětí a kňučení tří opelichaných, cihlově zbarvených psů s potměšilými pohledy. Dvě staré ženy seděly u ohniště pod nízkou stříškou. Když spatřily bělocha, zavřískly, zakryly si dlaněmi oči a zmizely v přilehlé chatě. Uprostřed poradního prostranství stál hliněný násep, na kterém dřevěný podstavec nesl veliký, asi dvoumetrový telegrafní buben lokali.

„Vesnice Pita, pardálí muži.“

Při těchto slovech hleděl starý Gambata na mladého Saka.

„Pěkná vesnice,“ řekl Sako zdvořile. Pochopil, že byl osloven první proto, že je nositelem talismanu.

„Říkáš, že pěkná. To rád slyším. Ale je chudá, a to se mi nelíbí.“

„Málo platí lidé za uhlí?“

„Málo, pardálí muži.“

Sako již chtěl prohlásit, že není pardálím mužem. Chtěl říci pravdu, jak získal talisman, protože ctil stáří a příčil se tnu jakýkoliv podvod. Avšak příkaz jeho dědu zněl jasně. Měl nosit talisman od chvíle, kdy vstoupí na angolské území a do pralesa leopardů. A zdá se, že podivný talisman bude pomáhat celé výpravě.

„Hodně uhlí pálíte?“

„Čtyřicet mých lidí je v lese jedenáct mužů, ostatní ženy a dětí. Jsme malou rodovou vesnicí. Patříme k vesnici Buguma, vzdálené čtvrtinu denního pochodu a v tu stranu, kde slunce zapadá.“

Marcel Denan naslouchal rozhovoru s napětím. Při starcově zmínce o vesnici Buguma, která byla vzdálena přes dvě hodiny pěšího pochodu, začal rozkládat mapu. O této vesnici v ní nebyla zmínka. Zeptal se: „Vesnice Buguma je veliká, ó náčelníku?“

„Pane, kterého jsem chtěl zastrašit, je to veliká vesnice. Pouze bojovníků může postavit přes dvacetkrát deset lidí“

„Kdo je jejím náčelníkem?“

„Rapati Buguma, veliký muž, ohromně silný a mocný. Neustále bojuje s okolními náčelníky o pastviny pro kozy, je tu málo trávy, proto my, kteří kácíme stromy, abychom z nich pálili uhlí, jsme ve veliké vážnosti. To proto, že tam, kde kácíme les, začínají nová pastviska.“

Marcel pobaveně naslouchal. Gambata tím, že hovořil o důležitosti své vesnice, vynášel i význam své osoby.

„Gambato, na druhé straně řeky jsou rozsáhlá pastviska. Proč se neusadí tvůj lid tam?“

„Není to kraj mého lidu.“

Tentokrát se vmísil do hovoru Kalala. Tázal se, zda v tu stranu, kde slunce zapadá, je hodně vesnic. Gambata odpověděl, že do vzdálenosti pěti denních pochodů je celkem jedenáct vesnic, z nichž některé jsou větší než vesnice Buguma. Potom že dlouho žádné vesnice nejsou, až začnou vesnice Malých Balundů. Na otázku, zda se někdy setkal s Malými Balundy, odvětil, že nikdy, ale že otec jeho otce byl jimi chycen a sněden s mnoha jinými lidmi při velké slavností obětování. To bylo před dávnou dobou. To bylo před kala dobou. To všechno řekl stroze a pozoruhodným způsobem.

„Před kala-kala otec mého otce a kani-kani za Kalato-Boako.“

Což značí: „Před dávnou dobou můj děd byl sněden za slavnosti úplňku.“

Kalala se zahleděl na Marcela. Ten mu pokynul, aby se vyptával dál.

„Pověz mi, Gambato, který jsi jistě mužem rozumným, byl někdy v této vesnici bílý pán?“

„Když jsem byl statným mužem, prošel touto vesnicí běloch. Byl beze zbraní a nedotknutelný, protože jeho myšlenky byly zmatené a on hovořil pošetile. Přišel od Malých Balundů a šel dolů na půlnoční stranu. Nikdo už o něm nikdy neslyšel.“

Hovořil asi o některém nešťastném evropském tuláku, který na své pouti neznámými pralesy buď zešílel z přestálých útrap, anebo prožíval poslední stadium spavé nemoct.

Snad to byl lovec, který v šílenství zahodil své zbraně, snad misionář. Kdo ví?

„Byl někdo z tvého lidu v území bělochů?“ tázal se Marcel.

„Ne, pane.“

„Přijdou sem občas černí lidé z druhé strany řeky?“

„Řekl jsem ti, že ano, jsou to násilníci a vždycky, když přijdou, nosí mému lidu jen slzy. Odvádějí naše kozy a naše ženy.“

Byla to jedna z oněch nepěkných historií mezikmenových nebo mezivesnických šarvátek spojených s loupežemi. Na konžské straně se vesničané hájili tím, že každého, kdo navštívil jejich území, napadli předem jako nepřítele. U angolských kmenů se zacházelo s cizinci z Konga stejně.

„Ještě něco, Gambato. Což z této strany nikdo nenavštěvuje pohraniční vesnice?“

Gambata se zjevnou nechutí odpověděl: „Navštěvují, pane. Lidé z vesnice Buguma i z jiných vesnic občas chodí k lidu na řece. Setkávají se s bělochy a přinášejí od nich hodně užitečných věcí, hlavně ostrých seker. Já sám jsem nikdy v pobřežní vesnici nebyl. Můj syn Lamba šel z příkazu velikého Rápatiho s tajným poselstvím do kraje. Byl až na konžském území, avšak s bělochy se nesetkal.“

Na otázku, kde je jeho syn nyní, odpověděl, že s ostatními vesničany v lese.

„Mají zapáleno mnoho milířů. Musíme nashromáždit hodně uhlí. Ze severních vesnic přijdou nosiči a kupci, kteří prodávají náčelníkům a kovářům.“ Pak si náhle Gambata vzpomněl na své hostitelské povinnosti, zavolal na jednu ze starých žen, které zvědavě vykukovaly z nejbližší chaty. „Hé, Zaro, hni sebou. Přišlí hosté. Přines slepici!“

Žena cosi nespokojeně zabručela, odešla za chatu a za chvilku přinášela v mozolnatých dlaních slepici. Odevzdala ji Gambatovi, ten se obrátil se slepicí v ruce k Sakovi a prohlásil. „Stal ses se svými druhy naším náhodným hostem, pardálí muži. Nebudeme vás považovat za nepřátele, protože ty máš mocný fetiš. Naše vesnice je chudá. Přijmi proto tuto slepici na důkaz pohostinstvu Vidím tě a vidím tvé druhy.“

Sako zrozpačitěl, v srdci však pocítil veliké uspokojení nad tím, že je oslovován starým mužem jako host, kterému je prokazována první pocta. Přešlápl z nohy na nohu a jeho mladistvé hrdinství bylo to tam. Podobné pocty se mu dostávalo poprvé. Věděl, že na jeho odpovědi záleží, jak budou všichni členové výpravy posuzováni. Přitom si uvědomil, že mu byla dána přednost před skutečným velitelem výpravy, jímž byl dokonce běloch.

Přelétl svýma velikýma dychtivýma očima své druhy, mírně si odkašlal a hledal po způsobu svého lidu záchranu v prostých, jen na první poslech nabubřelých slovech.

„I já tebe vidím, ó Gambato. Přesto, že naše setkání bylo neblahé, je tvůj vystřelený šíp zapomenut. Přijímám slepici. Za to pro tvou vesnici nalovíme zvěř. My všichni, kteří jsme z jednoho lidu z města Katoly, doprovázíme na veliké cestě statečného bílého pána, jenž nyní k tobě promluví.“

Sako si oddychl a celou jeho bytostí prochvěla radost, když uslyšel pochvalné zabručení z úst všech svých krajanů.

Marcel se spokojeně usmál. Popleskal Saka po plecích, luskl před náčelníkem Gambatou prsty na pozdrav, pak vyňal ze svého pobočného vaku krátkou dýmku a baliček tabáku. Podával obojí Gambatovi se slovy: „Dnes večer, až budeme sedět u poradního ohně, budeš kouřit z této dýmky. Za to, že jsi nám nabídl slepici, zaplatím její cenu. Kůže ulovených zvířat budou tvé právě tak jako maso, z kterého nám přenecháš díl. Otevři kalebasy palmového vína a džbány s prosným pivem. Zaplatím za ně cenu jednoho velikého milíře.“

Gambata dychtivě sáhl po dýmce i tabáku. Obojí si zálibně prohlížel a na jeho tváři bylo zřejmé, že chvíle, která ho odděluje od slibného požitku, se mu již předem zdá příliš dlouhá. Marcel, Jako by četl jeho myšlenky, sáhl do vlastního sáčku s tabákem, vzal starcovu dýmku, nacpal ji a zapálil svým zapalovačem. Gambata, který zapalovač ještě nikdy neviděl, vzrušením nadskočil. Přijal dýmku, několikrát rychle zabafal, přimhouřil oči a pak věcně prohlásil: „Už nikdy mi nebude chutnat konopí.“

Byla to největší pocta, kterou mohl daru vzdát.

Znovu zavolal stařenu a nařídil jí, aby přinesla rodové stolice. Stařena se přišourala se třemi neuměle vyřezávanými stoličkami z mahagonového dřeva. Stařec se na jednu posadil, druhou nabídl Marcelovi a mladému Sakovi, a ostatním členům výpravy naznačil Širokým pohybem, aby se posadili kolem.

„Vy, kteří jste přišli do mé vesnice a byli jste přijati jako hosté, přinesli jste s sebou radost. Tu radost budou sdílet všichni moji lidé, až se vrátí z práce. A nyní ty, pane, který dáváš tak dobré dary, mi pověz: Vede tvá cesta z mé vesnice na stranu polední nebo na půlnoc? Ptám se tě proto, že znám vesnice oběma směry i hodně rodových náčelníků nebo starostů vesnic. Tam na půlnoc jsou lidé chudší, ale můžeš s nimi dobře obchodovat, protože jsou velcí lovci a mají nashromážděno mnoho kůží, které dovedou velmi dobře stahovat a nepoškozují je. Na poledni straně jsou lidé bohatší, protože sbírají bohatství v potocích a řekách nebo je vykopávají ze země. Jejich ženy nosí zlaté ozdoby a mnozí z nich mají věci, které koupili od bělochů a které Jsou v tomto kraji nevídané. Jenomže ti lidé jsou příliš obezřetní a chytří obchodnici a nechají si své bohatství ještě bohatě ji zaplatit. Ale i tam znám několik náčelníků.“

Marcel se při Gambatově řeči usmíval. Náčelník ho zřejmě považoval za jednoho z obchodníků, o nichž za svého života hodně slyšel, aniž se s nimi setkal. Pro nesvědomité obchodníky znamenal angolský kraj nesporně ještě ráj. Nebylo těžké napalovat černé vesničany, kteří se nestýkali s okolním světem, a neznali proto dost dobře cenu peněz. Postavením silnice nebo železnice se v tom zapomenutém kraji mnoho změní.

Marcel chvíli starce pozoroval, a teprve v okamžiku, kdy další mlčení by bylo považováno za neslušnost, odpověděl: „Neputuji se svými lidmi ani na půlnoc, ani na stranu polední.“

„Ach, vracíš se domů. Hned, jak jsi se mnou začal hovořit, jsem poznal, že jsi člověk rozumný, i když jsi mlád. Jsem rád, že jsi se svými lidmi i s tímto pardálím mužem, který má mou úctu, navštívil mou vesnici. Vždycky, když si na dnešní den vzpomenu, budu vyprávět o našem setkání i o všem dobrém, co z něho vzniklo. Ale přesto, pane, ti radím, aby ses vydal na cestu hned v nejbližších dnech, protože od půlnoční strany postupují deště, a potom budou všechny rozlehlé planiny až k řece Kasaji jediným jezerem. Jak jsou stezky zatopeny, neprojdeš.“

„Děkuji za tvé varování. My však nepůjdeme bažinami. Nepůjdeme ani k řece Kasaji. Alespoň nyní ne. Jdeme v tu stranu, kde slunce zapadá.“

Gambata vzrušením zadupal. Pak jako by si uvědomil, že ztrácí svou vážnost, přinutil se k několika rozvážným tahům z dýmky a se strojeným klidem opáčil: „Myslím, že jsem ti špatně rozuměl: Územím, které leží v tu stranu, dosud nikdo neprošel. Tam je srdce pralesa leopardů a Malí Balundové.“

„Vím, Gambato.“

„Ty chceš jít pralesem?“

„My všichni jím chceme projít.“

„Pane, ty šílíš!“

„Proč, Gambato?“

„Tam je smrt. Tam jsou bažiny plné hadů, tam se lidé navzájem pojídají, řeky jsou přeplněny krokodýly. Smrt i zkáza, pane. Hroty šípů a oštěpů těch zabíječů, Malých Balundů, jsou napuštěny jedem. Nachystali hluboké jámy a na jejich dně zarazili otrávené šípy a oštěpy špicemi vzhůru. Lidské oko ty jámy nepostřehne. Tak jsou zakryty. Chytnou-li Máli Balundové cizince, rozlámou mu kosti, ponoří ho na dva dny do prudce tekoucí studené vody a pak ho snědí. Ti lidé nemají úctu ani před pardálími muži.“

Marcel zůstal zaražen. Snad se toto tvrzení udržovalo z dob, kdy v některých částech Afriky bylo zakořeněno lidojedství. Mohlo však být i pravdivé, protože v samotném Kongu ještě v roce 1951 došlo k několika dokázaným případům kanibalismu. Rozhlédl se po svých lidech. Vypadali stísněně. Jak je má povzbudit? Jak promluvit? V tom důstojně povstal Kalala, ukázal prstem na náčelníka a promluvil: „Když jsi byl dopaden pardálím mužem, prohlásil jsi, žes už dlouho žil. Každý z nás žije tak dlouho, jak je mu určeno. Již moudrost našich otců tvrdila, že zrození je začátkem konce lidského života. Jak dlouho budeme živi, to ví pouze největší bůh Nzamí. Já, Kamabunu, pravím, že se nebojíme ani krokodýlů, ani hadích bažin a že se nebojíme ani Malých Balundů. Konec konců i oni jsou našimi příbuznými a jako s takovými s nimi budeme jednat. Tam, kde potkáme přívětivost, oplatíme ji přívětivostí, kde se setkáme se zbraněmi, použijeme svých zbraní. Proti lsti použijeme lsti, proti zradě trestu proti kouzlu kouzla. Nebudeme se zdržovat v tvé vesnici, protože se, jak sám říkáš, blíží období dešťů. Projdeme pralesem a půjdeme tak dlouho, až se setkáme s lidmi, kteří bydlí za vesnicemi Malých Balundů.“

Stařík hleděl na Kalalu s otevřenými ústy. Pak rychle vyskočil a s křepkostí, kterou by nikdo ve starém těle nečekal, přiskočil k hliněnému náspu, na kterém stál telegrafní buben. Uchopil obě palice z měkkého dřeva a s neobyčejnou lehkostí i zručností jimi zavířil na okraji bubnové štěrbiny. Ozval se dunivý zvuk, který přeskakoval v rychle měněných tóninách.

„Klip-klipi-klip, klok-klok-klok-klopi-klopiti…“

Jindy klidný Kalala nehorázně zaklel. Nemohl starci zabránit v bubnování. Byl v jeho vesnici hostem a čas nedovolil, aby s ním ujednal, že se jeho buben nerozhovoří. Zaťal pěsti a pozorně naslouchal. Pak mávl rukou a prohlásil. „Už je pozdě. Ten chlap vzbouří celý kraj.“

„Co bubnuje?“ otázal se Marcel a Kalala překládal. „Vesnice Pita. Bubnuje Gambata… uhlíři od milířů, vraťte se… hosté ze strany východní… běloch… deset bojovníků… přátelství… projdou pralesem k Malým Balundům… až za jejich vesnice… proti zbrani zbraň… proti zradě trest… za přátelství přátelství… proti kouzlu kouzlo… proti lsti lest… uhlíři, vraťte se… večer tance.“

Zvuk bubnu dozněl. Marcel v duchu láteřil na starcovu rychlost a uvědomil si, že veškerá opatrnost minulých dní byla marná. Ten dálkový buben nese zvuk přes dvacet kilometrů: vzbouří celý kraj a pochod nebude již možné utajit. Pak uvažoval. Bylo vůbec správné vyhýbat se obydleným místům? Chtěl přece najít nejpřímější a nejpohodlnější trasu pro železnici nebo pro silnici. A měla-li tuto cestu nebo železnice sloužit, musela bezpodmínečně vést zalidněným územím.

„Kalalo, snad je dobře, že buben promluvil.“

K jeho překvapení místo Kalaly promluvil lovec Buluka.

„To poznáme, pane. Dnes v noci se rozhovoří bubny ze všech stran. A teprve pak uvidíme.“

Stařec Gambata se vrátil k hostům s výrazem plným pýchy na svůj výkon.

„Jsi výtečným bubeníkem, Gambato,“ prohlásil Marcel. „A nyní dovol, aby moji lidé šli ulovit maso pro dnešní večer, aby se tvůj lid mohl opravdu radovat. Když jsem vešel do vesnice, zahlédl jsem několik žen a dětí. Zavolej je.“

Starší ženy se podmračeně přiblížily s několika dětmi. Hleděly se strachem na Marcelovu tvář, jež byla pro ně tváří ducha z jiného světa. Marcel vyňal z jednoho zavazadla pestrobarevné šátky a odevzdal jim je se slovy: „Jste ctihodného věku. Vy první dnes večer zadupete při tanci se šátečkem. Zahajte tanec s novými šátky na důkaz přátelství. Nejsou očarovány. To vám potvrdí Sako, který je pardálím mužem.“

Při těch slovech náčelník divoce vyskočil. Na nejdůležitější ve své zprávě zapomněl. Utíkal k bubnu a znovu zavířil palicemi.

Do kraje se nesla zpráva, která měla stejný význam jako první, byla však doplněna sdělením: „S bojovníky a bělochem Sako… Sako… pardálí muž… úcta… Sako… host!“

Sako neměl ani příležitost nadouvat se pýchou, protože pozornost všech zaujaly stařeny, které se najednou rozžvatlaly, ukazujíce si navzájem vzácné dárky. Marcel zatím dal pokyn Mušibuovi, aby obdaroval děti několika malými barevnými gumovými míčky.

Mušibu si rázem získal srdce dětí a žen i samotného Gambaty. Ukázal nejprve, jak míče skáčí, a vyskakoval do výše stejně jako ony. Pak je žonglérský přehazoval, kutálel je po natažených pažích, po zádech, zachycoval je na lýtkách a přitom se vesele pitvořil. Štěbetal jako snovač, a vyrážel z hrdla opičí křik. Malé míčky mizely v jeho dlaních a objevovaly se náhle za jeho hlavou. Marcel, který měl dvakrát příležitost vidět v Elizabethvillu evropského žongléra, byl přesvědčen, že by si Mušibu v Evropě získal palmu vítězství.

Když po půlhodině dorazily první rodiny uhlířů od nejbližších milířů, nalezly hosty, svého náčelníka, děti i stařeny v nejlepší náladě. Dokonce i Kalala – Smutné srdce se usmíval. Nemusel tu skrývat svou lásku k dětem. Než došel poslední obyvatelé do vesnice, vraceli se Marcelovi lovci s úlovkem. Nesli dvě antilopy, večeři pro šedesát lidí.

Seznamování s členy uhlířského rodu bylo jednoduché. Obstaral je Gambata, který po veselém Mušibuově vystoupení opustil důstojnou formálnost.

„To je můj lid a to jsou hosté vesnice Pita. Rokování je skončeno.“

Ne, rokování nebylo skončeno; v noci, když palmové víno, prosné pivo, hojnost jídla i tance a Mušibuovy kousky rozvázaly lidem jazyky, bylo na poradním prostranství rokováno až do omrzení. Marcel hovořil se třemi muži, kteří se doslali až na území Malých Balundů. Potvrzovali, že všemi vesnicemi až k území nepřátel vedou dobré stezky, které směřují přímo na západ. Za řeku Lulua se však nikdo z nich neodvážil.

Mladí chlapci bez dechu naslouchali Batelovu vyprávění o boji s opicemi na řece Kasaji a se strachem i úctou hleděli na Sakův talisman.

Když už hvězdy začínaly na obloze blednout, ozvalo se vzdálené rachocení telegrafního bubnu. A kupodivu přicházelo od východu. Hovor rázem zmlkl. Všichni se pozorně zaposlouchali do trhavého klepotání.

„Klip… klípi… klip…

Zvuk zesiloval a opět slábl. Marcelovi se chvílemi ztrácel, avšak černí lidé ho slyšeli všichni.

„Ohromná dálka, veliký buben,“ upozornil Kalala.

„Co říká?“

Kalala zvedl výstražně ruku a napjatě poslouchal. Čím dále poslouchal, tím jeho tvář vyjadřovala větší spokojenost, zatímco obličeje všech se obracely k Mušibuovi. Tomu jen hrály veselostí oči a jeho dlaně spokojeně třely kolena. Jak by ne? Vždyť zpráva potvrzovala, že svým vystoupením proti synům náčelníka Kusy si získal v lesích obrovský věhlas. Gambata sám překládal zprávu: „Bílý muž, Sako, bojovníci z Katoly. Cesta přes prales leopardů… kouzelník Mušibu… nechává mizet věci i lidi… létá vzduchem… bratr výra z praotce stromů…“

Tohle bylo víc, než mohl snést i sám Gambata. Pronikavě zaskučel, běžel k bubnu, uchopil palice a potom se nesla ranním svítáním zpráva pro všechny lidi na celém angolském území.

A všude působila stejné vzrušeni. Pro pověrčivé byla ohromující a ti, kteří pověrám již nevěřili, našli v ní příležitost k hovorům plným dohadů.

Náčelník Kusa, kterého jeho dva synové přesvědčili o Mušibuově moci, vzbouřil celý kraj, když mu vzdálený zvuk hubnu přinesl Garnbatovu výzvu, přenášenou bubeníky dalších vesnic. Kusovým úmyslem bylo vzbouřit celý kraj proti malé výpravě, ale ve skutečnosti jí prospěl. Hlášení o Mušibuově moci bylo pro angolské Balundy ohromující novinkou a po Sakově talismanu získalo výpravě další vážnost:

Toho názoru byl i administrátor Lessier z Katoly, jemuž na začátku dne překládal zprávu jeho znamenitý úředník pan Bankole. Pověrčivý vzdělanec učinil tak s notnou dávkou rozhořčení. Vysílání podobných zpráv by se prý mělo zakázat, protože tím jsou zesměšňovány staré náboženské tradice prostého lidu.

Administrátor Lessier, který již dostal jiskrovou zprávu o tom, že Marcelu Denanovi doručili portugalští letci povolení angolské administrativní správy k cestě neprobádaným územím, hleděl na pana Bankoleho s notnou dávkou skrývaného posměchu.

I porada starších městečka Katoly se sešla v neobvyklou hodinu. Náčelník Dilola ji zakončil tak rychle, jak ji zahájil.

„Všichni jste slyšeli zprávu. Běloch s našimi lidmi je už v leopardím pralese. Mušibu je šibal a lhář. Večer bude tanec na počest poutníků. Rokování je skončeno.“

Toto krátké zasedání, při kterém kromě náčelníka nikdo nemluvil, bylo naprosto neobvyklé. Dilola však dobře věděl, co dělá. Což mu v den odchodu neřekl administrátor, aby o výpravě příliš nemluvil?

„Čím méně hovoru, tím snáze projdou, to si pamatuj. Žádné bubny, žádná sláva, dokud nepřejdou řeku Kasaj. Tam to vypadá ošklivě. Jak to vypadá dál, to nevím, ale běloši z angolské strany pomohou.“

V rodinách účastníků výpravy způsobila samozřejmě rozruch. Zatímco se všude vzrušeně hovořilo o otcích, bratrech nebo příbuzných, seděl košíkář Safuka před chatou, ruce složeny nečinně v klíně, hleděl k západu, a vzpomínal na doby svého mládí, tak naplněného touhou po velkých činech. Ze zadumání ho vyrušila vnučka. „Dědečku, vrátí se Sako?“

„Vrátí, Jolo, a uvidíš, že ti přinese slíbenou kůži. Je statečný.“

SAKŮV LEOPARD

„Pane, putujeme dobře.“

Sakovi oči zářily. Zářily od chvíle, kdy výprava opustila vesnici uhlířů. Všechno se dařilo od oné noci, kdy se rozhučel angolskými lesy zvuk bubnů.

Rapati Buguma, náčelník vesnice stejného jména, je přijal s poctami téměř královskými. V doprovodu dvou nejstarších rádců vyšel dokonce hostům vstříc, aby Je osobně dovedl do zvláštní chaty. V normálních dobách sloužila chata pro hosty sice za úkryt oblíbeným náčelníkovým kozám, avšak Rapati ji dal vyčistit a vystlat kožešinami a rohožemi. Rapati Buguma byl člověk s velkou přirozenou inteligencí.

Překvapil Denana znalostí portugalských slov, z kterých skládal podivuhodně znějící věty, promíchané angolskou balundštinou. Osvojil si je na severu země, kde se setkal s bělochy.

Marcel zpočátku nemohl uvěřit. Teprve když mu Rapati prohlásil, že hodně jeho lidí pracuje v zlatých dolech na severu, začal se důkladněji vyptávat. Za tři dny pobytu v Bugumě si ujasnil, že tento kraj, ač v mapách o něm nic není, ve skutečnosti okolnímu světu není tak vzdálen, jak se dosud každý domníval. Lidé odtud putovali za prací na sever a na jih. Na východ, až na nepatrné výjimky, málokdo. K svému zármutku zjistil, že na západ se nikdo nedostal dál, než k území Malých Balundů, které začíná u hadích bažin. Rapati potvrdil i Gambatovo vyprávění o šíleném Evropanu, který krajem prošel. Dramatický okamžik však nastal, když Rapati oslovil přímo mladého Saka.

Postavil se před mladíka, luskl prsty, zkřížil první dva prsty každé ruky před sebe a dotkl se jimi čela. Sako na něho udiveně zíral a podivný pozdrav neopětoval. Rapati nespokojeně potřásl hlavou a pozdrav opakoval. Sako zrozpačitěl a Rapati zlobně zavrčel. Pak vzkřikl krátký rozkaz. Vesničané obklopující výpravu ožili. Postavili se za svého náčelníka a ti z nich, kteří měli oštěpy, namířili je hrozivě proti Marcelovi a jeho lidem. Denanovi se sevřelo srdce úzkostí. Došlo k otevřenému projevu nepřátelství. Co to zavinilo?

Talisman, napadlo ho. Náhle si uvědomil, že podivné počínání Rapatiho bylo pravděpodobně poznávacím pozdravem členů pardálí sekty.

„Náčelníku…“

Nedomluvil, protože Rapati ho urputně přerušil.

„Ty mlč. Přijal jsem tě i s tvými lidmi jako hosty. Je mezi nimi lhář. Tento mladík.“ Ukázal na Saka a pak se rozkřikl: „Kdo ti dal tenhle odznak hodnosti?“

Sako, který sevřel v dlani pevně tesák jako všichni jeho druhové, poznal, že nadešla chvíle, kdy musí říci plnou pravdu. Vypověděl proto nejistým hlasem zcela poctivě historii talismanu. Rapati pozorně naslouchal, a když Sukova historka skončila, prohlásil: „O kouzelníkovi jménem Kalafa jsem slyšet, když jsem byl chlapec. Nu, když ti tvůj děd dal talisman, aby ti na cestě přinesl štěstí, chtěl ti prospět. Jsem pardálím mužem už svým rodem a dovoluji ti talisman nosit na svém území. Nikdy se však nevydávej za pardálího muže. My, kteří jimi jsme, máme velmi přísné zákony. Nepřijmeme nikdy mezi sebe muže, který by do nich nebyl zasvěcen. Nejmoudřejší kouzelníci i jiní vážení mužové jsou našimi členy a trestáme každého, kdo se postaví proti nám. V pardálí podobě pronásledujem všechny odpůrce a ty, kteří neustanou v boji, zabijeme.“

Rapati se tak otevřeně přiznal k tomu, že sekta pardálích mužů sdružovala samozvané soudce nad nepohodlnými lidmi. Pak se otočil ke svým a rozkázal: „Připravte slavnost pro hosty!“

Když třetího dne opouštěla výprava Bugumu, šla po dobře vybudovaných stezkách téměř přímou čarou na západ. V každé další vesnici byla přivítána se zdvořilou pohostinností, protože bubny Rapatiho jim urovnaly cestu. Sako kráčel stále vpředu, i když jeho talisman ztratil moc. Kalala byl přesvědčen, že Sako je tu na svém místě.

Jíž devátý den byla výprava na cestě od chvíle, kdy opustila Bugumu. Pravda, hadi se objevovali hojněji, byli však příliš líní nebo bojácní, aby zaútočili. Přes stezku v posledních dvou dnech přeběhlo několik menších pardálů, kteří se hnali za kořistí a lidí si nevšímali. Snad proto prohlašoval Sako s rozzářenýma očima, že putují dobře.

Bylo krátce po poledni a blížili se k poslední z jedenácti Rapatiho vesnic. Až ji zítra opustí, přijdou konečně do kraje, kterým dosud nikdo neprošel. Marcel Denan v potíže již téměř nevěřil. Proto také Sakovi vesele přisvědčil.

„Pravdu máš, Sako, dobře putujeme. Půjde-li to tak dál, dostaneme se za čtrnáct dní do míst, která už Evropané znají.“

Kalala hlasitě zafrkal nespokojeností.

„Pane, znáš mě. Ano, dobře putujeme. Jenomže jedno z našich pořekadel tvrdí, že ten, kdo rychle dojde na konec stezky slovy, nemusí jej dostihnout vlastní nohou. Ano, tady nás všude vítají. Avšak ti Malí Balundové… nevím.“

„Vím, Kalalo, že jsi zkušený lovec. Něco ti však povím. Zdejší lidé mají strach z Malých Balundů, stejně jako měli naši lidé strach z cesty k zdejšímu lidu. Tvrdili, že Matabové jsou zabíječi. Co tomu říkáš teď, když jsme je poznali?“

„Zatím jsme se setkali s Mataby z rodu Bango. Jací jsou ti druzí, nevím. Možná že lepší než tito. Nyní mi však pověz, proč se nikdo z těch, kteří žijí v tomto kraji, nepokusil dojít na druhou stranu Angoly územím Malých Balundů? Proč po severních nebo jižních stezkách prales obejdou?“

„Rodové nepřátelství.“

Kalala se usmál. Jeho úsměv byl tak vzácný, že Marcel nechtěl věřit očím.

„Čemu se směješ, Kalalo?“

„Tomu, jak asi budeš přesvědčovat ty hrdlořezy, že nejsme nepřátelé.“

„Kalalo!“

„Ech, nezlob se, pane. V tomto lese jsme už dva týdny a mnoho jsem hovořil s vesnickými lidmi. Nechodí na západ proto, že se nikdo z těch, kteří tím směrem odešli, už nikdy nevrátil. A občas se také ozvaly ze západní strany bubny, které svolávaly významné lidi lesa k velikým slavnostem pojídání? Fuj! Já, pane, nejím ani opičí maso, natož lidské.“

Jen skončil, ozvalo se z úst všech černých účastníků výpravy velmi hlasité a významné odplivnutí. Marcel se zamyslel. Ti lidé dnes s rozhořčením odsuzovali lidské oběti. A přece jejich předkové ještě před osmdesáti lety jim horlivě holdovali. V odporu současníků k nechutným obětním tradicím předků se jistě odrážel kus civilizační práce pokrokových lidí, učitelů, misionářů a lékařů.

Výprava se zastavila k odpočinku u malé mýtiny, na jejímž okraji omamně voněly lilie. Nad rozsetými křovisky planých růží rozechvělý bzukot svědčil o celých rojích včel. Lovci vyšli na mýtinu, prohrabávali oštěpy podrost a hustou trávu a vyrážely ostré: „Sšššššša-ššššššša!“, aby zahnali jedovaté hady nebo škorpióny.

Živý barevný koberec mýtiny byl násoben květy, obklopenými pestrobarevnými motýly, jejichž třepotavý let se podobal květům utrženým větrem.

Batela, s rudou stuhou ovázanou kolem čela, náhle vzrušeně vykřikl: „Mingvi!“ Vzápětí se bez rozmyslu rozběhl do středu mýtiny. Nad květy poletoval nezvykle veliký motýl podivuhodně zbarvený. Okraje křídel barvy červánků přecházely do zbarvení žlutavého měsíčního svitu. Dvě načervenalé skvrny uprostřed připomínaly tvar ženských rtů a pod nimi se zalesklo bělmo s černi lidského oka.

Batelovo zvolání všechny vzrušilo. Nejvzácnějšího motýla tropů lze spatřit pouze ojediněle a mnohý obyvatel rovníkových afrických krajů ho neuvidí za celý život! Takový úlovek byl pro lovce z povolání cennější než sloní kel.

„Dej pozor na křídla!“ houkl Rapa v běhu.

Všechny posedla lovecká horečka. Vzácný motýl poletoval z místa na místo a jeho veliká křídla měnila barvu jako jiskřící mozaika. Marcel naň hleděl okouzlen. To tedy byl mingvi, o kterém si lidé z belgického Konga vyprávěli něžnou báji, že představuje černou ženu, jež se obětovala pro národ Batetelů a jejíž duch byl zaklet do poletující pestrobarevné krásy.

Sako byl stržen loveckou vášní. Rozběhl se s oštěpem v ruce po levé straně mýtiny. Motýl mihotavým letem směřoval k lesnímu podrostu. Dostane-li se do lesa, nebude nikdy chycen. Jak Sako běžel vzrušeně vysokou trávou, zaslechl Batelův hlas: „Neuhoď ho oštěpem. Je můj!“

Divoce po lovecku zahoukl, aby Batelu přesvědčil, že ho dobře slyšel. Vletěl do pralesního podrostu, přeskočil několik nižších křovisek, zabořil se do spleti lián a zahnul trochu vpravo, kde se zdála cesta snazší. Chtěl proniknout na konec mýtiny, odkud by motýla, který nikdy nelétal vysoko, zahnal zpět na paseku. Skok přes keř jasmínu – a naráz se zastavil. Dech se mu zatajil a dlaň třímající oštěp se zapotila. Několik kroků před ním zíraly na něho z křoví dvě žluté oči vzrostlého leoparda.

Hrdlo se mu stáhlo tak, že výkřik, který chtěl vyrazit, se proměnil v chraplavý sípot. Z pardálí tlamy se ozvalo nespokojené, vzteklé zakňučení, ale tak slabé, že ho Sakovi druzi nemohli slyšet.

Sakový údy se rozechvěly jako v zimnici. Uvědomil si, že má strach. Tak veliký strach, jaký nikdy nepocítil. V rychlém sledu myšlenek mu prolétla vzpomínka na to, jak ho s jinými mladými muži učili pravidlům lovu zvěře, mezi nimi nejdivočejší a nejzáludnější šelmy – pardála.

„Jsi-li osamocen a nemůžeš se bránit, křič a zadupej, snad pardál uteče.“

To bylo první, co ho napadlo. Zápěstí pravé ruky ho křečovitě zabolelo. To mu připomnělo, že třímá v ruce oštěp.

Křoviny za pardálí hlavou se rozechvěly. Dravec vysunul polovinu těla z houští. Přesto, že stál zřejmě s pokrčenýma nohama, dosahovala jeho hlava do výše Sakova pasu. A Sako byl chlapík opravdu vysoký.

„To je kus,“ napadlo ho a pak si začal uvědomovat, že už musí něco podniknout. Zůstane-li nehybně stát, pardál se stáhne do úkrytu a zmizí v podrostu. Anebo najednou skočí a Sako už nikdy neuvidí rodné městečko ani dědečka Safuku, ani jolu. A té slíbil pardálí kožešinu. Tu má teď na dosah ruky. Stačí obratně vrhnout oštěp a pak včas uskočit.

Pardál se znovu pošinul vpřed, jeho zakňučení bylo o poznání nižší a tišší. Takové zakňučení předchází zařvání, znamení k útoku.

Pokřik Sakových druhů, kteří se rozdělili na mýtině, aby mohli chytit motýla, zněl Sakoví jako hluk z jiného, velmi vzdáleného světa. Vzpamatoval se. Viděl, že ten křik pardála velice dráždí. Cítil zároveň, že jeho strach mizí.

Pardál se přikrčil a pohnul o několik centimetrů vpřed. Křoviny za ním se chvěly, jak vztekle švihal ocasem.

Boj nastával. Bylo zapotřebí vzít krátký, ale poměrně těžký oštěp v dlani tak, aby jím mohl vší silou mrštit proti kočce. Musí to udělat v okamžiku, kdy pardál skočí. Nebo snad dříve? Vždyť pardál je od Saka vzdálen necelé čtyři metry. Ne, musí vrhnout oštěp, dříve než se pardál odrazí od země. Potom musí rychle uskočit, vytrhnout od pasu tesák a zasadit jím šelmě ránu do hlavy dříve, než se otočí. Náhle strnul. Nemá tesák. Odložil ho i se zavazadly. Za pasem má jenom krátký, ale velmi ostrý nůž.

Pardál začal kňučet. Teď se to stane. Zařve a vymrští se. Nekonečně opatrnými pohyby prstů přemístil Sako oštěp v dlani a pomalu, velmi pomalu zvedl ruku k pravému rameni. A pak, hnán loveckým pudem, uskočil o metr zpět, jeho pravá ruka se vymrštila a oštěp vylétl ve stejném okamžiku, kdy se pardál s řevem vrhl mohutným skokem vpřed. Oštěp se zabodl do pardálího břicha – ale Sako příliš dlouho váhal. Těžké kočičí tělo naň dopadlo v téže vteřině. V okamžiku, kdy se hroutil pod nárazem mohutných tlap, jejichž drápy se mu zaryly do levého ramene, stačil ještě pudově vytrhnout pravou rukou svůj krátký nůž a vrazit ho čtyřnohému útočníku pod levou plec. A pak se rozpoutal zoufalý zápas. Sakoví se podařilo chytit dravce za uši. Zaťal prsty do boltců a vší silou, zmnoženou ještě zoufalstvím, odtahoval pardálí hlavu od svého hrdla. Jeho sípavý křik se mísil s pardálím vrčením, oči se mu přivíraly před zlobným, žlutavým pohledem kočičích očí, žaludek se mu obracel ze smrdutého dechu z útočníkovy tlamy.

Ve chvíli, kdy si uvědomoval, že ochabuje a že kočičí drápy ho zasáhly do hrudi, zachytil jeho sluch dusot nohou a volání. Pardálí tlama se nebezpečně přibližovala. Náhle se mu zdálo, že se rozpoutala prudká bouře a v jeho blízkosti uhodilo. Hromová rána tomu nasvědčovala. Pak mu na hruď dopadla veliká tíha a koruny stromů se zahalily pralesní mlhou.

Pomalu, velmi pomalu se mlha rozptylovala. Sako měl dojem, že se bouře rychle přehnala, protože slunce ozařovalo luční koberec mýtiny naplno. Pohnul hlavou a jas slunce se zakryl mnoha obličeji. Byly podivně rozmazány, ale poznal je. Tohle byla tvář jeho bílého velitele, tato patřila Batelovi, ona Kalalovi. Chtěl vyskočit, ale prudká bolest mu projela ramenem. Dřevař Šita mu položil ruku na čelo a rozhodným hlasem nařizoval: „Lež, nehýbej se, utíká ti krev!“

„Utíká krev?“

„Když se pereš s pardálem holýma rukama, vždycky utíká krev.“

Najednou si Sako uvědomil celou předchozí událost. Motýl mingvi, pardál, oštěp, pád, bodnutí nožem, hromová rána a pak pralesní mlha.

„A pardál?“ vyjekl.

„Je dočista po něm,“ zahlaholil Batelův hlas.

„Je po něm,“ vydychl Sako a pak se otázal: „Je veliký?“

„Já, Kalala, který tě učil občas střílet z luku, tvrdím, že je to jeden z největších pardálů, které jsem viděl.“

„Podívám se. Já…“

„Teď klidně lež. Napřed musíš mít rány v pořádku. Za několik hodin dostaneš horečku. Nasbíráme byliny, vyrobíme nosítka a odneseme tě do vesnice. Klidně lež.“

Kalalův hlas byl konejšivý a starostlivý. Sako se však najednou cítil silný a podivně svěží. Což neulovil jednoho z největších pardálů?

„Nic mi není. Nedělejte nosítka. Půjdu sám. Já…“

Skutečně se pokusil povstat, ale hlava se mu zatočila a nad vším se znovu rozestřela pralesní mlha.

Téhož večera se z vesnice Kahungkuly, poslední z jedenácti nad nimiž vládl Rapati Buguma, ozval zvuk dvou dálkových bubnů, ohlašující všem naslouchajícím, že v pralese leopardů byl zabit největší pardál všech dob a že byl zabit mužem Sako z města Katoly, který má dovoleno nosit odznak pardálí sekty. Dále dřevěná řeč oznamovala, že bílý muž se svými deseti společníky jsou hosty vesnice Kahugkuly a že v ní zůstanou tak dlouho, dokud se nerozhodnou vejít do lesního království Malých Balundů.

Pozoruhodné bylo, že bubny s vzácnou mlčenlivostí zatajily Sakovo zranění. Snad to bylo proto, že jeden buben byl obsluhován znamenitým bubeníkem a místním kouzelníkem Tikim a druhý samotným Bugomim, který byl starostou vesnice a příbuzným velikého Rapatiho.

Nebo to snad způsobily dary, které Marcel Denan položil na oltář přátelství s přáním, aby tajemství o Sakově zranění bylo zachováno?

HADÍ BAŽINY

„Dál nejdem, pane. Tam, jak vidíš ty vysoké stromy, tam začínají hadí bažiny. Radím ti, pane, vrať se, protože Rapati bude truchlit, když zahyneš.“

Bugomi, starosta a náčelník stanice Kahugkuly, uplivl na obě strany, aby zahnal zlé duchy.

Marcel Denan zaměřil dalekohled na označené místo. To tedy bylo království Malých Balundů. Starostlivě se rozhlédl po svých lidech. Těch čtrnáct dní, které spolu prožili ve vesnici Kahungkule, přispělo ještě více k vzájemnému sblížení. Rakovo zranění je ještě utužilo. První čtyři dny ležel mladík v horečkách. Pátý den nastalo zlepšení a za další týden byl opět chlapík. Pouze polozacelené rány na pažích a plecích svědčily o přestálém zápasu s mohutnou šelmou. I když Marcel dobil zvíře ranou z pušky, zjistili lovci při stahování kožešiny, že Sako zasáhl pardála nožem přímo do srdce. Právem mu kožešina patřila.

Sako byl dosud příliš sláb, aby nesl zavazadla. Avšak přes jeho plece byla přehozena skvělá, polovyčiněná kožešina zvířete, které ulovil.

Těch čtrnáct dní ve vesnici zasvětil Denan pilné práci. Pečlivě zakresloval cesty i vesnice, jimiž výprava prošla, a všiml si s překvapením, že cesta, kterou od řeky Lubembe až do Kahungkuly prošli, vedla téměř přímočaře na západ a stezky byly podivuhodně schůdné. Bylo to zásluhou Rapatiho, který trval na tom, aby si každá vesnice udržovala cestu k vesnici sousední, a to od řeky Lubetobe až k hadím bažinám. Z nařízení náčelník neslevil, přestože mnozí jeho poddaní proti udržování cest reptali, protože to byla práce, kterou vykonávali bez odměny.

Na návrší, na jehož vrcholu stál se svými lidmi i s kuhungkulskými vesničany, dobře udržovaná cesta končila. Dál už vedla pouze neschůdná stezka přes zrádné bažiny.

Ať hleděl Denan dalekohledem sebepozorněji, nezahlédl jedinou známku života kromě říčních orlů kroužících nad bažinami. Vyňal fotografický aparát a pořídil několik snímků. Bugomi, který zamračeně hleděl na modravý opar vznášející se nad bažinami, nespokojeně zamlaskal a prohlásil: „Jsou cesty, které jsou daleké. Některé z nich jsou bez konce. Nevím, jaká bude tvá cesta, ale já, Bugomi, ti radím, aby ses vrátil. Tam žije zlý lid. Jsou to nájezdníci, požírači lidí a mají zlé kouzelníky.“

Marcel se usmál a rozhodl se zkrátit loučení.

„Nuže, Bugomi, já i moji lidé opustíme tvůj kraj. Věřím, že dobře dojdeme. Pak postupně v této zemi přestane nepřátelství mezi Velikými a Malými Balundy. Budete žít v míru a mír je základem blahobytu. Jedno z vašich pořekadel tvrdí, že když odpočívají oštěpy, mají hodně práce kosy. Tato cesta je začátkem k splnění toho přísloví v tomto kraji.“

Náčelník Bugomi mlčel. Vzpomínal na všechny nesčetné šarvátky, které se v tomto hraničním pásmu udály. Byl to kraj krve a on byl přesvědčen, že krajem krve zůstane.

Denan myslil na něco jiného: na bídu afrického lidu. Zde, v těch neprobádaných bažinách, k tomu přistupovala navíc ještě veliká bída duševní. Tu může potřít jedině pokrok a obecné vzdělání. Vybavila se mu slova jeho učitele z Kanda-Kanda, že země černého lidu nepotřebuje nové kostely, ale nemocnice a školy. Aby mohly stát, je zapotřebí poctivých lidí bílých i černých, aby našli a postavili cesty i do odlehlých území.

„Najdu tu cestu,“ zamručel. Pak napřáhl pravici, potřásl rukou Bugomimu a rozkázal: „Na pochod!“

Sám Kalala šel tentokrát vpředu výpravy. Obezřetně pozoroval okolí a jeho opatrnost byla na místě. Název kraje byl oprávněný. Vždyť za dvouhodinového pochodu zabili cestovatelé jedenáct hadů od padesáti centimetrů do půldruhého metru. A všichni byli jedovatí. Tam, kde vedla cesta močálovitými místy, hemžila se hladina dlouhými užovkami, které měly dostatek potravy v nespočetném množství žab.

„Ošklivý kraj, pane,“ opakoval již popáté Kalala. „Myslím, že v lesích Malých Balundů bude méně nebezpečí než zde.“

Marcel, přemáhaje pudový odpor proti hadům, zatoužil, aby byl se svými lidmi u úpatí protějšího návrši. Tam sice začínalo pralesní království, ale také končily bažiny.

Prudký náraz do levé nohy obuté ve vysoké botě ho polekal. Za ním se ozvalo výstražné zaječení. Zahlédl, jak se po jeho levém boku mihl tesák. Teprve potom uskočil. Při pohledu na svíjející se půlky hadího těla strnul. Poprvé v životě spatřil mambu, nejjedovatějšího hada Afriky. Lubakila pracoval svým tesákem dál, dokud plaza nerozkouskoval. Pak se, pošedlý v obličeji, zahleděl na Marcelovu botu. Když zjistil, že není proražena jedovatým zubem, oddechl si.

„Ošklivý had, pane, sám útočí. Rychlá smrt.“

„Děkuji ti, Lubakilo.“

„Pospěšme, pane. Ty máš silné boty. My jsme naboso. Musíme odtud.“

Výprava na Kalalovu výzvu přidala do kroku. Bylo třeba dostat se do poměrného nebezpečí lesa před setměním. Když na sklonku odpoledne opustili cestovatelé kraj močálů, zanechali za sebou přes třicet zabitých jedovatých hadů.

„Konečně jsme prošli,“ oddychl si Marcel stíraje z čela pot.

„Prošli, pane. Ale buď stejně pozorný, protože hadi se rozlézají daleko. Ještě nejsme v bezpečí a…“ Kalala nedokončil větu. Zastavil se a pozorně se zahleděl na okraj lesa. Pak ukázal oštěpem a řekl: „Tam čeká nové nebezpečí.“

Všichni pohlédli udaným směrem, kde pod stromy stálo osm malých ozbrojených lidí. Jejich hlavy zdobily válečné péřové čelenky, paže měli staženy těžkými mosaznými náramky, kotníky na nohou byly obepnuty nákotníky ověšenými mosaznými penízky.

„Malí Balundové!“ vyjekl Batela.

Pohraniční stráž, mihlo se Marcelovi v mysli. Pak nahlas řekl: „Je jich osm. Kolik je jich asi v záloze?“

Rapa bedlivě pozoroval nehybně stojící muže, od kterých byla výprava vzdálena asi čtyřicet kroků. Náhle ožil a prohlásil: „Kolik je jích v záloze, nevím, avšak tito na nás čekají jako na hosty.“

„Co říkáš?“

„Ano, pane, je to vítací poselstvo Malých Balundů, protože ten, který má čelenku z červeného peří, drží v ruce slepici. Dar pro hosta.“

Pak přiložil dlaně k ústům a vyrazil halekavý pokřik. Odrazil se ozvěnou od pralesní stěny a rozletěl se do všech stran.

Od skupiny čekajících bojovníků přilétlo stejné zvolání. Muž s červenou péřovou čelenkou pozvedl paži, ve které držel živou slepici. Pobídka k pochodu.

„Jdem!“ řekl stručně Kalala.

V necelé minutě se setkali, protože obě skupiny si vykročily vstříc. Nastala chvíle napjatého očekávání. Příchozí i čekající na sebe hleděli s nedůvěrou. Malí Balundové pozorně odhadovali zbraně cizinců a v jejich číhavém postoji se odrážela ostražitost lidi připravených k boji. Marcel a jeho druhové pevně svírali své zbraně, protože slepice v rukou čekajících mohla být pouze lstí. Konečně postoupil muž s červenou válečnou čelenkou vpřed, kývl směrem k Marcelovi a prohlásil podivnou balundštinou: „Jsem Bokas, služebník krále Bosomobaky, který k nám promluvil ústy svého rádce Tilimiho. Jeho rozkaz zní: ‚Přivítej cizince, kteří přicházejí do země z té strany, kde slunce vychází. Přicházejí-li jako poutníci, odevzdej jim slepici. Přicházejí-li zabíjet, zab je. Přijmou-li slepici, doved je do města Bomputu ke králi Bosomobakovi.‘“

Marcel rychle uvažoval. Bosomobaka, pravděpodobně nejvyšší vládce Malých Balundů, sídlí v městě Bomputu. Jméno města slyšel poprvé. Jistě bylo ukryto v hlubokých pralesích.

Přijal slepici a poděkoval po způsobu pralesního lidu vzletnými slovy: „Bokasil, služebníku krále Bosomobaky, jsem rád, že na hranici vaší země se dnes setkávají lidé v přátelství. Děkuji králi Bosomobakovi, jeho rádci Tiliniu a všemu lidu Malých Balundů za přátelské přivítání a za dar. Neneseme s sebou zabíjení a těšíme se na příchod do města Bomputu, o kterém slyší mé ucho poprvé. Veď nás bezpečnou cestou a přijmi ode mne tento osobní dar.“

Vyňal z kožené brašny malý kapesní nožík s dvěma želízky, který před Bokasem otevřel.

Bokas, přestože se snažil zachovat důstojnou vážnost, nemohl zakrýt radost. Zavřel a znovu otevřel obě želízka, zkusil nehtem jejich ostří a spokojeně zamlaskal.

„Pane,“ řekl pak, „tvá pozornost je obdivuhodná. Přál bych si, abychom do Bomputu dorazili bez úhony. Zbraně mých lidí i mé vlastní tě budou chránit podle zákonů pohostinství.“

Po tomto prohlášení Marcel zpozorněl, protože bylo neobvyklé. Nedovedl si je vysvětlit. Vždyť nemohl vědět, co se přihodilo před několika dny v městě Bomputu. Nevěděl to ani Bokas, který pouze plnil rozkaz, do jeho vesnice přinesený rychlonohým poslem, rozkaz, o kterém bubny města Bomputu mlčely.

BOSOMOBAKA

Bosomobaka, král a nejvyšší vládce Malých Balundů, vládl jako diktátor s podivuhodnou směsicí krutosti, úskočnosti, vypočítavosti a velkomyslnosti, ba někdy i dobrosrdečnosti. Bosomobakovy činy, o kterých dostávala portugalská administrativní správa občas hlášení, svědčily o přirozené inteligenci negramotného vladaře, ukrytého za palisádami legendárního města Bomputu.

Většina z těch, kteří o Bomputu vyprávěli zmatené historie, je nikdy neviděla; dověděli se o něm z úst příslušníků pralesního národa, kteří čas od času z nařízení krále Bosomobaky přicházeli do okrajových vesnic sousedních rodů, aby vyměnili za pardálí kožešiny nebo za sloní kly sůl.

Město tvořily čtyři velké vesnice, z nichž každá byla obehnána vysokým bambusovým plotem kolem několika set chat, sroubených většinou z bambusu, hlíny a rákosu, s doškovými střechami z dlouhé sloní trávy. Vesnice byly navzájem spojeny ulicemi. Kolem vesnic, čítajících celkem asi půldruhého tisíce chat, byla navíc postavena mohutná palisáda v podobě šestiúhelníku. V každém rohu pevnosti stála patnáctimetrová vyhlídková věž, sroubená z kmenů štíhlých stromů. Poplachové kožené bubny stály na podlaze věží. Sýpky a skladiště byly chráněny rovněž vysokou palisádou, na návrší, které vévodilo městu. Tam byly umístěny i velké telegrafní bubny.

O králi Bosomobakovi kolovala pověst, že v dobách svého mládí pracoval z příkazu svého otce jako přístavní dělník v Sao Paulo de Loanda, kde se přiučil portugalštině.

Několik dní poté, kdy se z vesnice Kahungkuly ozvaly bubny se zprávou o budoucím pochodu Marcelovy výpravy, konala se v podivuhodném královském městě Bomputu porada, svolaná při východu slunce.

Král Bosomobaka, malý človíček výrazné hlavy, seděl na trůnu vyřezávaném z mahagonu, vykládaného slonovou kostí a pobitém zlatými hřeby. Drobné tělo halil do dvou velkolepých pardálích kožešin, hlavu obepínala čelenka z úzkého pruhu hadí kůže se zlatou sponou na čele. Vážil si těch odznaků hodnosti, jež zdědil po otci, jeho výrazné hnědé oči co chvíli zakrývaly těžká víčka. V uších měl zlaté náušnice a na rukou veliké prsteny vykroužené ze slonoviny. V případě potřeby, kdyby se měl bránit nepříteli, by byla s těmi prsteny i holá pěst dobrou zbraní.

Král se rozhlížel po shromáždění. Věděl, že to, co dnes svým lidem poví, způsobí mnoho nepříjemností. Několik nocí o svém úmyslu přemýšlel, než se rozhodl, že prolomí staré zvyky, které byly v této lesní samotě po staletí zákonem. Zahodí minulost, aby zachránil budoucnost.

Poddaní pohlíželi na svého vládce s obavami. Bosomobaka dovedl být krutý a celé jeho dnešní vzezření nevěstilo pro Bomputské mnoho dobrého.

Bosomobaka dupl nohou, obutou do sandálu ze zdobené kůže, a pronesl k shromáždění zahajovací větu:

„Ho, koho vidíte před sebou, mužové z Bomputu?“

„Bosomobaku, svého pána a vládce,“ prohlásili sborem.

„Slyšeli jste v předchozích nocích bubny?“

„Slyšeli, ó pane.“

„Do našich lesů mají přijít cizí lidé z konžské strany. Vede je běloch. Tito lidé projdou?“

„Neprojdou, ó Bosomobako!“ odpovědělo shromáždění starších mužů.

Král se zašklebil. Pohlédl na své poddané, kteří stáli s uctivě sklopenými hlavami, zadíval se na rádce sedící v půlkruhu na rádcovských stoličkách, zamnul si bradu a pak pomalu a velmi zřetelně prohlásil: „Projdou! A my je přivítáme v městě Bomputu.“

„Hááááách,“ vzdychli posluchači a jeden z rádců zvedl obě ruce, aby se přihlásil o slovo. Když mu Bosomobaka pokynul svou královskou holí, spěšně se rozhovořil. „Pane, to, co slyšíme, nás velice udivuje. Ty sám nejlépe víš, že po celé délce cesty jsou jámy s otrávenými šípy a kopími. Ty víš, že na křižovatkách jsou skryty samostříly a že to všechno je udržováno z pokolení na pokolení, aby cizí lidé nevešli do naší země a nemohli nám ublížit. Tyto léčky známe pouze my, jak mohou tedy cizinci projít?“

„Projdou, Sukulo, protože já si to přeji.“

„Ale jak?“

„Až se ozvou bubny, že z vesnice Kahungkuly cizinci odešli, bude je na hranicích mého území u hadí bažiny očekávat mé poselstvo.“

V shromáždění se ozval nespokojený šum. Pak přišlo to, co všichni očekávali. Před Bosomobaku předstoupil další z rádců, statný, silný muž, ověšený amulety, náramky a mosaznými náhrdelníky. Paže měl podivně tetované a tváře mu brázdily dvě mohutné jizvy. Na hlavě měl špičatou čepici z pardálí kožešiny a lýtka omotána koženými pruhy se zavěšenými rolničkami z ořechů.

Muž se před Bosomobakou téměř nepoklonil. Trochu sehnul hlavu a pak stál, hrdě vzpřímen; zvedl umně vyřezávanou hůlku z ebenového dřeva a promluvil: „Bosomobako, ty, který jsi vládcem tohoto města a králem Malých Balundů, pohlédni na mne. Tady stojím já. Ekulumbi. jehož jménem se zaklínají všichni velcí kouzelníci a čarodějové na povodí všech potoků a řek, které našim lesy protékají. A já, Ekulumbi, se tě před tvým lidem táži, proč chceš, aby cizinci přišli do tohoto města našimi cestami? Přijdou-li tito cizinci, přijdou další, náš lid si přestane vážit starých rodových zvyků a moc našich duchů bude zesměšněna. Odpověz!“

Bosomobaka se zachvěl vzteky. Ovládl se však a pátravě si prohlížel svého bratrance Ekulumbiho, vrchního kouzelníka Malých Balundů, kterého z celého srdce nenáviděl, ale ne víc, než Ekulumbi jeho. Poťouchle se usmál a potom odpověděl: „Ó, Ekulumbi, ty, který rozumíš duchům a ovládáš mnohá tajemství lidí, nehněvej se. Poznal jsem, když jsem byl sám se svými myšlenkami, že je náš lid tak statečný, silný a vážený, že se nemusí obávat otevřít své území cizincům a vzdávat jim pocty, jak se na hostitele sluší. Cizinci, kteří se chystají projít naši zem, jsou lidé znamenití. Sám jsi naslouchal řeči bubnů, která tvrdila, že je mezi nimi kouzelník, který má mnoho ďáblů, dovede létat vzduchem a kouzlit za jasného dne na obloze barevné hvězdy. Je mezi nimi muž, který prý zabil největšího pardála všech dob. Chci toho muže vidět, protože já, ačkoliv jsem malý tělem, jsem silný zbraní a zabil jsem mnoho pardálů. Mám však vážnější důvod, aby cizinci prošli. Dojdou-li do našeho města a bubny ohlásí jejich příchod, budou k nám přicházel Matokové a Bakokové. Budou přinášet sůl a mosazné pruty, za které my jim málo zaplatíme, protože na našem území nebudou tak strašlivě drzí; jako jsou k naším poslům, když k nim chodí nakupovat do pohraničních vesnic. Větší bohatství tvým myšlenkám a tvému žaludku opravdu neuškodí.“

Ekulumbi hleděl zamračeně na svého bratrance. Pak zlobně zavrčel, netrpělivě zadupal a prohlásil: „Nejsme tak chudí, abychom nemohli kůžemi a slonovinou zaplatit cenu soli, mosazi nebo jiných věcí. Nehovořil jsi upřímně. Ty netoužíš spatřit muže, který zabil velikého pardála. Ty…“

Nedomluvil, protože král zvolal: „Co když toužím, kouzelníku!“

„Bosomobako!“ vyjekl vztekle Ekulumbi, který byl pohaněn odnětím slova.

„Co si přeješ, kouzelníku?“

„Chtěl jsem znát odpověď na to, nač jsem se tě tázal. Jak to zařídíš, aby naši duchové nebyli zneuctěni, ó králi?“

„To je tvoje starost, kouzelníku, protože já s duchy nehovořím. A nyní naslouchejte mým slovům, Bomputští. Přeji si, aby cizinci nalezli volnou cestu. Bude s nimi všude zacházeno jako s hosty, a protože znám poctivost svého lidu, nemusím připomínat, že se jim z jejich majetku nic neztratí. Naše dřevěné bubny se nerozhovoří dříve, dokud cizinci nedojdou do Bomputu. K náčelníkům vesnic, které leží v tu stranu, kde slunce vychází, poběží poslové. Rokování je skončeno.“

Bosomobaka vstal, mávnutím ruky rozpustil shromáždění a spěchal do svého domu. Měl v poslední době plno starostí. Od svých zvědů se dozvěděl, že za řekou Kuango táboří mnoho bílých lidí, kteří s sebou mají dobře vyzbrojené vojáky. Tito lidé pomalu, ale nezadržitelně postupují pralesem do středu jeho země. Létají také nad krajem. Do města Bomputu prý povede v budoucnu cesta. Bosomobaka věděl, že boj proti vojsku by byl bezvýsledný. Tušil, že by jeho samovláda nad zděděným územím skončila. Rozhodl se proto vyjít Evropanům na polovinu cesty vstříc. Život bez moci nebyl pro něho ničím.

Bál se však Ekulumbiho, svého největšího odpůrce. Ekulumbiho si pověrčivý lid vážil jako velikého čaroděje. Bosomobakovi zvědové donesli zprávy, že Ekulumbi pracuje naplno proti bratrancově vládě. Bosomobaka, který vládl třicet let, věděl, že mezi poddanými je hezká řádka těch, kteří by s radostí tančili při zprávě, že král, nazývaný v skrytu Krutý, zemřel. Teď se chtěl proti možné vzpouře opřít o bělochy.

Král stárl a poznal, že čas nelze zastavit. V bezesných nocích, kdy sám sedával u kalebasu naplněného palmovým vínem, se mu v hlavě rodily podivné myšlenky. Jedné takové noci se zrodila představa, jak úžasně by se rozrostlo jeho vladařské město, kdyby až k němu vedla železnice a cesta bílých mužů. Pamatoval se z dob svého mládí na stavbu prvního železničního úseku ze Sao Paulo de Loanda do Dondo. Tehdy nejslavnější kouzelníci prorokovali, že ďábelská cesta nikdy dokončena nebude. Náčelníci svolávali svůj lid a vytáhli proti novotářům.

Kolikrát od té doby kouzelníci prorokovali, kolikrát náčelníci svolávali svůj lid? To si Bosomobaka přesně nepamatoval. Věděl však jedno. Železnice i cesta do Dondo postaveny byly a kolejnice i silnice přibývalo, až obě dopravní cesty dostihly levý břeh řeky Kuango.

Mnozí králové a náčelníci se děsili novot, aby nepřišli o svou moc. Kouzelníci a čarodějové občas uspořádali slavnost pojídání, aby probudili v srdcích přihlížejících divoké pudy.

Bosomobaka nemiloval lidské oběti. „Jenom dravá zvěř se navzájem požírá,“ řekl svým dvěma synům i jiným mladíkům. Neříkal to však příliš nahlas. Podařilo se mu za jeho vladaření, že zvyk „pojídání“ z města zmizel. Nemohl však zasáhnout do odlehlých vesnic. A tak proti jeho vůli měli Malí Balundové stále pověst lidojedů.

Od oné pijácké noci, kdy poprvé Bosomobakovu mysl navštívily sny o velikém městě, začal měnit svou politiku. Vysílal stále častěji posly do pohraničních vesnic, obchodoval s okolními kmeny a sbíral všechny zprávy z území, obsazeného Evropany. Své dva syny, kteří se mezi sebou hašteřili a toužili po vládě, poslal do zapadlých vesnic na jihu, kde je ustanovil náčelníky. Mezi své věrné mohl počítat několik rádců a řadu mladých lidí, kteří nelibě nesli, že nemohou bezpečně překročit hranice rodného území a poznat jiný svět. Avšak jeho přívrženci byl byli v menšině při otevřené vzpouře, kterou mohl Ekulumbi s dalšími kouzelníky snadno vyvolat.

Král sledoval svou myšlenku stále vášnivěji, i když se s ní zatím tajil. A tu před několika dny mu dali dobří duchové znamení. Z východu se ozval hlas bubnů, oznamující, že byl zabit největší pardál pralesa a že k Malým Balundům přicházejí lidé, kteří chtějí projít jejich zemi. To byla příležitost a Bosomobaka se jí chopil.

Porada, kterou za svítání svolal, byla pro jeho lid překvapením. Krále pak utvrdila o nepřátelském postoji Ekulumbiho a jeho přívrženců.

Vešel do prostorného královského sídla a uchýlil se do zešeřelého přístěnku vystlaného kožešinami. Kolem stěn stály hrubé police plné nádob, nejskvostnějších ukázek starého hrnčířského a řezbářského umění, které by v každém sběrateli vyvolaly chuť mít je. Mezi kožešinami na stěnách visely bohatě zdobené luky, oštěpy, sekery a sekáče. V koutě místnosti vynikal největší Bosnmnbnkův poklad. Dvouhlavňová lovecká ručnice, kterou si tajně přinesl ze Sao Paula de Loanda, kde ji pod rukou koupil, když tam před třiceti lety pracoval. Dvacet pardálů už s ní zabil, dva říční orly sestřelil z výše padesáti metrů, a pět nábojů naplněných velikými broky a sekaným olovem stačilo, aby zdolal gorilu.

Král se sehnul k veliké truhle z mahagonového dřeva, otevřel víko, poklekl a vyňal plechovou krabici, pečlivě zabalenou do jemně vyčiněné jelení kůže. V té byly v naprostém suchu uschovány náboje přes své stáří ještě účinné. Pozorně je přepočítal. Bylo jich 86. Spokojeně zamlaskal, přistoupil k dutému špalku ze silného bambusu, zavěšeného u stropního trámu, a dřevěnou palicí uhodil na jeho okraj. Ozvalo se temné zahučení, podobné vzdálenému hřmění. Ve dveřích přístěnku se objevil malý, vyzáblý chlapík.

„Jsem tvůj služebník, ó králi.“

„Kolik je ti let, Tilimi?“ otázal se znenadání král.

„Jsem už stár, pane. Viděl jsem rok stěhování opic, rok záplav…“

„Dobře, Tilimi. Byl jsi dospělý, když já byl chlapec. Co říkáš poradě?“

Tilimi, Bosomobakův důvěrník, zrozpačitěl: „Pane, znáš pořekadlo, které hodně znamená. Ten, kdo rozryje mraveniště, je vždycky pokousán.“

„Ale co říkáš ty, Tilimi?“

„Rádců ses netázal. Proč?“

„Bojí se duchů a ďáblů, a Ekulumbi je chytrák.“

„Je, pane,“ přitakal Tilimi a najednou začal důvěrným tónem. „Ty víš, že já se duchů a ďáblů nebojím. Obávám se však Ekulumbiho. Dovede dobře připravovat jedy. Vystoupí-li skutečně proti tobě, bude to velmi těžký boj. Pověz mi, proč chceš nechat projít cizince do Bomputu?“

„Povím ti pravdu. Právě tobě. Tys měl sedm synů. Pěkných statných mužů. Ve stáří by tě podporovali. Nu, pověz, Tilimi, kde jsou tvoji synové?“

Suchý mužik se zamračil. V koutcích úst mu zaškubalo a víčka se zachvěla.

„Odešli na dalekou cestu bez návratu,“ řekl přiškrceným hlasem.

„Ano, Tilimi, zemřeli. A proč zemřeli?“

„Lidé cizích kmenů je zabili.“

„Tak, zabili. A nyní pověz, proč se to stalo?“

Tilimi netrpělivě zadupal nohou, odhodil veškerou svou opatrnost do větru a vybuchl: „Ty víš dobře, proč je zabili. Ty jsi to byl, který dva z nich zařadil do poselství, které mělo tvým jménem jít k Matokům. Nedošlo, protože Matokové je na hranicích přepadli a všichni byli pobiti. S druhým poselstvím, které šlo k Amukandům na severu země, to dopadlo stejně. Dva z mých synů se vydali prozkoumat loviště na jihu tvého území, králi. A vrátili se? Potkali prý se s lidmi kmene Quijoko a zahynuli. Tak zemřeli čtyři. Jednoho z nich odsoudil Ekulumbi za to, že se posmíval slavnosti pojídání. Ty jsi to byl, který jsi mého syna učil, že navzájem se požírají jenom zvířata, a ne bojovníci. Ekulumbi na mého syna seslal kletbu a on zahynul v močále. Zbyli mi dva nejmladší. A kde jsou? Odešli na západní území. To byla moje vina. Nechtěl jsem je ztratit a poslal jsem je na cestu, protože jsem věřil, že se dostanou až mezi bělochy a vydělají si tam peníze. To bylo před čtyřmi dešťovými obdobími a od té chvíle jsem o nich neslyšel. A řekni proč, Bosomobako?“

Král hleděl na opuštěného stárce a zamyšleně si hladil bradu. „Vím, Tilimi, proč o svých dvou synech nemáš zprávy. Dostali se tam, kam chtěli. Jsou mezi lidmi, kde nevládne zabíjení. Kdyby byli na své cestě zahynuli v pohraničním území, zvěděl bys to. Jistě už pracují a vrátí se.

Pravdu máš, poslal jsem mírová poselství k sousedním kmenům. Všichni poslové zahynuli. Tvého syna však nezahubila Ekulumbiho kletba, ale některý z jeho lidí. Tak je to.

A nyní dávej dobrý pozor. Nechci, aby naši lidé byli zabíjeni jenom proto, že se setkají s cizinci. Nechci, aby Ekulumbi sesílal kletby na mé lidi. A proto, Tilimi, si přeji, aby cizinci, kteří vstoupí na mé území bez zlého úmyslu, našli volnou cestu a pohostinství. I kdyby nás bylo jako všekazů, nezbráníme tomu, aby cizinci na naši půdu nevstoupili. Opanují náš kraj, jako ovládli kraje jiné, a čím víc se budeme bránit, tím hůře pro nás. Musíme s nimi jednat přátelsky, protože jejich zbraně jsou lepší než naše. Nechci se jim klanět. Ale běloši znají mnoho prospěšných věcí a ty to víš. I my se jim musíme naučit. Nesmíme dopustit, aby naše děti byly nevědomé jako my.

Proto chci, aby cizinci prošli. Musí být dobře přijati a věř, že jednou se o nás bude říkat, že jsme byli velice moudří lidé. Rozuměls?“

„Ó králi, ty již nechceš bojovat proti cizincům?“

„Proti těm, kteří napadnou můj lid, ano.“

„Jak můžeš věřit…“

Král ho nenechal domluvit. Zvedl ruku a tázal se:

„Věříš svému králi?“

„Věřím, pane.“

„Který náčelník z pohraničních vesnic je nejspolehlivější, Tilimi?“

„Víš dobře, králi, že Bokas.“

„Nuže, k tomu pošleš ihned spolehlivého posla. Rozkaz zní – lidé s dobrými úmysly jsou naši hosté, nepřátelé budou zabiti. Tenhle vzkaz půjde do všech vesnic v tu stranu, kde slunce vychází. Za posly vybereš lidi, kteří mne ještě milují.“

„Budu hledat pečlivě, pane,“ prohlásil Tilimi.

„Až odejdou poslové, budeš velmi pozorný. Všimneš si, kteří mužové zmizí z města po jejich odchodu. Budou to Ekulumbiho přívrženci. Jakmile to zjistíš, vezmeš padesát bojovníků a pospíšíš na cestu, protože Ekulumbi jistě vyšle své lidi do zálohy, aby cizince zabili. Ty uděláš všechno možné, abys je ochránil. Rady ti dávat nemusím.“

Tilimi hleděl na svého krále a pak se zeptal: „Ty věříš, že tu přestane zabíjení?“

„Ano, Tilimi.“

„Jsem tvůj člověk. Ale přece, když Ekulumbiho lidé budou čekat v záloze a já na ně přijdu, co s nimi mám udělat?“

„Pobiješ je!“

„Ůóóóó…!“

„Čemu se divíš?“

„To ale bude zabíjení.“

„Chceš-li zabít pardála, musíš včas vrhnout svůj oštěp, Tilimi.“

Tilimi se usmál. Téhle řeči rozuměl. Pleskl se dlaní do vyhublého, svalnatého stehna a prohlásil:

„Pravdu máš, pane. Jdu plnit tvá slova.“

Potom vyšel z Bosomobakova domu a tvářil se důležitě i starostlivě. Zahleděl se k obloze a vzpomněl si na věštbu své prabáby: „Tilimi bude malý člověk, ale vykoná velikou věc.“

VZPOURA

Čtyři dny Již putoval Marcel se svými lidmi a s balundskými průvodci k městu Bomputu. Čím hlouběji postupovali do vnitrozemí, tím byli nepokojnější. Nebylo divu. Vždyť se na cestě setkali s tolika důkazy záludnosti pralesního lidu, že se jejich obavy každým novým dnem zvyšovaly. Co chvíli narazili na některou z jam s otrávenými hroty a průvodce před výpravou uvolňovali samostříly, které nezasvěcený člověk nemohl spatřit.

K pocitu nejistoty a nebezpečí se přidružovala tíseň, vyvolaná příchodem předčasných dešťů. Lidé se na pralesních stezkách bořili po kotníky do bahna a roje nespočetných komárů jim ztrpčovaly každý krok.

Ve vesnicích přijímali výpravu s nedůvěrou a často s nepříjemným mlčením. Bylo něco neslýchaného, že se cizinci dostávali do středu země beztrestně. Tance na poctu hostí nevyjadřovaly obvyklou radost. Všude tancovali pouze muži, pomalovaní hlinkou a červenou šťávou, a tak se tyto tance nebezpečně podobaly tancům válečným. Marcelovy řečnické výkony byly přijímány s chladnou zdvořilostí. Pouze Mušibu měl jakési úspěchy a dojem budila i skvělá pardálí kožešina Sakova. Zato před Marcelem prchaly ženy a děti s jekotem do bezpečí, protože ho považovaly za zlého ducha z jiného světa.

Čím více se přibližovala výprava k městu Bomputu, tím byl venkovský lid zamračenější. Pravda, nikdo jim nezkřížil cestu. Marcel se až divil, že se dosud nesetkal s přímým projevem nepřátelství, ale vyciďoval je na všech stranách. Chtěl ho snad Bosomobaka vylákat do Bomputu, kde s ním i s jeho lidmi zúčtuje?

Několikrát se na Bosomobaku tázal svých průvodců a vždycky dostal stejnou odpověď: „Je to veliký a panovačný král.“

„Panuje dlouho?“

„Příliš dlouho, muži,“ prozradil mu jeden z venkovských rádců.

Podobnou tíseň jako Marcel pociťoval i Bosomobakův rádce Tilimi. Vydal se podle králova rozkazu za tajným posláním, aby zabránil případnému přepadení výpravy. Jeho padesát bojovníků, na které se mohl spolehnout, nemohlo chodit veřejně po lesních cestách. Bylo to pro ně putování velmi obtížné a bojovníci byli stále netrpělivější, protože neměli koho stíhat. Ekulumbi totiž neposlal své přívržence do zálohy. Vyslal jen jednotlivé posly se vzkazy ke kouzelníkům větších vesnic. Přece však Tilimi tušil, že své bojovníky bude potřebovat, a už předem se obával, že jich bude málo. Sledoval proto tajně výpravu lesním podrostem a vždy přenocoval nedaleko vesnice, kde byl Marcel se svými lidmi ubytován.

Konečně byla Marcelova výprava vzdálena od města Bomputu jediný den cesty. Přišli do vesnice Kende, kde je přivítal náčelník, starý muž s vrásčitou tváří a živým pohledem, se zuby připilovanými do špičky.

„Pane, jsem šťasten, že jsi navštívil mou vesnici. Jsem vždy zvyklý, hovořit pravdu, a proto ti říkám, že je zde pro tebe připraveno překvapení s velikou hostinou. Na rozkaz krále Bosomobaky jsme lid přátelský. Ve vesnici Kende můžeš klidně odložit zbraně. Obával jsem se o tvé bezpečí, protože ostatní vesnice jsou od Bomputu příliš vzdáleny a lid je nedůtklivý. Zde jsi v bezpečí. Vidím tě.“

Náčelníkova tvář zářila radostí a Marcel si oddechl. Vtom uslyšel vzrušený šepot Kalalův: „Slova jsou neupřímná.“ Rychle pohledem přelétl okolí. Uvědomil si, že mu nepodali slepici na důkaz pohostinství, jak je v kraji zvykem. Místo toho se na rožních okázale pekli tlustí berani. Dokud však není nabídnuta slepice, není poutník považován za hosta, který požívá ochranu.

„Náčelníku, i já jsem šťasten, že tě poznávám. I já jsem zvyklý hovořit pravdu. Věřím ti, že je zde pro mne připraveno překvapení. Snad to bude překvapení příjemné. Já se chovám přátelsky ke každému, kdo je ke mně stejně přátelský. K tomu nepotřebuji příkaz nikoho. Ale mohu pozorovat, že všichni tvoji lidé jsou ozbrojeni, a navíc ještě pomalováni červenou ingolou, a to je barva války. My jsme stejní bojovníci jako oni, a proto si své zbraně ponecháme. Vidím, že připravujete hodně masa. Slepice ve tvé vesnici nejsou?“

Náčelník se drze zasmál a odvětil: „Příliš malý kousek masa pro tak veliké přátelství, jako je moje.“

Marcel se rozhlédl. Poznal, že jsou obklíčeni asi sto padesáti bojovníky. Podíval se po svých lidech. Stáli lhostejně, i když se jejich chřípí chvěla bojovností.

„Ukaž nám chatu pro hosty, náčelníku. A chci ti říci, že jsem zvyklý spát se svými lidmi pod jednou střechou.“

„Budeš spát, pane,“ přisvědčil náčelník a ochotně poručil: „Ještě další píseň pro hosta!“

Neřekl – pro hosty. To znamenalo, že i když snad Marcelovi nehrozilo přímé nebezpečí, jeho průvodci práva hostů neměli. Byl to důsledek rozporu dvou rozkazů, které náčelník dostal. První od Bosomobaky, který hlásal, že každého krutě potrestá, stane-li se bělochovi nějaká nehoda, druhý od kouzelníka Ekulumbiho, který vyslovil přání dostat bělocha živého, aby mohla být uspořádána dlouho nevídaná slavnost pojídání.

Na nebi vzplály hvězdy a jejich třpyt zmizel co chvíli ve vzdálené blýskavici, když se ozval veliký kožený buben, aby svolal lid k nezvyklé taneční slavnosti. Ale na poradní prostranství přišli pouze muži; ženy a děti chyběly. To si Marcel a jeho průvodci jasně uvědomili. Všichni sevřeli pevněji zbraně. Buď chtěli obyvatelé vesnice Kende ukázat svou bojovou sílu, anebo…

Marcel nechtěl ani domyslet. Desítky statných ke všemu odhodlaných bojovníků a proti nim on s deseti muži, osmi muži Bokasovými, dvěma puškami a jedním revolverem. Slabá ochrana proti přesile.

Náčelník se svraštělou tváří povstal a zvolal: „Tanec bojovníků pro cizí poutníky!“

Marcel strnul a zmateně se rozhlédl. Už nebyl ani hostem. Všichni byli cizími poutníky. Nepřátelství bylo vypovězeno zakrytě. Propukne otevřeně?

Náhle předstoupil před náčelníka Bokas tak, že zakryl Marcela svým tělem. Rozkaz, který od svého krále obdržel prostřednictvím posla, zněl jasně: „Dovedeš cizince v bezpečí do města Bomputu!“

Zvedl ruku na znamení, že chce hovořit, a zvolal jasným hlasem: „Já, Bokas, od hadích bažin a jeden z vás se stydím za vaši nepohostinnost!“

„Tiše buď!!“ rozkřikl se zlostně náčelník: „A pamatuj si, že o nepohostinnosti se může hovořit až po skončení návštěvy. Nuže, tanec pro cizí poutníky. Začněte, mužové!“

Slova obou mužů byla tak hlasitá, že jejich zvuk dolehl až do podrostu za vesnici k jedenapadesáti bojovníkům ozbrojeným oštěpy a luky.

„Mfu-pana – zatraceně!“ zaklel nejstarší z nich, rádce Tilimi.

Taneční bubny zavířily. Bojovníci vzkřikli své první „hoj“, zadupali bosými chodidly o udusanou zem a začali tančit tanec zabíjení, dravý tanec věštící smrt. Netančili dlouho, když se od města Bomputu ozval jiný zvuk. Telegrafní buben zněl v pravidelných přestávkách.

„Klok… klok… klok… klopi… klok…“

Všichni zpozorněli a náhle se ozvalo hromadné zaječení. Kalala se naklonil k Marcelovi a zasyčel: „Slyšíš? Válka, válka, válka, hovoří buben.“

Jekot ustal, ale tam v dáli neznámý bubeník stále tloukl v pravidelném rytmu do dřevěného lokali, aby všem lidem v pralese oznamoval strašlivou zvěst, že na území vypukla válka. Proti komu?

„Válka-válka-válka… V Bomputu… v Bomputu. Bosomobaka proti Ekulumbimu… Bosomobaka proti Ekulumbimu… válka…!“

Náčelník vesnice pozorně naslouchal stejně jako všichni přítomní. Náhle vstal a otočil se proti Marcelovi. Jeho tvář byla pokroucena nenávistí: „Vzdej se, muži, nebo budeš mrtev!“

Marcel vyskočil, chopil pušku, zarachotil závěrem, avšak nezalícil. Kolem něho se mihl lidský stín a před náčelníka vyskočil starý Tilimi.

„Ho, náčelníku, který už náčelníkem nejsi. Můj pán Bosomobaka mě poslal, abych tě trestal za tvou zradu. Žil jsi příliš dlouho!“

Jeho hubená paže se mihla vzduchem a Tilimiho oštěp zakalil lesk náčelníkových očí. V té chvíli se přiřítilo na prostranství několik desítek postav, jejichž hlavy byly ozdobeny čelenkami ze bílého peří. Marcel se dosud nevzpamatoval, když zahlédl, jak se Bokas s tesákem v ruce vrhl na jednoho z proradných vládců vesnice a zaječel: „Pane, bojuj a ustupuj na západ. Já…“

Šíp zasáhl Bokase přímo do krku. Co chtěl dále říci, se Marcel nedověděl. Vzápětí se ozval Tilimiho hlas: „Pane, jsem Tilimi, služebník Bosomobakův. Pospěš do města Bomputu a řekni králi, že Tilimi zemřel, aby vyplnil jeho rozkaz. Soko s dvaceti bojovníky tě povede!“

„Jsem s tebou, Tilimi!“ zahulákal Marcel.

„Odejdi, Je to rozkaz“ dostal odpověď. V té chvíli se rozpoutala vřava. Zášť, která byla po několik dní živena kouzelníky, vypukla v celé síle. Oštěpy se míhaly vzduchem, šípy zasvištěly. Marcel neměl ani čas použít zbraně, protože Kalala zahulákal: „Pryč, tudy. Soko a Jeho bojovníci, za námi!“

„Ale,“ chtěl odporovat Marcel. Nemohl, protože těsně u něho zahučel silák Logo: „Drž dobře svou zbraň!“ Pak chytil Marcela, přehodil si ho lehce přes rameno a dlouhými skoky zmizel ve stínu chat. V tom si Marcel uvědomil, že v chatě pro hosty je výsledek celé jeho práce. Jsou tam v koženém kufříku mapy a fotografické snímky, záznamy o vzdálenosti vesnic, o počtu obyvatel, o schůdnosti cesty.

„Kufřík, Logo, kufřík!“

Jakoby z veliké dálky slyšel Mušibuův hlas: „Přineseme ho, panel“

A zatímco se na poradním prostranství, ozařovaném velikými ohni, rozpoutala řež a podrostem za vesnicí prchalo jedenadvacet Bosomohakových bojovníků se šesti Marcelovými lidmi a Logem, který nesl Marcela, proplétaly se mezi chatami v rozběsněné vesnici tří stíny. Jeden z nich, náramně hbitý, se nápadně podobal Mušibuovi, druhý byl oděn do skvělé pardálí kožešiny a třetímu vlála za hlavou Široká ruda stuha. Sako a Batela se přidali k mrštnému kejklíři, aby ze zavazadel zachránili, co se zachránit dalo.

KOUZELNIKOVA PROHRA

Marcelovi se zdálo, že ho silák Logo nese celou věčnost. A přece to bylo pouhých tři sta metrů. Prchající se zastavili. Soko předstoupil před Marcela a suše prohlásil. „Jsem Soko, muž Bosomobaky. Poběžíme délku sto oštěpů klusem, délku sto oštěpů půjdeme rychlým krokem. Za svítání jsme v Bomputu. Je boj. Postaví-li se nám někdo do cesty, zabíjejte, mužové. Tak zní rozkaz. Proti zlu – zlo.“

Konečně se Marcel vzpamatoval.

„A co Tilimi a jeho lidé?“

„Slyšíš boj. Konají svou povinnost.“

„Mušibu, kde je Mušibu a Sako a Batela?“, a než v tom mohl někdo zabránit, zavolal vysokým hlasem: „Mušibúúú!“

K jeho velikému překvapení se ozval Mušibu docela blízko: „Běžíme, pane.“

V několika okamžicích stáli před ním tři udýchaní muži. Sako nesl pod paží balík s náboji, Mušibu Marcelův kožený kufřík a Batela na hlavě plátěný balík, administrátorův dar se signálovou pistolí a náboji.

„Ó přátelé…,“ řekl Marcelovi a v jeho hlase bylo tolik divoké radosti a vděčnosti, že se Mušibu nahlas zasmál.

„Délka sto oštěpů klusem, délka sto oštěpů ostrým krokem. Za mnou!“ zavelel Soko a třicet dva mužů se dalo do běhu po upravené stezce. Běželi směrem k Bomputu a zanechávali za sebou hluk bojové vřavy.

Celou noc je doprovázel zlověstný zvuk bubnů, oznamující válku. A když svítání začalo prostupovat husté lesní koruny a osvětlovalo lesní stezku, vmísil se do bubnování jiný, ostřejší a kratší zvuk. Soko a jeho udýchaní společníci se zastavili. Marcel, z nezvyklého pochodu velice unavený, zprvu nechápal, co se děje. Ten krátký, ostrý zvuk, to byly výstřely z pušek.

„Vojáci!“ zvolal.

Soko se zatvářil starostlivě. Chvíli naslouchal a pak prohlásil: „Mýlíš se. To je puška krále Bosomobaky. V Bomputu se bojuje. Za tímto návrším je naše město. Půjdeme přes ně. Kupředu, mužové!“

Bojovníci se znovu rozběhli. Stoupali po ostré stráni změtí pokácených stromů a vysokých, nevypálených pařezů. Když vyšplhali na vrchol, spatřili podivný obraz. Dole v údolí se rozkládalo malebně rozloženo královské město, před jehož palisádami byly seřazeny šiky černých bojovníků. Les oštěpů s hroty, jež se leskly v záři vycházejícího slunce, směřoval proti vrchu, na kterém stál Marcel se svými průvodci. A po cestě, vinoucí se k několika podlouhlým chatám, postupovali roztroušeně bojovníci. Král Bosomobaka dobře vycvičil své vojáky, ovšem ke své škodě, protože teď táhli proti němu. Bosomobaka byl asi s třemi sty věrnými ukryt za bambusovou palisádou, jež chránila dlouhé chatrče, kde byly uskladněny městské zásoby. Na dva dřevěné bubny na vysokých podstavcích bubnovali se zběsilou rychlostí dva zruční bubeníci.

„Všem věrným krále Bosomobaky… Ekulumbi chce zlo… Ekulumbi špatný kouzelník… vesnicím na západě… bubnujte bělochům… vzpoura Ekulumbiho proti vládě… Bosomobaka bojuje…“

„Vystřel, pane!“ řekl Soko. Marcel zvedl do výše svou kulovnici. Jeho první výstřel v této občanské válce šel do vzduchu.

Válečný pokřik, ozývající se z proudu bojovníků, zmlkl. Umlkl hlas bubnů, ztichl i válečný pokřik uvnitř palisády. Od té celkem chatrné ochrany se odpoutal malý mužík, přeběhl volné prostranství mezi skladišti, vyhoupl se na druhé straně na palisádu, kterou hlídalo pouze několik bojovníků, seskočil a pelášil do kopce vstříc posile a bílému muži.

Marcel mu vyšel vstříc. Uprostřed mýtiny se setkali.

„Jsem Bosomobaka, král a pán zdejšího lidu a kraje. Bojuji proti zradě a pro tvou záchranu,“ řekl pokroucenou portugalštinou.

Marcela upoutaly jiskrné královy oči a inteligentní výraz tváře. Podal mu po evropském způsobu ruku a prohlásil: „Jsem rád, že jsem spatřil tvé královské město i tebe. Nejsem rád, že vidím tvůj lid navzájem bojovat. Pomohu ti proti špatnému kouzelníkovi.“

„Ekulumbi zmámil lid falešnými kouzly. Dostane se za to k zlým běsům. Tvou pomoc přijímám.“

V pěti minutách vstoupili za palisádu. Posádka vzrostla o dvaatřicet mužů, z nichž jeden byl bílý.

„Bosomobako,“ řekl Marcel, „Tilimi, který byl tvým věrným sluhou, ti vzkazuje, že zemřel, aby vyplnil tvůj rozkaz.“

„Pane, když muži bojují, tak umírají. Tilimi je příliš zkušený bojovník, než aby se svými lidmi snadno zahynul. A nyní, pane, vidíš tam toho chlapíka, který drží v ruce vysoko zdvižený slaměný fetiš? To je Ekulumbi, lump a podvodník, a kouzlo, jež drží v ruce, má dnes velikou moc.“

„Jaký je to fetiš?“

„Ekulumbi několik dní čaroval. Pak sezval všechny obyvatele mého města a za velikého zaklínání prohlásil, že náš starý fetiš ztratil moc, že má nový, který mu byl darován samotným Nzamim, nejvyšším duchem. Ten fetiš že přinese do kraje štěstí ovšem jedině tehdy, budou-li všichni cizinci, kteří přijdou do kraje, zabiti a já skončím svůj život při slavnosti pojídání. A protože mne hodně lidí nemá rádo, začala včera před západem slunce vzpoura. Dověděl jsem se, že Ekulumbi poslal své vyslance ke všem kouzelníkům. Pokoj nebude, dokud Ekulumbi i se svým novým fetišem nebude zničen. Náš pravý fetiš jsem zachránil.“

Přitom s pýchou ukázal na sochu z ebenového dřeva, vysokou asi půldruhého metru, nádhernou starodávnou řezbářskou práci, na které její tvůrce pracoval snad celý život.

„Do toho fetiše, pane, je zaklet duch trpělivosti,“ prohlásil Bosomobaka a Marcel mu to věřil. Vyňal z pouzdra dalekohled a zaměřil ho na kouzelníkovu postavu. Ten stál hrdý a nevšímavý k okolí, ověšen všemožnými amulety, se špičatou pardálí čepicí na hlavě. V ruce třímal žerď s neuměle vyrobeným slaměným panákem.

„Pane, dovol, abych prodloužil své oči.“

Byl to Mušibu. Chvíli se díval dalekohledem na Ekulumbiho a pak se zachechtal.

Při zaslechnutí Mušibuova jména se Bosomobaka pozorně zahleděl na rozveseleného kejklíře a řekl: „Tys ten kouzelník, co létá vzduchem a dovede nechat mizet věci, nebo kouzlí hvězdy na jasné obloze?“ tázal se nedůvěřivě.

„Já, ó králi.“

„Není takový kouzelník.“

„Já jím jsem, králi. Nepomáhají mi však duchové. Pomáhám si sám a nyní mi pomůže i můj pán. Provedu kouzlo. Veliká kouzlo a Ekulumbi bude ztracen.“

„Jak to chceš udělat?“ podivil se Marcel.

A Mušibu vyložil svůj plán. Marcel zamíří na žerď, kterou třímal Ekulumbi v nice. Vystřelí, kulka žerď přerazí, nebo ji vyrazí kouzelníkovi z ruky a fetiš padne. V tom okamžiku začne vystřelovat Kalala ze signálové pistole rakety. K obloze i do všech stran. Mušibu, doprovázený silákem Logou a zápasníkem Buluku, přeskočí palisádu, zajmou překvapeného Ekulumbiho a přinesou ho sem. Než se lid z Bomputu vzpamatuje, bude podněcovatel vzpoury v zajetí.

„A v pekle,“ zabručel Bosomobaka.

Marcel nevěděl, co odpovědět. Kalalova otázka jej přiměla k řeči.

„Pane, umíš tak střílet, abys na vzdálenost sto kroků zasáhl dřevěnou tyč, kterou Ekulumbi drží v ruce?“

„Umím, Kalalo, a ty to víš.“

„Tak to zkusíme. Mušibu mívá dobré nápady.“

Bojovníci na stráni znovu začali postupovat. Ekulumbi k nim měl rychlou a zlostnou řeč, a lidé schovaní za palisádou z ní zaslechli úryvky, jako – starý fetiš ztratil moc – běloch je slabý – Bosomobaka byl zabíječ vašich synů – veliké daně – já, Ekulumbi jsem největší kouzelník…

Mušibu se vyhoupl na palisádu a ječivě zavolal: „Ekulumbi!“, a když se kouzelník k němu otočil, hulákal: „Ty, který se nazýváš velikým kouzelníkem, ukaž mi řádně svůj fetiš, abych se mohl poklonit. Tady stojí Mušibu, největší z kouzelníků. Přišel tvůj konec, Ekulumbi. Dávej pozor! Až zvednu ruce, ozve se rána a tvůj fetiš se zhroutí. Pak vypustím s velikým sykotem zelené a červené hvězdy a odnesu tě za tuto palisádu. Dívej se dobře!“

Ekulumbiho tato drzost ohromila. Byl kouzelníkem, nejvyšším knězem Bomputu a znal příliš dobře schopností sobě rovných. Nikdo nedokázal takové kouzlo.

„Blázne!“ zařval.

A pak se to stalo. Mušibu zvedl ruce, houkl výstřel, kulka vyrazila žerď z Ekulumbiho ruky a zasáhla jednoho z jeho přívrženců, od okraje palisády se ozval sykot a ve výši se s temnými výbuchy začaly rozsvětlovat zelené hvězdy, které se tříštily s dalšími výbuchy na desítky menších. Nový sykot, nové výbuchy a na nebi zazářily hvězdy červené. Tři muži se přehoupli přes palisádu a řítili se po svahu dolů. Lidé odhazovali zbraně a prchali k městu, protože se jich zmocnila příliš, veliká hrůza. Ohromený Ekulumbi byl uchopen čtyřmi silnými pažemi. Rána pěstí, kterou mu zasadil Logo, ho zbavila vědomí. Ve třech minutách vše skončilo. Ekulumbi za palisádou ležel bezvládně u Bosomobakových nohou. Ten stál vzrušen jako ostatní. Byl však příliš vládcem, aby nevyužil příležitosti. Vyskočil na palisádu a zaječel svou bojovou výzvu. Několikráte ji opakoval. Konečně se prchající zastavovali, až stanul celý zástup.

„Nuže, stůjte!“ volal Bosomobaka. „Přikazuji vám to já, Bosomobaka – jsem vaším králem. Nejste vinni zločiny Ekulumbiho; jen on chtěl přivolat na tento kraj a jeho lid neštěstí. Už nepřivolá, protože jsou mocnější kouzelníci. Zastavte se. A vy, podnáčelníci a náčelníci, přistupte beztrestně k svému králi.“

Pokřik od palisády ho přiměl, aby se otočil. Ekulumbi se probral z mrákot, vytrhl jednomu z bojovníků oštěp a řítil se za Bosomobakou. Král zvedl pušku, zahřměl výstřel a postava vychloubačného kouzelníka se zhroutila. Nyní leželi téměř vedle sebe: představitel pověrčivého náboženství a fetiš ze slámy, který vlastní rukou vyrobil, aby snáze ošálil bompulský lid.

Bosomobaka postál chvíli nad zhroucenou postavou svého nepřítele a pak zabručel: „Mluv na své cestě bez návratu o mně věci pouze dobré!“

Po necelé hodině vstupoval král Bosomobaka se sborem rádců na poradní prostranství. V čele průvodu byla nesena nádherně vyřezávaná socha rodového fetiše a za ní na nosítkách mrtvý Ekulumbi.

Lokali – telegrafní buben – začal vysílat zprávu o jeho smrti. Tam, kde se mužové chystali nastoupit cestu zabíjení, odkládali válečné oštěpy a štíty s radostí v srdci, protože boj ani stateční lidé příliš nemilují. A pominula-li příčina boje, nač brousit oštěpy?

U CÍLE

V městě Bomputu zavládl slavnostní ruch. Jeho obyvatelé v čele s králem se dnes loučili s jedenácti hosty. Marcel prožil v královském městě Malých Balundů týden rušný na události. Bosomobaka, který podivuhodně rychle upevnil svou moc, nařídil veliké slavnosti na počest hostů. Zpráva o tancích a slavnostních zpěvech se roznesla po celém území a přilákala do hlavního města i obyvatele vesnic ležících západním směrem. Od těch návštěvníků se Marcel dověděl, že bílí lidé táboří ve stanech nedaleko města Chisenge, kam podle Marcelova odhadu bylo z Bomputu jenom asi 120 kilometrů. Trasa pro přímou trať ze Sao Paulo de Loanda do Katoly a Bukamy byla nalezena.

Marcel měl během slavností několik porad s Bosomobakou, který svého bílého hosta vemlouvavě přesvědčoval, že nechce nic víc, než aby jeho území bylo pro cizince přístupné co nejdříve, a že kdyby jeho hlavním městem vedla železnice, byl by nejšťastnějším Malým Balundem pod sluncem. A Marcel mu to věřil. Vždyť ve všech Bosomobakových řečech zazníval spodní tón strachu, že by mohl ztratit moc. Aby si vládu udržel, byl ochoten sloužit cizím pánům až do roztrhání těla.

Při poradách, jež se týkaly hlavně budoucí cesty i budoucího příchodu evropské koloniální moci do Bomputu, byl Marcel Denan stále zamyšlenější. Pravda, nalezl první přímou cestu z jednoho koloniálního území do druhého, avšak stále jasněji si uvědomoval, že není jenom průkopníkem pokroku v zanedbaném území, ale že rovněž pomáhá cizím koloniálním pánům k moci nad lidmi, kteří se v budoucnu stanou velmi levnou pracovní silou.

Radost z dosavadního úspěchu se z jeho mysli pomalu vytrácela. Co když místo předpokládaného pokroku a primitivního školství přinesl do kraje zárodek dalšího, organizovanějšího otroctví? Všechny ty probouzející se obavy ještě dotvrzovala slova, která mu svěřil Bosomobaka:

„Víš, pane, jsem rád, že Ekulumbiho vláda skončila. Můj lid si musí najít nového kouzelníka. Má ho mít. A pak s tím novým kouzelníkem budu mít velikou poradu o tom, jak našemu lidu vládnout. Lovci, kteří neobdělávají pole, půjdou z mého rozkazu pracovat na silnici a železníci a já budu prodávat kaučukovou šťávu a drahá dřeva. A tak budeme já i moji rádcové bohatnout.“

Marcel se trpce usmál. Zahleděl se na malou postavu svého královského hostitele a poznamenal: „Včerejšího večera jsi neustále hovořil o tom, že tvůj lid musí být zbaven nevědomosti.“

„I to, pane, i to. Na to je však ještě čas. Napřed budeme obchodovat.“

Marcel pokrčil rameny. Znal způsob afrického obchodu. Vždyť on sám ho prováděl.

Se svými lidmi se teď loučil s městem i jeho obyvateli. Od středu velikého poradního prostranství je doprovázela královská kapela padesáti bubeníků a několika desítek pištců. Král, slavnostně vystrojen, šel vedle Marcela a vedl ho za ruku jako bratra. Lidé z Katoly byli obklopeni místními muži, kteří se k nim hlásili jako příbuzní z veliké rodiny. Za průvodem následovaly ženy a děti.

Když vyšli ze západní městské brány, ukázal král holí k západu a prohlásil: „Tudy, pane a příteli, vede další cesta. Tam všude ve vesnicích a samotách se setkáš s mým lidem, který ti od této chvíle bude prokazovat pocty náčelnické. Nikdy na tebe nezapomenu, a až pojede do Katoly první vlak, budu-li ještě živ, budu první cestující, který vyjede z tohoto města. Vidím tě a nezapomeň na Bosomobaku, který nepřál slavnostem pojídání.“

„Tak, tady máte celou tu vaši slávu v novinách. Věděl jsem, že jste chlapík, ale nikdy jsem netušil, že budete mít takové úžasné štěstí. Já bych přece jenom těm Malým Balundům byl tolik nevěřil.“

Pan Lessier, administrátor města Katoly, podával Marcelu Denanovi několik výtisků novin, především Časopis Kongo Belge, který vycházel v městě Leopoldvillu. Na přední stránce byly dva snímky. Jeden zobrazoval Marcela a druhý celou jeho výpravu po příchodu do Kasange.

Marcel vzal dychtivě noviny a četl. Čím dále četl, tím více se jeho tvář chmuřila. Redaktor časopisu byl zřejmě fantasta. Vedle oslavných vět, vedle bombastického líčení boje a přehánění přírodních nebezpečí byly tam i dohady, které působily směšně. V několika podtitulcích se redaktor tázal: Jaká je vlastně pravda o Pralese leopardů? – Byl zastřelen vskutku největší pardál všech dob? – Existuje praotec stromů? – Dovedou angolští kouzelníci nadpřirozené věci?

Na své naivní otázky si redaktor dával sám zmatené odpovědi. Již to bylo dost zlé, ale ještě horší byl výklad, který Marcela roztrpčil.

„Výkon, který podal mladý cestovatel Marcel Denan, je opravdu podivuhodný. Přestože celé území Angoly bylo zmapováno již od roku 1922, musel teprve v roce 1957 mladý obyvatel Konga objevit portugalským obchodníkům a podnikatelům nejkratší cestu do jihozápadního Konga. Je to chvályhodné, protože vybudováním nové dopravní tepny se ještě více utuží naše obchodní vztahy a ještě více bude upevněna koloniální moc právě v době, kdy podvratné živly rozhlašují, že tato moc se chýlí ke konci. Vybudováním nové železnice z Kasange do Katoly a Bukamy bude moci vojenská správa účinněji zasahovat při zachovávání pořádku na obou územích, v nichž dosud sídlí kmeny a rody, které žijí pod vlivem prastarých zvyků a jsou skvrnou naší civilizační práce. Marcel Denan, jsa sám obchodníkem, přispěl svou cestou k upevnění moci kolonialismu, začež je nutno mu vzdát dík.“

V podobném duchu psali i redaktoři druhých časopisů. O tom, že Marcel na novinářské konferenci v Sao Paulo de Loanda, která byla administrativní správou uspořádána po skončení cesty, hovořil hlavně o nutností zavést do kraje dobrou lékařskou péči a postavit alespoň základní školy ve větších střediscích, nebyla v časopiseckých článcích zmínka.

Marcel uhodil novinami o stůl a rozkřikl se: „Vždyť tohle jsou hloupá slova. Já přece nešel hledat cestu, aby na černé lidi přišli noví vojáci. Já přece nechci, aby byli utlačováni. Já je znám. Vždyť já jsem z nich, já jsem se tu mezi nimi narodil. Já s některými chodil do školy. Vždyť já, pane Léssiere, znám jejich dobrosrdečnost a bídu. Vždyť já vím, za jak špatné platy pracují na plantážích a v dolech. Nemohou uživit ani své rodiny. Možná že v továrnách je to trochu lepší, ale tam jsem nikdy nebyl. To věřím, že jejich knížata a králové, jako je Bosomobaka, na spojení s koloniální vládou vydělají. Ale jejich poddaní?

Já hledal tu cestu, aby lidé z pralesa leopardů nebyli odříznutí od světa a nebyli ponecháni napospas svým kouzelníkům. Pravda, hledal jsem tu cestu také, abych prospěl obchodnímu spojení a přispěl k rozšíření dopravní sítě Afriky. Ale ty nové cesty musejí přinést africkému lidu víc než otročinu. Musejí přinést školy, nemocnice. Co si nyní zdejší lidé o mně pomyslí?“

Lessier, který zamyšleně ťukal prsty o desku stolil, řekl věcně: „Myslím, že nic. Ukažte mi, kolik z nich dovede číst?“

„A je to jejich vina, že nedovedou?“ vybuchl Marcel.

Lessier pokrčil rameny. Hovor se stával pro něho nepříjemným. Vyhlédl z okna a prohodil: „Půjdete si také poslechnout Kalalovo vyprávění? Měl byste tam být. Bude pravdivější než to, co je v novinách.“

Marcel vstal. Sebral noviny rozházené po stole, zahleděl se na administrátora a konečně pomalu řekl: „Když myslíte, půjdu. Snad by to prospělo i vám.“

Lessier se nevesele usmál. Zapálil si doutník a prohlásil: „V neděli odpoledne nikdy neúřaduji a pro soukromou zábavu jsem příliš unaven. A z toho novinářského povídání si nic nedělejte. Každý se může mýlit.“

Podal Marcelovi ruku, otočil se k oknu a zahleděl se na lid, svěřený jeho péči. Ten se právě ubíral na veliké poradní prostranství města Katoly.

Už několik dní kolovaly zprávy o tom, že mladý běloch a jeho deset lidí se vrátili z daleké úspěšné cest v dopravním letadlem, které přistálo za Katolou, A všichni přiletěli zdraví a veselí a o svém letu vyprávěli báječné věci.

Před prostornou chatou náčelníka a starosty Diloly stály v půlkruhu stoličky pro nejstarší muže a hosty, jedna z nich pro kouzelníka Kabiriho.

Před stoličkami seděli na lavicích účastníci výpravy, kteří od chvíle návratu nestačili odpovídat na dotazy. Největší pozornosti se těšil Mušibu, mezi mladými pak Sako a Batela. Jole všichni záviděli nádhernou pardálí kožešinu, která byla napjata na velikém rámu před Safukovou chatou. Shodovali se v tom, že to je největší pardálí kožešina, jakou kdy spatřili.

Lidé, kteří seděli nebo stáli na poradním prostranství namačkáni jeden na druhého, čekali netrpělivě na zahájení. Konečně vyšel ze své chaty starosta. Po jeho boku šel kouzelník Kabiri a lovec Kalala.

Dilola usedl na svou starostenskou stoličku, zvedl starostenskou hůl a prohlásil. „Lidé, dnes se dozvíme pravdu o velikém putování přes prales leopardů. Kalala, nejstarší a nejzkušenější účastník výpravy, bude vám o ní vyprávět. Rokování začíná.“

Shromáždění se ztišilo. Kalala se pozorně rozhlédl po všech přítomných a pak silným hlasem zvolal: „Dilola řekl, že se dnes dovíte pravdu. A já vám slibuji, Že nic jiného než pravdu nepovím.“

Pak začal své vyprávění. Přesně popisoval události. Nic nezamlčel, nic nezveličoval, všechno líčil věrně.

Slunce se pomalu chýlilo k západu a posluchači poslouchali stále bedlivě a vzrušeně. Kalala končil:

„A to vám povím, ó lidé. Domnívali jsme se, že tam v těch pralesích žijí lidé, kteří jsou horší než my. Nevěřte tomu. Jsou stejní jako my, hovoří téměř stejným jazykem. Jsou stejně stateční, dovedou stejně milovat a nenávidět, být čestní anebo úskoční, jak to bývá i u nás. Dříve jsme se s nimi nemohli dorozumět, protože jsme je neznali. A neznali jsme je proto, že náčelníci podobní Kusoví z vesnice Kalandy si nepřáli, abychom je poznali a sbratřili se s nimi. Dnes i oni věří, že jsme nepřišli loupit a bojovat, ale že jsme přišli jako přátelé. Už se nikdy nebojte jít do území, které my jsme prošli, budou-li vaše štíty a kopí namočeny v poctivosti. Všichni víte, že náš ctihodný kouzelník Kabiri nám vždycky vyprávěl báji o pralese leopardů a o praotci stromů.“

Zde se Kalala zamlčel a zahleděl se na Kabiriho, který se přikrčil, Jako by čekal ránu. Kolula se usmál a pokračoval: „Byli jsme v leopardím lese u Malých Balundů, kteří žijí v jeho středu a nezaslechli Jsme o této báji ani slovo. Když jsme se přímo ptali na praotce stromů, řekli nám staří zkušení mužově, že oni znají dokonale prales a že praotec stromů v něm nikdy nestál. Tu báji si vymyslili ti, kteří kraj nikdy nenavštívili, protože byl pro ně místem zahaleným v tajemství.

Ano, nevěděli jsme nic o tamním kraji a jeho lidu. Proto i naši předkové vyprávěli tuto báji. Nyní kraj i lid Malých Balundů známe. Alespoň někteří z nás. Myslím, že naše děti budou i dál rádi poslouchat vyprávění o praotci stromů. Nesmíme je však učit, aby věřily něčemu, co není. Učme se pravdě a zákonu poctivosti, protože to mužové potřebují znát, aby mohli svobodně žít. A nyní, ať zazní píseň o přátelstvu rokování Je skončeno.“

Ještě chvíli bylo ticho. Pak náčelník Dilola vstal, dupl pravou nohou, vzkřikl: „Ho!“, a taneční bubny zazněly.

Mladí lidé začali první zpívat prastarou píseň o přátelství. Píseň radostnou a svěží, píseň o tom, že všichni lidé na světě jsou si rovni a že jedině přátelství tu rovnost udržuje.

„Kuri, kuri pasariňů, parapaňal meja nelé…“

To bylo v okamžiku, kdy se hvězdy zatřpytily na obloze. V téže chvíli se Mušibu naklonil k siláku Logovi a polohlasně prohlásil: „Já jsem pro pravdu vždycky. Sem tam snad… ale něco ti povím. Když dnes budu tvrdit, že jsem letěl vzduchem, tak už mě nikdo nemůže vinit ze lži.“

Logo se usmál: „I já letěl. A tak jsem snad ještě větší kouzelník než ty, protože jsem také silnější.“