Václav Šolc

Robinzoni z And, Kaziranzská stezka

KAPITOLA I

Motory letadla hučí a Mirek podřimuje. Dnes časně ráno, vlastně ještě v noci, odletěl z pražského letiště.

„Spi v letadle, hleď hned usnout!“ radili mu přátelé a strejda ještě na letišti. Jim se to řeklo, ale když člověk letí poprvé do světa, a dokonce až do Jižní Ameriky! Ještě neusnul a už letadlo přistávalo v Curychu ve Švýcarsku. A potom už nebylo na spaní ani pomyšlení: Napřed bílé, zasněžené Alpy, zástupy vrcholů. Ten nejvyšší, to byl jistě Mont Blanc, Potom Středozemní moře, našedlá modrá plocha s tmavšími skvrnami Baleárských ostrovů. Vlídná letuška, se kterou mluvil strejda Franta na letišti v Praze, se ho zeptala, jestli by se nechtěl podívat na Afriku. Kabina pilotů, to je přece ráj pro každého kluka, i když už má za sebou devítku jako Mirek. Ani nevěděl, na co se má koukat dřív, jestli na všelijaké ty ciferníky, měřidla, páky, nebo nosem letadla ven. Před letadlem vystupovala dole dobře znatelná čára pobřeží – severní Afrika!

Dovolili mu chvíli sedět na místě druhého pilota a odtud spatřil bílé vrcholky Atlasu. Když se vrátil na své místo a najedl se, nemohl teprve usnout. Dojmy z letu byly samy o sobě vzrušující a jemu se navíc honil hlavou celý ten ohromný kolotoč, jehož výsledkem byl dnešek a spousta nádherných zítřků, celý rok zítřků!

Jak to vlastně začalo? Asi tím, že táta přijal jako technik automobilového průmyslu práci v Bolívii u firmy Skobol; tahle zkratka znamená závody Škoda Bolívie.

To už žili s tátou sami, třetí rok od té doby, co jim umřela máma. Co by řekla, kdyby věděla, že Mirek jede do Bolívie? Asi by jela také, protože byla skvělá.

Když umřela, hospodařili s tátou sami. Vařili si, čekali jeden na druhého, podle toho, jak měl táta práci a Mirek školu, a jezdili spolu do chaty na Brdy. Byli pořád spolu jako dva nejlepší kamarádi. Táta naučil Mirka vařit a starat se o domácnost a Mirek se snažil hospodařit, jak nejlíp dovedl, protože se bál, aby mezi ně nepřišel někdo cizí – to by už nebylo takové. Takhle patřili jeden druhému a dosti.

Jednou přišel táta domů, sedl si a nemluvil. Tohle Mirek znal. Tátu něco trápí, neví, jak by s tím vyrukoval. Své tajemství vyklopil až po večeři: V závodě mu nabídli, aby jel pracovat do Bolívie. Je to výborná nabídka, má jedinou nevýhodu: že by se museli rozloučit. Ne na dlouho, ale na dva až tři roky jistě. Mirkovi bušilo srdce až v krku. Tak dlouho bez táty, bez nejlepšího kamaráda! Táta Mirkovi všechno vyložil a Mirek vidí, že by táta měl jet, to je jasné, ale nechce ho nechat samotného, bude se mu určitě stýskat jako Mirkovi.

Mirek je hrdina a charakter.

„Vem to, táto!“ povídá a snaží se, aby nebylo vidět, že je mu do breku. „To není tak hrozně dlouho a nějak to vydržíme.“ Táta mu dal pusu na čelo a prohrábl mu ježka.

„Dobrá, Mirku, vezmu to, když ty chceš.“

Takhle tedy padlo velké rozhodnutí. Mirek přešel pod dohled a pravomoc strejdy Franty, tátova bratra, který bydlel o dva domy dál. Táta odjel a oba si psali, často a moc. Mirek chodil do školy a dobře se učil, aby táta neměl starosti. Nebylo to sice zdaleka takové, jako když byli spolu, a nadto bylo Mirkovi často večer doma smutno. Strejda Franta s tetou jsou prima, ale co je to platné, táta to není! Ani se mu nechtělo samotnému do chaty na Brdy, leda když jeli strejda s tetou také.

A pak přišlo druhé velké rozhodnutí. Táta napsal strejdovi dlouhý dopis a strejda Mirkovi ani muk! Začal běhat po různých úřadech a asi za měsíc Mirkovi slavnostně oznámil:

„Psal mi táta a nakázal mi, abych ti neřekl ani slovo, dokud všechno nevyřídím, aby ti nebylo líto, kdyby se to nepovedlo. Dopadlo to dobře: máš jet za tátou do Bolívie, ušetřil ti na cestu. Ovšem, až dokončíš devítku a Jestli bude pěkné vysvědčení. Ježíšmarjá, nezabij mne!“ dodal neslavnostně v sebeobraně, protože Mirek se vzpamatoval z ustrnutí a padl strejdovi kolem krku s takovou upřímností, že se oba skáceli na gauč. Teta se snažila utišit bláznivý zmatek, strejda vykládal dál a Mirek v bezmezném nadšení odkýval všechno. Ano, bude se učit španělsky, vysvědčení bude na výbornou, ano, pozná život, bude pracovat u táty v továrně – pánové, já pojedu do Bolívie!

Všem klukům ve škole musel slíbit, že bude psát, nevěděl co dřív, k normálnímu učení přibyla španělština, musí přece ukázat tátovi, co dovede!

A najednou byl konec školy a Mirek měl v ruce opravdu hezké vysvědčení a potom už všechno běželo více méně samo. Strejda přinesl letenku, potřebné doklady a Mírek jenom dřel Španělská slovíčka a mluvnici, učil se i na plovárně a ani nechodil s ostatními kluky ven, ani nejezdil na kole a myslel jen na tátu a na Bolívii. Hodiny proseděl nad atlasem, těšil se na Indiány, na bolivijské velehory, protože dosud byl nejvýše na Sněžce a to je přece jen rozdíl – 1603 a 6000 metrů.

Nakonec byl rád, když už jeli na letiště, protože poslední dny před odletem byly hrozné. Máš tohle a máš támhleto? Dal sis do kufru ponožky? Zaplať pámbu, že táta napsal přesně, co si má Mirek vzít s sebou! Vezl jen to nejnutnější, ostatní mu táta koupí v La Pazu. Ještě si přibalil knížku fotografií Prahy, maličkou knížečku o hradech a zámcích a španělský slovník. Všechno se vešlo do kufříku, který Mirek pohodlně unesl. V kapse měl silný notes, do kterého chtěl zapisovat všechno zajímavé, co uvidí a zažije.

Probudil se, když letadlo přistávalo v Dakaru. Aha, přestupujeme, uvědomil si Mirek svůj jízdní řád. Dakar – to už byla opravdu Afrika. Čokoládové tváře Afričanů se odrážely od dlouhých, pruhovaných košil. Mirka se ujal mladý úředník Československých aerolinií. Zavezl ho do hotelu, kde Mirka náramně zaujalo klimatizační zařízení, z něhož proudil příjemně chladný vzduch. O to větší horko bylo v ulicích.

Mirek poprvé viděl zblízka opravdové zaoceánské lodí – obry; od přístavu se dostali do spleti ulic a uliček, kde se prodávalo všechno možné, krásné džbány a hrnce z pálené hlíny, figurky a masky, nejpestřejší látky. Kolem Mirka proudily davy lidí, Ženy v lehoučkých přehozech, obtočených okolo těla, s pestrými turbany na hlavách, muži v dlouhých košilích nebo v bohatě zřasených kalhotách. Otevřenými dveřmi mešity viděl za řadami střevíců, pantofli a opánků sedící muslimy s růženci v rukou.

Večer přišel tropicky rychle a Mirek byl rád, když se navečeřel, osprchoval a padl do postele. Když ho brzy ráno budili, připadalo mu to, jako by spal sotva hodinku.

Tryskové letadlo společnosti Air France se vzneslo a Mirka oslnil překrásný východ slunce. Místo Atlantiku viděl zvlněnou bělostnou pláň mraků, do níž se opíralo slunce, až bolely oči. Mirek usnul, a když se probudil a vyhlédl z okénka, byla pod ním sytě zelená a červenavá země.

„Esto es América, Brasil!1“ odpověděl na jeho udivený pohled soused. Mirek si ani neuvědomil, že slyší španělštinu – a co hlavního, že jí rozumí!

„Muchas gracias!2“ vyhrkl zdvořile a tak navázal konverzaci s Chilanem. Když se mu cizinec nesmál, stouplo mu sebevědomí a snaživě lovil z paměti slovíčka.

Byla to práce myslet i mluvit a poslouchat španělsky, Mirek byl tak napjat, že ani nepozoroval, jak cesta ubíhá, a už přistávali v Rio de Janeiro s pověstnou Homolí cukru a s pláží Copacabana.

Dusno a vlhko, sklenice studené pomerančové šťávy v letištní restauraci, šálek slavné brazilské kávy, nezvykle husté a silné, a zpátky do letadla.

Další přistání bylo v Buenos Aires, v Argentině, po přeletu nekonečně široké, zahnědlé řeky La Plata, jejíž voda barví moře ještě hezký kus od pevniny. Do Santiaga, „na konečnou“ letělo jen asi dvanáct cestujících.

Letadlu se zdvihly vstříc hřebeny And. Tmavé hory začaly brzy dostávat čepičky sněhu, čepičky se měnily v kabáty, až byly hory celé bílé. Nekonečné hřebeny, pusté a liduprázdné, úžasně majestátní, nikde ani čárečka stezky, nikde sloupek kouře, který by říkal, že tam někde jsou lidé;

To už letadlo klesalo v prudké spirále. Přes nakloněné křídlo spatřil Mirek do široka rozložené město, řeku, vysoký, špičatý kopec a už letadlo přistávalo v Santiagu de Chile.

KAPITOLA II

V hlavním městě Chile3 měl Mirek zůstat dva dny, aby si odpočinul po dlouhém letu. Už tu na něho čekali pracovníci československého zastupitelského úřadu. Nejdříve vyjeli lanovkou na kopec San Cristóbal k obrovské bělostné soše Panny Marie, odkud byl překrásný výhled na město i na majestátní hradbu And, zdánlivě na dosah ruky.

Za řekou Mapocho s nevelkým množstvím kalné vody se rozkládal výstavný střed města, obchodní centrum s vysokými domy, bankami, pravidelně rozčleněný křižujícími se ulicemi. Vpravo od tohoto centra se zelenala velká plocha parku Quinta Normal, kde je zajímavé muzeum přírodních věd. Za středem města se rýsovala velká, šedá plocha letiště Cerrillos. Mirka pochopitelně víc zajímal monumentální stadión kopané, jihoamerické královny sportů, Estadio Nacionál, Okolo centra, všude, kam oko dohlédlo, se prostíraly čtvrti vilek, vil a domků se zahrádkami.

Na rozdíl od Prahy tady rostou čtvrti do šířky, domky a domečky, samé sklo, jsou přízemní, nejvýše jednopatrové, s úhlednou zahrádkou. Chile je totiž zemí častých zemětřesení, žije ve stínu pásma sopek. Se zemětřesením tu musí každý počítat, a proto ta spousta domků, vilek a domečků. Každému na světě je nepochybně milejší, má li v případě zemětřesení pod sebou pevnou zemi a nad sebou jeden strop než deset poschodí pod sebou a patnáct nad sebou.

Průvodce zavedl Mirka na kopeček přímo ve městě, na historický Cerro de Santa Lucía, a odtud z kamenného sedátka za napodobeným cimbuřím středověkého opevnění sledovali ruch velkoměsta. Barevná světla semaforů působila neskutečně při vyprávění o roce 1541, kdy právě tady, na vrcholku tohoto kopečku, stanul španělský dobyvatel Chile, Pedro de Valdívia, který až sem dorazil po dlouhých a úmorných pochodech. Sešel z bolivijské náhorní roviny, přešel nebezpečnou poušť Atacamu, aby dorazil až sem, do úrodného údolí mezi horskými pásmy, kde se mu zalíbilo a kde pak vzniklo dnešní hlavní město, pojmenované podle španělského národního světce, sv. Jakuba z Compostelly. Co všechno se událo za těch téměř čtyři sta třicet let! Kolik lidí tu žilo a zemřelo, kolik bojů se zde odehrálo!

Do odjezdu autobusu do Ariky chyběly ještě tři dny, a tak mohl Mirek poznat více z okolí hlavního města. Pracovníci z obchodního oddělení museli zajet k jednání do Valparaisa a vzali Mirka s sebou. Cestou Mirka upoutal technicky odvážně řešený silniční tunel mezi Curacaví a Casablancou, 5 km dlouhý, který zkracuje cestu a odstraňuje prudká stoupání a klesání silnice. Valparaíso znamená v překladu „Rajské údolí“ a plně si své jméno zasluhuje. Malebné město je rozloženo na stráních a kopečcích okolo rozlehlého přístavu. Jeho nejstarší část nese zřetelné stopy původního anglického osídlení města ve stylu svých budov a v rázu ulic.

Mirka nejvíc zaujala celá řada malých, bizarních lanovek, jež vedou k domkům na kopcích uvnitř města, v těsné blízkosti přístavu. Nejkrásnější to však bylo v přístavu. Mirek stál u Tichého oceánu, u neklidné spousty ocelově šedomodré vody, věčně dorážející na pobřeží, věčně bijící do skal a hrází. Do přístavu přijíždějí lodi z celého světa – Valparaíso je nejdůležitějším přístavem Chile – kotví tady, vyšňořeny vlajkami všech barev. Každá z nich má kromě vlajky své vlasti vztyčenu ještě vlajku chilskou, dosti podobnou vlajce Československa, jen místo modrého klínu je na ní modrý čtyřúhelník. V přístavech si podávají ruce světadíly, přístavy jsou branami do celého světa. Odvezou vás tam čisťounké, vymydlené, bělostné lodi osobní dopravy nebo se vydáte pomaleji, ale romantičtěji černými, červenými a bílými loděmi nákladními, jež ve svých útrobách přepravují všecko, co lidé z jednoho konce světa posílají lidem na druhém konci. Naše automobily jdou do Jižní Ameriky a lodě nám za ně zase přivezou, co právě potřebujeme. Lidé z celého světa si vyměňují výrobky svých mozků a rukou, suroviny a plodiny.

V pozadí kotvily Šedavé siluety válečných lodí s dlouhými, štíhlými hlavněmi děl. K přístavním schodům právě přistával motorový člun s tmavě modrými a bílými námořníky opálených obličejů, na zádi seděli tmavě modří a zlatí námořní důstojníci. Clun se jen leskl dokonalým nátěrem a vyleštěnou mosazí kování, až se Mirkovi zdálo, že je vlastně velká škoda ho umazat ve špinavé vodě přístavu, plné duhových olejových skvrn a nejrůznějších odpadků.

Blízko přístavu je nevelké námořní muzeum historie chilského námořnictva, skvěle vyleštěné jako ten člun z přístavu. V muzeu jsou jako průvodci i dozorci námořní poddůstojníci v parádních uniformách, titulně nevelké výstavní místnosti jsou plné zajímavostí, modelů slavných lodí, obrazů válečných plavidel i námořních bitev, ve vitrínách jsou uloženy památky na hrdiny a na velké postavy chilských dějin z řad námořníků.

Stejně pěkné, ne-li ještě pěknější, je sousední město Viňa del Mar, známé letovisko s plážemi, palmami a luxusními hotely. Odtud se všichni vydali ještě kousek podél pobřeží, téměř až ke Quinteru. Na oběd se zastavili v hospůdce na skalním útesu nad mořem, která vypadala jako solidně udržované pirátské sídlo. Tam prý připravují tu nejlepší „sopa marina“, mořskou polévku. Když ji Mirkovi přinesli, hleděl s nedůvěrou na hustou, červenou směs, v níž plavaly podivné věci a z níž vykukovaly škeble mořských měkkýšů. Má? Nemá? Rozhodl se, že má, člověk na cestách má přece ochutnat a zkusit kuchyňské speciality cizích zemí! Ochutnal a rázem bylo po nedůvěře; zjistil, že je jen málo jídel, jež by se rovnala této báječné mořské polévce.

Hned druhého dne měl Mirek možnost poznat další krásy Chile, tentokrát však zcela jiného druhu. Rodina krajanů, Čechů v Santiagu již dlouho usedlých, ho vzala na výlet do hor. Jeli autem až do San José de Maipo a odtud pěšky dál, do hlubokých, pustých údolí s nepatrnou vegetací věčně zelených, tuhých křovin. Tady Mírek viděl poprvé zblízka kaktusy různých druhů, od maličkých až po vysoké, několikametrové ostnaté sloupy s překrásnými, něžnými žlutými květy. Ve vesničce s podivným jménem El Volcán (česky Sopka), konečné stanici úzkokolejné železničky, jež vypadá spíše jako hračka a batolí se přičinlivě ze Santiaga až sem vysoko do hor, spatřil, co dovede zemětřesení. Kousek od silničky dosud stojí zbytky solidní budovy silných zdí z betonu a kamene, roztrhané silnými otřesy půdy. Pevné zdivo nevydrželo. Jinde zase ohromný balvan, uvolněný zemětřesením z vysoké skalní stěny u vápencového dolu proletěl masivně stavěným skladištěm dolu jako domečkem z papíru a latěk. Jednou stranou tam a druhou ven jako ohromný dělový náboj, ničivý svou vahou a setrvačností.

Mirkovi se líbila blízkost zasněžených velikánů, podivně neskutečných, když se na ně díval z teplých údolí. Odrážely se svou oslnivou bělostí od neporušeně modrého nebe a Sedavých skal. Údolími protékaly křišťálové bystřiny, jako led studené vody, bystřiny, které tekou chvíli v štěrkovitém a kamenitém dnu údolí a za chvíli zmizí mezi obrovskými balvany, propletou se jimi, oběhnou vysoký skalní převis, tak nakloněný nad říčku, že je až strach pod ním podél bystřiny přecházet. Na jiném místě zase zmizí ve skalní štěrbině, úzké sotva tři čtyři metry. Z můstku, který přes štěrbinu vede, je možno spatřit bystřinu, spoutanou aspoň patnáct metrů vysokými skalními stěnami, zpěněnou prodíráním uzoučkou štěrbinou a skákáním přes balvany, které Jí brání v cestě.

Do Santiaga se vrátili, když už slunce vrhalo velmi dlouhé stíny a vzduch začínal modrat nastávajícím podvečerem. Mirek si vyprosil, aby si mohl vyjet ještě naposledy na vrchol kopce San Cristóbal, podívat se ještě na město. Zamiloval si je – i když je znal tak krátce. Město milé a čisté se spoustou zeleně. Město, krásné svým mládím, město, jež vyrostlo do své velikosti, rozlohy a významu prakticky v posledních desítiletích klidného, mírového vývoje, tak netypického pro bouřlivou půdu Jižní Ameriky. Hlavní město státu, který zažil ve svých dějinách jen Jednu opravdovou revoluci, na rozdíl například od sousední Bolívie, věčně zmítané vášnivými politickými spory, jež už zažila od svého založení desítky a desítky revolucí.

Mirek stál na kamenné terase vysoko nad městem, věčný sníh vrcholků andských hřebenů zářil, zlacen posledními paprsky zapadajícího slunce. Zlatá pak rychle přecházela do červené až rudé, zatímco stín, který rychle šplhal po horských úbočích vzhůru, nořil město do šera stmívání. Ze soumraku vyskakovaly barevné skvrny neonových reklam, rozsvěcovala se měkkým svitem nesčetná světla statisíců oken, do šera vystřelovaly rovné Šípy pouličních světel, mezi nimiž se míhaly tisíce světel autobusů a aut. Večerní a noční život velkoměsta začínal.

KAPITOLA III

Ráno byl zmatek s odjezdem. Mirek se usadil do autobusu společnosti Andes-Mar, dostal na cestu velký sáček pomerančů, druhý sáček s obloženými chleby a pár eskudů na další jídlo a pití. Ještě pár potřesení rukou a přání šťastné cesty a další etapa Mirkovy cesty začala. V notýsku měl vypsaný přibližný jízdní řád, věděl, že v Antofagastě autobus této společnosti končí, že musí přesednout na jiný a že na něho bude v Antofagastě čekat známý té milé krajanské rodiny ze Santiaga.

Cesta byla celkem pohodlná a příjemná, ale dlouhá. Autobus svištěl po dokonalé asfaltové silnici, panamerické dálnici, která prý vede z Chile až do Severní Ameriky. Ručička rychloměru se stále držela stovky. Asi po sto padesáti kilometrech se silnice obrátila k moři a sledovala pobřeží. Jeden krásný výhled střídal druhý, jedna zátočina byla hezčí než druhá. Slunečný den, nazelenale modré, neklidné moře s lemovkou bílé pěny, našedle žlutohnědý písek břehu a zelené křoviny a stromy, to vše bylo tak hezké, že každému bylo líto, když autobus objížděl nějaký protáhlejší výběžek a zahnul kousek dále od pobřeží.

Do La Sereny dojeli při západu slunce. Autobus zastaví vždy u nějaké restaurace, kde je možno koupit si něco k jídlu a pití, zastávka trvá dvacet až třicet minut a už zase autobus uhání dál. Ve voze jsou dva řidiči, kteří se střídají po třech hodinách, aby se příliš nevyčerpali rychlou a jednotvárnou jízdou.

Když si Mirek druhý den jakž takž srovnal údy obolené spaním v sedě, jel autobus bělavě zahnědlou, ledkovou pouští. Za chvíli řidič ohlásil dvacetiminutovou zastávku.

Každý se upravoval, jak mohl. Ranní, chladný vzduch byl příjemně ostrý a po noci v uzavřeném, málo větraném autobusu chutnal jako osvěžující nápoj. Sluníčko bylo ještě velice nízko nad obzorem a na krajině ještě ležely dlouhé stíny okolních kopečků. Už u silnice začínala ohromná, nedozírná ložiska chilského ledku, který tuto zemi proslavil.

Říká se, že ložiska chilského ledku objevil náš krajan Čech Tadeáš Haenke z Chřibské, lékař a přírodovědec, který v osmnáctém století cestoval po Jižní a Severní Americe, dostal se až na Filipíny a bůhví kam ještě. Usadil se pak v Bolívii, v okolí Cochabamby a tam také zemřel, prý v jednom z četných bolivijských povstání a prý na straně Indiánů. Ledek znamenal pro Chile nesmírně mnoho. Byl ve své době nesporně nejlepším přírodním hnojivem a svět se rval o každý lodní náklad této suroviny. Chilané ledku říkali „bílé zlato“ a stát v té době bohatl z daní a poplatků z jeho těžby. Že majitelé ledkových dolů bohatli daleko více, to snad není třeba říkat.

Zdálo se, že rajská doba ledková bude trvat věčně. V pouštích Chile rostly ledkové doly, salitrery, jak se jim tu říkalo, jako houby po dešti. Do kraje, kde do té doby člověk byl velkou vzácností, přicházely tisíce, desetitisíce a statisíce lidí. S dělníky a techniky do ledkových dolů přicházeli i obchodníci se vším možným, přicházela však i kořalka a neřesti. Každý takový ledkový důl byl městečkem sám pro sebe. Na jedné straně bylo důlní zařízení k povrchové těžbě a čištění ledku, na druhé obytné sídliště. Takový ledkový důl střední velikosti zaměstnával na pět tisíc dělníků, pro něž bylo nutno zřídit ubytovny, řady přízemních domků s prostými místnostmi, jedna místnost pro jednu rodinu. Lépe bydleli předáci a mistři, inženýři a důlní úředníci měli pro sebe úhledné domky, skoro až vilky, ředitel dolu pak sídlil v přepychové rezidenci. Důl měl své obchody se vším potřebným, své kino a někdy i kostel s vlastním knězem. Patřil k němu ještě hřbitov, obyčejně značně veliký, protože úmrtnost dělníků v salitrerách byla vždy vysoká.

Před druhou světovou válkou najednou nastal soumrak chilského „bílého zlata“, rychlý pokles a posléze téměř úpadek jeho těžby. V Evropě byl objeven chemický způsob výroby umělého hnojiva, které chilský ledek nejen zcela nahradilo, ale ještě předčilo tím, že bylo levnější a nebylo nutno je dovážet. Evropské továrny a po nich i továrny dalších světadílů rozjely naplno výrobu umělých hnojiv a v Chile se zavíraly postupně ledkové doly, jeden za druhým. Všechno v nich zůstalo, jen lidé odešli. Snad přece jen ještě někdy obživnou, třeba bude objevena jiná možnost, jak toto bohatství chilské pouště nějak zužitkovat.

Jedním z hlavních ledkových přístavů byla právě Antofagasta. Na tichomořském pobřeží není právě mnoho dobrých a hlavně chráněných přístavů, takže je třeba využít každé vhodné zátoky. Antofagasta je jednou z nich, je chráněna výběžkem pevniny, po němž přesně probíhá právě obratník kozoroha.

Když autobus šťastně přistál u kanceláře dopravní společnosti, hlásil se k Mirkovi známý, který měl na něho čekat. Vyklubal se z něho téměř krajan, Jugoslávec původem; v Antofagastě je mnoho Jugoslávců, mají tam dokonce vlastní sbor dobrovolných hasičů a vlastní sportovní klub „Sokol“.

Město leží na břehu zátoky a nemá vlastně žádné zázemí. Hned za posledními domky asi sedmdesátitisícového města je poušť, beznadějná pustina bez jediné kapky vody. Pitnou vodu přivádí do města potrubí vodovodu, dlouhého snad dvě stě kilometrů. Nejpěknějším místem je náměstí s nezbytnými palmami, stromy a ozdobnými keři.

Mirka zajímal přístav a jeho zařízení. Vlastní přístav je chráněn dlouhými vlnolamy a trčí z něho les jeřábů, lodních komínů a stěžňů. Dnes, kdy ledek už není tak žádaným vývozním zbožím, je Antofagasta víc obchodním přístavem. Hlavním zbožím, jež se tu nakládá na lodi, je měď z největšího povrchového dolu světa v Chuquicamata, něco přes dvě stě kilometrů na severovýchod od Antofagasty. Z doby začátků těžby mědi zbyly v Antofagastě ohromné rozvaliny huti, která z dálky vypadá jako zbytky veliké pevnosti z doby inků.

Po dvoudenním odpočinku vyjel Mirek dále na sever. Tentokrát byla jeho cílem Arica. Čekala ho jízda pouhých čtrnácti hodin. Odpoledne vyjel z Antofagasty a druhého dne brzy ráno už byl v Arice.

Zdá se, že být Čechem znamená být cleném velice rozvětveného bratrstva, které má členy v každém koutku světa. Ukázalo se, že to platí i v Arice, kde je dokonce krajanů několik. Jeden z nich, pan Hrček si vzal Mirka na starost, čekal na něho u autobusu a odvezl si ho k sobě, kousek za město, kde měl pěkný, moderní motel. Mirkovi se u něho moc líbilo. V zahradě motelu byl krásný bazén na koupání a na ulici u motelu zastávka autobusu.

Hned při prvním zjišťování dopravní situace vznikly komplikace. Mirek měl jet z Ariky do La Pazu vlakem a moc se na to těšil. Věděl, že vlak musí zdolat stoupání od hladiny moře do výšky více než čtyř tisíců metrů. Slyšel a četl hodně o životě v tak velké nadmořské výšce a chtěl prožít takové pomalé snižování tlaku a ubývání kyslíku. Slyšel i o nebezpečné horské nemoci, zvané puna, doufal však, že ji ve vlaku, kde se nebude muset tolik pohybovat, nedostane. Lákalo ho pomyšlení, že bude moci poměrně pomalu projet napříč tím ohromným valem andských hřebenů a vystoupit od oceánu až na náhorní rovinu, na altiplano, jak se říká španělsky.

Vlak, který je jediným pravidelným spojem Bolívie s mořem, jezdí jednou týdně z Ariky, a jednou týdně přijíždí do Ariky vlak z La Pazu. Toto území severní Chile patřilo dříve Bolívii a kousek též Peru. Zájem o ledek a události okolo toho vyvolaly v osmdesátých letech 19. století válku mezi Chile na jedné straně a Bolívií a Peru jakožto spojenci na straně druhé. Zvítězila dobře organizovaná a vycvičená chilská armáda a připojila ke svému území oblast od Antofagasty až po Ariku. Celkem liduprázdné území, avšak plné nerostného bohatství, které dosud leželo ladem.

Železnice do La Pazu je něco podobného kouzelnému snu z doby před rokem 1900. Vlak, který na této trati jezdí, stál v arickém nádraží, a tak si ho mohl Mirek v klidu prohlédnout. Starobylé vagóny z leštěného dřeva, zdobené secesními řezbami, táhla lokomotiva sice ne tak starého typu, ale zase ne tak moderní, aby neharmonovala celkem slušně s vagóny. Na lokomotivě je zavěšen mezi komínem a budkou pro strojvůdce a topiče krásně vyleštěný mosazný zvon, jímž dává strojvůdce výstražná znamení. Tento vláček z pohádky přiváží vždy v pátek zástupy bolivijských Indiánů národa Aymará v jejich pestrých, barevných krojích na arický trh.

Právě s tímto vlakem měl Mirek smůlu. Po pravidelném pátečním příjezdu do Ariky přišla v sobotu zpráva, že část skalní stěny nad tratí se uvolnila a zřícená masa balvanů strhla trať na čtyřech místech a poškodila ji tak důkladně, že bude jistě nejméně měsíc mimo provoz.

Co teď? Pan Hrček sice nabídl Mirkovi pohostinství do té doby, než bude trať opravena, Mirek však měl obavy, co by jeho zdržení řekl táta, který ho jistě už netrpělivě očekává; Současně ho ještě lákalo údolí Azapa, které začínalo za motelem. V tomto údolí totiž sídlili od pradávna lidé, u moře pod výběžkem El Morro byly nalezeny zbytky sídlišť pradávných Indiánů z doby, kdy ještě neznali a neuměli si vyrábět hliněné nádoby. Zbyly tam po nich hromady škeblí mořských měkkýšů, jež byly zřejmě jejich hlavní potravou, dále primitivní háčky udic z kamene a dlouhých ostnů kaktusů.

Později, se vznikem zemědělství, sídlili lidé ve dvou údolích, v údolí Liuta a Azapa, blízko dnešní Ariky. V obou je totiž trochu vody a voda v poušti, a konečně všude na světě znamená život. Výhodnější podmínky byly v údolí Azapa, protože voda v Liuta je trochu slaná, a tak dnes toto údolí je doslova přecpáno zbytky sídlišť a hlavně pohřebišť starých indiánských kultur. Nejnižší, zavlažovaná část údolí byla vždy využívána pro zemědělství. Svá sídliště a pohřebiště zakládali staří Indiáni na vyvýšeninách v údolí a na jeho úbočích. Škoda, že se tolik starých památek zničí zemědělskými pracemi a hlavně neodborným zájmem sběratelů – amatérů, kteří vykopávají hroby, sbírají předměty, které je zajímají, a ostatní buď pohodí, nebo zničí. V hrobech, vyhloubených v suchém písku, v kraji bez dešťů – v Arice a v jejím okolí prakticky nikdy neprší – se uchová vše po dlouhá a dlouhé staletí. Najde se tu nejen keramika a předměty z kamene, ale i předměty ze dřeva v naprosto nedotčeném stavu, modely rybářských vorů, harpuny, luky, šípy s dokonalým opeřením, pěkně tkané látky, oděvy a jejich doplňky, ozdoby hlav z peří, prostě vše, co staří Indiáni dávali svým mrtvým do hrobu. Zachovaly se i palice prastaré kukuřice, zrní a koření, dokonce i lístky koky, kterou Indiáni už tehdy žvýkali.

Mirek by toto všechno rád viděl, smysl pro povinnost a touha po tátovi však byly silnější. Proto prosil krajana, zda by nebyla přece jen nějaká možnost, jak se dostat do Bolívie. Těchto možností bylo poskrovnu. Před léty tudy krátký čas létala pravidelná letecká linka Arica-La Paz, byla však zrušena pro velké obtíže a nebezpečí. Automobilová doprava tu není, a tak nezbývalo než se vrátit k leteckým možnostem. Tu a tam totiž přece jen létají více méně soukromá letadla mezi Arikou a La Pazem, o nichž každý ví – i když se to nikde neříká – že to jsou z největší části letadla podloudníků, kteří mají stále zájem o levné zlato, jež lze snadno sehnat v Bolívii a podstatně dráže prodat jinde.

Krajan Hrček, který znal v Arice kdekoho, tedy telefonoval i na letiště. K Mirkově radosti se dověděl, že v pondělí ráno hodlá letět dvoumotorové letadlo do La Pazu. Rozjeli se tedy ihned do města, kde posádka letadla bydlela v hotelu Municipial. Tam skutečně nalezli dva šlachovité dlouhány opálených obličejů, mluvící americkou angličtinou a velice špatnou španělštinou.

Když vyslechli historii Mirkova putování a dověděli se o smůle způsobené zřícením trati, podívali se na sebe a ten delší z nich s úsměvem prohlásil:

„Ou kchej, odvezeme chlapce k tátovi. Letíme sami dva, nákladu máme málo, prakticky nic, a tak budeme mít alespoň společnost. Platit? Nonsens, rádi odvezeme bez placení!“

Mirek nestačil téměř ani poděkovat a bylo ujednáno. Dlouháni ho poplácávali po zádech, potřásli mu rukou.

„Tak tedy v pondělí v osm ráno letíme! Do pondělka – hasta luego, amigo!“

Tak se vyplnilo další Mirkovo přání, vidět ještě nedělní trh v Arice. Všichni říkali, že je nejlepší vydat se na trh brzy ráno. Mirek tedy byl už v půl osmé ve městě. Téměř všichni lidé, které potkal, nesli košíky, pytle nebo jiné zavazadlo a všichni šli jedním směrem. Dal se za nimi a brzy byl na trhu!

Tržištěm se na nedělní dopoledne stává jedna z dlouhých rovných ulic, vedoucích k přístavu a k moři, tržištěm, dlouhým dobrý kilometr.

Co všechno tam bylo! Mirek procházel pomalu shora dolů a okolo něho po obou stranách ulice krámek vedle krámku, samé věci k jídlu. Hromady a hromádky brambor, zelenina nejrůznějších druhů, krásné mrkve, veliké cibule jako ze zlata, svazky celerové nati, z jejíchž stonků se zde připravuje výborný čerstvý salát, každý z obchodníků u svého pultíku křičí a halasí, vychvaluje své zboží.

„Pojďte, hospodyně, tady jsou ty nejkrásnější brambory a celer!“

„Tady jsou ty nejlevnější brambory a ta nejpěknější mrkev!“ vykřikuje vedle konkurent. Davem se proplétá muž s ohromnými bělavými pletenci okolo krku a naříká:

„Áchó, achó!“ a Mirek tak zjistil, že „acho“ je španělsky česnek4*).

Potom zelenina ustoupila ovoci. Hromady zlatě oranžových pomerančů, citrónů a záplava žlutých banánů. Mirek dostal laskominy. Banán a pomeranč by neškodily! Zašel k jednomu krámku.

„Za jeden eskudo banány!“ A málem padl do mdlob. Žena za krámkem vzala velký nůž a z trsu banánů mu jich oddělila deset! Páni, deset banánů za jeden eskudo! Mirek se s nimi odklidil ke zdi domu a sedl si na schůdek. Snědl s chutí jeden. To bylo jiné pochutnání než banán doma! Čerstvý, přirozeně uzrálý banán je mnohem lepší než ten, který je odříznut ještě zelený a dozrává až

během lodní dopravy a ve skladišti. Když dojedl třetí, už to dál nešlo, byl dokonale najeden. Se zbytkem trsu pod paží se vydal na další pouť tržištěm. Kromě žlutých banánů tam byly i hromady banánů zelených, určených pro kuchyni, k vaření, pečení a smažení. To psal táta, že v Bolívii v Cochabambě a v Santa Cruz dovedou banány připravit na celou řadu způsobů. A zase pomeranče, vedle nich olivy, velké jako švestky, sudy nakládaných černých oliv.

To všechno roste v údolí Azapa. Subtropické klima tam dělá zázraky. Spousta slunce, úrodná půda a trochu vody, pečlivě rozváděné zavodňovacími kanálky, to je celý ten zázrak. Všechno tam roste, kvete a plodí nepřetržitě po celý rok, stále dokola. Není ničím zvláštním vidět na jednom stromě současně květy a zralé pomeranče. Olivy dávají takovou úrodu, že je nutno stromy pečlivě podepřít celou soustavou trámců, aby se pod tíží úrody nepolámaly. Jedna stará oliva, rozvětvená hned při zemi do čtyř pěti kmenů, dá ročně až půl druhé tuny oliv nejlepší jakosti. Není tedy divu, že toto zázračné údolí bylo osídleno zemědělci už od pradávných dob.

Údolím protéká Rio Lauca – řeka Lauca. Od pana Hrčka se Mirek dověděl, že to je velice slavná řeka. Pramení vysoko v horách, na náhorní rovině, kde sbírá vodu z jezer, napájených věčným sněhem a ledem šestitisícových sopek. Pak si laškovně teče z Chile ven do Bolívie a zase se vrací na chilské území. Nemá mnoho vody, ale je to jediná voda v kraji. A o tuto trošku převzácné vody, znamenající život, se už dlouho sváří Chile s Bolívií. O této nepatrné říčce byly už popsány metráky papíru diplomatických nót, demarší, zpráv a protokolů. V současné době je držitelem této řeky Chile, jež si ji svedla na svou stranu a využívá jejích vod k pohonu malé elektrárny v horách. Mirek se musel moc smát, když mu pan Hrček tento slavný tok v údolí Azapa ukázal. Vydlážděným a upraveným kanálem tekl potůček v šíři asi šedesáti centimetrů a o hloubce asi 10-15 centimetrů. To bylo vše! A přece tato voda znamenala život v celém úrodném údolí, a dokud nebyly navrtány dnešní bohaté artéské studně, byla jedinou možností k zavlažování políček a zahrad.

Když skončila Část věnovaná ovoci, uhodila Mirka do nosu docela nová vůně, ostré, ale ne nepříjemná, vůně, kterou znal z chilských kuchyní. Na krámcích a na plachtách rozložených po zemi tu byly rozhozeny hromádky, pytlíčky a krabice s kořením. Chilská kuchyně má ráda ostrá jídla s dostatkem koření a zde bylo možno nakoupit je v neomezeném množství, sušené i čerstvé.

Za kořením se objevily stánky s všemožnou galanterií, hračkami, nejrůznějšími potřebami pro domácnost, tranzistorovými přijímači všech velikostí. To jsou zbytky slávy Ariky, jež bývala – ještě v nedávných letech – svobodným přístavem, kam se přiváželo zboží s velikými celními výhodami a odtud zase vyváželo. Dnes už není Arika úředně tím co bývala, stále však tam lze výhodně nakoupit ledacos, co jinde stojí daleko více. Zásluhu o to mají podloudníci nejrůznějších typů a zaměření, více méně trpění v malém měřítku. To, co dokáží Indiáni přenést přes hory ve svých rancích na zádech, nebo to, co přenesou ve svých pytlích námořníci z cizích lodí na pevninu,– to snad chilský státní rozpočet nevyšine z rovnováhy.

A dále dolů tržní ulicí! Obraz se zase změnil. Po obou stranách jsou stánky s nádobím, skleněným, porcelánovým, kameninovým i kovovým. Hrnce, pánve, hrníčky, lžíce, pokličky, šálky. Potom se ulice trochu zúžila širokými a objemnými stánky s textilním zbožím, s metrovým zbožím všeho druhu a barev, až oči přecházely, i hotovými obleky a součástmi obleků, od nylonu až k manšestru, kterému se zde říká „diablo fuerte“, silný ďábel. Pestřily se tu ženské levné šaty, výhradně letní, protože zimní oblečení je v stálém subtropickém podnebí Ariky zbytečné, šátky, nejrůznější doplňky. Mirka překvapil velký krámek obchodníka s klobouky, pánskými klobouky, obležený výhradně ženami. Ale jakými ženami! Samé tmavé obličeje, hlavy zdobené téměř vždy dvěma dlouhými, černými copy, široké sukně živých barev, blůzy s dlouhými rukávy zase v jiných živých barvách, na zádech zavazadla v barevně pruhovaných loktuších. Každá z nich měla na hlavě – klobouk! Některé měly klobouky tvaru tvrďásků, buřinek, lemované stříbrně nebo zlatožlutě, jiné obyčejné mužské klobouky s promáčknutým dýnkem.

Tak Mirek spatřil své první Indiány! Vlastně Indiánky, které přišly z hor na trh, aby tu prodaly trochu svého zboží a nakoupily si, co potřebují a co v horách neroste. Ve svém pestrém odění typických krojů se mu docela líbily. Mnohá z nich měla na zádech v loktuši malé, hnědé děťátko, které se dívalo udivenýma očkama na svět. Tito malincí Indiánkové měli bez výjimky na hlavičkách pestré pletené čepičky z vlny s cípy přes ouška. Okukoval je ze všech stran a v ruchu tržiště si je zvěčnil svým aparátem.

Na samém konci ulice bylo to nejlepší. Na zemi seděly indiánské babky, každá měla před sebou hromádku pestrých, vlněných čepic s ušima, pár vlněných brašen s popruhem přes rameno a řádku všelijakých píšťal různé délky, některé z žlutého rákosu, jiné ze dřeva. Když si Mirek k takové hromádce přidřepl, babka ukazovala prstem na různé věci a jmenovala je. Čepice byla č’ulju, flétně z rákosu říkala pinkilju, dřevěné píšťale tarka se zvláštním hrdelným zvukem uprostřed, něčím jako hodně vzadu v krku vysloveným K. Malé rákosové varhánky nazývala kena-kena, zase s tím hrdelným k. A docela nic se na Mirka nezlobila, když nic nekoupil, slušně jí španělsky poděkoval, usmál se na ni a odešel. Měl by rád všechny tyhle věci nebo aspoň některé z nich. Pan Hrček mu sice dal nějaké peníze, Mirek si však netroufal zneužívat příliš jeho dobroty a pohostinství.

KAPITOLA IV

V pondělí ráno odvezli přátelé Mirka podle dohody na letiště. Na okraji rozjezdové plochy právě připravovali oba dlouháni za pomoci letištního personálu svůj stroj k letu. „Hallo, boy!“ poklepal ho ten delší po zádech. „Teď jsme partneři. Jak se Jmenuješ? Mirek. All right. Já jsem William, krátce Bill, a tuhle partner se jmenuje Sam. Dej si ty své věci někam dovnitř, za chvílí to spustíme!“

Mirek odnesl svůj kufřík do holé kabiny, kde bylo jen několik bedniček a dva desítilitrové kanistry z umělé hmoty. Otevřenými dvířky viděl kupředu do pilotova prostoru. Mezi ním a velkou kabinou byla ještě malá kabinka s dvěma jednoduchými lůžky, dvěma skříňkami a skládacím stolkem se sedačkou. Za čtvrt hodiny bylo všecko připraveno, Mirek se ještě rozloučil s panem Hrčkem a vlezl do letadla. Oba letci za ním zavřeli, zajistili dvířka a odešli do předního prostoru.

Bill si sedl k řízení, Sam si vedle rozložil mapu. Mirek se podle Samova návodu připoutal širokým popruhem, na hlavu si nasadil lehkou přílbu se zvukovou izolací a litoval, že ho nevidí kluci z Prahy. Trhl sebou, když se rozeřval nejdřív pravý a pak levý motor, a pečlivě koukal na Billa, který vedl letadlo na startovací dráhu. Letadlo se chvělo jako netrpělivý kůň, najednou vyrazilo kupředu po rozjezdové ploše, v jediné vteřině všechno drncání a třesení ustalo a země se začala propadat dolů. Letoun se odlepil od země a stoupal. Bill, zabočil táhlou zatáčkou nad moře, přelétl nad arickým přístavem, nad městem a za chviličku už byla pod ním jen našedle žlutohnědá poušť s fialovým nádechem. Sam se otočil na Mirka, zvedl palec do výšky a usmál se. Mirek věděl z filmů, že to znamená něco jako „prima“, a tak palec zvedl také a také se usmál. Bill šplhal s letadlem stále výš, aby mohl přelétnout šest tisíc metrů vysokou hradbu And. Za ostrou, rozeklanou čárou hřebene vykoukly bělostné špičky, které se rychle zvětšovaly, jak letadlo stoupalo.

To bylo něco jiného než ve velkém letounu Air France. To byl spíš pojízdný hotel, kdežto tohle, tomu říkám létání! Mirka se zmocnil bezprostřední pocit letu, motory bzučely, v letadle zavládla naprostá pohoda. Svět měl pod sebou – až tohle bude tátovi vyprávět! Suverénně sledoval kurs, bezděky napodoboval Billovy pohyby a snažil se vypadat ledabyle jako Sam.

Přišlo to jako blesk! Něco tmavého se mihlo směrem dolů, uhodilo do oken letadla a jeden motor zmlkl. Letadlo se zakymácelo a Bill zaklel:

„Zatracenej kondor!“

Sam zbledl jako stěna, nadzvedl se v sedadle a podíval se na levý motor. Tříramenná kovová vrtule byla neuvěřitelně zkroucená. Letadlo začalo ztrácet výšku, jeden motor nemohl stačit. Billovi bělaly klouby rukou křečovitě sevřených na řídicích pákách. Mirek se studeným pocitem v žaludku viděl kapky potu, které mu stékaly zpod přilby. Letadlo se kymácelo a Mirek si už nebyl tak jist, že by mu tohle kluci z Prahy záviděli. Táto!

Zkamenělý svou bezmocí pochopil, že oba piloti horečně hledají místo, kde by mohli bezpečně přistát.

Tady! Mirek se snažil nemyslet na vyceněné útesy majestátních And. Uvědomil si, že mu Sam něco naznačuje. Aha – má přitáhnout kolena k bradě a rukama si chránit hlavu!

„Sorry, Mirek, estamos muy mal!5“ Sam se dokázal ještě usmát. Bill nepřestával manipulovat pákami – to jsou opravdu chlapi, stačil si ještě Mirek říci v hrozném strachu, pak jej omráčil ohromný náraz – konec.

Když přišel zase k sobě, hlava mu třeštila bolestí a v ramenní ho bodal žhavý drát. Otevřel oči a zase je rychle zavřel. Snad se mu to jen zdá, snad to není pravda, to nemůže být pravda!

Byla to pravda. Tichý a nehybný Bill ležel bezvládně zhroucený na svém sedadle. Mirek se nemohl pohnout. Zavalilo ho nekonečné ticho, Bill je mrtvý!

Potom ho vyděsilo zasténání. Sam! Do Mirka vjel život, chtěl vyskočit. Zapomněl však na bezpečnostní popruh. Bože, jak to rameno bolí! Zdálo se mu věčností těch pár vteřin, než se odvázal. Vrhl se ke sténajícímu Samovi,

„Mister Sam, co je?“

V rozčilení ani nevnímal, že mluví česky.

„Muy mal, Mirek!“ vzdychal Sam. Je zle!

Mirek zaťal zuby. Rameno nerameno, vzal Sama pod rameny a vytáhl ho na volnější místo, kde mohl ležet rovně. Popadl koženou blůzu, která visela na sedačce, složil ji a podložil letci pod hlavu. Točila se mu hlava, bylo mu špatně, ale přece neomdlí, není malej!

„Bill!“ zašeptal Sam, zavřel oči a znehybněl. Snad umřel, zděsil se Mirek, ale Sam dýchal. Mirek se postavil, kolena se mu třásla, ale došel k Billovi a vzal ho za ruku. Byla úplně bezvládná a podivně chladná. Mirek se opřel o vyvrácená dvířka a zavřel oči. Chtělo se mu zvracet, chtělo se mu brečet – co teď? Pohlédl na podlahu kabiny a spatřil červenou kaluž. Stačil si uvědomit, že je to krev, a udělalo se mu opravdu špatně.

Vyčerpaně si sedl, nechtěl nic vidět. Ucítil lehký dotyk. Sam se snažil nahmatat jeho ruku. Mirek si promnul oči. Zlý sen nezmizel, mrtvý Bill stále ještě visel ve svém sedadle.

„Water, agual“ šeptal Sam. Mirek se k němu obrátil. Spatřil rozpálený obličej, vytřeštěné oči a bolestí rozkousané rty. Mirek se snažil vzpamatovat.

„Kde je voda?“ zeptal se pomalu španělsky. Sam mátožně mávl k velké kabině.

„Žluté kanystry,“ slabikoval s námahou. Mirek vylezl do kabiny. Kanistry se nárazem sesuly až dozadu. V malé kabince s lůžky ležel na zemi hliníkový pohárek. Mirek přemáhal bolest v rameni a nalil do něho trochu vody. Sam se lačně napil a oči se mu trochu zjasnily.

„Mirek, cajon, cruz roja,6“ šeptal. Mirek rychle pochopil. Vzadu na stěně přepážky visela šedá skříňka, označená Červeným křížem v bílém kruhu. Mirek sundal lékárničku se zdi a položil ji vedle raněného. Ten zvedl s námahou levou ruku, nahmatal maličkou lahvičku a spolkl malou bílou pilulku. Na lahvičce byla na štítku dvě písmena: M O, morfium k utišení bolestí.

Podal Samovi ještě jeden pohárek vody. Ten ji žíznivě vypil a chvíli ležel klidně, se zavřenýma očima a s čelem zroseným potem. Mirek se také napil, sedl si vedle zraněného letce a opřel se o přepážku. Za chvíli Sam otevřel oči: „Je mi hrozně zle, nohy jsou pryč.“ Mirek se nezmohl na odpověď. Sam pomalu pokračoval: „Co je s Billem?“ Když viděl Mirkův výraz zavřel na chvilku oči.

„Tak Bill to má už za sebou a na mne to čeká. Co jsme se spolu nalétali!“ Mirek ho chytil za rameno: „Vy neumřete, uzdravíte se!“

„Kdepak, hochu, já vím, co vím. Já se z toho už nedostanu. Tady pomoc neseženeš široko daleko a hledat nás tu nikdo nebude. Nejsme oficiální linka a každému je jedno, kam letíme a jestli doletíme. A i kdyby… tady v horách by nás stejně těžko našli. A kdyby i našli, nedokáží tu přistát. Vidíš, jak to dopadlo s námi.“

Zmlkl a zahleděl se do prázdna. Za minutu se však probral a jeho oči zase oživly.

„Tak co, Mirek? Přece se nevzdáme! Musíme se o sebe postarat. Dobře poslouchej, co ti teď řeknu, protože mohu za chvíli dostat horečku, a pak by se mnou asi nebyla moc řeč.“

Mirek by nejraději křičel. Samova slova ho bolela mnohem víc než hlava a naražené rameno. Bylo mu tolik líto člověka, kterého měl rád, kterého obdivoval pro jeho statečnost a klid! Cítil, že těžce zraněný letec se už se svou situací smířil a teď má starost jen o něho, o cizího kluka, kterého mu svěřili.

„Prosím tě, nepokoušej se odtáhnout mě na lůžko. Nezvedl bys mě a dělal bys mi jen zbytečnou bolest. Takhle se mi leží docela dobře a nohy mě celkem nebolí. Ty jsi v pořádku?“

Když ho Mirek ujistil, že má jen bouli na hlavě a naražené rameno, poradil mu letec, aby si vzal utišující prášek. Pak pokračoval:

„Trochu vody tu je, brali jsme v Arice dvacet litrů ve dvou kanistrech. V bedničce vedle kanistrů jsou nějaké konzervy, otevři je a podívej se na ně. Kromě toho bude ještě něco k jídlu a pití ve skříňkách u našich lůžek, vedle v té malé kabině. Tam taky je skládací primus v červené plechové krabici a vzadu v trupu by měl být kanistr s petrolejem a dvoulitrová láhev z umělé hmoty s lihem. To si najdi, to bude naše kuchyně. Umíš rozdělávat primus? Tak jdi, najez se a pak se trochu podívej, kam jsme spadli! Pokus se najít vodu nebo lidi.“

Samův obličej zežloutl a očí mu zapadly. Mirek přinesl z kabiny pokrývku a letce přikryl. Potom našel všechno, co mu Sam naznačil. Sestavil primus, naplnil ho petrolejem, z velké láhve odlil trochu lihu do malé lahvičky k rozdělávání vařiče. Napil se trochu a pak vylezl z letadla. Hlad neměl a chtěl se podívat, kde jsou.

Ještě ráno se těšil, že nejpozději v poledne uvidí tátu. A teď? Letadlo havarovalo, pilot je mrtev a Mirek zůstal s těžce raněným letcem v pustině, kdo ví kde. Mirek si sedl na kamenitou zem a konečně začal plakat. Co bude dělat? Beznadějně se mu stýskalo, nejraději by byl doma, v Praze. Slzy jsou výborný lék proti beznaději, a tak se i Mirek za chvíli vybrečel ze svého smutku. Jak to říkal vždycky táta? Mužský se musí poctivě snažit, aby zvládl každou situaci. Utřel si tedy odhodlaně oči a nos a začal se kolem sebe rozhlížet.

To, co kolem sebe viděl, nebylo příliš povzbuzující. Letadlo leželo na dně hlubokého údolí, asi sto metrů širokého a snad kilometr dlouhého. Po obou stranách se tyčily srázné a kamenité svahy. Kamenité koryto potoka bylo beznadějné vyschlé všechno kolem dokola bylo žlutohnědé, světlejší byl jen hrubý písek a štěrk na dně údolí. Nikde ani stopa života, nikde zelené stéblo. Mezi kameny koryta vyschlého potoka trčely žlutavé trsy bůhví jak staré suché trávy.

Mirek se vydal vzhůru údolím. Došel na jeho konec, obešel skálu a viděl, Že údolí pokračuje, stejně suché a stejně vyprahlé. Dlouho stál, ale najednou v něm hrklo. Co dělá Sam? Mirek se rozběhl zpátky. Ale asi po stu metrech musel zpomalit, On, trénovaný jako žádný jiný kluk ve třídě! Ztěžka dýchal a srdce mu bušilo až v krku. Mirkovi vyrazil na čele studený pot; co když mám nějaké vnitřní zranění? Potom se uklidnil: nadmořská výška! Jsme přece v Andách, pořádně vysoko je tu málo kyslíku. Pomaleji se vrátil k letadlu. Teď teprve cítil hlad. Uvařím zatím něco k jídlu, než se Sam vyspí! Vlezl do letadla a nahlédl opatrně do pilotova prostoru. Bill visel dosud ve své sedačce a Sam ležel na zemi. Zdálo se, že spí, a tak se vrátil do velké kabiny. V bedničce bylo několik pestrých sáčků s polévkami, vybral z nich jednu, do misky nalil drahocennou vodu, rozdělal primus a dal se do vaření. Když byla polévka hotova, otevřel konzervu s lososem a ohřál jí. S výsledky svého kuchaření šel za Samem.

Ten byl vzhůru, ale jíst nechtěl. Obličej měl rozpálený horečkou, jeho ruce neklidně tápaly po pokrývce.

„Pít!“ bylo jeho jediné přání. Mirek opatrně nalil do pohárku trochu vody. Sam si vzal další pilulku. Za chvíli se uklidnil Usmál se na Mirka, a aby mu udělal radost, nechal se krmit. Snědl polévku, ale rybu odmítl.

Mirek šel uklidit nádobí. Když se vrátil k Samovi, viděl že mu z očí tekou slzy. Sedl si k němu, ale Sam se hned pokusil statečně o úsměv:

„Rozloučil jsem se s Billem a řekl jsem mu, aby mi tam nahoře hlídal místo, že za ním brzy přijdu. Počkej – nic neříkej.“ ohradil se, když viděl, že se Mirek chystá protestovat. „Prosím tě o něco jiného: musíš Billa pohřbít, když nemohu já!“

Mirek nehnutě stál a nevěřícně koukal na Sama. Sam byl unavený bolestí i mluvením, ležel nevšímavě a Mirek pochopil, že mu nemůže odříci.

Ale – pohřbít člověka… jako náměsíčný vynesl z letadla lopatu a krumpáč. Kopal do kamenité země, nemohl popadnout dech a srdce mu bláznivě tlouklo. Nejenom únavou a řídkým vzduchem…

Vybíral kameny a odháněl představu mrtvého Billa, kterého bude muset jimi zasypat: Billa, který se na arickém letišti smál.

Narazil na skálu, dál to nešlo. Se zadrhlým hrdlem rozepnul popruh, kterým byl mrtvý pilot připoután, a opatrně ho vytáhl ze sedadla. Udýchaně ho dovlékl k vykopanému hrobu a pomalu jej uložil na kamenité dno. Zaváhal a pak se rozběhl k letadlu. Všechno tam přeházel, až našel kus hrubého plátna, běžel zpět a něžně jím Billa přikryl.

Popadl lopatu a zběsile házel do jámy hlínu a kamení, zpocený vršil potom mohylu z velkých kamenů a na její vrchol položil uražený list zkroucené vrtule.

Když se vrátil do letadla, nalezl Sama rozpáleného stoupající horečkou. Zmítal se na podlaze kabiny, jeho bolesti se stupňovaly tak, že bušil hlavou do kovové podlahy a nelidsky sténal. Mirek mu tolik chtěl pomoci, vzpomněl si na bílé pilulky, které tak zázračně tišily bolesti. Rozdrtil jednu v pohárku vody a přidržel raněnému u úst. Sam se chtivě napil a za chvíli se utišil a usnul.

To se už slunce chýlilo k západu a dno údolí se propadalo do stínu vysokých úbočí. Mirkovy hodinky ukazovaly šest hodin. Venku se citelně ochladilo a dech se měnil ve studeném vzduchu v páru. Mirkovi bylo zima. Vrátil se tedy do letadla. Sam byl při vědomí, ale nestěžoval si na velké bolesti. Nechtěl nic jíst, prosil jen o napití. Mirek mu otevřel konzervu pomerančové šťávy. Do okének letadla se kradlo šero. Mirek vyhledal petrolejovou lampu a rozsvítil ji. Seděl v útulné kabině u Sama, venku byla nepřátelská a cizí noc. A oni tiše uvažovali o své situaci: Sam se domníval, že jsou v nadmořské výši asi tří a půl tisíc metrů. Mirek sledoval mapu a letec se snažil uvědomit si, kde by asi mohli být. Počítal rychlost letadla, vzpomínal na mapu a útvar krajiny v okamžiku neštěstí. Ani on, ani Mirek si nedokázali přesně vzpomenout, jak dlouho ještě letěli od okamžiku, kdy nešťastný kondor narazil na letadlo. V té době letělo letadlo rychlostí asi šesti až sedmi kilometrů za minutu. Konečně usoudil, že mohou být poměrně nedaleko tří vesnic s indiánskými jmény Epispacha, Chapiquiňa a Pachama. Jak daleko jsou, nemohli určit, protože neměli možnost se orientovat, a Sam upozornil Mirka, že se nemohou spoléhat na přesnost map. Tento kraj je totiž málo známý a prozkoumaný, natož přesně a spolehlivě zmapovaný. Vesnice mohla být nedaleko údolí, mohla však být také vzdálena dva dny cesty.

Potom začal zraněný pilot mluvit o věcech, jež Mirek nerad slyšel. Požádal Mirka, aby nezapomněl vzít s sebou palubní doklady letadla ze skříňky nad lůžkem a osobní doklady obou letců, odevzdat je úřadům a vylíčit, co se událo. Na tom Sam trval přes všechny Mirkovy námitky. Lampa svítila bezpečným plamenem a Sam začal vyprávět o sobě, o životě letce, který je dnes Zde a zítra tisíce kilometrů daleko, o tom, jak pracoval pro dopravní společnost, kde se seznámil s Billem, jak oba šetřili, až si koupili letadlo, které je živilo.

„Nepiš o mně nikomu,“ končil Sam své vyprávění. „Nikoho nemám, pro mně nikdo truchlit nebude.“ Mirkovi bylo smutno.

Potom Sam rozhodl, že půjdou spát. Požádal Mirka, aby mu dal k ruce konzervu pomerančové šťávy, pohárek a lahvičku s bílými pilulkami. Mirek mu všechno snesl a přikryl ho ještě jednou pokrývkou, přes nohy mu ještě položil krátký beránčí kožíšek, který našel v zadním prostoru. Zavřel a zajistil dveře do letadla a zalezl do spacího pytle na jednom z lůžek v malé kabince. V okamžiku usnul, vyčerpán vzrušením a únavou.

KAPITOLA V

Když se ráno Mirek probudil, nevěděl honem, kde je. Pak se mu myšlenky přece jen v rozespalé hlavě urovnaly a Mirek si uvědomil zcela jasně smutné události minulého dne. První myšlenka platila zraněnému letci. Vylezl z teplého spacího pytle. Páni, to už je osm hodin? Sluníčko už nahlíželo do údolí. Vedle bylo naprosté ticho. Mirek pomaloučku pootevřel dveře. Sam spí. Tichounce se přiblížil. Samovi vyklouzla z pokrývek ruka a ležela na studené kovové podlaze.

Mirek ho chtěl důkladně přikrýt, vzal Sama zlehounka za ruku a hned ji zase pustil. Ruka byla studená jako kus ledu! Teď si teprve Mirek všiml, že Sam má tvář voskově žlutou, tak žlutou, jako byla Mirkova maminka v rakvi. Ústa pootevřená a tichá. Mirek jako automat vytáhl z kapsy malé zrcátko a přiložil je k Samovým ústům. Neukázala se na něm ani stopa dechu. Teď padl Mirkův zrak na plechovku se šťávou. Vedle ní ležela lahvička, z níž si zraněný letec bral utišující prášky. Byla prázdná. Vzal si Sam v noci v prudké horečce – při nesnesitelných bolestech příliš mnoho prášků? Nebo byla bolest už nad jeho síly a on dal přednost milosrdné, rychlé smrti před dlouhým a bolestným umíráním?

Mirek byl zdrcený, sedl si na zem vedle mrtvého přítele a plakal a plakal. To už bylo nad jeho síly. Poslední dva dny byly příliš kruté. Nalézt přátele a hned je zase ztratit tak hrozným způsobem! Posléze se přece jen utišil a začal jasněji uvažovat. Nejdřív si uvědomil, že je teď úplně sám. Znovu mu začaly téct slzy. Utřel si je energicky a říkal si pořád dokola: Musím se s tím vyrovnat, musím.

V jediném okamžiku Mirek dospěl. Beze slova vzal lopatu a krumpáč a šel pracně vykopat druhý hrob, pro Sama, hned vedle hrobu Billova. Budou i po smrti vedle sebe, jako byli kamarády za živa. Nakonec vyrobil ze dvou prkének, svázaných kusem drátu, hrubý kříž a zarazil jej do hlavy obou mohyl.

Zbyl tu sám, musí žít. Mirek nemínil rozmnožit počet mrtvých. Musí udělat všechno možné, aby se zachránil. O žaludek nemusí mít zatím obavy, jíst má co. Stejně tak má kde spát a bydlet. Když už se dostal nedobrovolně do úlohy Robinsona, musí se podle možnosti vyvarovat všech chyb, které Robinsoni dělali. To Mirek věděl velice dobře, protože robinsonky byly vždycky jeho oblíbená četba.

Znal dokonale nejméně tři různá vydání Robinsona Crusoe, Švýcarského Robinsona i Dva roky prázdnin. Proto si připravil notes a tužku a dal se do podrobné prohlídky letadla. Začal prohlídku systematicky od pilotního prostoru a skončil v prostoru zádi. Prohlídka mu zabrala celý den. Když si večer rozsvítil lampu a po večeři unaven zasedl v kabince k přehlídce zásob, viděl, že nejhorší je situace v nápojích. Včera povalil jeden z kanistrů a nevšiml si, že není dobře uzavřen. Teď zjistil, že má pouhých osm litrů drahocenné vody, dvě plechovky pomerančové šťávy a dvě plechovky šťávy z rajských jablíček, tedy další litr nápoje. Našel ještě malou lahvičku whisky, ale co s ní – ta na žízeň není – leda jako lék.

Zapsal si do svého zápisníku podrobný seznam.

Potraviny

4 půlkilové plechovky hovězího masa

půlkilové plechovky lososa

krabice ryb v rajské omáčce

krabice luncheon meat

velké plechovky slaných keksů

1 půlkilová krabice másla

1 půlkilová krabice džemu.

3 polévky v sáčcích

1 šiška černého chleba z Ariky

plechovka kávy,

krabice čaje

krabice cukru

Oděvy

svoje oblečení a obutí

1 tříčtvrteční lehký kožich

1 gumové holínky

modrá pracovní kombinéza

Nádobí a nářadí

primus, 20 l petroleje, 2 l lihu

hluboké mlsky na vaření

2 plechové smaltované talíře

2 příbory (lžíce, nůž, vidlička)

2 aluminiové čtvrtlitrové pohárky

lopata, krumpáč, sekerka

bednička s nástroji

kožená brašna s klíči apod.

bedna s náhradními leteckými součástkami

Až na tu nešťastnou vodu by bylo zatím všecko dobré. Nesmí spotřebovat ani o kapku vody víc, než bude nezbytně nutné. Neví, jak dlouho s ní bude musit vydržet.

Pořád nevěděl, kde vlastně je. Studoval dlouho mapu, ale nevyčetl z ní nic. Rozhodl se tedy, že co nejdříve vystoupí na nejbližší vrchol, aby viděl do kraje. Snad uvidí něco, co by mu pomohlo v orientaci, nebo nějakou stopu lidí. Rozhodí se, že se zatím nesmí příliš vzdalovat od letadla, protože je přece jen možné, že úřady budou ztracené letadlo hledat, A pro případ, že by sem přišli lidé, napsal španělsky na tabulku z tuhého papíru:

Jsem v okolí. Příjdu brzy. M. Starý. Umínil si, že tuto cedulku bude věšet na viditelné místo, kdykoliv se vydá někam na výzkum.

Svůj přísný režim začal Mirek uplatňovat hned druhého dne ráno. K snídani čtvrt litru čaje a dva krajíce chleba s máslem. Oblékl si manšestrové kalhoty, flanelovou košili a vybalil pohorky, protože lehké polobotky už byly skoro rozbité ostrým kamením. Do kapsy si nabral hrst keksů, do prázdné lahvičky slil trochu vody a vydal se na výzkum okolí. Bylo už devět hodin a v údolí byla ještě značná zima. Na trsech trávy ve stínu byla ještě jinovatka. To jen potvrzuje domněnku, že je ve značné nadmořské výšce, Mirek se rozhodl, že odmontuje jeden z teploměrů a bude měřit a zaznamenávat teploty ráno, v poledne a večer.

Umínil si, že vyleze na příkrou stráň vpravo od letadla, aby se mohl rozhlédnout po kraji. Byl to tvrdý úkol, často odpočíval, aby se vydýchal a uklidnil rozbouřené srdce, bolely ho nohy a ruce měl od skalisek do krve odřené. Posledních padesát metrů si stále říkal:

„Musíš, musíš, jinak tu zůstaneš, jako Sam a Bill!“

A najednou byl nahoře, ani nevěděl jak.

Schváceně si sedl a odpočíval, protože ho nohy už nechtěly nést. Vyhlídka ho zklamala. Viděl sotva dva tři kilometry daleko, a to ještě jen na západ a na severovýchod. Na zbývajících stranách se zvedaly vyšší kopce, jež mu zacláněly rozhled. Ty úseky kraje, jež přehlédl, byly k jeho největšímu rozčarování pusté, bez sebemenší stopy života. Mirek byl zklamán, ale zachoval rozvahu. S hlubokým povzdechnutím si uvědomil, že nezbývá než se vrátit k letadlu a vydržet co nejdéle s tím, co má. Musí doufat, že odněkud přijde záchrana. Kdyby měl jen stín jistoty, kde právě je, neváhal by ani okamžik a vydal by se k lidským obydlím, i kdyby měl jít třeba tři dny.

Jak však najít cestu v nepřehledném bludišti údolí, roklí, hor a kopců?

Slunce stálo vysoko na obloze, mohlo být k polednímu. Mirek snědl pár keksů a zapil je několika střídmými doušky vody. Měl hlad jako vlk a žízeň jako nikdy, ale šetřil. Pak si vryl do paměti vzhled nejbližšího okolí, položil na dobře viditelné místo tři větší kameny na sebe jako značku a vydal se ještě kus dál, na táhlý hřbet, který uzavíral obzor na jihovýchodě. Asi po hodinovém, nepříliš prudkém a namáhavém stoupání se dostal na vrchol. Zase zklamání!

Zase nikde nic, ani kousek vyšlapané stezky, ani sloupek dýmu, ani kousek zeleně. Na východě viděl příkrou hradbu strmých hor a pod nimi cosi zeleného, ale nebyl si tím jist, mohl to být jenom stín. Nejvíc ho překvapilo, že nevidí ani stopu po bělostných kuželích sopek náhorní roviny. Mirek zesmutněl. To by znamenalo, že není tak blízko náhorní rovině, jak se domníval, a tím ani vesnicím, jež měly být západně od ní, asi tisíc metrů pod jejím okrajem, několik kilometrů po svahu horského hřebenu.

Poslední pohled k horám a zpátky! Nemohu zabloudit, říkal si. Viděl jasně před sebou okraj rokle a jako malinkého mravenečka své značkové kameny. U značky si chvíli odpočinul, dojedl keksy a dopil vodu. Sestup do rokle se mu zdál být horší než výstup. Nohy ho strašně bolely, ruce jako by chtěly vypadnout z ramenních kloubů. Každý druhý krok si musel napřed nohou ohmatat půdu, než se mohl spolehnout, že se pod ním nevylomí kámen a on sám se nezřítí dolů. Pád na strmé kamenité ploše, plné vyčnívajících balvanů a zrádných míst, kde se zachytil drobný Štěrk, který pod nohou sjížděl a povoloval jako bahno, by znamenal velké nebezpečí. Musel si uchovat zdravé údy a hlavu, už proto, že nevěděl, co ho v příštích dnech čeká.

Na dně údolí už začínalo být chladno, večer se rychle blížil. Mirek pohladil očima oba hroby letců a vysoukal se do letadla. Stačil tak právě uvařit si polévku, k níž snědl dva krajíce chleba, pak se rychle v houstnoucím šeru svlékl a zalezl do spacího pytle. Celé tělo ho bolelo. Vůbec mu nevadilo, že je teprve sedm hodin. Ještě pár minut myslel na tátu, co asi chudák dělá, a pak tvrdě usnul.

Další den strávil Mirek v bezprostřední blízkosti letadla. Po včerejším výzkumu ho bolela každá kůstka a každý krok byl utrpením. Vstal po deváté hodině, uklidil v letadle a pak se věnoval deníku. Zapsal všechno od odletu, prožíval při psaní znovu celé neštěstí, znovu pochovával své mrtvé přátele a znovu truchlil nad jejich hroby.

Po obědě smutně a, s obavami zašplouchal zbytkem vody v kanistru. Hladina vody rychle klesala, a proto si umínil šetřit ještě víc. Večer si otevře jednu šťávu, vodu si musí nechat na vaření, na čaj a na polévky. Pak si vytáhl ven polystyrénovou matraci z lůžka, lehl si tak, aby měl hlavu ve stínu, a usnul únavou.

Probudil se zalitý potem. Slunce mu pražilo do obličeje a kůže ho pálila jako oheň. Hlava ho nesnesitelně bolela. S námahou se vyšplhal do letadla, aby si vzal z lékárničky prášek proti bolení hlavy. Zapil ho douškem vody, vlažné a nedobré, a pak ho napadlo podívat se do zrcátka. Zhrozil se, když viděl svůj obličej, do ruda spálený sluncem a oteklý, V lékárničce naštěstí byla tuba masti na spáleniny; namazal si jí obličej a hned pocítil trochu úlevy. Potom pracně přivlékl matraci, a protože se mu stále točila hlava a po těle mu běhalo střídavě horko a chladno, rozhodl se, že si lehne. To byl nápad – usnout venku bez uvážení, jak se bude pohybovat slunce!

Ještě si otevřel plechovku šťávy, protože měl stále nesnesitelnou žízeň. Vzal si ještě jeden prášek proti bolení hlavy, lehl si a brzy usnul. Nebyl to však osvěžující spánek, byla to noc hrozných snů, na Mirka se valily obrovské balvany ze všech stran, křičel strachem, že ho zavalí a rozdrtí. Probudil se vlastním křikem, zpocený horečkou a točila se mu hlava. Když vylezl z pytle, roztřásla ho zase zima. S nevýslovnou námahou rozsvítil lampu. Zuby mu cvakaly, nohy ho nechtěly poslouchat, ale přece jen se dokázal převléci do suchého prádla, napil se důkladně šťávy a v teple spacího pytle zase usnul.

Ráno mu bylo mnohem lépe. Obličej mu svírala spálená kůže. Zbavil se nepříjemného pocitu, teprve když se znovu opatrně namazal mastí na spáleniny. V zrcátku se sotva poznal. Nad očima měl velké puchýře, naplněné vodou, další puchýře měl na tvářích a na jednom uchu. Rty měl rozpraskané a oteklé. Se sluníčkem vysokých hor není žádná legrace!

Byl slabý jako moucha, a tak raději zůstal většinu dne v posteli. Nejhorší byla krutá žízeň. Zbývají mu sotva čtyři litry vody a dvě plechovky ovocných šťáv. Mirek hrdinsky vystačil s plechovkou šťávy z rajských jablíček až do večera. Chuť k jídlu celkem neměl, až večer se přiměl k uvaření polévky, k níž snědl několik soust chleba.

V noci spal lépe a klidněji, ale pořad byl jako mátoha. K snídani proto snědl zbytek polévky od večeře a dojedl zbytek chleba. Po snídani se pustil do nové prohlídky letadla. Doufal, že snad někde něco přehlédl, něco, co by mu mohlo být prospěšné. V předních prostorách nenalezl nic nového. Když však přecházel do velké kabiny, spatřil v podlaze obdélník, jehož si dříve nevšiml. Obdélník měl na jedné straně do podlahy zapuštěné oko, Mirek zdvihl dvířka a spustil se do temného prostoru plného duralových žeber konstrukce letadla. Uvnitř byla taková tma, že si musel dojít pro lampu. Našel jenom dvě náhradní pneumatiky k vysunovacímu podvozku. Vzadu nebylo vůbec nic, a tak prolézal kupředu, pod pilotův prostor. Tam, kde už byl prostor tak nízký, že musel lézt po břiše, konečně: něco objevil: malý, lehký balíček a těžkou krabici, vyhlížející jako malý kufřík. Nález ho tak vzrušil, že zapomněl, kde je, a pokusil se vstát. Hlavou a rameny narazil na strop a ten se k jeho podivu nadzvedl a zase zapadl.

Posvítil si na svůj objev a zjistil, že to jsou další vodorovná, dvířka. Opřel se o ně rameny a hlavou, dvířka se zvedla a Mirek se vynořil horní polovinou těla v pilotním prostoru. Zhasl lampu a pak vytáhl na světlo oba tajemné balíčky. Nejraději by je rozbalil hned, ale řekl si, muž nesmí být netrpělivý, a když už je, musí umět svou netrpělivost krotit. Vylezl z dvířek, zavřel je, oprášil si ruce a kolena kalhot a přitom si všiml, kam vede nedostatek vody. Ruce měl špinavé, jako snad nikdy od dob, kdy si plácal z bláta po dešti rybníčky a bábovičky. Naposledy se myl a koupal v Arice, od té doby si nemohl ani vyčistit zuby. Vzdychl si. To vypadám!

V prvním balíčku byl tucet svíček. Kdyby měl všeho tolik; jako prostředků k získání světla, byl by klidný na hodně dlouho. Plechová krabice obsahovala pistoli s širokou hlavní k odpalování raket. V poutkách, přidělaných k víku bylo deset dlouhých, válcovitých patron – raket. Barevné proužky na nábojích hlásaly, jaké barvy raketa je.

„Hezká hračka, ale co s tím?“ ocenil Mirek přírůstek. „Kdyby místo toho bylo něco k pití!“ povzdechl si těžce. To neustálé šetření vodou mu šlo na nervy. Měl pořád žízeň a neodvažoval se napít.

Následujícího dne Mirek nemohl vydržet v letadle. Musel ven, aby aspoň trochu zapomněl, že v kanistru šplouchá už jen jediný litr vody s páchnoucí příchutí. Ve skříňce zbývala poslední pomerančová šťáva. Mirek se pomalu vydal vzhůru vyschlým korytem potoka. Šel hodinu, dvě a ještě přidal půl hodiny. Pak si lehl na hrubý štěrk do stínu. Trápila ho zase žízeň. Kdesi četl, že je proti žízni dobré dát si do úst kamínek. Udělal to. První pocit byl docela příjemný. Kamínek chladil na jazyku, ale za chvíli ho znechuceně vyplivl.

Když si odpočinul, vydal se zpět. Došel do letadla a uvařil si z poslední vody čaj. Nedal si do něj cukr, protože věděl, že hořký studený čaj zahání nejlépe žízeň. V noci se mu zdálo o vodě. Byl s tátou na Šumavě, viděl pramínky a potoky křišťálové vody a nemohl k nim. Pak plul v malém člunku po moři a zase nemohl pít, protože mořská voda je ohavně hořko-slaná. Nakonec seděl v restauraci, lidé kolem něho měli na stolech piva a limonády, jen jemu číšník nic nenesl.

Ráno nebylo o nic lépe. Snad ve skutečnosti ani takovou ‚ žízeň neměl, ale vědomí, že má už jen půl litru čaje a čtvrt litru pomerančové šťávy, neustále zesilovalo pocit žízně a strach, že už brzy nebude mít vůbec nic k pití a zemře žízní. Vypil tedy jen čtvrt litru studeného čaje a snědl konzervu ryb v rajské omáčce. Omáčka a olej zahnaly alespoň zdánlivě na chvíli pocit žízně a Mirek byl schopen zase rozumně uvažovat. Hrozně se bál! Bál se žízně a bál se umřít. Měl strach, snažil se ho však překonat. Aby měl co dělat, vytáhl si sadu klíčů a nářadí a dal se do rozebírání motoru, který byl nárazem z křídla vyražen a ležel opodál, asi padesát metrů od letadla. Hojící se kůže na obličeji jej tak svědila, že si musel každou chvíli namazat obličej mastí.

V poledne vypil poslední čtvrtlitr čaje a snědl další krabičku ryb v rajské omáčce. Po obědě chvíli ležel v letadle a pak se pustil znova do rozebírání motoru, aby nějak utloukl čas. Večer si otevřel krabici lososa a hltavě z ní vypil šťávu. Pak si vlezl do spacího pytle a konečně se mu podařilo usnout. Tentokrát spal dobře a netrápily ho zlé sny o vodě a žízni.

Ráno to bylo zlé. Samozřejmě – rybí konzervy žízeň spíš vystupňovaly. Jazyk se mu lepil na patro. S náhlým odhodláním otevřel poslední plechovku s pomerančovou šťávou a pomalu ji vypil. Vylezl z letadla a dal se opět do demontáže motoru. Štěrk okolo něho byl už pokryt součástkami. Po poledni nechal práce a šel pomalu do letadla. Poslední plechovka s lososem! A k pití už vůbec nic. Po obědě se natáhl na lůžko a usnul.

Probudil se až v noci, hodinky ukazovaly skoro jedenáct hodin. Venku jiskřily na obloze veliké, zářivé hvězdy.

„U nás doma nikdy hvězdy tak nezáří,“ pomyslel si Mirek. „To je určitě tím, že jsem tak vysoko.“ Ležel a díval se okénkem do noci. Měl žízeň, ale pokoušela se o něho už apatie, začínalo mu být všecko jedno. Najednou však dostal nápad! Co kdyby vystřelil raketu! Raketa vyletí přece hodně vysoko, třeba by ji někdo uviděl a přišel by se podívat, co to tu létá. Bojoval s vlastní ochablostí – stejně to nebude k ničemu. Kdo by tady vůbec byl? A vyletí vůbec raketa dost vysoko z údolí? Vyletí, nebo nevyletí? Tato otázka ho vytáhla z teplého spacího pytle. Zkusit to mohu, co kdyby to k něčemu bylo! Ostatně taky jsem si na to mohl vzpomenout dříve, dostal vztek.

Navlékl si letecký kožíšek a vylezl z letadla. Hu, to je zima! Otevřel krabici, v matném světle hvězd vyndal pistoli, nabil první patronu, zvedl pistoli oběma rukama nad hlavu, jak to jednou viděl u vojáků na cvičení, a vypálil. Na nebe vyjel světelný had, zasyčel do výše, tam zajiskřil a vybuchl dělovou ranou. Senzace! Mirek na chvíli zapomněl na žízeň, na únavu, vyhodil prázdnou patronu, nabil další a tichou krajinou zahřměla druhá rána.

Další raketa byla červená, čtvrtá také, pak vypálil dvě zelené a poslední čtyři byly bílé s padáčky. Když odpálil všech deset, uvědomil si zase svou zoufalou situaci. Jako když na něho padne, tlačila ho k zemi ta nejchmurnější nálada, jakou si může kdo představit. Rozrazila ho zima a s beznadějí se vrátil do tepla spacího pytle.

Ráno bylo Mirkovi zle. Jazyk mu v ústech otekl, nebo se mu to alespoň zdálo, a měl pocit, že má v ústech hrst bavlněných cucků, prosypaných ještě navíc pískem a pilinami. Žízeň narůstala do obludných rozměrů. Zkusil promluvit, šlo to však tak ztěžka, že toho raději nechal. Cítil, že začíná mít horečku. Podařilo se mu vstát a dojít k lékárničce. Vzal si prášek, neměl ho však čím zapít. Dal si prášek na jazyk, šklebil se, až se mu podařilo odporné sousto spolknout. Pak se odvlekl znovu na lůžko.

Po chvíli usnul neklidným spánkem. Probudil se po poledni. Třásla s ním horečka. Už skoro ani nevnímal, kde je. Asi za hodinu začal mít pocit, že, se dusí, že na něho padá kabina. Musí ven, rychle! Vylezl z lůžka a opíraje se oběma rukama o stěnu letadla potácel se k východu. Nějak se mu podařilo otevřít dvířka, pak si sedl na podlahu a chtěl seskočit dolů, ale zakymácel se ve dveřích a vypadl – právě na bolavé rameno. Zatmělo se mu před očima.

Probral se k vědomí bolestí v ramení. Obrátil se namáhavě na druhý bok a vyjeveně zamrkal. Zdá se mu to? Odkudsi přicházelo stádo velkých zvířat! Blížila se k němu, zvětšovala se a – zpívala! Rostla do ohromných rozměrů, a přesto mu připadala podivně známá. Kde jen taková zvířata viděl? Mirek natáhl v posledním úsilí proti nim zdravou ruku a vykřikl. Pak omdlel.

KAPITOLA VI

Byl to rajský pocit, někdo mu smáčel obličej vodou a kapal nějaký výtečný nápoj do rozpukaných úst.

„Ještě, ještě!“ blábolil se zavřenýma očima. Třeba to je zase jen sen, a kdyby otevřel oči, voda by přestala kapat. Životodárný nápoj však kapat nepřestával, dokonce začal téci vydatněji. Mirek polykal, jak mohl, a bylo mu blaze. Konečně, když voda přestala téci, se odvážil otevřít očí. Nad ním se tyčilo vysoké tělo jednoho z oněch zvířat, která viděl, než omdlel. Na dlouhém krku seděla nevelká, sympatická hlava se vztyčenýma ušima a šibalsky mlela hubou. Mirek zase zavřel oči.

Ale hlas, který slyšel, byl neomylně lidský. „Está bien? Está bien?7“

Otevřel znovu oči. Vedle něho seděl chlapec, asi v jeho věku, možná o něco mladší, bronzové tváře, lehce mongolských, tmavých očí. Měl beztvarý, promaštěný klobouk a neuvěřitelně odřené, všelijak záplatované sako a stejně rozbité a záplatované kalhoty. Na nohou měl hrubé opánky z kusu staré pneumatiky. Indiánský chlapec!

„Más de agua,8“ vydechl Mirek. Chlapec zvedl láhev a nahnul ji opatrně Mirkovi k ústům. Druhou rukou mu jemně pozvedl hlavu a přidržoval ji, aby se mohl pohodlněji napít.

„Tu eres de este avion, ty jsi z toho letadla?“ vyptával se Indiánský chlapec.

„Sí, ano,“ odpovídal Mírek namáhavě.

„Jak to, že jsi sem přišel,“ ptal se oteklým jazykem, který ho nechtěl poslouchat.

„No hablar mucho, nemluv moc, jsi nemocný,“ konejšil ho zachránce.

„Slyšel jsem v noci hromové rány a pak jsem viděl létat barevné hvězdy. Mira, podívej se“ vytáhl z kapsy vystřelenou raketu, nebo lépe řečeno její zbytek s padáčkem.

„To jsem nalezl kus cesty odtud. Tak jsem se sebral a šel se podívat, odkud barevné hvězdy létaly.“

Mirka zaplavila velká vděčnost. Podíval se znovu po láhvi s vodou.

„Ještě ti dám trochu a pak už dost. Víc nesmíš, bylo by ti špatně. Ty už nemáš vodu, viď? Mohl jsi umřít žízní. Tady není nikde ani trošku vody.“

Mirek se nemohl na svého zachránce vynadívat. Zase mluví se živým člověkem! Konec samoty a věčného strachu z žízně. Najednou mu bylo nesmírně dobře a cítil se v bezpečí. Zavřel oči.

„To ne, nespi, bude brzy večer! Pojď, já tě zvednu! Spíš v letadle?“

Mirek ospale přikývl a pokusil se zvednout za pomoci zdravé ruky. Chlapec ho uchopil pod paží druhé ruky a Mirek zasyčel bolestí.

„Bolí? Moc? Dobrá, uděláme to jinak.“

Počínal si tak obratně, že Mirek za chvilku stál. Jeho zdravou ruku si Indián položil okolo krku, jednou rukou si ji přidržoval a druhou vzal Mirka okolo pasu. Takhle to docela šlo! Pomalu došli těch pár kroků k otevřeným dveřím letadla. Tam se Mirek zdravou rukou přidržel, Indiánský chlapec se sehnul, obejmul zezadu jeho kolena a zvedl a šoupl ho dovnitř. Vylezl za ním a stejně opatrně ho zase zvedl a tázavě se na Mirka podíval.

„Kam teď?“ Mirek kývl hlavou doleva. Tak se pomalu dostali až k lůžku a za chvíli byl Mirek už ve svém spacím pytli. „A teď spi!“ poručil mu chlapec.

Mirek usnul, jako když ho do vody hodí. Mladý Indián si sedl na bobek a rozhlížel se okolo sebe. Ohmatal opatrně druhé lůžko s měkkou vlněnou pokrývkou. Prošel letadlem opatrně, nehlučně jako stín. Nahlédl do zadního prostoru, ale na nic nesáhl. Cestou zpět vyhlédl z letadla, co dělají jeho lamy. Některé okusovaly suché trsy trávy, jiné si lehly na zem a přežvykovaly.

Vydal se na další výzkumy. Tiše strčil do přivřených dveří do pilotního prostoru. Otevřel je a zůstal stát s pootevřenou pusou. Civěl na desítky ciferníčků a ukazatelů, na množství páček, tlačítek a vypínačů, na sedadla pilotů a řídicí páky. Díval se na celou složitou mašinérii s obrovskou úctou prostého člověka. Nemohl se toho pohledu nasytit. Nakonec to vyřešil tak, že si dřepl do otevřených dveří a opřel se o veřeje, aby viděl na spícího bílého chlapce, kdyby něco potřeboval, a zároveň aby viděl na všechny ty kouzelné oči a páky tajemného létajícího stroje.

Dno údolí i s letadlem už bylo docela ve stínu, když se Mirek probral ze spaní. Cítil se mnohem lépe a hledal očima svého zachránce. Indiánský chlapec se zvedl.

„Chceš pít?“ zeptal se tiše. Mirek přikývl. Dostal trochu vody.

„Musíš také jíst!“ tvrdil Indián. Mirek přikývl. Měl už dokonce i trochu chuti k jídlu. Chlapec zvedl ze země svou brašnu z hrubé vlny, zdobenou červenými vetkanými figurkami lam, z ní vyňal pár uvařených bramborů ve slupce, spíše brambůrků, a nabídl je Mirkovi. Ten jich snědl s chutí asi pět a zase se trošku napil.

„Vem si tamhle tu konzervu,“ vyzval svého zachránce, „a k tomu sušenky.“

Indiánský chlapec poslechl, opatrně ochutnal hovězí maso i sušenky a pak s chutí oboje snědl. Také se trochu napil.

„Bude tma, já půjdu,“ řekl po chvíli a zvedl svou brašnu.

„Kam?“ zeptal se Mirek.

„Lehnu si mezi lamy a trochu se vyspím.“

„Zůstaň tady,“ žebronil Mirek, „nechci být sám!“

„Dobrá,“ rozhodl se stručně a klidně Indián.

Tím ovšem nebylo zdaleka všechno vyřízeno. Chlapec si nechtěl lehnout na druhé lůžko, chtěl spát na zemi. Mirek ho musel dlouho přemlouvat, než si konečně na lůžko lehl a přikryl se pokrývkou a kožíškem zemřelého letce. Ještě než se uložil, vylil vodu ze své láhve do Mirkovy misky a řekl mu: „Ty ráno spi, dlouho spi. Já před svítáním odejdu a odpoledne se vrátím. Přinesu vodu.“ Pak se zachumlal do pokrývky a usnul.

Mirek ležel na lůžku a přemýšlel. S velkou vděčností myslel na svého nenadálého spolunocležníka, na svého zachránce v posledním okamžiku. Moc řečí nenadělá! Ani vlastně neví, jak se jmenuje. Je to určitě Indián. Páni, kdyby kluci v Praze věděli, co všechno prožil a zažil, a že ho teď zachránil opravdový Indián! Mirkovi bylo o hodně lépe a bylo mu příjemné myslet na to, že už není sám, že má společníka a přítele.

Ráno dlouho spal, jako by si vzal k srdci slova svého indiánského zachránce. Když vstal, cítil, že se mu třesou ruce i nohy. Byl však pevně odhodlán získat ztracené síly co nejrychleji. Nejsilnější pocit, který přehlušoval všecky ostatní, byl surový a barbarský hlad. Proto ihned rozdělal primus a uvařil si čaj. Pak otevřel jednu z hovězích konzerv. Indiánský chlapec mu tu nechal asi deset malých brambor. Ohřál si je a přidal k nim kousek masa.

S velkou chutí polykal snídani, když se ozvalo zabouchání na kovový trup letadla. Indián je tady! Vyskočil a spěchal otevřít. Opravdu, venku stál indiánský chlapec a usmíval se. Měl s sebou čtyři velké lamy.

„Jak se ti daří?“

„Už je to dobré,“ odpověděl Mirek vesele, „jen rameno mě ještě trochu bolí.“

„Přinesl jsem vodu a brambory,“ pochlubil se příchozí. Z dvojitého vaku upevněného na zádech jedné lamy vybalil dvě láhve vody a trochu brambor.

Chlapci se dali do kuchaření. Indián mohl nechat oči na primusu a účelném aluminiovém nádobí. Uvařili si brambory, ohřáli zbytek masa z konzervy a zapíjeli čajem. Po jídle začal Mirek vyzvídat:

„Jak se jmenuješ a co tady děláš?“

„Jmenuji se Emeterio Mamani Quispe a pasu tady otcovy lamy,“ vysvětlil Indián, „To tu je někde vesnice?“

„Kdepak, jsem tu sám, už skoro měsíc, vesnice je tamhle!“ mávl rukou k severovýchodu. „Dobrých šest hodin cesty rychlou chůzí. Já tady bydlím v quebrádě9. Tonkolaka. Je to odtud asi dvě a půl hodiny cesty, roklí dolů, až přijdeš na místo, kde do tohohle údolí ústí jiné. Tam je voda a můj dům. A co ty?“ zeptal se po chvíli ostýchavě.

Mirek mu vypověděl svůj osud, jak jen to svou španělštinou dokázal. Od Emeteria se pak dověděl, že chodil ve vesnici Chapiquiňa čtyři roky do školy, kde se naučil španělsky. Učitel však z vesnice před třemi měsíci odešel, protože nebyl spokojen s platem. Teď ve vsi škola není, dokud se učitel nevrátí.

„A co budem dělat teď?“ vyrukoval Mirek s otázkou.

„Nejlepší bude, když se přestěhuješ ke mně, do mého domu. Tady není voda a museli bychom pro ni často chodit. Já bych tu s tebou nemohl být, protože musím pást lamy a ty potřebují aspoň občas trochu zelené pastvy a vodu k pití. Chceš-li, odejdeme zítra dolů, ke mně.“

Mirkovi nezbývalo než souhlasit. Od letadla odcházel nerad, protože stále ještě doufal, že je bude někdo hledat. Nemůže tu však zůstat, umřel by tu žízní a hladem. Nejlépe bude, když se s Emeteriem odstěhuje a nechá v letadle dopis. Napíše, že odešel s Indiánem Emeteriem Mamani z Chapiquiňa pást lamy. Kdyby ho někdo přišel hledat, najde určitě vesnici Chapiquiňu.

Dali se do práce, aby připravili všecko, co si vezmou s sebou. Kromě Mirkova kufříku chtěli vzít primus a pět litrů petroleje, nádobí, svíčky, obě polystyrénové matrace, spací pytel pro Mirka a silnou pokrývku pro Emeteria a tříčtvrteční kožíšek. Emeterio si na Mirkovu výzvu vzal letecký pytel a obě silné pracovní kombinézy, městské šaty nechtěl, to prý pro něho není. Zabalili též zbytek potravin, Čaje, kávy a cukru. To všechno se jim může dobře hodit.

Ráno Emeterio nacpal všechno do pytlů a naložil na hřbety svých lam. Mirek věděl, že lama je příbuzná velbloudů, nemá však hrby a je daleko menší, nevěděl však, že zpívá, když je ve stádě a je v dobré náladě. Zpěv lam se skládá z tenkých, nepříliš silných hudebních zvuků různé výšky tónů. Zní to jako vzdálený sborový zpěv, velmi příjemně a zvláštně. S nakládáním byli dost brzy hotovi a mohli se vydat na cestu.

Emeterio říkal „asi dvě a půl hodiny“. Snad, ale pro lehkonohého Indiána, trénovaného chodce, který dokáže ujít deset i více hodin za den. Později se Mirek dověděl, že Indiáni udávají vzdálenost počtem dnů cesty. Například čtyři dny cesty znamenají 150-160 kilometrů, protože Indiáni za den urazí asi 40 kilometrů, hory nehory, cesta necesta, s břemenem třiceti i čtyřiceti kilogramů na zádech. Břemeno je samozřejmé, protože Indián se pro zábavu na cesty nevydává.

S Mirkem trvala cesta déle, šli do Tonkalaka téměř čtyři hodiny, protože Emeterio nechával svého hosta a nového přítele často odpočívat, aby se příliš neunavil.

Došli k podivným skalám, které z dálky vypadaly jako zřícenina velkého hradu. Za, tímto masívem se už kraj změnil. Koryto potoka bylo aspoň na některých místech poněkud vlhké spodní vodou a začala se objevovat sporá zeleň tuhé trávy, zelených nízkých křovin a zvláštní ostřice, jíž se říká cola del zorro, lišákova oháňka, jejíž květy se po odkvětu mění v hebké chvosty jemného pápeří, připomínající opravdu liščí ohon. Lamy najednou zrychlily krok a proplétaly se obratně mezi tuhými, asi dvoumetrovými křovisky s drobnými zelenými lístky.

„Už budeme doma,“ podotkl Emeterio. Mirek byl rád, protože šel už s vypětím posledních sil. Křoví se rozestoupilo a před nimi se otevřelo nevelké údolí, zelené a příjemné na pohled, zvláště pro Mirka, po celé řadě dní strávených v bezvodé pustině. Na dně údolí se vinula tenounká stužka, která Mirkovi připadala neskutečně krásná. Voda!

Přímo před chlapci se z křoví vynořil domeček z kamení, krytý došky z tuhé trávy. Uprostřed delší strany byly nízké úzké dveře, sbité z kousků starých prken a potažené nevydělanou koží. Po oknech ani potuchy.

„To víš, tak pěkné jako v letadle to tady není. Ale mně to docela stačí.“ Emeterio se skoro omlouval, Mirek ho však ubezpečil, že se mu domek líbí. Byl rád, že už není u letadla, kde mu hroby obou letců stále připomínaly chvíle neštěstí.

Emeterio rozvázal vlněnou šňůrku, která zastupovala zámek, a otevřel dveře,

„Podívej se dovnitř, já zatím složím náklad.“

Mirek se sehnul a vlezl do domečku. Uvnitř bylo jen tolik světla, kolik se ho tam dostalo dveřmi. Jediná světnice byla asi dvakrát čtyři metry veliká. Napravo od dveří byla podlaha z udusané hlíny trochu zvýšena. Na této vyvýšené části ležely dvě tři ovčí kůže, srstí nahoru. Na nich byly rozloženy dvě silné vlněné pokrývky, podomácku tkané. Jedna byla pruhovaná červeně a bíle, druhá červeně a oranžově a působily v tmavé chýši veselým a útulným dojmem.

Ve zdi z neopracovaných kamenů, slepených dohromady blátem, byly zapuštěny dřevěné kolíky jako věšáky. Na jednom z nich visel kus hnědé látky s otvorem uprostřed, pončo, obvyklá součást oblečení horských Indiánů. Je to kus oděvu velíce jednoduchý a účelný; slouží jednak jako plášť, jednak jako pokrývka. Pončo přinesli do Ameriky dobyvatelé ze Španělska, rychle však pro svou praktičnost a snadnou výrobu zdomácnělo.

V druhé polovině domku byl všechen ostatní Emeteriův majetek. Nebylo toho mnoho. Železný hrnec na vaření, nepříliš čistý, silně očazený, a menší hrníček, plechová lžíce a starý nůž. Na zemi ležely dva silné vlněné pytle, hnědě a bělavě pruhované. Ve větším z nich byly brambory, v menším byly malé, tmavě hnědé, suché hlízy a pár nevelkých cibulí. V kratší stěně vlevo byl asi 120 cm od země nevelký výklenek, v němž ležely dvě krabičky zápalek, dřevěná krabička s ostře vonícím kořením a kus bělavé, lehce nahnědlé hmoty, z níž se vyklubala později hrubá sůl. To bylo vše, Emeterio zatím složil náklad a jako první vybalil lůžka, matrace a spací pytel, a přinutil Mirka, aby si lehl a odpočíval. Sám vybalil a uložil ostatní. Pak rozdělal z úlomků „lišákova ohonu“ a z drobného chrastí oheň na malém ohništi z kamenů, odkudsi přinesl vodu a dal se do vaření.

„Co budeš vařit?“ ptal se Mirek.

„To, co každý den, brambory! My jíme brambory třikrát denně, pokud je vůbec máme. Tenhle rok byl dobrý na brambory, máme jich celkem dost. Uvařím i pro tebe, chceš?“

Jak by nechtěl! Už teď měl hlad, a tak poprosil Emeteria o pár sušenek.

„Jsou přece tvoje!“ divil se Emeterio.

„Ne, už nejsou moje, jsou naše, moje a tvoje, stejně jako všechno ostatní,“ vysvětloval Mirek. Emeterio neřekl nic, jen se na Mirka usmál spíš očima než ústy.

„Está bien – dobrá.“ Tím bylo všechno odbyto.

Večeřeli ještě za světla, ale pak už rychle padla tma. To byly už matrace uloženy v domku, na ovčích kožich, na nichž Emeterio dříve spal. Emeterio si liboval, jak jsou měkoučké, a prohlašoval, že takovéhle lůžko nemá nikdo ve vsi. Po večeři rozsvítil svíčku, posadili se na lůžka a povídali si.

Mirek chtěl vědět spoustu věcí a nevěděl honem, čím začít.

„Jak to, že znáš letadlo? Byl jsi někdy na letišti?“

„Nebyl,“ odpověděl klidně Emeterio. „Několikrát jsem je viděl vysoko ve vzduchu. Víc jsem viděl na obrázcích v časopisech a knihách, které nám ukazoval ve škole učitel. Takhle zblízka jsem viděl letadlo poprvé. Auto jsem už viděl. Byl jsem jednou s tátou v Putre. Bylo malé, takové hranaté, říkali mu džíp. A co ty, viděls už kondora? To je taky takové malé letadlo.“

„Jo, s kondorem začaly všechny moje starosti. Představ si, že nám narazil na vrtuli letadla, ta se ohnula a už jsme šli k zemi. To je kondor tak veliký?“

„Někdy ti ho ukážu. To se ani moc nedivím, že ohnul vrtuli. Má rozpětí křídel skoro jako délka téhle chalupy. Takhle se ti to nezdá, ale až ho uvidíš kroužit nízko nad sebou, pak teprve vypadá ohromný. Já mám z něho vždycky trochu strach – i když jsem jaksi jeho příbuzný,“ zasmál se Emeterio.

„Jak to, příbuzný kondora?“

„No, jmenuji se Mamani a v našich pohádkách se kondor skoro vždycky jmenuje Mamani.“

„Ty, Emeterio, řekni mi něco svým jazykem. Já bych se chtěl něco z něho naučit.“

„Jedno slovo už znáš, po našem je to jen trošičku jinak. Ty říkáš kondor, po našem se to řekne KUNTUR, protože v naší řeči není skoro vůbec písmeno O. My jsme Aymarové, Aymará a náš děda říkal, že Aymará bydlí i v Bolívii. Tam jsem ještě nikdy nebyl. Od nás ze vsi tam chodí Nemesio, on je pašerák, nosí přes hranice radia,“

„To je hranice tak blízko?“

„Nevím, Mirek, nikdy jsem tam přece nebyl. My tam nic nepotřebujeme, a tak tam nechodíme. Jen Nemesio tam chodí. Snad to není moc daleko, mohlo by to být tak asi tři dny cesty od nás ze vsi.“

„Emeterio, já musím do Bolívie, mám tam tátu a ten chudák neví, kde vězím.“

„Budeš muset být trpělivý. To vy, bílí, nejste. Náš učitel byl také hrozně netrpělivý a hned hrozně křičel, když někdo řekl něco špatně. My, Indiáni, nikdy na sebe nekřičíme, to není dobré.“

„Trpělivý, ono se ti to řekne, když na tebe táta čeká a neví, co je s tebou?“ vyhrkl Mirek.

„Když jsi klidný, netrápíš se, když jsi netrpělivý, často uděláš hloupost. Já odtud teď nemůžu, musím pást ještě týden. Pak se vrátím k nám do vsi, protože musíme jít do Pachamy, kde bude fiesta.“

„Kde je Pachama a co je to fiesta?“

„Pachama je vesnice, kde je kostel. V kostele je svatý Jakub a my se tam musíme jít modlit. Fiesta, to je moc muziky, tancuje se a pořád se jí a pije. Trvá tři dny, ale každý se musí připravit včas. Tak tam půjdeme. A teď už spi, dobrou noc!“

Mirek v duchu počítal. Týden tady, řekněme týden ve vsi, pak fiesta v Pachama, to to pěkně dopadá! Bůhví, kdy se setká s tátou! Na druhé straně zase musí být vděčný, že je tady. Dneska už mohlo být po něm, a pak by se ho táta vůbec nedočkal!

KAPITOLA VII

Emeterio byl pryč, Mirek vyšel z domku, protáhl se a rozhlédl se kolem. Dole se blýskala uzoučká stružka vody. Mirek se rozběhl zpět do domku a vyhrabal ze svého kufříku ručník, kartáček na zuby, pastu a mýdlo. Těšil se na umytí jako snad ještě nikdy. Doma, v Praze, nebylo mytí žádná zvláštní rozkoš. Koupat se, to je něco jiného, plavání a koupání považoval za nejkrásnější sport na světě. Tady však zjistil, že se člověk přece jenom aspoň občas potřebuje umýt.

Dole u potůčku si udělal z písku a kaménků malou hrázičku, aby se za ní nadrželo trochu vody. Než natekla, vyčistil si zatím zuby s náramným gustem a s vervou. Pak se v té loužičce důkladně vymáchal, přestože voda byla krutě studená a lezla za nehty. Po umytí se cítil jako znovuzrozený. Rameno už skoro nebolelo, a když ruku příliš nezvedal a prudce s ní nepohyboval, nebyla bolest ani znát. S trochou dobré vůle se dala snést, vždyť přece jsme chlapi, jak říkal táta.

Po umytí šel rozdělat primus, aby připravil snídani. Po Emeteriovi a po lamách nebylo ani stopy, nebudou však jistě daleko. Lamy se musejí pást a Emeterio je musí hlídat. Uvařil si hrnek čaje a k němu si vzal hrst sušenek. Pak si prohlédl zásoby. Zbylo toho už velmi málo: dvě krabice hovězího masa, jeden luncheon meat, trochu másla, celý džem, půl druhé krabice slaných sušenek; Celkem dost bylo čaje, kávy a cukru. S Emeteriovými brambory to však na ten týden bohatě stačí. Mirek nechtěl způsobit svému novému kamarádu obtíže v zásobování.

Potom se šel podívat po Emeteriovi. Šel podle potůčku a najednou se ze zatáčky vynořily koruny stromů. Stromy viděl naposledy v Arice.

Od potůčku odbočoval nevelký kanálek, vyhrábnutý v hlíně a štěrku, asi třicet centimetrů široký a patnáct hluboký, teď právě suchý; jeho ústí bylo přehrazena hrází z hlíny a drnů. Když kanálek sledoval kousek dále, přišel na nevelké políčko se suchými stonky kukuřice bez klasů. Pak konečně došel ke stromům. Bylo jich asi dvacet a k Mirkovu velikému údivu to byly jabloně! Starší, neošetřované stromy, které si rostly, jak chtěly. Jablka z nich asi nebudou valná, ale přece jen bylo milé stát pod stromy, pod skutečnými stromy, starými známými z Evropy. Jsou jistě z Evropy, protože v Americe jabloně před příchodem Evropanů neexistovaly.

Stromy stály na jakési plošince, lemované hustým, trnitým křovím. Za ním spadal terén příkře do koryta potoka, plného velkých balvanů a kamenů, s plochami hrubého písku a štěrku. Až sem vedl onen kanálek, zřejmě zavodňovací zařízení pro kukuřičné pole a malý jabloňový sad.

V záhybu cesty se objevila první lama, za ní druhá a pak další. Sedl si pod jabloň a pozoroval se zájmem hezký obrázek bílých, hnědých a černých lam, jak se blíží mezi balvany a trsy „lišákova ohonu“. Za nimi se vynořila známá Emeteriova postavička s červenobílou vlněnou brašnou přes rameno. Mirek mu vyšel vstříc.

„Jak jsi se vyspal? Nechtěl jsem tě budit, když jsem šel pro lamy. Na noc většinou odcházejí do téhle rokle a ráno je musím zase přivést.“

Najednou se zarazil a rázným pohybem ruky Mirka zastavil.

„Počkej, nešlapej dál, pozor!“ Mirek se v prvním okamžiku lekl. Myslel, že šlape na něco jedovatého, na chřestýše nebo škorpióna.

„Ne, nic se nestalo, chci ti něco ukázat,“ uklidnil ho Emeterio. Poklekl a ukázal prstem na prasklý povrch hlinitého písku, mírně vypouklý. Pak začal štěrbinu rychle a opatrně rozhrabovat. Asi pět centimetrů pod povrchem vyhrabal podivnou rostlinu trochu podobnou houbě. Mělo to skoro bílou nožku a zarůžovělý klobouk. Vypadalo to velice podobně jako mladá houba, u nás zvaná masák, nebo mladá bedla jedlá, dokud má zavřený klobouček. „Co se s tím dělá?“ zeptal se Mirek.

„Dobré k jídlu,“ odpověděl lakonicky Emeterio a hrabal kousek vedle. Mirek se rozhlédl okolo sebe. „Tuhle je také taková prasklina!“

„Tak to vyhrab! To je amaňoka.“ Mirek horlivě vyhrabával svou první kořist.

„Musíš koukat, kam šlapeš! Tady je málo věcí k jídlu. Amaňoka zahání i žízeň. Pojď, odneseme to domů a já ti ukážu, co se s tím musí udělat, než to budeme moci sníst.“

Emeterio si přinesl z chýše nůž a pečlivě oškrábal narůžovělou hlavičku podivného plodu, až byla bílá. Teď si Mirek povšiml, že celá rostlina je z jednoho kusu, spíš nějaká hlíza než houba. Když všechny plody očistil, nabídl je Emeterio Mirkovi.

„Syrové?“

„No, syrové! Vařit amaňoku nemůžeš. Ochutnej!“ Mirek se s nevelkou důvěrou zakousl do jedné hlízy. A nebylo to špatné! Mělo to příjemně natrpklou chuť a co hlavního, z amaňoky tekla spousta šťávy, která skoro nahradila dobré napití.

„Tohle jsem měl znát, když jsem neměl vodu!“ posteskl si Mirek.

„Nebylo by ti to nic platné. Kde není aspoň trochu vlhka, amaňoku nenajdeš. V tom údolí, kde jsi byl s letadlem, není vody ani trošičku, a proto tamtudy nikdo nikdy nechodí.“

„A co ty trsy staré, uschlé trávy?“ vyptával se Mirek.

„To máš tak, jednou za šest nebo deset let přijdou z náhorní roviny prudké deště. Takový liják trvá pět dní i týden. Déšť namočí celou krajinu, všechno se zazelená a všude je spousta čerstvé pastvy pro dobytek. Takové deště přicházejí vždycky brzy na jaře a to je pak pro nás moc dobrý rok, je všeho dost, brambor, zeleniny a prodáme spoustu koření. Uvidíš, až přijdem do vsi.“

Po obědě z vařených brambor se solí šli chlapci se stádem na druhou stranu, proti vodě. Údolíčko se trochu rozšířilo a podél potůčku bylo dost zelené pastvy. Lamy se pomaloučku pohybovaly a spásaly pečlivě každý kousek zeleně. Emeterio zavedl Mirka k nevelké hrázi z kamenů, štěrku a hlíny. Byla to primitivní, malá přehrada, asi půl druhého metru vysoká a za ní byl malý rybníček čiré vody, asi osm metrů dlouhý a téměř tři metry široký. Spodem hráze unikalo trošku vody.

„Nechceš se vykoupat?“ zeptal se Emeterio udiveného Mirka a už svlékal záplatované roucho a stařičkou košili.

„Ale dej pozor, voda je dost studená,“ varoval.

Mirek sešel k vodě a strčil do ní ruku.

„Není to tak zlé. Ráno byla daleko studenější.“ A už se také svlékal.

„To víš, tady v horách je v noci vždycky hodně zima. Učitel říkal, že je tu každou noc pod nulou, on měl teploměr. Ve dne je tu tepla dost, každý den svítí slunce. Mraky jsou tu málokdy, jen někdy na jaře, a to pak prší. Nahoře v horách, na altiplánu prý padá sníh. Já jsem tam ještě nikdy nebyl, ale sníh jsem viděl, to je to bílé na vrcholcích hor, prý je to něco jako led a ten je ráno na každé kaluži vody,“ vykládal Emeterio a cachtal se v nádrži.

Mirek se nejdřív osmělil, párkrát si přetřel vodou ruce a prsa a vlezl do vody. Byla pěkně studená, ale po tak dlouhé přestávce v koupání si toho Mirek málo všímal. Dokonce mohl aspoň pár metrů plavat, k nesmírnému údivu Emeteria, který nikdy nikoho plavat neviděl a o plavání ani neslyšel. Kde by se Indiáni z těchto hor mohli vůbec naučit plavat, když tu není voda? Na náhorní rovině, na altiplánu prý jsou jezera, ale je tam taková zima, že dobrovolně by do vody nikdo nevlezl. V Emeteriových očích Mirek zřejmě stoupl.

Nádrž měla u dna z kamenů postavený kanálek, důvtipně ucpaný kusem hadru, uvázaným jedním cípem na dlouhém prutu. Zatáhneš za prut – vytáhneš hadr a voda odtéká!

Po vykoupání se vydali zase za lamami. Nebyly daleko a jejich pastva nedala moc práce. Oba chlapci byli celou řadu dní sami a neměli si s kým popovídat, a tak jim připadal kamarád jako malý zázrak, z nebe spadlý. Než se přiblížil večer, věděli jeden o druhém skoro všechno. Mirek vyprávěl Emeteriovi o Praze, o Československu, měl však velké podezření, že mu Emeterio moc nevěří, zejména když mu vyprávěl o velkoměstech, která viděl, o vlacích, o statisících automobilů a jiných samozřejmostech moderního života. Emeterio totiž znal jen svou vesnici a nejbližší sousedství. Nejdále byl v Putre, což prý je město aspoň dvakrát větší než Chapiquiňa. Emeterio pochopitelně nikdy neviděl film ani televizi. Znal jen rádio, které bral jako samozřejmost, a vůbec nepřemýšlel o tom, proč a jak to vlastně hraje a mluví. Stejně ho nezajímal fotografický aparát.

Když se mu Mirek svou jednoduchou španělštinou snažil vyložit princip fotografování, zjistil jednak, že na to jeho slovní zásoba nestačí, jednak Emeterio chtěl hned obrázek. Když se mu Mirek poctivě snažil vysvětlit, že to nejde bez vyvolání a temné komory, ztratil Indián o fotografování vůbec zájem.

Tak si měli stále co povídat. Pro Mirka bylo všechno nové a Emeterio musel pořád něco vysvětlovat. Když se vrátili domů, vytáhl Mirek svůj věrný notes a snažil se zapsat si všechno, co viděl a co se dověděl. Když byl se zápisy hotov, začal se zajímat o aymarštlnu. Začal si psát slovíčka, vyptával se, jak se řekne to či ono, a indiánský chlapec trpělivě vysvětloval a odpovídal. Tak měl v zápisníku za chvíli celou řadu významů:

pes – ANU jít – SARAŇA

kočka – PHISI dělat – LURAŇA

země – LAKKA brambor – Č‘ OKE

kukuřice – TONKO vejce – K’AUNA

voda – UMA dobrý – WALIKI

dům – UTA ne – HANIU

kámen – KALA 1 – MAYA

otec – AUKI 2 – PAYA

matka – MAMA 3 – QUIMSA

bratr – HILA 4 – PUSI

sestra – KULJAKA 5 – PHISKA

dřevo – LAWA 6 – SOGHTA

oheň – NINA 7 – PAKALKO

spát – IKIŇA 8 – KIMSAKALKO

jíst – MANK’AŇA 9 – PATUNKA

10 – TUNKA

Zapisoval si také celé větičky, i když mu leckdy dělal potíže přepis zvuků, které v češtině ani ve španělštině nejsou. Například k je třeba vyslovit tak nějak hrdelně a ještě trošku odsadit. Stejně tak brambor – č’oke, kde je třeba odsadit výrazně č. Emeterio ho upozornil, aby se tyto zvuky pořádně naučil, protože by mohl mít později potíže se významem slov. Vysloví-li například čoke místo č’oke, neříká „brambor“, ale „zlato“ a to je přece jen velký rozdíl.

Mirek se zase snažil na oplátku naučit Emeteria pár českých slov a kupodivu mu to docela šlo. Za chvíli uměl Emeterio říkat, dobrý, táta, voda, jídlo a moc se divil, že mam je česky máma a o českém slově táta se vyjádřil, že Aymarové z Bolívie také někdy říkají tatay.

Stejně dobře chlapcům ubíhaly i další dny; Emeterio seznamoval Mirka se svým královstvím a jeho pozoruhodnostmi. Jednoho dne si Mirek vzpomněl, že mu Emeterio slíbil ukázat zblízka kondora. Na dálku jich viděl dost a dost, na modrém nebi téměř vždycky kroužil aspoň jeden tento král And. Mirek chtěl aspoň jednou vidět tohoto obra mezi ptáky co nejlépe, už proto, že tento pták byl vlastně příčinou všech jeho současných potíží, nesnází a celého dobrodružství. Teď byl zvědav, jak to chce Emeterio navléknout.

Indiánský chlapec vytáhl z chýše velkou ovčí kůži, kterou odnesli na volné prostranství. Lamy se pásly vysoko nad malou vodní nádrží, skoro kilometr odtud, takže zde byl klid. Emeterio obalil kůží pečlivě veliký kámen, takže vypadal jako uhynulá ovce, a pak se oba uklidili pod nedaleký převislý skalní útes. Teď nezbývalo než trpělivě čekat. To nebyl pro Emeteria problém, protože Indián je od přírody i celou svou výchovou velmi trpělivý. Zato Mirek byl jako na trní. Oba si lehli; hlavy měli ve stínu mezi trsy uschlé trávy, takže i ostrozraký kondor je sotva mohl zpozorovat. Pro jistotu však trval Emeterio na tom, aby se žádný z nich ani nepohnul.

Dlouho se nedělo nic a Mirek už ztrácel i poslední špetku trpělivosti. Leželi bez hnutí vedle sebe, koukali do nebe a tiše si povídali. Emeterio tvrdil, že kondor má úžasně bystrý zrak a sluch. Oba vyhlíželi s napětím, kdy se nějaký konečně ukáže. Minuty plynuly, Mirka už z toho napjatého dívání začínaly bolet oči, přestože proti ostrému záření velehorského sluníčka nosil neustále tmavé brýle.

Když už chtěl čekání zanechat, objevil se konečně na věčně modrém nebi černý bod, který začal pomalu kroužit.

„Už je tu!“ sykl Emeterio. „Teď ani hnout, jinak nic neuvidíš!“

Mirek koukal, div mu oči nevypadly z důlků. Kondor stále pomalu kroužil, obhlížel terén. Doufali, že si všimne nastražené ovčí kůže. Po chvilce se kondor začal ve spirále snášet k zemi. Kondor je velíce opatrný a vždycky se napřed ujistí, že tam dole opravdu něco vidí, co by mohlo být k snědku. V této pustině není nikdy kořisti nazbyt, mnoho zvířat tam nežije, a proto ani pro něj není opatřování potravy jistě jednoduchou věcí.

Kroužící obr se rychle zvětšoval. Už to nebyl černý bod, ani drobná silueta ptáka s rozpjatými křídly. Už bylo možno rozeznat okrajová řidší pera mohutných křídel a vyčnívající zoban. Kroužil právě nad údolím a zdálo se být zcela jisté, že ho zajímá kůže představující mrtvou ovci.

Ve vhodném okamžiku, kdy byl nad převislou skalou a bylo pravděpodobné, že by je mohl zpozorovat, se oba chlapci na Emeteriův povel stáhli pod převis, sedli si těsně ke skalní stěně a ani se nepohnuli. Kondor už byl velice nízko. Jeho mohutný stín klouzal po štěrku a kamení dna údolí a při každé obrátce zahlédli jeho ohromné rozpětí. Slyšeli svištění jeho křídel. Obrovský pták stále kroužil, stále bez jediného pohybu křídly. Byla to klasická ukázka plachtění.

Pojednou sklouzl do údolí. Ještě jedna obrátka a veliký pták se snesl přímo na nastraženou kůži. Dosedl s roztaženými křídly, jež měla jistě přes tři metry rozpětí. Natáhl řídce porostlý bělavý krk. Majestátním pohybem složil křídla a přešlápl, připraven zatnout mohutný, zakřivený zoban do kůže „ovce“. Vtom zpozoroval svůj omyl, snad mohutné drápy nahmataly přes kůži tvrdý kámen. Král And se na okamžik narovnal v celé své kráse, na okamžik strnul v nehybné póze, pak bleskurychlým pohybem roztáhl obrovitá křídla, rychlé mávnutí ohromných ploch, poskok na silných pařátech a už se kondor vznesl vzhůru, z údolí k modré obloze.

Mirek by byl mohl přísahat, že pocítil prudké zavanutí vzduchu rozčeřeného křídly ptáka velikána. Byl nadšen podívanou, i když mu bylo skoro líto, že toho nádherného letce tak oklamali a přinutili, aby odletěl hladový, bez kořisti.

Jindy si vzali do brašny jídlo na oběd a vydali se s lamami do úzké, hluboké rokle. Šli za stádem a stěny rokle se úžily, až je dovedly k velkému černému otvoru, zejícímu v boku rokliny, asi dva metry vysoko. Chlapci vystoupili po dvou velkých balvanech a ocitli se na prahu jeskyně. Mirka překvapila neuvěřitelně rovná půda a ještě více zbytky kamenných zdí, z nichž jedna přehrabovala ústí jeskyně; dosud v ní byl rozeznatelný vchod. Další zídka dělila prostor jeskyně na dvě části. V jedné z nich bylo ještě ohniště ze začernalých kamenů a dočerná začazený strop svědčil o tom, že zde bývala nepochybně kuchyně.

„Tady strašně, strašně dávno bydleli lidé, snad inkové.“ Emeterio rozpačitě pokrčil rameny. Dokonce prý touto roklí za úplňkových nocí procházejí průvody zdejších dávných obyvatel. Emeteriův strýc a dědeček v noci slýchali ze své chýše řinčení zbraní, kroky karavan s náklady, slyšeli zvuky lam, štěkání a pobíhání psů.

„Proč se nepodívali, proč jenom poslouchali?“ zeptal se Mirek.

„To přece nejde, dívat se, to by mohli umřít. Báli se a leželi s pevně zavřenýma očima, aby na sebe nepřivolali ty dávné mrtvé,“ tvrdil Emeterio.

„Ty tomu věříš, že by jim mrtví mohli ublížit?“ Mirek na to.

„Učitel nám říkal, že mrtví nemohou ublížit. Ale učitel není Indián. Co kdyby na tom něco bylo! Pro jistotu bych se také nepodíval.“

Vyšli z jeskyně a brzy našli další, vyšší a větší! Zase ta krásně rovná „podlaha“, zase zbytek zdí, ale – na stropě červené malby zvířat! Spousty zvířat, namalovaných krvavě červenou barvou; malba je ztmavlá stářím, ale zřetelná a jasná Lamy, lamy a zase lamy! Velké, krásně vypasené lamy, tahle stojí v typickém postoji s vypjatou hlavou a se vztyčenýma ušima na štíhlém krku. Tato běží, něco přeskakuje, má přední nožky přikrčené, jiná kluše, další leží na zemi a přežvykuje. Kdo ta zvířata maloval, uměl dobře pozorovat, dobře znal zvířata i jejich pohyby a zvyky. Mirek byl u vytržení. Nahoře spatřil obraz kondora, jak ho viděl nedávno sám, zespodu, s rozpjatými křídly, na okrajích křídel jsou dokonce nakreslena i ta řidší velká pera. Mirek pobíhal za Emeteriem od zdi ke zdi – tady našel roztomilého psíka, s ocáskem zvednutým vzhůru a vztyčenýma ušima. A vedle psa člověka s lehce rozkročenýma nohama a rukama mírně odtaženýma od těla. Je malý, aspoň vzhledem k těm velkým lamám a ke kondoru. Snad byly lamy pro ty dávné lidi nejdůležitější, a proto je malovali veliké a lidi, kteří je pásli a opatrovali, maličké. „Emeterio, kdo tohle tady maloval?“

„Náš dědeček říkal, že to tady už bylo, když byl malý kluk, snad to malovali ti, kteří tu by dleli.“

Slunce na malby nemohlo, a proto se asi udržely v tak dobrém stavu.

Pod vlivem zajímavého nálezu se Mirek rozhlížel bedlivě po rokli. Nalezli ještě čtyři jeskyně, ve všech byly zbytky zdí, ale nikde už ani stopy po malbách. Zato nalezli další zřetelné stopy dávného osídlení rokle. Při stěnách, na vyvýšených místech nalezli zbytky terasovitých políček, spíše záhonů, podepřených zídkou, pečlivě postavenou z neopracovaného kamene. Při zpáteční cestě jim padla do očí řada podivných kupek kamení ve štěrbině skalní stěny, táhnoucí se asi deset metrů nad jeskyněmi rovnoběžně se dnem rokle.

„Emeterio, co to tam je, ty hromádky kamení?“

„Nevím, Mirek, nikdy jsem tam nelezl. Co by to mohlo být?“

„Vylezeme tam!“ překvapil svého kamaráda Mirek. Emeterio by se nedal zahanbit ani za nic a Mirek nemohl couvnout, když přece sám výstup navrhl. Třeba by to byl rád udělal o pět minut později, když přišli ke skalní stěně pod onou štěrbinou a viděli, jak nesnadný bude výstup.

Nevzdali se však a za dvacet minut byli nahoře, ve štěrbině. Tlouklo jim srdce námahou výstupu i zvědavostí. Romantickému Mirkovi se honily hlavou nejrůznější myšlenky: poklad, hroby dávných obyvatel, tajná obydlí, ukrytá na nepřístupné skalní stěně, aby na jejich obyvatele nemohl nepřítel.

Rozluštění bylo velice prozaické. Byly to prastaré maličké sýpky, jakési malé, vzdušné sudy, sestavené z nevelkých kamenů, do nichž si staří Indiáni, dávní obyvatelé rokle a jeskyň, ukládali sklizeň kukuřice a snad i brambor. O kukuřici to mohli naši mladí badatelé tvrdit téměř s jistotou, protože ve dvou z těchto „sýpek“ nalezli zbytky kukuřičných palic, uchovaných v suchém podnebí rokle.

Cesta dolů byla horší než výstup, a tak chlapci zažili několik napínavých okamžiků, když nemohli najít oporu pro nohy a viseli jen na prstech rukou, nebo když se jim pod nohou či pod rukou vydrolil kámen, který vypadal docela spolehlivě. Bylo to o to napínavější, že pod nimi byl ježatý záhon kaktusů, opatřených nadbytečně dlouhými a tvrdými ostny.

KAPITOLA VIII

Večery byly stále nejhezčí ze všeho. Když se setmělo a údolím táhl chladný vzduch, uchýlili se chlapci do chýše, zapálili svíčku a povídali si. Po osmé hodině si obyčejně ještě rozdělali primus a uvařili si šálek čaje pro zahřátí. Primus také trochu zahřál ovzduší uvnitř chýše, a bylo možno ještě chvíli posedět, než je zima zahnala na lůžka.

Mirek tak poznával svého přítele a v něm i aymarské Indiány. Obdivoval se Emeteriově přirozené inteligenci, jak dovedl přemýšlet, užívat svého mozku a využívat toho mála vzdělání, které mu daly čtyři třídy. Mohly by nesporně dát více, kdyby nebylo toho nešťastného pošpanělšťování Indiánů, jež začali konkvistadoři a v němž – bohužel – současné moderní vlády pokračují.

Každý národ má právo na to, aby ve škole slyšel mateřskou řeč. Toto právo mají tedy i Indiáni, staré kulturní národy And, národy Kečuů, kteří vytvořili vyspělou říši inků a Aymarů s vyspělou kulturou už v době Kristova narození.

Emeterio byl velice zvídavý a měl velkou touhu se učit, poznávat svět. U svých rodičů viděl, co znamená neumět číst a psát, neumět se podepsat, přečíst si třeba jen článek v novinách či spočítat si něco, nač prsty už nestačí.

Mirek mu rád vykládal, pokud jejich španělština na takový výklad stačila. Vykládal nejen proto, že ho těšilo, že si ho kamarád váží kromě jiného i pro jeho větší školní vědomosti, ale i proto, že k Emeteriovi neustále pociťoval hlubokou vděčnost za záchranu života. Indiánský chlapec zase českému kamarádu oplácel vyučováním přírodní moudrosti.

Učil ho, jak se pohybovat v přírodě, aby vše viděl a vše pozoroval a sám byl tak nenápadný, Jak jen je vůbec možné. Učil ho trpělivosti, která rozhodně není z běžných vlastností moderního člověka, obklopeného shonem a ruchem života. Učil ho rozvaze, protože v těžkém životě v přírodě, který je na první pohled tak krásný, znamená ukvapené, překotné rozhodnutí často smrtelné nebezpečí. Učil ho myslet rozvážně, ale rychle a správně, protože někdy i prodlení, pomalost může znamenat velkou škodu. Učil ho vyhýbat se nebezpečí a nevyhledávat je z pouhé romantiky. Nervy moderního člověka často potřebují různá dráždidla, aby byl život zajímavější a napínavější. Že nevylezeš na támhletu skálu! Že neskočíš odtud do vody? Emeterio říkal: Skočím, co bych neskočil, ale napřed se přesvědčím, jestli je tam dole dost vody a nejsou-li tam potopené pařezy nebo balvany, o které bych se mohl zranit. Tak měli ze svého soužití užitek oba a oběma se to líbilo.

Posléze přišel den, kdy měli se stádem lam odejít do vsi. Mirek se nerad loučil s údolím, na něž si zvykl, byl však zvědav na indiánskou vesnici a na Indiány, na Emeteriovy rodiče a přátele. Ještě před odchodem se chlapci vydali navštívit údolí s letadlem. Mirek se chtěl rozloučit s hroby svých přátel. Emeterio nebyl návštěvou letadla příliš nadšen, protože tam byli pochováni mrtví; jako pravý Indián měl z mrtvých a hrobů trochu strach a řídil se víceméně nevědomky slovy Písma – ponechávat mrtvé mrtvým. Šel však s Mirkem přece, protože ho nechtěl nechat samotného, a pak – snad to bude nějak zajímavé. Také byli zvědavi, zda se tam nic nezměnilo, zda tam někdo přišel, třebas záchranná výprava, v níž Mirek stále aspoň trošku tajně doufal.

Dařilo se mu dobře, okolo něho bylo stále něco nového a zajímavého, než aby měl čas na stýskání, přece jen však často myslel na tátu… Za tu dobu v horách vyspěl a zmužněl. Byl dotmava opálený, takže se barvou obličeje a rukou téměř nelišil od Emeteria. Trochu zhubl, zato však zesílil a otužil se stálým pohybem v dokonale čistém vzduchu velehor. Dokázal bez únavy ujít řadu hodin v neschůdném terénu, naučil se klidnému, stejnoměrnému kroku horala, kroku, který je zdánlivě pomalý a líný, ve skutečnosti však je hospodárný a polyká kilometry pěkným tempem.

V den odchodu z údolí Tonkolaka vstávali brzy, sotva se začalo rozednívat. Snídani si uvařili na primusu, takže se nemuseli starat o ohniště, které ulili vodou už večer, zbytek suchého roští schovali pro příštího návštěvníka, svoje věci složili do příhodných balíků, aby je mohli naložit lamám na hřbety. Největší, ale lehká zavazadla byla lůžka, matrace, spací pytel a pokrývky. Suché ovčí kůže nechal Emeterio v domku.

Potom přihnal stádo lam a vybraná, silnější zvířata, jež měla sloužit za soumary, přivedl k chýši. Tam je za Mirkovy pomoci naložil, znovu prohlédl, zda nikde nic nezapomněli, zavázal kusem šňůry dveře chýše a celá karavana se dala na cestu. Tentokrát šli cestovním pochodem, ne pomalým, pasteveckým způsobem, aby se zvířata mohla pást. Měli před sebou dlouhou cestu a bylo třeba, aby do vesnice dorazili ještě odpoledne. Karavanu vedla velká lama-samice s pestrými vlněnými třapečky v uších. 2a ní pak šly mladé lamy a slabší kusy bez nákladu, pak starší, velká zvířata a průvod uzavíraly lamy-soumaři s náklady na bocích. Za stádem šel Mirek s Emeteriem, volně, bez zavazadel. Emeterio se zastavil naposledy v korytě potoka, vybral si několik pěkných kamenů v průměru asi čtyř centimetrů a dal si je do kapsy.

„Proč to děláš? Nač ty kameny?“ ptal se Mirek.

„Vidíš, tohle jsem ti ještě neukázal,“ usmál se Emeterio a vytáhl z kapsy svého záplatovaného kabátku kus silné, vlněné šňůry, ozdobně pletené z praménků bílé a hnědé barvy. Šňůra byla asi půl druhého metru dlouhá, na jednom konci měla malou smyčku a uprostřed rozšířené místo, po délce rozdělené asi deset centimetrů dlouhou štěrbinou.

„Víš, co tohle je? Nevíš? To je k’orawa!“

„Co je to k’orawa? Řekni mi to španělsky“, dorážel Mirek.

„Nevím, jak se to španělsky jmenuje, raději ti ukáži, co se s tím dělá!“

Vzal šňůru do pravé ruky, malou smyčku na konci si navlékl na malíček a druhý, volný konec vzal do dlaně. Tím se šňůra přeložila na polovinu. Pak složenou šňůrou zatočil prudce dokola a Mirkovi rázem svitlo.

„Už vím, co to je! Také nevím, jak se to jmenuje španělsky. Česky se to jmenuje prak!“

„Dobrá, vy prak, my k’orawa. Umíš s tím zacházet?“

„Neumím!“ přiznal Mirek.

„Jak to, že to znáš? U vás se to užívá?“

„Teď už ne,“ vysvětloval rychle Mirek Emeteriovi, jak v Čechách před řadou století byla velká válka, na Čechy táhla vojska z celé Evropy a Češi se museli bránit. V jejich vojsku bojovali sedláci, měšťané, šlechtici, každý, kdo unesl zbraň. Bojovaly i ženy a děti, především chlapci, už od dvanácti let. A právě ti chlapci tvořili skupiny pod vedením starších, byli ozbrojeni právě takovými praky, jako má Emeterio, jenomže z kůže, a vrhali kameny na nepřítele.

„Ukaž mi, prosím tě, jak se s tím střílí!“ poprosil Mirek. Emeterio se shýbl pro vhodný kámen, vložil ho do oné rozšířené části, roztáhnuv trochu oba pruhy podél štěrbiny, takže kámen pěkně v ohbí seděl. Pak smyčkou zatočil nad hlavou.

„Co mám trefit?“ zeptal se Mirka.

„Tamhle ten velký balvan?“ ukazoval Mirek.

„Ten ne, je moc veliký a je moc blízko. Ale vidíš támhleto křoví? Vedle toho křoví je černý kámen, asi tak veliký jako moje hlava. Dívej se!“ Zatočil znovu prakem, jen to zafičelo a pustil v přesně zvoleném okamžiku konec šňůry, který měl v dlani. Kámen zasvištěl a přesně zasáhl označený cíl.

„To mě musíš naučit, Emeterio!“ žadonil nadšený Mirek. Tohle neumí žádný kluk v Praze a snad ani v Čechách! Střílet husitským prakem dávných práčat! To bude něco!

„Proč ne,“ zasmál se Emeterio. „Nic to není, musíš jen vystihnout ten správný okamžik, kdy pustit konec šňůry. To se naučíš. Ale počítej s tím, že se párkrát praštíš do zad, do rukou nebo i do hlavy. Ale naučíš se to! Až budeme ve vsi, budu tě to učit, někde stranou, aby tě nikdo neviděl. Malí kluci jsou ještě hloupí a měli by z toho legraci, že takovou samozřejmost neumíš. Teď ale musíme pochodovat!“ skončil se smíchem, když viděl v Mirkově obličeji náznak zklamání, že se nemůže učit házet prakem hned. „Máme hezký kus cesty před sebou a skoro stále do kopce.“

Emeterio měl pravdu, uznával v duchu Mirek, když šli už třetí hodinu pustou roklí, stále mírně vzhůru. Vody už dávno nebyla v okolí ani kapka a sluníčko hezky hřálo. Potom byl najednou stoupání konec a před chlapci se otevřel nádherný výhled. Vpravo stál jako mohutná zeď strmý hřeben And, který lemuje náhorní rovinu, vlevo se šířila ohromná plocha nižších hor, kopců, roklí a údolí, zahnědle žlutavé barvy, přecházející směrem k moři do barvy téměř fialové. Na severu, přímo před nimi se rozprostírala na táhlé, mírně se svažující plošině velká skupina domků a ohrad z kamení, lemovaná na severním okraji táhlým hájem eukalyptových stromů – vesnice Chapiquiňa, cíl jejich cesty.

„Za chvíli jsme tam!“ radoval se Mirek.

„Trochu přidáš,“ smál se Emeterio.

„No za hodinu určitě!“ tvrdil Mirek.

„Přidej dvě a bude to správné!“

V čistém, průzračném vzduchu se vesnice opravdu zdála být na dosah ruky.

„Teď půjdeme s tohoto hřebenu dolů, pak budeme stoupat na támhleten nižší hřbet, odtud zase dolů a pak přijde to nejlepší, ostré stoupání k vesnici. Šetři si nohy, ještě se hezky projdeme!“ vysvětloval Emeterio.

Když se nasytili krásného pohledu, trochu se najedli, napili a odpočinuli si, vydali se na další pouť. Čerstvý větřík je osvěžoval a pohled na vytrvale kráčející elegantní lamy rozptyloval a zaháněl nudu jednotvárné cesty. Šťastně zdolali táhlý hřbet a okolo druhé hodiny odpolední stanuli na dně rokle před vysokou, příkrou strání, plnou štěrku, kamení a kaktusů. Až vyjdou nahoru, budou už opravdu jen pár kroků od vesnice. Chlapci si znovu odpočinuli a po půlhodině namáhavého stoupání mnohokrát lomenou úzkou stezičkou konečně stanuli na okraji planiny, odkud pak už za nějakých dvacet minut došli k prvním domkům vesnice.

Šli podél dlouhé, nepravidelné řady ohrad z kamení, vysokých téměř dva metry, míjeli domky podobné tomu, který ráno opustili. Mirek byl tak unaven, především posledním strmým stoupáním, že už nestačil věnovat všemu novému náležitou pozornost. Dlouho nepotkali ani živou duši, až mezi dvěma domky spatřili dvě hrající si děti. Když je míjely lamy, nechaly děti hry a se zájmem sledovaly karavanu. Potom uviděly oba chlapce vzadu. Na okamžik zůstaly stát jako sochy, pak se otočily a zaběhly mezi domky s křikem: „Emeterio virachočampi! Emeterio virachočampi!“ To ani nemusel Mirkovi nikdo překládat. Tolik už věděl, že to znamená „Emeterio s bělochem“.

„Vidíš, u nás se nic neutají. Děti jsou nejlepší strážci, vidí všecko. Už jsme ohlášeni.“ Prošli mezi dvěma domky a octli se najednou na čtverhranném prostranství, kam se sbíhaly ze všech stran nejdříve děti a za nimi přicházeli pomaleji dospělí. Dvě menší děti, chlapec a holčička, doběhly až k ním a vrhly se k Emeteriovi.

„Můj bratříček a sestřička, já jsem nejstarší.“ Obě děti se tulily k bratrovi a pokukovaly po cizím chlapci. Dospělí zůstávali stranou, tiše, beze slova, jen se dívali. Ženy měly na sobě sukně maličko pod kolena, byly v nich Široké jako cibulky. Pod svrchními sukněmi měly docela jistě ještě řadu spodniček. Horní část těla kryly blůzy s dlouhými rukávy, stažené do pasu a rozšířené maličko přes boky. Všechny byly bosé a na hlavách měly všechny bez výjimky – mužské tmavé klobouky. Jen malá děvčátka, jinak oblečená jako zmenšené vydání svých maminek, byla prostovlasá, s dvěma dlouhými černými copy.

Muži byli z největší části oblečeni v tmavých kalhotách a tmavém saku, obojí té nejlevnější tovární výroby. Pod saky měli domácky pletené pulovry a konfekční košile. Na hlavách rovněž běžné klobouky, na nohou hrubé opánky ze starých pneumatik. Něco bylo velmi zajímavé. Skoro všichni muži měli pod klobouky ještě vlněné pletené čepice, buď červené, nebo zelené barvy, s dlouhými cípy přes uši, zakončenými malými třapečky jiné barvy. Ano, právě takové viděl Mirek na fotografiích z Bolívie! Mirek byl rád, že přece jen nalezl v neznámém prostředí vesnice něco, co už znal.

Potom už došli do Emeteriova domova. Byl to domek téhož typu jako ten, v němž bydleli chlapci v Tonkolaka. Tento také neměl okna, jediným otvorem byly nízké a úzké dveře; proti domku v Tonkolaka byl však tento podstatně větší. Rovněž vnitřní zařízení bylo podobné. V jedné polovině domku byla poněkud vyvýšená plošina na spaní, pokrytá ovčími kožešinami, v druhé polovině bylo vše ostatní, kolíky ve zdi k pověšení šatů, staré bedny a pytle s trochou zásob a vším tím, co ještě tvoří zařízení indiánské chýše. Venku, v rohu kamenné ohrady, vysoké asi půldruhého metru, bylo ohniště z kamenů a hlíny, z něhož vystupoval slaboučký proužek dýmu.

Emeteriovi rodiče byli více než udiveni příchodem bílého chlapce. To se přece nestává každý týden, aby bílí chlapci ztroskotali v horském údolí. Bylo z toho moc povídání; napřed mluvil Emeterio stručně, s indiánskou zdrženlivostí. To už nebyla v domku jen Emeteriova rodina. Otvor dveří se zatměl a do domu vešel velký, zavalitý Indián ostře řezaného, výrazného a inteligentního obličeje.

„To je náš náčelník Cecílio Ocaňa, jdi mu podat ruku“ sykl Emeterio. Mirek tedy vstal a důstojně se s náčelníkem přivítal. Španělská fráze o potěšení ze setkání zněla z úst tohoto velkého Indiána podivně, jeho moudré oči se však dívaly na Mirka vlídně a přívětivě. Pak přišli ještě další sousedé – samí muži – a chalupa byla za chvíli plná. Muži posedali na bobku po zemi kolem stěn a se zájmem poslouchali.

Zatím měl Mirek možnost prohlédnout si nerušeně kamarádovy rodiče, kteří se měli stát na nějaký čas jeho pěstouny. Otec byl nevelké, ale svalnaté a ramenaté postavy, asi čtyřicátník tmavé tváře s vysedlými lícními kostmi a mongolskýma očima. Emeterio zdědil jeho podobu. Maminka byla zřejmě o něco starší, jak to bývá u Aymarů běžně zvykem, měla příjemné rysy obličeje a krásné, dobré oči. Sestřička, o níž už věděl, že se jmenuje Modesta, byla zmenšeným vydáním své maminky, bylo jí deset let a schovávala se za maminku, odkud jen po očku pokukovala po cizím chlapci, protože se ostýchala. Malý bráška Miguelito byl statečnější, přestože mu bylo teprve Šest let. Stál vedle Emeteria, opíral se o jeho kolena a kulil na Mirka svá ohromná černá kukadla. V rozčilení prudce popotahoval vlhkým nosíkem.

Indiáni mají rádi novinky, a tak i toto shromáždění by bylo sedělo a poslouchalo do nekonečna. Konečně otec José vstal a prohlásil, že jsou chlapci jistě unaveni po dlouhé cestě a že ještě musí složit s lam náklad. Tu šťouchl Emeterio do Mirka a šeptl mu:

„Řekni něco!“

Mirek tedy vstal a s velkou trémou začal mluvit. Vyprávěl svou prostou španělštinou o své cestě z dalekého Československa za tátou, o svém neštěstí a na druhé straně zase o štěstí, že se dostal k hodným lidem. Nakonec poprosil náčelníka Cecília a otce Josého, aby mu poradili podle svých zkušeností, co má dělat dál.

Náčelník mu odpověděl, že ho znovu vítá ve vsi Chapiquiňa. Chce, aby se tu cítil jako doma, chce, aby se celá vesnice stala jeho přáteli. Prohlásil, že bude přemýšlet o tom, co dělat dál v Mirkově záležitosti a za den či za dva řekne Mirkovi svůj názor. Snad něco vymyslí, aby chlapec mohl brzy za svým otcem.

Tím sezení skončilo. Maminka Rosa vyšla do své „kuchyně“‚ aby připravila pro všechny večeři, muži, totiž otec José, Mirek a Emeterio vyšli k lamám, které trpělivě čekaly, až budou zbaveny nákladu. Odvazovali balíky a děti, Modesta a Miguelito, je nosily na hromádku. Potom odehnal Miguelito lamy do kamenné ohrady.

„Muchachos, chlapci,“ začal tatínek José, „myslím, že byste se mohli ubytovat tady vedle, v domě strýce Agostína. Odešel za prací do Putre a má se vrátit až za tři měsíce. Bylo by nás v domku mnoho a vy jste si teď na sebe jistě zvykli. Odneste si tam své věci, domek je zavřen jen šňůrou.“

Mirkovi se otec José už od začátku líbil, teď však se mu zalíbil ještě více. Je vidět, že má chlapce rád a jedná s námi jako s dospělými. Zatímco si přinášeli věci do vedlejšího domku, vrátil se malý Miguelito, a když slyšel, že jeho obdivovaný velký bratr a cizí velký chlapec budou bydlet sami v domku strýce Agostína, spustil ukrutný nářek, z něhož vyplynulo přání, že by chtěl spát s nimi, že už je také skoro velký. Byla z toho legrace v rodině. Maminka Rosa měla zřejmě sto chutí Miguelita nepustit z domu, Mirek však mrkl po Emeteriovi a vážně prohlásil, že tedy Miguelita vezmou s sebou. Ten radostně zavýskl a už se hrnul domů. Okamžitě byl zase venku a vlekl si do domku chlapců svou ovčí kůži, na níž byl zvyklý spát. Emeterio mu dal jednu ze svých pokrývek, protože on měl pokrývky z letadla a měkkou matraci.

Když se chlapci zabydleli, uspořádali si lůžka a složili v prázdné chýši své věci, přišla se na ně podívat maminka Rosa. S velkým zájmem si prohlédla Mirkův spací pytel, který si přinesl z letadla, znalecky ohmatala vlněné pokrývky, jež zdědil Emeterio, a velice se jí líbily měkké polystyrénové matrace.

Pak chlapce pozvala na večeři. Na uvítanou připravila hotové hody. Nejdříve byla polévka s kousky brambor a velikými zelenými boby, v níž byly skopové kosti s kousky masa. Potom dostal každý hliněnou misku s brambory a kouskem skopového a uprostřed hodujících stála na zemi miska s rozdrceným ostrým kořením, zvaným achí.

Tato večeře byla pro indiány opravdovou hostinou. Jsou to chudí lidé, kteří žijí v krásné, ale málo úrodné končině, ve velké nadmořské výšce s neustálým nedostatkem vody, který je největší svízelí. Kdyby byla voda, bylo by všem lépe. Takto jsou Indiáni, kteří svůj rodný kraj za nic na světě nechtějí opustit, rádi, když v průběhu roku mají aspoň tolik jídla, že nemají hlad. A jídlo – to jsou pro ně brambory, brambory a zase brambory. Brambory čerstvé, brambory sušené, polévka z brambor, výjimečně kousek skopového masa z ovcí, vzácně maso lamy a téměř nikdy maso hovězí, přestože ve vesnici chovají i několik krav.

KAPITOLA IX

První dny ve vsi byly pro Mirka plné rušných zážitků. Tatík José prošel s chlapci všemi obývanými domky vesnice; musel přece svého chovance podle indiánské etikety představit, a tak se Mirek po několika dnech znal se všemi obyvateli. Poznal mezi nimi velmi rázovité typy, věčně veselého a šprýmovného staříka Nemesia, jeho syna, rovněž Nemesia, slavného pašeráka, o němž mu Emeterio už vyprávěl, poznal přísného a prudkého Gregoria, který prý za mlada býval vyhlášeným rváčem, i nesmírně chytrého Antonia Choque, nevlastního bratra náčelníka Cecília, který byl nenápadnou, ale vlivnou „Šedou eminencí“ obce. Poznal i obchodně založenou vdovu Modestu, která Mirkovi roztomile nabídla svého střapatého koníka, kdyby si chtěl někam vyjet.

Ve volných chvilkách odcházeli oba chlapci ze vsi za eukalyptový hájek a tam se Mirek ze všech sil cvičil ve střelbě z praku, z biblického praku; takovým nějakým nepochybně zabil statečný David zlého obra Goliáše. Při prvních pokusech se podle Emeteriova proroctví párkrát nekřesťansky uhodil do hlavy i do zad a na malíku měl od drsné smyčky praku prstencový puchýř. Jen cvičení však dává umění, a tak pokračoval houževnatě ve výcviku, až dovedl s poměrně slušnou jistotou zasahovat cíl do vzdálenosti třiceti i padesáti metrů.

Také náčelník Cecílio splnil svůj slib. Třetího večera po Mirkově příchodu pozval otce Josého, Mirka a Emeteria na návštěvu. Jeho dům byl větší než dům rodiny Emeteriovy a vyznačoval se dvěma pozoruhodnostmi. Jednou z nich bylo okno v boční stěně, a to okno dokonce zasklené, a druhou byla hrubá omítka, která udělala z kamenného domku téměř palác. Všichni tři hosté dostali od náčelníkovy ženy misku dobré polévky s kousky skopového masa. Zatímco jedli, přišel ještě náčelníkův nevlastní bratr Antonio Choque.

Když odložili misky, nastalo slavnostní mlčení, které mají Indiáni při výjimečných příležitostech tak rádi. Po Emeteriově školení v trpělivosti se však Mirek už dovedl tak ovládat, že s naprostým klidem a s nepohnutým obličejem vyčkával, až náčelník nebo jeho bratr promluví. Že byl napnut jako pružina, o tom nebudeme ani chvilku pochybovat; naučil se však už mnohému o indiánském způsobu jednání, a tak věděl, že rozhovor musí zahájit sám náčelník nebo ten, koho on vyzve.

Konečně se ozval sám Cecílio:

„Slíbil jsem, že budu přemýšlet o záležitosti bílého chlapce. Pozval jsem k tomu i dona Antonia, který byl jako voják dole v městech bílých Chilanů. Uvažovali jsme ze všech stran a myslíme, že by bylo nejlepší, kdyby bílý chlapec zůstal s námi u dona Josého a šel s námi do Pachamy na slavnost patrona světce našeho kostelíka. Buď tam přijede padre10 a ten zná svět a poví nám, co máme dělat dál, nebo vezme chlapce s sebou do města, nebo snad přijedou jiní hosté a poradí a pomohou oni. Nepřijdou-li tito lidé, přijedou asi karabiniéři11 a pomohou oni. Jiné možnosti neznám.“

Antonio i José za náčelníkovy řeči souhlasně pokyvovali a jednomyslně schválili jeho plán. Pak se rozproudila zábava, jejímž středem byl Mirek. Náčelník i Antonio byli zvědavi, jak to vypadá jinde ve světě, a tak otázky pršely jedna za druhou. Někdy musel vypomáhat Emeterio jako tlumočník, když byla Mirkovi indiánská španělština, plná podivných obratů, překládaných do španělštiny z aymarštiny a promísená aymarskými výrazy, nesrozumitelná. Později vzpomínal na tento večer, kdy seděl s Indiány v kamenné chýši osvětlené čadící a páchnoucí lampičkou, jako na jednu z nejtěžších zkoušek. Bystré otázky Indiánů šly ráz na ráz, na kořen věci, nemohl se nijak vymluvit. Cítil, že by mu žádnou lež nevěřili. Napřed se potil a namáhal a opravdu se mu ulevilo, když zjistil, že respektují otevřené a upřímné přiznání, že to či ono neví, protože je mladý a ve škole o tom nic neslyšel. Začal si velice vážit svých tazatelů, které poznal jako lidi s prostou, důslednou logikou, s jasnými mozky, přemýšlivé povahy, kteří se nespokojovali s povrchními názory.

Při návštěvách si Mirek ves dobře prohlédl. Podle jeho zápisků měla devadesát dva domky a něco přes dvě stě obyvatel. Domky byly vesměs z neopracovaného kamene, spojovaného jakousi maltou z hlíny. Byly kryty došky z tuhé, dlouhé trávy. Jen domek pašeráka Nemesia měl střechu z vlnitého plechu, který Nemesio dopravil do vsi s velkou námahou jako doklad svého blahobytu. Jeho domek také měl skutečná okna se skleněnými tabulkami stejně jako domek náčelníka. Zřejmě bylo podloudnictví výnosné zaměstnání.

Uprostřed vsi byla náves, nazývaná hrdě španělským slovem „plaza“, náměstí, kde stál domek, v němž se konala shromáždění obce, přesněji řečeno mužů, protože u Indiánů nemá dosud žádná žena mnoho příležitosti mluvit do veřejných záležitostí. Celá ves je uspořádána do dvou „ulic“, probíhajících rovnoběžně vesnicí v podobě protáhlého písmene H, v němž příčnou čárkou je právě náves. Vsí probíhá i potůček ledové pitné vody, není-li právě odveden k zavlažování pozemků. Je to jediný zdroj vody. Do vsi je zaveden uměle starým zavodňovacím kanálem, přes kilometr dlouhým, z koryta potoka vysoko nad vsí. Voda, jež jím proudí, stéká z hor, jak se Mirek později dozvěděl, a je jí stále méně, což zhoršuje stále více a více životní podmínky obyvatelstva, už tak dost drsné a tvrdé.

Oč byla vesnice z kamene a došků šedivější a jednotvárnější, o to zajímavější byli její obyvatelé. Byli to samí Indiáni, všichni Aymarové, bez jediné výjimky a bez jediného míšence. Lidé prostí, k cizincům uzavření a plaší, dokud je nepoznali a nespřátelili se. Potom se z nich stávali milí, veselí a hovorní společníci. Mirek si však musel zvykat na zajímavý úkaz, že se totiž málokdy smějí celým obličejem. Většinou se umělí smát jen očima, i když se uvnitř celí doslova otřásali veselím. Napřed Mirka okukovali, to je pravda, vždyť většina zdejších obyvatel byla nejdále několik hodin cesty za vsí a bílý chlapec se stal na pár dní senzací vesnice. Do vsi přicházeli tu a tam jen bílí Chilané z Ariky, většinou správní úředníci nebo karabiniéři, sotva jednou za rok. Bílá Žena snad nebyla ve vsi dosud nikdy.

Pár dní v novém prostředí rychle uběhlo a blížil se den odchodu do Pachamy na fiestu, slavnost patrona kostelíka. Poslední dny před odchodem byly v celé vsi věnovány přípravám. U každého domku byl uvázán pěkný beránek, přikrmovaný vojtěškou. Byl určen za slavnostní jídlo. Každá hospodyně si připravovala zásoby, brambory, zeleninu, vejce, koření a sůl, kávu a cukr. Muži se zase starali o nápoje. Převládal nápoj zvaný aymarsky pusitunka12, připravený zředěním čistého lihu, dopravovaného podloudníky z Bolívie, vodou, čajem nebo limonádou podle chuti. Dalším nápojem, který měl být do Pachamy dopraven, bylo silné, červené víno z oblasti Codpa, jižněji odtud, kde se daří vinné révě.

V poslední den sbalili obyvatelé vsi svá jednoduchá lože, ovčí kůže a vlněné přikrývky, přidali je k ostatním zásobám, jež muži naložili na muly a osly, ženy hnaly před sebou živé konzervy – beránky a celá ves se dala do pohybu. Toto malé stěhování národa bylo velice barvité a zajímavé. Muži jeli na svých nevelkých konících a vedli naložené soumary, v sedle před sebou měli menší děti. Ostatní děti šly pěšky se ženami, jež nesly kojence a nemluvňata na zádech v pestře pruhovaných přehozech. Ve vsi zůstali jen nemocní a staří, kteří už opravdu nebyli s to do Pachamy dojít.

Mirek šel s Emeteriem. Otec José odjel na koníku se soumarem a chlapci pomohli mamince Rose odnést zbytek zavazadel. Nebylo to příliš daleko, sotva půl druhé hodiny cesty. Když vystoupili na nevysoké sedlo mezi dvěma kopci, rozprostřela se pod nimi v mělkém údolíčku Pachama jako na dlani. Vesnice se skládala asi ze čtyřiceti domků, kostela a malého domku pro kněze, který sem zavítal jednou za dva roky. Je to vesnice stará, nepochybně starší než Chapiquifia. Podle slov náčelníka Cecília sídlila část dnešního obyvatelstva vsi Chapiquifia dříve v Pácháme a zbytek ve čtyřech malých samotách, z nichž každá měla čtyři až pět domků. Okolo poloviny devatenáctého století se všichni spojili a postavili si novou větší vesnici, dnešní Chapiquiňu. Proč, to už dnes nikdo nepamatuje, snad v tom byl nějaký administrativní zásah tehdejších úřadů, kdož ví!

Prvním úkolem v Pachamě bylo ubytování. Vesnice je dnes téměř prázdná, sídlí tam nastálo jen Atanasio Pairo, bratr slavného podloudníka, podivín, který v opuštěné vsi žije sám se svou rodinou. Lidé z Chapiquini sem přicházejí jen o fiestě nebo pracovat na okolních políčkách, jinak je samotář naprosto nerušen.

V době fiesty se ves najednou naplnila více než dvojnásobným množstvím lidí, než mohla pohodlně pojmout. Museli se však shodnout, protože venku se spát nedalo pro noční mrazy, a tak se nikdo neohlížel na pohodlí, V každém domku se usídlila rodina i s příbuzenstvem. Tak tomu bylo také u rodiny Emeteriovy. Do nevelkého domku se muselo vejít devět lidí, na což byl Mirek velice zvědav. Záhadu skladnosti domku vyřešil velice prostě Emeterio:

„Víš, to nebude tak zlé. Děti a my půjdeme spát dost brzy, dospělí budou stejně hrát, tancovat a popíjet skoro do rána, a tak se dost vyspíme, než přijdou.“

Složili své věci na spací plošinu domku a vydali se po vsi. Všude panoval předsváteční ruch, který se soustřeďoval okolo jednoho z domků. Vcházelo a vycházelo z něho mnoho lidí, kteří přicházeli s lahvemi, pytli a balíky a vycházeli s prázdnou. Venku před domkem připravovaly tři ženy velké ohniště na celou řadu hrnců a kotlíků.

„To je preste!“ poučil Mirka Emeterio.

„Co je to ten preste?“ dožadoval se bližšího poučení Mirek.

„To je takový vedoucí celé slavnosti. Řídí ji a vede, stará se o obřady, procesí a vůbec o všechno.“

„A co za to má?“ zeptal se Mirek po evropsku.

„Nic, ještě ho to stojí hromadu peněz. Ten preste totiž musí pohostit každého, kdo přijde, a slavnost trvá tři dny a tři noci. To si dovedeš představit, co se za tu dobu sní a vypije. Má však za to přece jen něco: velikou vážnost a úctu, když se svého úkolu zhostí jak se patří.“

Zase jeden zajímavý rys indiánské povahy, který si Mirek v duchu dobře zaznamenal. Ne peníze, ale úctu a vážnost si cení. Aby získal úctu a vážnost, je každý z nich ochoten obětovat hodně peněz, za něž by si mohl jinak ledacos dopřát a zpříjemnit si život. Když to s Emeteriem spočítali, vyšlo jim, že taková rodina, která má vykonávat úlohu preste, musí obětovat práci téměř celého roku, po celou dobu se uskrovňovat co nejvíce a šetřit na fiestu.

A co ty láhve a balíky? To je velice zajímavý způsob vzájemné pomoci mezi Indiány, způsob, který má svůj původ v šeru dávných století indiánských říší a svobodného života, dávno před příchodem bělochů. Jmenuje se ayni. Pěkným příkladem je právě situace, kdy někdo má vykonávat úřad preste. Při této příležitosti využije systému ayni a obrátí se na své přátele a příbuzné. Každý z nich mu k této příležitosti něčím přispěje. Ten přinese pět lahví vína, jiný beránka, třetí půl pytle brambor. Dohromady to znamená značnou pomoc. Každý, komu se dostane takové půjčky, ji vede pečlivě v patrnosti. Pamatuje si, kdo mu co půjčil, obdivuhodně přesně a správně. Půjčka se vrací tehdy, kdy to věřitel potřebuje, například při podobné příležitosti, kdy je zase on preste, nebo když se mu žení syn, zemře někdo z rodiny či se narodí, protože to vše jsou záležitosti, kdy je třeba pohostit velké množství lidí, a kdy přijdou takové vrácené půjčky velice vhod. Obecným zvykem je vracet vždy o něco více, než bylo půjčeno.

Vtom vycházelo z domu několik mužů. Každý z nich nesl v ruce nevelký žlutavý předmět a poslední vzpíral velký buben.

„To jsou sikuri,“ upozorňoval Emeterio, „naše hudba.“

„Na co hrají? Vidím jen veliký buben,“ ptal se Mirek.

„Pojď blíž!“ vyzýval Emeterio a vysvětloval: „Mají flétny z rákosu, zapoňa nebo siku.“

Kousky rákosu, dole uzavřené, byly sestaveny od nejmenšího k největšímu. Přes horní okraj se fouká. Zatím došli k hudebníkům a Emeterio si vypůjčil jedny takové varhánky.

„Podívej se!“ a foukal přes otvor, jako když pískáme na klíč. Ozval se příjemný, melodický tón. Jak Emeterio foukal a pohyboval flétnou před ústy, tóny se měnily.

Některé flétny měly dokonce dvě řady rákosových rourek za sebou a při foukání vydávaly dvojhlasé tóny. Buben byl z tence vydlabaného kusu silného kmene, oba otvory byly potaženy koží. Šest mužů s rákosovými moldánky se seskupilo do kroužku, bubeník si stoupl za ně a pak spustili. Flétny hrály jednoduchou, příjemnou a líbivou melodii v několikahlasém podání. Vše v přesně dodržovaném rytmu, který udržoval a zdůrazňoval bubeník. Krátká melodie se stále a stále opakovala, muzikanti ji hráli znovu a znovu, do omrzení. Za chvíli jí měl Mirek dost a přál si, aby buď změnili písničku, nebo přestali hrát. Pak se však do melodie zaposlouchal a zjistil, že to, co se mu zdálo být jednotvárným opakováním melodie, je vlastně neustálé obměňování daného hudebního námětu. Hudebníci původní melodie vynalézavě obměňovali, zpracovávali a předělávali, takže vlastně to nebylo ani dvakrát totéž, pokaždé bylo slyšet něco nového.

A už jsou tu dva páry mladých lidí a začíná se tančit. Ženy tančí jaksi úspornými pohyby, drobnými kroky, spíš tanec naznačují, než opravdu tančí. Hledí přitom k zemi a na svého partnera se sotva očkem podívají. Okolo bosých nohou se jim vlní záplava sukní. Snad jich k fiestě na sebe navlekají deset či ještě více. Muži tančí ohnivějí, furiantsky, hrdě a chlapsky. Točí se okolo svých partnerek jako kohouti, vyšlapují si a podupávají, až se zvedají oblaka prachu. Jejich obličej však zůstává stejně jako u žen bez pohnutí. Zájem a radost z tance však je vidět v očích tanečníků, které září a planou. Přidávají se další dvojice. Muzikanti jsou neúnavní a stejně neúnavní jsou i tanečníci.

Zatím se slunce sklání k obzoru a nastává večerní chlad.

„Pojď, půjdeme se najíst,“ tahal Mirka za rukáv Emeterio.

„Až se setmí, bude průvod okolo kostela s pochodněmi a svíčkami. To musíš vidět, to je moc hezké.“

Po večeři si chlapci opět vyšli a Emeterio zavedl Mirka do.

kostelíka. Byla to velice zajímavá stavba ve venkovském, koloniálně barokním slohu, jednoduché, silné zdi z kamení a hlíny se směrem vzhůru zužovaly, takže to vypadalo, jako když jsou nakloněné dovnitř; střecha byla z došků ze suché, tuhé trávy, našitých na jednoduchém krovu z kusů dřev, svázaných provazy. Nad vraty kostela a okolo nich se pestřily zajímavé malby andělů.

Ještě zajímavější byl vnitřek kostelíka. Mirkovu pozornost upoutal nejdříve oltář, tak odlišný od našich kostelních oltářů. Celý z kamene a hlíny, nad oltářním stolem výstupky a výklenky okolo jednoduchého svatostánku, všude plno barev, ozdob z barevného papíru a pozlátka, pestře omalovaných sošek a figurek. Nahoře nad oltářem visel starý obraz, začernalý kouřem svíček, takže bylo sotva možno rozeznat postavu světce.

Všude planulo plno svíček, nejvíc před velkou sochou svatého Jakuba z Compostelly, patrona kostela. Světec byl v životní velikosti, v podobě statného muže s růžovým obličejem a černě omalovaným plnovousem. Jeho postava byla zahalena kusy pestrých látek, z nichž vyčnívaly jen světcovy ruce. Největším překvapením však byla jeho pokrývka hlavy. Nad vousatou tváří totiž trůnil na hlavě krásný, světle hnědý širák s fešácky promáčknutou střechou. Indiáni zřejmě chtěli svému světci – patronu udělat radost, a proto mu k slavnosti koupili nový klobouk.

Vzácnou ozdobou kostelíka byly malby na stěnách: světci, oblečení v starobylé kroje španělského střihu, známé z osmnáctého století. Třírohé klobouky, kalhoty pod kolena, dlouhé kabáty, střevíce s přezkami. Duch zašlých století, uchovaný zde mezi Indiány v neporušené formě! To byli dobyvatelé. Na vnitřní stěně okolo kostelních vrat byl zase jiný svět – nevelké malby ze života svatých, lemované scénami ze života tehdejších Indiánů. Mirek s údivem pozoroval, jak málo se změnilo od těch dob. Muzikanti byli vymalováni s týmiž nástroji, jež viděl dnes u tance. Jinde byla vymalována Indiánka u tkalcovského stavu – téhož, jaký viděl před třemi dny v Chapiquině. Indiánští rolníci obdělávali svá políčka na obrazech týmiž nástroji, jaké mají dodnes. Kde je pokrok, který přivezl Starý svět Novému? Nějak se ztratil, scvrkl se tak, že ho nebylo ani vidět.

V kostelíku bylo plno Indiánů, mužů, chlapců, žen a dívek i dětí. Muži s klobouky v rukou, ale s vlněnými cípatými čepicemi na hlavách, ženy v kloboucích, s dlouhými, leskle černými copy. Na jejich zádech v pestře pruhovaných loktuších nemluvňata kulí svá velká, černá kukadla na všechnu tu slávu kolem.

Po modlitbách vyšlo procesí. Na jednoduchých dřevěných nosítkách nesou čtyři muži sošku svatého Jakuba. Světec sedí na vzpínajícím se koni a mává nad hlavou lesklou šavlí. Představa světce, která Indiánům vyhovuje! Bojovník, rytíř na koni, na krásném koni, to se Indiánům libí, a proto mají svého svatého Jakuba rádi. Že o něm jinak nevědí nic, to jim nevadí. Zůstalo v nich přes dlouholetý vliv španělských dobyvatelů příliš mnoho ze staré víry, než aby je křesťanství nějak příliš zaujalo. A jak by také mohlo, když vidí kněze v nejlepším případě jednou za rok a jinak se nikdo o náboženství ani. nezmíní? Vědí, že jsou křesťany, a věří, že jimi skutečně jsou. Že kromě toho – pro jistotu věří i v pača mamu, Matku Zemi a v jiná stará přírodní božstva, to přece nikomu nevadil.

Pohled na procesí byl fantastický a Mirek se nestačil dívat. Venku už byla úplná noc, nebe bylo obsypáno jiskřivými, velkými hvězdami, nad obzorem hor visel šikmo Jižní kříž. Vanul mírný vítr, který šuměl v korunách eukalyptů před kostelíkem. Muži a ženy nesli na žerdích starobylé svítilny s rozsvícenými svíčkami, někteří měli primitivní pochodně, vonící ostře kouřem. Uprostřed průvodu, za zpěvu nábožné písně, doprovázené indiánskou kapelou, se na ramenou nosičů pohupoval jezdec na koni. V mihotavém světle to vypadalo, jako by se kůň skutečně pohyboval a jezdec jako by skutečně máchal šavlí. V každém rohu kostelního nádvoří bylo zastavení s modlitbou, při němž se střídali nosiči. Při jednom střídání někdo přistrčil k nosítkám i Mirka, kdosi se na něho usmál a najednou Mirek nesl jednu z žerdí nosítek, ani nevěděl jak. Přijímal tuto poctu a vyznamenání důstojně a s vážností, která úloze příslušela.

Po návratu do kostelíka a po skončení bohoslužby se pokračovalo v tanci. Na prostranství před kostelem planul veliký oheň. Před ním tančili Indiáni své podivné, zadumané tance. Za hořící hranicí stála kapela a neúnavně foukala do svých varhánků. Okolo ní stáli ti, kteří netančili a hřáli se teplem ohně. Chlapci se chvíli dívali. Pak Emeterio vyzval svého bílého kamaráda k odchodu do domku, aby se vyspali.

V domku bylo boží dopuštění. Všude se něco válelo, pokrývky, zavazadla, balíky, děti, všechno v jedné směsici. Chlapci si uvolnili kousek místa u zdi, tam si upravili svá lože a ulehli. Mirek nemohl dlouho usnout. Zvenčí slyšel hudbu a rytmické údery bubnu rozechvívaly noční chlad. Buben zněl skoro bez přestávky, až chlapec pomalu přestával vnímat jednotlivé údery. Bubnování ho pomalu ukolébalo.

KAPITOLA X

Kolik bylo hodin, když se vrátili tanečníci od ohně, Mirek nevěděl. V polospánku jen slyšel halas, mohlo být už k ránu. Probudil se pocitem, že se dusí, zdálo se mu, že ho zavalila skála. Probudil se zpocený hrůzou snu, a když se trochu vzpamatoval, uvědomil si, že tlak, který ho ve snu tak vyděsil, stále ještě trvá, i když nebyl tak hrozný, jak se mu zdálo. Když se probral úplně, zjistil, že onen tlak působí hlava jednoho z Emeteriových strýců, který si ji položil Mirkovi na prsa a spokojeně usnul.

Vůbec to byl obraz hodný malířova štětce. Fantastické – to se mu zdálo být ještě slabé slovo pro skutečnou situaci, která v chýši nastala v noci. Nikdy by nevěřil, že do malé chalupy lze nacpat tolik lidí najednou. Připadalo mu to jako živý doklad neplatnosti fyzikálního zákona o neprostupnosti těles. Aby líp viděl, shodil hlavu Emeteriova strýčka a posadil se. Všude v chalupě se rozprostírala šílená a neskutečná změť lidských těl, hlav a údů, propletená tak rafinovaně, že se v tom nemohl nikdo orientovat. Jeho pohybem se vzbudil i Emeterio, který se divil, čemu se Mirek tiše směje, až se otřásá. Jemu to připadalo docela normální a v pořádku.

„Ty, Emeterio, jak se dostaneme ven?“ obrátil se Mirek šeptem na kamaráda.

„No, lehké to nebude, ale nějak to dokážem. Ven musíme; mám už pořádný hlad a tihle tady budou spát jistě hodně dlouho.“

„Ale jak? To bychom museli po lidech šlapat, nebo přes ně lézt!“ Mírek pochyboval o možnosti dostat se ven. Dřívější výhoda spaní u zdi se teď změnila v nevýhodu.

„Počkej, já polezu první a ty to dělej jako já!“ vyzval ho Emeterio. Mirek ho pustil napřed a se zájmem přihlížel k řešení složitého problému. Emeterio se do věci dal vehementně, přece však ohleduplně. Vyhrabal si rukama ve změti těl a údů otvor až dolů, tam si stoupl a začal hloubit další otvor o krok kupředu, směrem ke dveřím. Mirek čekal mrzuté námitky spáčů, z těch se však nikdo ani neprobudil. Proto vkládal nohy opatrně do Emeteriových vyhloubenin a sunul se za ním krok za krokem k východu. Boty a bundu si nesl v náručí.

Venku už dávno svítilo slunce a bylo to nejkrásnější ráno, jaké si jen kdo může přát. Po těžkém, vydýchaném vzduchu v chalupě, chutnal chladný, svěží vzduch průzračného rána jako víno. Ve vesnici byl klid, nikde nikdo, jen před domkem preste, za nízkou zídkou z kamení vyhlížela z „kuchyně“ ženská hlava s nezbytným mužským kloboukem. Na prostranství před kostelíkem se slabě kouřilo z hromádky popela z ohně, který v noci svítil k tanci. Na modrém nebi se vznášel párek kondorů. Vesnice vyspávala po prohýřené noci.

Chlapci se v potůčku umyli a pak si zašli na snídani do „kuchyně“ pod širým nebem u domku představeného slavnosti. Velký hrnek horkého čaje přišel k chuti, stejně tak pořádná porce skopového s brambory.

„Dnes bude ještě jedno procesí, ve dne, asi v poledne, po obědě se bude zase tancovat. Nechceš, Mirek, vezmeme si koně a pojedeme do okolí?“

„Nehněvej se, Emeterio, ale Já bych raději zůstal ve vsi. Jednak bych se rád díval na slavnost, líbí se mi moc muzika a potom, co kdyby dnes přijel padre? Víš přece, že mi jde o cestu za tátou. Je to tu moc hezké, jsem tu s tebou moc rád, ale táta, chudák, neví, co je se mnou,“ omlouval se Mirek a Emeterio pochopil.

Do deseti hodin byla vesnice jako zakletá, všude ticho, nejvýš se mezi domky objevily tu a tam děti, jež unavení rodiče vyhostili, aby mohli nerušeně vyspávat. K jedenácté už bylo všude zase živo, vesnicí procházela kapela, vyhrávala a zvala k bohoslužbám. Nahoře na kopci seděli dva indiánští kluci, kteří odtud měli výhled daleko do kraje, a orlími zraky obzírali světlou nitku cesty, jestli se objeví očekávaná návštěva, padre, aby dodal slavnosti bohoslužbami příslušný lesk. Seděli tam už od rána, bylo devět, deset, jedenáct a stále nikde nic. Po jedenácté, když viděli, že se kapela při svém obcházení a koncertování vrací ke kostelu, poznali marnost své hlídky a vrátili se tryskem do vsi, aby o nic nepřišli.

Procesí ve dne nebylo tak tajemné jako večer při mihotavém světle pochodní a primitivních svítilen. V plném slunci však zářilo barvami, v nichž převládala červená různých odstínů, především na oblecích žen. Do toho svítilo pozlátko a pestré ozdoby z látky i z papíru, jimiž byla přeplněna nosítka se soškou světce, pestré šatičky dětí, to vše na šedavě hnědém pozadí hor a sytě modrého nebe. Mirek horlivě fotografoval procesí ze všech stran, zajímavé skupinky dospělých a dětí, prostě všecko, co si chtěl „vzít“ na památku. Muži se na něj usmívali a rádi se stavěli před fotoaparát; horší to bylo se ženami, jež se nechtěly dát fotografovat, protože měly nedůvěru k skleněnému oku, jímž na ně Mirek mířil. Odvracely hlavy, dávaly si před obličeje klobouky nebo se otáčely tak, aby nebylo možno fotografovat ani jejich černooká nemluvňata, vykukující z loktuší na zádech. Dokonce když chtěl fotografovat skupinku čtyř malých děvčátek, daly se před Mirkem na panický útěk a nic nedbaly volání Emeteriova, který je lákal blíž rychlým proudem příjemné aymarštiny.

Po procesí byl bohatý oběd, po němž si skoro všichni šli na chvíli schrupnout. Emeterio a Mirek si sedli do stínu domku a rozebírali Mirkovu situaci. Co teď dělat? Do vážné debaty, v níž nemohli najít rozumné řešení a už začínali uvažovat o pomoci podloudníka Nemesia, najednou vpadlo řešení samo! Za rohem jednoho z domků se objevila tmavá hlava muly s dlouhýma ušima, za ní krk a pak jezdec v sedle, jezdec v zelené uniformě karabiniérů! A za ním druhý a třetí. Karabiniéři! Karabiniéři! Mirek vyskočil a rozběhl se k nim.

„Buenos tardes, senores! Dobré odpoledne, pánové!“ Pánové zarazili své ušaté dopravní prostředky a udiveně pozorovali chlapce, dobíhajícího k nim. Tohle přece není Indián! Co tu dělá? První z jezdců, opálených do tmavohnědá, s lomenými zelenými pásky na rukávě, seskočil s muly.

„Dobré odpoledne, copak tady děláte? Jak jste se sem dostal?“

„Letadlem,“ zazubil se na něho rozradostněný Mirek. „Nedělejte si ze mne legraci! Ukažte mi své papíry!“ vyzval ho přísně karabiniér.

„Pojďte se mnou, mám pas támhle v domku!“

„Přineste to sem!“ poručil karabiniér, zřejmě velitel těch tří.

Nad Mirkovým pasem kroutili hlavou všichni tři. Chlapec z Československa tady nahoře v horách, v indiánské vsi, to jim jistě vrtalo hlavou. Pak zahájil přísný karabiniér výslech. Mirek vyprávěl a vyprávěl. To se už okolo skupinky shromáždilo půl vesnice. Mírek skončil. Že se tady octl, to není jeho vina. Mohl ležet mrtev dole v údolí u letadla a ležel by tam třeba několik let. A co tu chce? Chce za tátou do Bolívie a prosí všechny lidi dobré vůle, aby mu pomohli.

Karabiniér s prýmky si dělal poznámky do tlustého služebního notesu. Tu a tam ještě položil otázku a pak se tři muži v zeleném seskupili opodál, aby se poradili. Zřejmě to nebyla pro ně jednoduchá záležitost a zřejmě nebyli všichni tři téhož mínění. Vzrušeně gestikulovali a bylo vidět, že si čile vyměňují názory.

Konečně se poradili a vrátili. Mirek byl napjatý jako struna. Dostane se za tátou, nebo tu bude muset ještě zůstat?

Velitel si vzal slovo:

„Chlapec tu nemůže zůstat!“ rezolutně oznámil náčelníkovi Cecíliovi. „Musíme mu nějak pomoci,“ začal přátelsky, s kamarádským soucitem.

„Podívej se, chlapče, táta už má o tebe jistě strach, jestli si už dokonce nemyslí, že tě už nemá, že jsi někde zmizel a zahynul. Na bolivijské hranice není daleko, je však daleko od hranic do La Pazu, Tvá cesta by trvala hezky dlouho a pak – kdo by s tebou šel? To uděláme jinak. My odjedeme zítra brzy ráno na svou stanici do Chucuya. Tam máme rádio, vysílačkou podáme hlášení o tvém případu a o zřícení letadla do Ariky na velitelství oblasti. Oni tam vyrozumějí bolivijského konzula v Arice a ten pošle zprávu do Bolívie, tvému tátovi“

„A co já, co budu dělat já?“ visel Mirek očima na ústech velitele karabiniérů.

„Vrátíš se s náčelníkem Cecíliem a jeho lidmi do Chapiquini a tam hezky počkáš. Cecílio,“ oslovil pak náčelníka. „Cecílio, vypravíš pak chlapce s někým, kdo zná cestu, k nám do Chucuya. Neposílej mí s ním Nemesia, nebo budu muset dát toho starého pašeráka za mříže. Okolo hranice ho nechci ani vidět. Chlapec bude u nás na stanici řekněme – za deset dní! Je to jasné?“

„A co dál, seňor carabinero?“ vmísil se nedočkavě do řeči ten, o němž se rozhodovalo.

„Přijdeš k nám, na stanici, jak jsem řekl. Od nás tě vypravíme na druhou stranu, do Sajamy na bolivijské straně. To je nejblíž a nejjednodušší. Dolů, do Ariky je o mnoho dál a byl bys zase tam, kde jsi byl. Do Ariky oznámíme, že budeš asi za čtrnáct dní v Sajamě, oni to oznámí do La Pazu a táta si pro tebe přijede. Nahoře to je celkem po rovince, za den tam táta může s dobrým vozem z La Pazu být. Od časného rána se to dá do večera udělat,“

Zasmál se a zajel Mirkovi přátelsky do vlasů.

„Aspoň uvidíš naše sídlo, jezera a sopky. To také stojí za vidění, myslím, že nebudeš litovat. Budeme na tebe na stanici čekat, tak si dohlídni sám na to, abys včas vyjel. Vyjed z Chapiquíni za osm dní, devátého dne ode dneška a desátého dne tě čekáme nahoře.“

Tím diskuse po vojensku skončila. Mirek byl šťasten! Tak přece jen se dostane za tátou a táta už za pár dní bude vědět, že je naživu! Radostně se rozběhl za Emeteriem, aby mu dobrou zprávu ohlásil. Nalezl ho u mul karabiniérů, které odsedlával a odváděl k vodě, aby se napily. Otec José se zatím vydal z vesnice pro trochu vojtěšky a karabiniéry právě odváděl preste do svého domku, aby je po dobrém zvyku pohostil. Celá ves šla za nimi – i s muzikou.

Mirek chtěl Emeteriovi s mulami pomoci.

„Pozor!“ varoval ho indiánský chlapec, „mula je potvora, každá, bez výjimky! Musíš ji dobře držet! Jak ji pustíš, uteče ti a budeš mít co dělat, abys ji zase chytil. Nikdy mulu neobcházej zezadu, skoro vždycky toho využije a jakoby mimochodem a nerada tě kopne.“

„Tak proč tedy nejezdí karabiniéři na koních, když jsou muly tak zlé?“

„To máš tak,“ vysvětloval Emeterio, „mula má zase jistý krok. Na těch našich horských stezičkách dovede chodit jako nikdo jiný. Mula nikdy neuklouzne a dovede tě domů bezpečně i za nejtmavější noci, vidí ve tmě jako kočka. Ale my máme raději koně,“ skončil dost nelogicky Emeterio svůj odborný výklad.

Muly byly zatím napojeny, chlapci je důkladně uvázali k eukalyptům u kostela a šli se posadit na velký balvan, odkud bylo vidět po celé vsi a daleko dolů, do údolí.

„Ty, Mirek,“ ozval se po chvíli mlčení Emeterio. „Proč chceš pořád odejít? Proč tu nechceš zůstat? Nelíbí se ti u nás? Naši tě mají rádi. Zůstaň tady!“ Mirkovi se zadrhlo hrdlo a nemohl ze sebe dostat ani slovíčko. Rychle zamrkal a zapolykal, aby si uvolnil stažené hlasivky. Také si zvykl na Emeteria a má ho rád. Má rád i tatíka Josého a maminku Rositu, Emeteriův projev lásky ho však silně dojal. Indiánský kamarád ho musí mít hodně rád, když se odhodlal k projevu citů, tak neobvyklému u Indiánů, jak již Mirek vypozoroval – a ještě k tomu vůči bělochu.

„Víš, Emeterio, já vás mám všecky rád a tebe nejvíc. Ale podívej se, ty máš tátu a maminku a máš je jistě rád. Já už maminku nemám a mám jen tátu. A táta zase nemá nikoho, jen mne. My dva, táta a já musíme být pohromadě. Ty bys také nešel jen tak od rodičů, viď!“

„Asi ne, Mirek, asi bych nešel a nevím, jestli bych šel vůbec od nás, z našich hor. Indiáni se neradi stěhují. Už ti rozumím, nemůžeš nechat tátu samotného, má tě jistě moc rád a je určitě hrozně smutný, že neví, co je s tebou. Půjdeš od nás, ale já půjdu s tebou, aspoň nahoru do Chucuya tě doprovodím!“ a chlapci si bez dalšího slova stiskli ruce a přitiskli se rameny k sobě. Mirek si právě silně uvědomil, jak je to krásný pocit mít opravdového přítele, k němuž je připoután těsným a pevným poutem opravdového přátelství, jež je jedním z nejkrásnějších citů mezi lidmi dobré vůle.

Večer seděli u ohně na dvorku náčelníkovy chalupy. Na předním místě seděli hosté, karabiniéři, na pestře pruhované vlněné pokrývce, naproti nim náčelník Cecílio, preste a naši chlapci. Povídalo se o všem možném, Cecílio vyprávěl o dřívějších dobách, kdy sotva věděli o okolním světě. Vyprávěl o válce Bolívie o Gran Chat, v níž bojovali i aymarští Indiáni z hor, násilně nahnaní do armády a strašlivě decimovaní nezdravým podnebím nížin Chaca. Vzpomínal na ty, kteří tam zůstali, i na ty, kteří se vrátili s podlomeným zdravím nebo zmrzačeni paraguayskou kulí. Zazpíval dokonce smutnou indiánskou píseň v aymarštině právě z oné doby; vypráví o chlapci z hor, který musí odejít daleko do Chaca a nechává zde, v rodných horách svou milou. „Budu plakat, až budu umírat v Chacu a budu vzpomínat na tebe, má milá…“

Karabiniéři pak prošli vesnicí, kde se konaly přípravy k dalšímu nočnímu tanci u kostela. Postáli ještě chvíli u hořící hranice a dívali se na tančící páry Indiánů bezvýrazných obličejů a lesknoucích se očí. Ze zdvořilosti se napili červeného vína pintatani i bolivijské kořalky z čistého lihu. Indiáni je přijímali s chladnou úctou, jako představitele těch, kterým říkali chilenos, Chilané, těch, kteří jim vládli. Nelze říci, že by měli bílé Chilany v lásce, nelze však též říci, že by je nenáviděli. Vše, co Indiáni chtějí, je pokoj a nevměšování do svých záležitostí. Už tak bylo pro ně dost těžké pochopit, že tam nahoře, na náhorní rovině jsou nějaké hranice, nějaká čára, přes kterou nesmějí bez povolení – i když na obou stranách hranice žijí lidé téže národnosti a jazyka.

Karabiniéři si byli zřejmě dobře vědomi svého postavení nepříliš oblíbených mužů, představitelů nepříliš oblíbeného zákona a odešli brzy spát do jednoho z domků, který jim dal náčelník Cecílio k použití. Záhy po nich šli spát i Mirek s Emeteriem.

Karabiniéři odcestovali brzy ráno, kdy celá vesnice ještě spala. Ani oba chlapci je už neviděli, i když vstali také dost brzy. Třetí den fiesty už nebyl tak rušný, spíše se začínala projevovat únava z velkého pití, jídla a tance. Třetího dne se tančilo už jen odpoledne a večerní tanec u ohně odpadl. Ne proto, že by Indiáni nebyli odhodláni tančit do roztrhání těla, ale prostě proto, že už nebylo dost dříví na oheň, který by tanec osvětloval. Indián se tance nikdy nenasytí. Nemusí mít ani celou kapelu; stačí flétna a buben, nebo dokonce jenom buben, k jehož jednotvárným rytmům dokáže tančit svým rozvážně ohnivým způsobem po celé hodiny.

Poslední noc v Pachamě byla tedy nocí spořádanou, obyvatelé vsi uléhali brzy po osmé hodině. Svítilo se jen v domku preste, kde pár nejvytrvalejších vytrvalců zdolávalo poslední zásoby jídla a pití. Další den byl už skoro všední. Začínal zajímavě, prakticky o hladu. Všechny zásoby až na nepatrné zbytky byly vyjedeny a proto bylo nutné ze vsi odejít. Maminka Rosa dala dohromady všeho všudy trochu „sultany“, odvaru z kávových slupek, a pro každého pár vařených brambor. Tatínek José si proto pospíšil s balením celého hospodářství, chlapci si také zabalili své a ještě dopoledne vyrazil celý průvod na zpáteční cestu k domovu. Stejná situace byla zřejmě v celé vsi, a tak byla jindy tak pustá cesta do Chapiquini oživena pěšáky, jezdci i soumary obtíženými pokrývkami, hrnci a všemožným harampádím, které tvoří majetek indiánské rodiny.

Cestovalo se rychleji, protože odpadly zásoby jídla a nápojů a nezdržovali beránci, kteří byli v Pachamě bez milosti snědeni.

Rychleji se cestovalo též proto, že téměř každého bez výjimky poháněl k domovu hlad a lákavá představa domácích zásob. Únava z celé slavnosti a nezvyklého způsobu života během ní každého poháněla, aby už byl ve svém domově, kde není tolik lidí, kde je klid a pohodlí.

Po příchodu domu se dala maminka Rosa hned do kuchtění opožděného oběda, vydatného oběda. Chlapci pomohli tatínkovi odstrojit koně a uklidit náklad a pak si šli upravit znovu svoji vlastní chaloupku. Bylo to hezké být zase sami mezi sebou a mít možnost si do libosti povídat o tom, co prožili, i o tom, co bude, a spřádat chlapecké plány, jako to dělají hoši na celém světě. Mirek si pak na zbytek odpoledne sedl s tužkou k svému deníku, aby si zapsal události minulých dnů, tak rušných a zajímavých. Psal plný naděje na setkání s milovaným tátou. Teď už bude čas utíkat! Teď už je možno mluvit o pár dnech, nejvýše o dvou týdnech a pak náruč táty, nejmilejšího člověka na světě!

KAPITOLA XI

Od fiesty utíkaly dny jako voda. Mirek si udělal jednoduchý kalendář a tam si pečlivě škrtal každý uplynulý den. Těšil se na tátu, radost a těšení mu však trochu kalilo pomyšlení, že musí opustit svého Indiánského kamaráda, s nímž si tak dobře rozuměl.

Poslední dva dny věnovali chlapci loučení. Mirek si vypůjčil od náčelníka Cecília koníka. Emeterio jel na koníku svého tatínka a vyjeli si do údolí, kde se zřítilo letadlo. Mirek natrhal v okolí vesnice hrst květů, jež chtěl položit na rozloučenou na hroby obou letců. Chtěl se také podívat, jestli mezitím někdo nenavštívil místo katastrofy.

Emeterio, který znal kraj ze svých pasteveckých toulek jako málokdo, ho vedl krkolomnou zkratkou, kde koníci museli lézt jako veverky a na nejhorších místech stoupání a klesání museli chlapci dolů ze sedel, aby koním ulehčili v těžkém terénu. Museli překročit ostrý hřeben, aby se dostali do údolí, k místu katastrofy. Obtížnou cestu zdolali jen díky cvičeným koníkům, kteří uměli šplhat a lézt jako kamzíci, dovedli přelézat balvany a překračovat pukliny v zemi, dovedli se otočit na nepatrné plošce a jejich plíce a svaly se zdály být neunavitelné.

Letadlo nalezli v témž stavu, v jakém je opustili. Mirkova cedule s upozorněním ležela stále na lůžku, kam ji položil. Jen vrstvička jemného prachu svědčila o tom, že zde nikdo nežije. Hroby byly rovněž netknuté. Mirek položil kytičku do hlav mezi oba hroby a chvíli tiše postál v smutném vzpomínání. Třeba tu mohl ležet právě on, kdyby neměl štěstí. Upřímně mu bylo líto životů obou sympatických lidí. Znal je sice jen velmi krátce, přesto však je měl rád.

Potom napsal novou tabulku:

MIREK STARÝ Z ČESKOSLOVENSKA, KTERÝ PŘEŽIL ZTROSKOTÁNÍ LETADLA, ODCHÁZÍ ZE VSI CHAPIQUIŇA DO LA PAZ. OBA LETCI ZAHYNULI, JEJICH HROBY JSOU U PRAVÉHO KŘÍDLA LETADLA.

Starou ceduli zastrčil pod lůžko. Pak se obrátil na Emetería:

„Poslyš, amigo, zajděte sem s otcem a odvezte si, co byste mohli potřebovat! Tady pro to stejně nikdo nepřijde. Karabiniéry a úřady bude asi nejvíc zajímat palubní kniha letadla a doklady letců.“

„Ba ne, Mirek,“ odmítl s úsměvem indiánský chlapec. „Sem přijdou karabiniéři a mohli by říci, že jsme ty věci ukradli. A otec by to stejně nevzal, protože by to maminka v domě nechtěla mít. Víš, maminka ještě věří hodně postaru, nedotkla by se ničeho, co patřilo mrtvému. O věcech, které jsme si přinesli do vsi, jsem musel říci, že jsou tvoje. Mrtvý je pro naše lidi moc špatné kouzlo a věci po něm stejně tak. Mrtvé ponecháváme mrtvým.“

Tím byla celá záležitost odbyta. Emeterio měl pravdu. Karabiniéři sem jistě přijdou, aby mohli podat úřední zprávu o nehodě.

Chlapci se vrátili do vsi už za první tmy. U tatíka José seděl náčelník Cecílio a právě projednával otázku cesty do Chucuya.

„Mirek, pozítří časně ráno vyrazíš na cestu od nás. Nevyháníme tě, máme tě rádi, ale víme, že musíš jít. Půjde s tebou tady José a já ti půjčím svého koně. Jezdí se ti na něm dobře?“

Než měl Mirek možnost něco říci, promluvil Emeterio:

„Já jedu taky! Pojedu s Mirek do Chucuya, doprovodit ho. Je to můj kamarád!“

Náčelník se lehounce usmál, spíše jen očima než tváří. Také tatík José zvedl oči:

„Máme jen jednoho koně, chlapče.“

„Tak půjdu pěšky! Já umím chodit a mohu jít třeba tři nebo i čtyři dny!“

„Nechoď, Emeterio, je to daleko,“ dokázal ze sebe vypravit Mirek, jemuž se sevřelo hrdlo nad důkazem kamarádské lásky indiánského chlapce.

„Půjdu, Mirek, jsi můj kamarád! Nikdy jsem neměl kamaráda, jako jsi ty!“

Snad by se byli ze samé lásky pohádali. Problém rozřešila maminka Rosa:

„Emeterio, řekni si kmotře Mercedes, snad ti půjčí na těch pár dní svého koníka!“ Rázem byl klid a oba chlapci se styděli, že na tak prosté řešení nepřišli sami. Kmotra Mercedes je přece zlato, vždycky jim připravila nějakou maličkost k olíznutí. Má Emeteria ráda, protože se prý podobá Jejímu chlapci, který jí před lety umřel. Hned se k ní rozběhli. Kmotra se divila, proč Mirek odchází, a říkala, že tu mohl ještě zůstat. Koníka slíbila půjčit a Emeterio byl v sedmém nebi, že bude moci jet také.

V určený den vstávali všichni ještě za tmy. Maminka Rosa vařila snídani a připravovala, poutníkům jídlo na cestu. Emeterio šel pro koně a tatík José se vydal pro pořádnou náruč vojtěšky, aby se koníci mohli před dlouhou cestou posilnit. Obě malé děti od rána poplakávaly, že Mirek odjíždí. Mirek sám seděl před chaloupkou na balvanu a díval se na svítání nad údolím. Obloha rychle světlala, v korunách eukalyptů se ozývali ptáci a hvězdy bledly. Poslední den u Indiánů, kteří ho přijali jako svého. Mirek si v duchu říkal, že kdyby byl sirotkem a nečekal na něho táta, že by asi u nich zůstal. Dosud se nesetkal s tak dobrými a srdečnými lidmi. Žádná civilizace na světě, žádná technika, byť i atomová, nenahradí přátelství hodných lidí.

Loučení bylo pochopitelně smutné, a tak byli nakonec všichni rádi, že je odbyto. Obě malé děti šly s nimi až na kraj vesnice a ještě dlouho malé karavaně mávaly. Naši tři jezdci jeli po indiánském způsobu v řadě za sebou, tatínek José napřed, za ním Mirek a průvod uzavíral Emeterio. Cestování bylo velice příjemné. Sluníčko vyhlédlo nad hradbou hor, ranní vzduch byl svěže chladný, takže oba Indiáni zůstávali zahaleni ve svá ponča a Mirkovi bylo v leteckém kožíšku také velmi příjemně. Vždycky toužil po jízdě na koni. Při vyjížďkách s Emeteriem se naučil dobře jezdit, mladé tělo si rychle zvyklo a jízda na koni byla požitkem.

Nalezl velký půvab ve vrzání kůže sedla, vyloženého pohodlně měkkou ovčí kožešinou. V takovém sedle a při správné délce třmenů jízda neunavovala. Všude okolo nich byl klid a ticho, kamenitá úzká stezka se vinula terénem nahoru a dolů, namodralé a nafialovělé hory se tyčily všude okolo nich. Klidný krok koníků je nesl přes rokle a údolí, střídala se stoupání a klesání, z vyvýšených míst se otvíraly překrásné výhledy v křišťálově čistém vzduchu.

Asi dvě hodiny jeli stále k severu, po úbočí hor. Potom se dole pod stezkou otevřelo údolí s potokem a zelenými poli, plochami vojtěšky a řádkovanými políčky majoránky. Mezi tím samoty Murmuntani, dvě skupinky indiánských domků, jedna o čtyřech a druhá o pěti staveních. U jedné z chalup stojící nejblíže u cesty byl přivázán oslík. Ze dveří vyběhly dvě děti, které zůstaly stát s otevřenými pusami, a upřeně se dívaly černýma očkama na jezdce. Stály a ani se nepohnuly, neodpověděly na Mirkovo přátelské zamávání ani na veselé zavolání Emeteriovo.

Kousek za Murmuntani se cesta dělila. Přímo dále vedla do Putre, doprava odbočovala nahoru na náhorní rovinu, kam směřovali i naši jezdci. Odtud začalo dlouhé a příkré stoupání. Stezka se vinula serpentinami neustále vzhůru. Postup malé družiny se citelně zpomalil. Koníci prudčeji odfrkavávali, pohazovali hlavami a bili kopyty do kamení, vytrvale však zdolávali jednu serpentinu za druhou. Zhruba po čtyřech hodinách stoupání otec José zastavil. Byli právě u vrcholku jednoho z výběžků horského svahu.

„Koně odpočívat,“ oznámil José lakonicky svou primitivní Španělštinou a sestoupil s koně. Chlapci ho napodobili.

Mirek byl docela rád, že si může trochu protáhnout nohy, zdřevěnělé dlouhým sezením v sedle, hlavně ztuhlá kolena. Tatínek José uvázal všechny tři koníky k velkému balvanu a pokynul chlapcům:

„Sarchaňani!“ Tolik už Mirek z aymarštiny pochytil, aby věděl, že to znamená pojďme. Všichni tři vykročili do svahu, rozvážně, klidným, nespěchavým tempem zkušených horalů. Tady v horách záleží na rovnoměrném vydávání síly. Proto musí chodec, který chce v této velké výšce někam dojít, nasadit pravidelné, stejnoměrné a vytrvalé tempo chůze, zdánlivě pomalé; tímto tempem však může jít bez velké únavy celou řadu hodin a urazit neuvěřitelné vzdálenosti.

Asi po dvaceti minutách výstup skončil. Dospěli na vrchol výběžku a zastavili se. Celý horský kraj se před nimi rozprostíral jako na dlani. Mirek odhadoval, že od rozcestí vystoupili o dobrých pět set metrů. Podle toho by měli být ve výši asi čtyř tisíc metrů, možná i o něco výše. Páni! Poprvé ve výši čtyř tisíc metrů! To by kluci ze školy koukali, kam se až Mirek dostal!

Tatík José do něho drcnul loktem.

„Mira, podívej se, tamhle dole, to zelené místo, to je Murmantani, tam jsme byli ráno. A támhle vlevo, vidíš? Tam, co jsou ty stromy, to je naše vesnice. Vidíš ji?“

Ano, ty světlé skvrnky, to jsou domečky a ten tmavý pruh, to je eukalyptový háj na severním okraji vesnice! V jasném vzduchu hor, maličko zabarveném lehounkou modravou clonou, bylo všechno překvapivě jasné. Emeterio se přidal:

„Podívej se, Mirek, támhle ta placatá hora dole, vidíš ji? Ta nahnědlá mezi dvěma šedivými! Pod ní jsme pásli lamy. Tam je Tonkolaka. A ta tmavá vpravo, ta trochu vyšší – víš co je pod ní?“

„Tam někde by mohlo být naše letadlo, ne?“ rozpomenul se Mirek.

„Ano, právě tam jsem tě tehdy našel.“

Otec José se vmísil do debaty:

„Tam, co letadlo, žádná voda. Emeterio přišel, dobrá! Emeterio nepřišel, Mirek mrtvý. Moc špatné místo!“

Až se Mírek otřásl, Trochu chladným větrem, který zde nahoře foukal, trochu pomyšlením, že nebýt Emeteria a raket, byl by tam dole u letadla třetí mrtvý a táta by byl na světě sám. To nebyla vůbec legrace!

Tatík José, jako by tušil, co se v chlapci děje, vstal a přetrhl nit jeho myšlenek.

„Tengo hambre. Mank‘ aňani. Mám hlad, pojďte jíst.“ Tím se v Mirkovi probudila zdravá klukovská podstata a najednou zjistil, že vlastně má už dlouho hlad jako vlk. Vrátili se tedy ke koním a vybalili, co jim maminka Rosa připravila. Zjistili, že s sebou mají brašnu vařených bramborů a hlíz oky13, nádobku s rozdělaným kořením achí a v hadříčku trochu soli. Opravdové indiánské jídlo na cestu!

Brambory vypadaly velice pěkně, maminka jim namíchala barevné, žluté, červenofialové a černé. Mají sice úplně stejnou chuť, barevně však vyhlížejí velice lákavě. Mirek si vzpomněl, jak se divil, když tyhle barevné brambory viděl poprvé. Napřed k nim měl nedůvěru, protože byl z domova zvyklý jen na brambory žluté a bělavé, pak si ale uvědomil, co se učil ve škole, že totiž je v horské oblasti Jižní Ameriky, kde jsou brambory domovem a odkud se teprve rozšířily do celého světa. Postupně si zvykl, že mu stejně jako Indiánům nahradily chléb. Dokonce zjistil, že ty horské, indiánské brambory nejsou sice tak velké, jako byly ty doma v Čechách, že však jsou o hodně chutnější.

Po jídle se vydali na další cestu. Asi za půl hodiny dojeli k nevelkému potůčku, jehož vodou uhasili žízeň a napojili koníky. Jejich cesta neustále stoupala. Pozdě odpoledne se dostali do pásma mlhy, tak husté, že viděli sotva na patnáct metrů kupředu. Jízda touto mlhou působila značně tísnivě, aspoň Mirek si připadal jako v jiném světě; příliš si zvykl na daleké obzory a v mlze si připadal jako uvězněný a stísněný v maličkém prostoru.

Když už se mu jízda v husté mlze přestala vůbec zamlouvat, zafoukal pojednou větřík, mlha se roztrhla na obrovské cáry, a jezdci z ní byli najednou venku. Mirkovi se zdálo, že výš už ani být nemohou. Přes zbytky mlhy bylo vidět daleko k západu, až tam, kde za posledním pásmem rozeklaných hor se rozprostíralo něco šedomodrého. Mirek na to dlouho hleděl a pak se zeptal:

„Papá José, to šedomodré tam úplně vzadu, za horami, je to moře?“

Tatínek José se v sedle zavrtěl:

„Nevím, synku, mohlo by to být. Já tam nikdy nebyl a moře jsem neviděl, neznám. Říkají, moře je moc vody, není vidět druhý břeh. Říkají, že chutná jako sůl. Nevím, neznám!“

Mirkovi to bylo nejdřív dost divné. Moře není daleko, aspoň ne tak daleko, aby tam nebylo možno dojet na koni. Já bych to nevydržel, abych si tam nezajel, říkal si v duchu a hněval se trochu nad lhostejností Indiánů k neznámému světu. On chtěl vždycky všechno důkladně poznat a prozkoumat, všemu by rád přisel na kloub. Co se mu jen táta nasmál pro ta jeho věčná proč. Strejda Franta se na něho už skoro hněval, protože nebyl na jeho záplavy otázek tak zvyklý a nebyl zdaleka tak trpělivý jako táta.

Ale pak si Mirek uvědomil, proč ten malý zájem o cestu k moři. Slyšel přece tolikrát, a nakonec i viděl a poznal z vlastní zkušenosti, že voda je jen na svazích And. Mezi mořským břehem a Andami je asi sto kilometrů úplně bezvodé pustiny. Tudy by bylo nesmírně obtížné projet koňmo, protože by nebylo možné nést s sebou dostatečnou zásobu vody.

K večeru naši přátelé dospěli na vrchol průsmyku Portezuelo de Chapiquiňa. Zde žijí dvě indiánské rodiny, které pasou v okolí průsmyku na sporé trávě své lamy a současně poskytují skromné služby a přístřeší pocestným. Průsmykem projíždějí karabiniéři i správní orgány, takže se tu dá počítat s jakýmsi cestovním ruchem.

Pro poutníky a hosty zde mají prázdný kamenný domeček, stejný jako ostatní domky v horách. Naši pocestní v něm strávili zimavou noc, protože v této výšce14 klesá v noci teplota hluboko pod nulu. Byli rádi, že se aspoň večer ohřáli u ohně v jedné z obydlených chýší. Hostitelé jim nabídli horkou polévku, která přišla všem velice vhod. Tatínek José nabídl za polévku trochu hlíz oky, které obyvatelé průsmyku velmi uvítali.

KAPITOLA XII

Mirka bolelo ráno celé tělo z předchozí celodenní jízdy na koní, byl promrzlý a malátný. Citelný nedostatek kyslíku v této nadmořské výšce vyvolává proslulou horskou nemoc, zvanou puna, jež se může projevit tak vážně, že nezbude, než se odtud co nejrychleji vrátit do nižších poloh. Tato nemoc se projevuje zvracením, krvácením z nosu a úst a nadměrnou únavou. Může ji dostat každý: fyzicky zdatný stejně jako ten nejslabší, to závisí na tom, jak se jeho organismus dovede s novým prostředím vypořádat.

Pohostinní Indiáni uvařili silnou černou kávu a po snídani nabídli vlněný váček s kokou. Protože se mluvilo vesměs aymarsky, viděl Mirek jenom, že jim hostitelé nabídli vlněnou brašničku s jakýmsi sušeným, světle zeleným listím. Vedle listí položili šedou tyčinku z jakési hmoty,

„Mirek, to je koka,“ vysvětloval Emeterio.

„Vem si,“ nabídl víc gestem než slovy jeden z Indiánů. Mirek zaváhal. Koka, z toho se přece dělá kokain! Četl toho o narkomanech plno, slyšel o marihuaně, o morfinistech a kokainistech, propadlých úplně své vášni. On ne, on kokainistou nebude!

Emeterio se zasmál, vzal si hrstičku kokových listů, stejně tak tatínek José, ulámali pozorně tvrdé konečky lístků a strčili je do úst. Pak si každý z nich ukousl kousek z oné šedé tyčinky. Co teď? Mám? Nemám? Mirek nevěděl co dělat. Hostitel opakoval svůj zvací posunek a přátelsky vycenil bílé zuby. Když Mirek stále ještě váhal, zahovořil k Emeteriovi přívalem rychlé aymarštiny.

„Mirek, on říká, že si máš také vzít, že pak budeš silný.

Já myslím také, vem sil My doma žvýkáme málo, ale kdo jde nahoru, prý musí Žvýkat koku, aby ho nenapadli duchové horské nemocí, puny.“

„Já nechci kokain!“ vyhrkl Mirek.

„Vem si, to nic nedělá, to není kokain. Učitel nám říkal, že se koka občas žvýkat může. Když se pak dost jí a spí, nic se nemůže stát. Koka škodí jen těm, kdo žvýkají stále, těžce pracují a málo jedí. Když si trochu vezmeš, bude ti dobře a pěkně se ti pojede.“

Mirek se konečně odhodlal, vzal si asi deset lístků, olámal řapíky, jak to viděl u druhých, a strčil do úst.

„Ještě si vem ljuchu, bez ní koka tak neúčinkuje. Ljuchta je důležitá,“ připomínal Emeterio.

„A co je to?“

„Prý vápno a popel, smíšené se solí nebo cukrem, jak to má kdo rád. Stačí malý kousíček.“

Mírek si tedy kousíček ukousl. Slinami listy provlhčil a začal pomalu žvýkat. Ljuchta mu zavrzala v zubech. Chlapec čekal, co bude, jak bude koka působit.

„Nežvýkej dlouho,“ upozornil Emeterio. „Udělej si z prožvýkaného listí žvanec a strč jazykem mezi zuby a tvář a tam nech ležet. Kdybys snad chtěl koku vyplivnout, vyplivni ji napřed do dlaně a pak teprve ji můžeš zahodit. Koka Je posvátná a nesmí se vyplivnout rovnou na zem, to by se náš hostitel urazil.“

Když Mirek žvýkal asi tak tři minuty – koka chutnala trochu jako zapařené seno, dobrá nebyla ani trošku – začal mu lehce trnout jazyk a pak i dásně. Pocit trnutí se rychle zesiloval, až byl skoro nepříjemný, takže Mirek už uvažoval o vyplivnutí žvýkaného sousta. Ale pak pocit trnutí jazyka a dásní rychle zmizel a zůstala jen chuť starého sena, Mirek tedy svůj žvaneček zasunul mezi tvář a dáseň, jak mu Emeterio radil. Začalo mu být hezky. Tělo ho už nebolelo, bolest byla ta tam, přestalo mu být zima, cítil se lehký jako pták a měl výbornou náladu. Emeterio, který ho sledoval, se usmíval. Tak to je tedy koka!

Je to příjemné, říkal si Mirek, ale nesmím si zvyknout! Každý omamný jed je prý zpočátku příjemný, ale když si člověk zvykne, vysaje ho k smrti.

Sluníčko už vyhlíželo nad východním obzorem, ale na trsech tuhé trávy byla ještě jinovatka. Emeterio přivedl koníky, společně je osedlali, rozloučili se s hostiteli a vyrazili na další pouť. Vanul chladný větřík. Z průsmyku stoupali ještě asi půl hodiny a najednou se před nimi rozprostřela široká, mírně zvlněná rovina žlutohnědé barvy, porostlá tu a tam trsy žlutavé, tuhé trávy. Sahala do vzdálenosti asi čtyřiceti-padesáti kilometrů. Tam končila horami, jejichž kuželovité vrcholy svítily bělostnými čepicemi sněhu. Mirkovi rázem svitlo! Tak tady jsou ti bělostní velikáni, jež zahlédl už z letadla!

Přímo před nimi se tyčil bělostný masív, který se zdál být skoro na dosah ruky. Emeterio se zarazil.

„Táto, jak se jmenuje ta hora?“

„Guallatiri, hoši. Dívejte se dobře, z vrcholku se stále kouří.“

A skutečně! Bělostný vrcholek jako by měl přivěšenu bílou vlaječku, větrem protaženou doprava. Mirek viděl poprvé činnou sopku, jistě šest tisíc metrů vysokou…

Za chvíli se objevily vlevo další hory, další bílé kužele. Otec José je nazval pračata a quimsačata, „dvojčata“ a „trojčata“. Byly to vlastně skupinky, jedna s dvěma a druhá s třemi vrcholy. Jejich bílé čepice svítily v slunci, až oči přecházely. Po náhorní rovině se hezky jelo. Nebylo horko, větřík foukal právě tak, jak měl, a koníci čile vyšlapovali. Nízké táhlé hřbety jim nebyly ničím po krutém stoupání předešlého dne a cesty pěkně ubývalo.

Okolo poledne vystoupili na další z nevysokých, táhlých terénních vln. Tentokrát se neotevřel pohled na další hřbet, ale do Široké, otevřené, mělké kotliny žlutozelené barvy, v pozadí uzavřené vysokým hřebenem s bílými skvrnkami sněhu na úbočí. Ze žlutozelené plochy vystupovaly tmavé hromady balvanů, jako by tam zbyly po gigantickém pracovišti obrů.

Mezi hromadami probleskovala zrcátka vodních ploch, Laguna Parinacota.

„Co znamená v aymarštlně Parinacota?“ zeptal se Mirek.

„Kota je jezero,“ odpovídal José. „A parina? Nevím, jak se řekne španělsky. Parina je veliký pták, málo červený.“

„Otec chce říci růžový,“ podotkl Emeterio. „Také nevím, jak se ten pták jmenuje, slyším o něm poprvé.“

„Sí, růžový a má moc dlouhé a slabé nohy a dlouhý ohnutý zobák. Žije právě tady, na laguně. Ta se proto tak jmenuje.“

Podle popisu usuzoval Mirek na plameňáky, nějak se mu to však nezdálo. Plameňáka by si představoval podle toho, co Četl nebo i viděl ve filmu a v televizi, někde v tropických nebo subtropických končinách, kde je stále horko, nebo aspoň teplo. Ale tady? Leda by plameňáci bláznili, aby lezli právě sem! Ostatně to se uvidí, třeba se na ně bude moci podívat.

Sjeli po mírném svahu dolů. Cesta vedla přibližně rovnoběžně s okrajem laguny. Někde mohl být žlutozelený porost vzdálen padesát, jinde sto metrů. Mirek nezapomínal na tajemné ptáky. Napínal zrak, začínal ho bolet krk od stálého „vlevo hleď“ a nikde ani peříčka. Když ho to konečně omrzelo a otočil hlavu zase kupředu, spatřil před sebou na mírném návrší nad lagunou skupinku domků, z níž se tyčil štíhlý, červeně a bíle pruhovaný stožár. To bude asi stanice karabiniérů!

A byla! Za necelou půlhodinku byli u ní. Mezi dvěma domky, krytými vlnitým plechem, visela na drátě zelená tabulka, na níž byly bíle namalovány dvě zkřížené karabiny a pod nimi nápis „Reten de Chucuyo, carabineros de Chile“ (stanice Chucuyo).

Když naši jezdci vjeli mezi domky, vycházelo z jednoho z nich právě několik karabiniérů.

„Olá, muchacho! Hola, chlapče!“ zavolal jeden z nich a Mirek poznal karabiniéra s prýmky z Fachámy.

„Tak jsi dorazil! Jak vidím, přátelé jedou s tebou. Pojď dál!

Compadre,15*) odsedlej koně, přivaž je a dej jim tamhle z toho pytle trochu zrní. Pak přijďte za námi dovnitř, semhle!“

Velká kuchyně retenu16 byla zřejmě jakousi společenskou místností. Kamna, na nichž stálo několik tlakových hrnců (v obyčejných se v této výšce mnoho věcí vůbec neuvaří), vydávala příjemné teplo. Na lavicích a sedačkách posedávalo šest karabiniérů, jen tak po domácku, ve svetrech a rozepnutých blůzách.

„Tady je náš velitel, poručík Yaňez. Poručíku, tohle je ten bílý chlapec z Chapiquiňa, o kterém jsem vám už vyprávěl a o kterém jsme podávali zprávu do Ariky.“

Opálený důstojník, asi dvacetipětiletý, podal Mirkovi ruku.

„Vítám tě u chilských karabiniérů. To víš, že se o tebe postaráme! Naše velitelství schválilo plán desátníka Vergary, abychom tě dopravili do Sajamy. Desátník tě našel, jsi jeho objev, a tak si tě dopraví na místo určení. Ale vypravuj mi, jak to celé bylo!“

Mirek se právě nadechoval, aby zase jednou zopakoval svou historii, když se k poručíkovi naklonil karabiniér v zástěře a něco mu šeptal do ucha.

„Jo, máš pravdu. Hochu, odpusť, že tak spěchám a zapomínám na zásady pohostinství. Máš jistě hlad. Napřed se najíš a pak se bude povídat. Máme dnes naši specialitu, fazole po chilsku.“

Než se Mirek nadál, stála před ním vojenská miska s pořádnou porcí kouřících fazolí, z nichž stoupala kořeněná vůně. Právě vstupoval do dveří tatík José a Emeterio. Zůstali stát u dveří, skromně a bez slova, jak to Indiáni dělají. Poručík sledoval Mirkův pohled.

„Jen jez, tvoji přátelé také dostanou. Olá, pojďte si sednout ke stolu, kuchař vám dá najíst!“

Otec José se trochu ostýchal, ale Emeterio se už hrnul k Mirkovi. V okamžiku už stály před nimi stejné misky s fazolemi a všichni se dali do jídla.

Mirkovi fazole chutnaly a jedl, jen lžíce cvakala o misku.

„Ten má hlad!“ pronesl polohlasem jeden z karabiniérů.

„Najedl jsi se v Chapiquiňa dost?“

Mirek měl právě plnou pusu a tak jen pokýval hlavou. Když spolkl, co měl v puse, obhájil své přátele.

„Najedl a dost, jsou chudí, ale dali mi všechno, co měli.“

Po jídle musel Mirek vyprávět všechno, co zažil od cesty z Československa přes Santiago a Ariku, o ztroskotání letadla a robinzonádě v horském údolí, o pasteveckém životě v Tonkolaka až po příchod sem, do Chucuya. Karabiniéři se nepřestávali divit, co všechno chlapec zažil. Celkově se všichni svorně shodli v názoru, že měl především ohromné štěstí; za druhé chválili jeho rozumnost a statečnost, s níž se dovedl vyrovnat s těžkými okolnostmi za svízelných poměrů, sám, bez rady a pomoci dospělého. Všichni byli znalci života v horách, a proto zvlášť dovedli Mirkovo dobrodružství ocenit.

Ráno chtěl tatík José sedlat koníky. Poručík karabiniérů však rozhodl, že si mají odpočinout. Chlapci tomu rozuměli tak, že odpočívat mají koně a oni že si mohou vyrazit na výzkum. Mirka lákali tajemní velicí růžoví ptáci, zvaní parina. Když se vyptával karabiniérů, zjistil, že parina se jmenuje španělsky flamengo, a zase byl tam, kde před tím, protože to slovo dosud neslyšel a neměl u sebe slovník. Poručík jim dovolil jít na lagunu s ponaučením:

„Kluci, jděte si, ale musíte být do jedenácti zpátky. Procházet se na laguně není právě zábava. Každou noc tu máme v této roční době dvacet až dvacet pět stupňů Celsia pod nulou a laguna zmrzne. Musíte chodit jen po trávě, nešlapejte na led a na černá místa nebo tam, kde stojí voda, i když vidíte, že je tam vody třeba jen dva centimetry. To je bezedné bahno a tam byste zapadli a nikdo by po vás ani nevzdychl.

Ráno je laguna ztuhlá, rozmrzá tak okolo jedenácté, to koukejte být doma. Jděte tuhle tím směrem, k severu, a až se budete vracet, pamatujte si tyhle dvě veliké hromady kamení.

Mezi nimi projdete přímo sem, do Chucuya,“

Dal každému lehkou, asi třímetrovou, pružnou tyč.

„To si vemte pro jistotu s sebou. Držte ji vodorovně v ruce. Kdybyste zapadávali, pomůže vám udržet se na povrchu, a také jí pěkně vždycky napřed ozkuste povrch, když si nebudete jistí, kam musíte šlápnout. Opatrně především! Říká se sice, že blázny hlídá anděl, ale nespoléhejte na to. Ztřeštěnost není odvaha, ale rozvaha je moudrostí. Voják má cenu, když umí myslet a přizpůsobit se podmínkám. Tak si jděte, ale jestli se utopíte, nechci vás už vidět.“

Chlapci seběhli od reténu na břeh laguny a přeskočili proužek zamrzlé vody při břehu. Sluníčko už hřálo, vzduch však byl ještě hodně chladný a na nizoučké žlutozelené trávě byla bohatá jinovatka. Chlapcům se po měkkém povrchu travičky hezky šlo, a tak rázně vykročili, aby se chůzí zahřáli. Povrch laguny jako by se skládal ze žlutozelených ploch slepených dohromady do velkých kusů. Mezi nimi se vinuly po černém bahně stružky a potůčky vody. Žlutozelená tráva byla protkána tu a tam roztomilými, drobnými červenými kvítky na kratičkých stopkách.

Všude bylo živo. Na kratičké trávě ha širokých pásech okrajů laguny se popásala stáda lam. Nad lagunou létala hejna černých ptáků a pod vesničkou Chucuyo se pásla skupinka oslíků. Chlapci směřovali ke středu laguny, až byli dobré dva kilometry od břehu. Po velkých, růžových ptácích ani vidu, ani slechu, marně napínali zrak. Šli vedle sebe mlčky, trochu zklamáni. Ještě mohou jít půl nebo tři čtvrti hodiny, pak se už musí vrátit, aby byli do jedenácti v reténu, jak slíbili. Najednou se Emeterio sehnul.

„Olá, Mirek, podívej se!“ V ruce držel krásně růžové, asi třicet centimetrů dlouhé pero.

„Jsou tady!“ vydechl Mirek. Pero si zastrčil Emeterio za košili a oba Šli mlčky dál.

Před nimi se zatřpytila vodní plocha. To je asi střed laguny. Tady už nebyla chůze tak snadná. Stružky vody se množily a spojovaly v širší ramena, která museli obcházet, nebo na užších místech přeskakovat. Byli tak zabráni do hledání schůdné cesty, že neviděli napravo ani nalevo. Pak jim přišla do cesty široká zátočinka a chlapci se zastavili. Emeterio pátral po možnostech přechodu a Mirek se pomalu rozhlížel kolem sebe. V dálce se zakmitalo něco růžového. Zadíval se upřeně na ono místo.

„Emeterio, Emeterio, támhle jsou!“

Byl už od svého kamaráda natolik indiánsky vychován, že nezavolal, ale spíše jen ostřeji zasyčel. Emeterio zpozorněl, zastavil se a strnutím těla se po indiánsku zeptal: „Kde?“ Mirek ví, jak se mu Emeterio vysmíval, že mluví rukama, že ukazuje na všechno rukou, prstem. Naučil ho, jak Indiáni, kteří se chtějí v přírodě nenápadně pohybovat, ukazují docela jinak, očima, malým pohybem hlavy, našpulením úst, a ne máváním rukama jako semaforem.

Když mu naznačil směr, Emeterio souhlasně přikývl.

„Jdeme, ale pomalu a opatrně!“

Pomaloučku se blížili k okraji volné vody, až se dostali na nějakých padesát metrů k ptákům. Stáli v mělké vodě na tenoučkých nožkách, růžová těla s dlouhými, ladně prohnutými krky a dlouhými, zahnutými zobáky. Tu a tam některý z nich přešlápl, natáhl krk dolů do vody a něco hledal. Ostatní stáli okolo jako růžové sochy. No tohle? Tyto ptáky přece Mirek dobře zná – ze zoologické zahrady! Plameňáci!

No dobrá, plameňáci, ale co dělají tady? Vždycky si myslel, že to jsou subtropičtí nebo tropičtí ptáci, a najednou se s nimi setkává zde, vysoko v horách, kde v noci krutě mrzne. Zdá se, že ten křehký pták je pěkně otužilý, když tady může žít! Mirek stál bez pohnutí a díval se na nádherné ptáky.

Zdálo se, že je plameňáci spatřili! Ztuhli, chvíli stáli nehybně a pak se jako na povel vznesli. V letu složili dlouhé krky, stáhli nohy a nesli se majestátně o kus dál. Pohled na deset velkých letících ptáků byl velkolepý. Chlapci je sledovali pohledem a zjistili, že na druhé straně laguny je celá velká skupina plameňáků, růžový pás neustále se viníci a třpytící v slunci. Takhle vidět celé to velké hejno zblízka! To by bylo něco! Bohužel si museli nechat zajít chuť, protože by museli obejít celou velkou plochu otevřené vody uprostřed laguny a na to jim už nezbýval čas.

Tak jako tak bylo nutné se vrátit. Sluníčko pálilo na lagunu, až chlapcům bylo horko. Už dávno se rozpustila jinovatka na nizoučké trávě, slunce už mokrou trávu usušilo. Povrch laguny značně změkl. Nohy se začínaly bořit a v některých místech při každém kroku čvachtala voda. Chlapci se pustili přímou čarou k určeným velikým hromadám kamení. Za nimi leží Chucuyo a retén. V zápalu honu na plameňáky ani nepozorovali, jak jsou daleko od břehu. Kamenné hromady se jim jevily jako docela maličké. Stejně tak si neuvědomili, že pochodují v obtížném terénu a v nadmořské výšce čtyř tisíc čtyř set metrů. Teď, na zpáteční cestě začali pociťovat únavu, zvláště Mirek, přece jen ještě ne tak docela zvyklý na andské výšky a nedostatek kyslíku. Nohy ztěžkly a boty byly jako z olova. Mirek se musel vysloveně nutit, aby šel, stále šel. Jak povrch měkl, šlo se stále hůř a hůř. Potom se jim postavila do cesty, strouha, o níž by oba chtěli tvrdit až do krve, že ji při cestě tam vůbec neviděli. Nebyla moc široká, něco přes dva metry. Ne moc široká, ale zase dost široká, aby ji nebylo možno jen tak přeskočit, zvláště pak s měkkým, špatným rozběhem a odrazištěm. Pokud mohli vidět, táhla se napříč jejich směru a rozhodně neměli nejmenší chuti ji obcházet. Snad byla ráno užší, snad neměla tolik vody, nebo náhodou k ní přišli na zvlášť úzkém místě, kde ji mohli přeskočit.

Co teď? Čas utíká a nohy bolí. Na velké chození už není chuti. Nouze nutí k zapřažení mozkových buněk, musí něco vymyslet. Položit tyče přes vodu a přejít po nich? Na to jsou tenké a je pochybné, jestli chlapce udrží. To by nešlo, to by bylo příliš riskantní! Až Mirek dostal nápad. Přeskočit o tyči!

To přece byla jedna z jeho oblíbených zábav s kluky na chatě. Přeskakovali takhle o hodně širší potok, tam i zpět. Na tohle tyče stáčí!

Vyložil Emeteriovi, co chce udělat, ukázal mu, jak tyč držet, jak se odrazit a co s tělem při skoku. Pak poodešel od strouhy, krátce se rozběhl, opřel se o tyč a skočil. Hladce dopadl na druhou stranu.

„Emeterio, skoč teď ty!“ Indiánský chlapec váhal. Zřejmě si nevěřil, že by to dokázal hned na poprvé. Mirek se tedy znovu rozběhl a přeskočil zpět.

„Je to moc dobré, Mirek, ale já se bojím, že to nedokážu,“ potvrdil jeho obavy Emeterio.

„Dokážeš to, musíš! Dohromady to nic není,“ dodával mu Mirek odvahu.

„Nic to není pro toho, kdo to umí. Já jsem to ještě nikdy nezkoušel… Ale co, já to zkusím. V nejhorším prostě spadnu do vody. Teplo je až moc a za chvíli budu suchý. Skoč, prosím tě, ještě jednou, já to ještě okouknu.“

Mirek se znovu rozběhl a znovu bezpečně přistál na druhé straně. Vypadalo to jednoduše a snadně.

Emeterio se rozhodl. Rozběhl se, opřel se o tyč, jak to viděl u Mirka, odlepil se od země a skočil. Na začátečnický pokus to bylo dobré, ale skok byl krátký i Emeterio dopadl kousek za polovinu šířky strouhy do vody. Mirek se musel smát, protože Emeterio sebou plácl do vody úplně stejně směšně jako kamarádi na Brdech a stejně jako padal do vody on sám, když se učil skákat. Malý odpich, to začátečníci vždycky dělají!

Indiánský chlapec se také vesele šklebil. Pak náhle zbledl, jeho obličej ztuhl a smích rychle přešel v masku ohromného strachu. Mirka v okamžiku také přešla legrace. Viděl zřetelně, jak Emeterio zapadá do bahnité vody!

„Pomoc, Mirek!“ vykřikl Indián sevřeným hrdlem. Ano, pomoc, ale jak? Bleskurychle mu podal svoji tyč a táhl. Táhl ze všech sil, ale Emeterio se sotva pohnul. Stál po stehna ve vodě a zapadal hlouběji.

„Rychle, Emeterio, polož se, plácni sebou na plocho, roztáhni ruce a klidně lež. Počkej chvilku!“

Mirek se rozběhl, skočil na druhou stranu, zvedl Emeteriovu tyč, která se po nezdařeném přeskoku zvrátila zpět, přehodil ji na druhou stranu a přeskočil za ní.

Teď byl každý okamžik drahý rychle svlékl bundu, navlékl ji na obě tyče a zapnul knoflíky. Pak položil obě tyče přes vodu tak, aby byly asi na půl metru od sebe, kolik stačila rozložená bunda. Ta ležela právě vedle Emeteria.

„Emeterio, zkus se pomalu převalit na tyče a bundu.“

Křeč strachu v Indiánově obličeji povolila, už se zase plně ovládal, když viděl, že se mu kamarád chystá pomoci. Už také nezapadal do vody. Ležel ve vodě na zádech, pomalu a s rozvahou se převalil na břicho, nalehl hrudí na tyče a bundu.

„Teď se chytni rukama tyčí a pomalu se snaž vytáhnout nohy z bahna. Napřed jednu a pak druhou. Drží pevně?“

„Drží, ale snad to půjde,“ hekal námahou Indián. Obličej mu zrudl, ruce se sevřely kolem tyčí. Ty se prohnuly, Emeteriův trup se potopil o několik centimetrů hlouběji do vody. Pak se slabě usmál:

„Už je venku jedna!“

„Polož si ji po délce na tyč a zaklesni se špičkou!“

Mokrá noha se vynořila ze zkalené vody a zaklesla se za tyč. Vytáhnout druhou už nebylo obtížné při tak výhodném rozložení váhy těla. Potom už jen zbývalo posunovat se po tyčích až na pevnou půdu.

Na trávě se Emeterio svlékl, vymáchal si kalhoty a košili plné bahna v čisté vodě, s Mirkovou pomocí pak šaty vyždímal a zase se oblékl. Na laguně bylo dostatečně teplo, aby nenastydl. Sluníčko hřálo tak, že na něm šaty skoro uschly, než došli do reténu. Teď se nehodě už jen smáli, strach už byl za nimi a všechno bylo v pořádku. Teď už tedy vědí, co znamenaly výstrahy karabiniérů. Velitelovy výčitky a přátelské vynadání snesli s vědomím, že si je zasloužili.

KAPITOLA XIII

Koně si odpočinuli, dobře se nakrmili ze zásob karabiniérských mul, a tak bylo možno následujícího dne vyrazit na další cestu, K haší malé karavaně tří jezdců přibyli další dva karabiniéři na mulách, známý desátník a jeden prostý karabiniér. Vyjeli po ránu, sotva vyšlo slunce a trochu ohřálo svými paprsky ledový vzduch. Koníci zdatně vykračovali, chvílemi se dokonce pouštěli do krátkého, drobného klusu, a tak cesta podél žlutozelených břehů laguny rychle ubíhala.

Asi za hodinu dospěli do vesnice Parinacota. Z dálky vypadala velice pěkně, velká skupina domků s doškovými střechami na břehu laguny a s koloniálně barokní věží kostela uprostřed. Už když vjížděli do vsi, bylo chlapcům divné, že se o ně nikdo nezajímá, nikdo se nejde podívat, kdo to jede. To odporuje normální lidské zvědavosti, a zvláště tady, vysoko, v málo zalidněných horách, kde je každý cizinec a každá návštěva ze sousedství vítaným vzrušením. Už byli až u kostela, když se objevilo první indiánské dítě, a zase nikde nikdo.

U kostela slezli s koní a mul, protože karabiniéři soudili, že by měl Mirek vidět místní pamětihodnosti, staré kamenné figury a ornamenty na zdi obklopující kostel. Zatímco kostel obcházeli, objevil se jeden vesničan a mezi domky vykoukla hlava ženy v typickém klobouku. Teď už to bylo tak nápadné, že to Mirek nevydržel, aby se nezeptal karabiniérů, kde jsou lidé z vesnice.

„To máš tak: Tady nahoře se lidé živí pastevectvím a chovem dobytka. Protože tady už hrozně dlouho nepršelo, musí hledat pastvu pro svá stáda kde se dá. Proto jsou rozptýleni se svými stády po náhorní rovině, každý na svou pěst, a do vsi se vracejí jen příležitostně. Až naprší, bude pastvy všude dost a lidé se do vsi vrátí. Teď tu právě žijí jen dvě rodiny, které pasou na laguně v blízkosti vsi. Lamy a ovce jsou pro ně vším, dávají jim vlnu, kůže a maso, z lam a ovcí jsou tady nahoře živi.“

U jednoho domku se povalovala hromada něčeho, co vypadalo jako velké, zelené balvany.

„To je yareta,“ odpověděl na chlapcův dotaz karabiniér.

„To je zdejší palivo, jediné, které tu v okolí je. Ty sis nevšiml, že na stráních před vsí mezi kameny tohle roste?“ Zašli k zeleným balvanům blíže. Vypadaly jako nějaký druh velkého mechu, hustě srostlého a na povrchu jasně zeleného.

„To se odseká od země sekerou a na mulách odveze domů. Doma se balvany rozštípou na menší kousky a nechají vyschnout. Vidíš, odspodu to vypadá spíš na kořínky, dřevnaté a tuhé. No, a když yareta pěkně vyschne, výborně v kamnech hoří. My v reténu jí také topíme. Má dobrou výhřevnost. Tady nahoře se nedá bez kamen žít. Každý večer se v chalupách zatopí, ale k ránu, když už kamna vychladnou, je i v domku pěkná zima. U nás v reténu topíme celou noc.“

Za vsí začala cesta mírně stoupat. Návrší byla úplně pustá a holá, jen asi po půlhodině jízdy, nalezli při cestě dvě na kost vyschlé zdechliny mul. Prý je tam za bouřky zabil blesk a mráz noci a slunce dne je proměnily v dokonale konzervované mumie.

Dál byla cesta nesmírně jednotvárná; jezdci se pomalu přibližovali ke kuželům vyhaslých sopek s bělostnými čepicemi. K obědu na chvíli zastavili, aby trochu pojedli ze studených zásob z reténu a napili se studeného čaje z lahví, které si vezli s sebou. Po krátkém odpočinku pokračovali v cestě, až pozdě odpoledne dorazili do další vesničky, zvané Caquena, jež leží na malé rovince, za níž se už zvedají kužely sopek Payačata.

Situace se zde skoro opakovala; v Parinacota žily dvě rodiny, tady jen jedna. Zdá se, že jedinými stálými obyvateli jsou karabiniéři, kteří mají svou stanici na kraji vesnice, opět pod všudypřítomným zeleným štítem se zkříženými bílými karabinami. Polohu stanice určoval na první pohled štíhlý stožár vysílačky. Zdejší stanice patří k městečku Putre, vzdálenému asi 60 kilometrů, s nímž má jakés takés spojení cestou s trochou dobré vůle sjízdnou pro terénní vozidla, například pro džípy.

Také zde byla výprava přijata se vzornou chilskou pohostinností. Shoda okolností, nebo snad omezený jídelníček karabiniérských stanic způsobily, že se na stole opět objevily znamenité fazole s masem, tak příznačné pro chilskou kuchyni. Karabiniéři se za ně omlouvali, že je to málo sváteční jídlo, Mirkovi se však ještě zdaleka nepřejedly, spíše jim začínal teprve přicházet na chuť, a tak si i zde na nich náramně pochutnal.

Po jídle si šli s karabiniéry sednout na chvíli ven, užít ještě trochu slunečního tepla. Pohraničníci si vyprávěli o svých záležitostech. Za chvíli se stočil hovor na hosty. Mít hosty tady nahoře, to je sváteční den, vzácná příležitost vidět zase jiné tváře, slyšet jiné hlasy, než ty, které znali už tak dlouho, že si už sotva mohli říci něco opravdu nového. Každý z nich znal kamarády do poslední nitky, každý znal život těch druhých do posledního puntíku. Proto jsou vždy hosté tak vítáni. Samozřejmě jako praví Chilané, pozorní hostitelé za všech okolností, neuháněli své hosty o novinky ze světa hned, jakmile položili lžíce a vypili poslední doušek čaje. Mluvili chvíli o všem možném, ale pak bylo vidět, s jakou chutí se dali do zpovídání hostů.

Samozřejmě, že nejvíc musel povídat zase Mirek a znovu vyprávět se všemi podrobnostmi své velké dobrodružství. Rázem bylo okolo něho ticho. Každý v duchu prožíval všechna dobrodružství s ním; když skončil své vyprávění, začala velká debata. Každý měl k událostem své připomínky a názory, každý se vžíval do Mirkovy situace po svém. Sluníčko už zapadlo a na náhorní rovinu se snášel soumrak a chlad. Před reténem se však vášnivě diskutovalo a zapomínalo na čas, takže shromáždění zahnala dovnitř teprve zima a tma.

Uvnitř reténu si zavolal velitel do své místnosti Mirka a s ním i desátníka z Chucuya.

„Musíme se dohodnout, jak tě dopravíme na druhou stranu. Jak jsi to říkal o časovém rozvrhu?“

Mirek v duchu chvilku počítal dny.

„Táta by mohl být už dnes na bolivijské straně, v té Sajamě. Chtěl bych tedy odjet tak brzy, jak je to možné. Nechci vás tady obtěžovat.“

„Nás neobtěžuješ. My jsme rádi, že ti můžeme pomoci a. o kus jídla a kus místa na vyspání tady u nás není nouze. Já myslím, abys tu zítra ještě zůstal. Víme už několik dní, Že máš přijít – z rádia, ale nevěděli jsme přesně, kdy to bude. Musíme se spojit s bolivijskými kolegy, snad už také o tobě vědí, a domluvit se o cestě do Sajamy. Není to daleko, asi třicet kilometrů.“

„To bychom mohli za den dobře zvládnout,“ vmísil se Mirek nedočkavě.

„To mohli, máš pravdu, ale, napřed musíme uvědomit bolivijské karabiniéry. Žijeme sice s nimi v kamarádském duchu, čert však nikdy nespí a pohraniční incident vznikne dřív, než se nadáš. Poslední dobou jsou z druhé strany dost ostří na pašeráky a tak musí být jasno. Zítra zajedeme na hranici a budeme se hledět dostat s Bolivijci do styku.“

„Prosím vás, pane poručíka, mohl bych jet s vámi?“ zaprosil Mirek.

„Že se na koni udržíš, to vím, ale umíš opravdu jezdit v neschůdném terénu?“

„Samozřejmě,“ nafoukl se trochu Mirek.

„Dobrá, tak ráno pojedeš s námi. Budeš však muset jet na naší mule, aby si tvůj koník odpočinul.“

Mirek by radostí vyskočil do stropu a slíbil všechno na světě, Jen aby mohl jet na hranici, na patrolu s karabiniéry.

Ráno po snídani osedlal muly a vyrazili. karabiniér-kuchař dal každému po balíčku se studeným jídlem a po polní lahvi s čajem. Směřovali napřed přímo na východ, pak po projetí nízkého sedla mezi dvěma vrchy uhnuli na jihovýchod.

„Tady někde je už hranice. Podle našich instrukcí a mapy by měla jít právě od vrcholu téhle hory,“ a poručík se rozmáchl doleva, „tamhle k té hoře,“ rozmáchl se doprava.

„To tu nemáte hraniční čáru, mezníky a podobně?“ ptal se Mirek udiveně.

„Ty jsi se zbláznil,“ chechtali se karabiniéři. „Kdo by to tu vyměřoval? Nám i Bolivijcům stačí vědět, kde hranice přibližně je. Sto – dvě stě metrů nebo i půl kilometru nic neznamená a myslím si, že by se ani k vůli kilometru tady nikdo nezbláznil. Tady se toho moc neděje a hlídat hranice stovkami mužů k vůli třem či pěti podloudníkům za týden, to by od nás ani nikdo nechtěl. Tady se to tak přísně nebere. Podívej se, teď bychom tak asi mohli být na hranici a řekněme, že po téhle pašerácké stezičce právě přecházíme na druhou stranu. Do Sajamy by odtud bylo asi tak dvacet kilometrů. No, řekni, není tu krásný klid?“

Prásk!!!

Sotva stačil doříci poslední slovo, zaznělo zahvízdnutí, něco kovově cvrnklo, ozvala se ostrá rána z kulovnice, která se mohutně rozlehla mezi horami. Za ní hned druhá a na stezce před poručíkem vyskočil obláček prachu.

„K zemi, s mul dolů!“ Karabiniéři uháněli za balvany. Tam stáhli mulám uzdy a vycvičené muly si lehly.

Mirkovi se rozbušilo srdce vzrušením tak, že neměl čas myslet na nějaké nebezpečí. To se mu ještě nestalo, aby po něm někdo střílel! To je jako ve filmu!

Popadl mulu za uzdu a už byl za velikými balvany, Emeterio za ním. Mirek strčil uzdu své muly Eraeteriovi a opatrně vystrčil hlavu do štěrbiny mezi balvany. Nikde ani živáčka! Karabiniéři zmizeli jako kouzlem a všude byl klid a mír, ticho a jasno, jako by tu nikdy nikdo po nikom nestřílel. Marně vyhlížel směrem, odkud výstřel padl, ani tam se nic nehnulo.

Zezadu se připlazil poručík:

„Sakra, co se děje? Kdo to blbne? Tady není Divoký západ! Vidíš něco?“ a soukal se do štěrbiny vedle Mirka.

„To byla kulovnice, puška! My tady nosíme revolvery a zatím jsme je ještě nikdy nepotřebovali,“ vytahoval z pouzdra kolt ráže 38. Jen to dořekl a zase „prásk“ a odražená kulka zaskučela nad balvany. Tenhle zvuk znal Mirek z filmů. Vždycky mu při něm bylo tak nějak méně příjemně, ale nikdy si nepomyslel, jak pěkně může běhat mráz po zádech, když kulka neskučí na plátně v temnotě kina, ale přímo „opravdicky“ někde nad hlavou. Mimoděk se skrčil a snažil se udělat co nejmenší.

„Budete také střílet?“ zeptal se trochu roztřeseně poručíka.

„Nemám nač, zatím,“ zabručel důstojník, ale připravil si zbraň do rozsedliny. A zase prásk, prásk, ale v jiné tónině a o kousek vedle.

„Bůh milej ví, nač ti kluci střílejí. To byl náš kolt,“ meditoval zamyšleně poručík, jako by nešlo o nic jiného než o střílení „bábrlat“ z praku. A zase prásk z kulovnice z druhé strany. Mirkovi už začínalo být úzko. Co teď? To vypadá, že se do Bolívie vůbec nedostane. Co táta? Třeba je Chile s Bolívií v nějakém konfliktu a karabiniéři to ještě nevědí.

Poručík jen ležel ve štěrbině, revolver připravený k ráně.

„Pane poručíku, co se děje?“

„Zatím nevím, ale počkej, zkusím ještě tohle. Třeba to bude… no, jo, asi to bude tak, to jsem mohl vědět…“ vedl roztržitě trochu zmatenou samomluvu důstojník a šmátral po kapsách. Konečně nalezl, co hledal, vstrčil do úst kovovou píšťalku a zapískal ostře čtyři protažené tóny. Z druhé strany se ozvaly ještě dvě rány z pušky a pak – také píšťalka, ale jinak – jeden dlouhý tón a tři krátké.

„Potomci!“ ulevil si poručík a vstal. Za sousedními balvany se vynořili další dva karabiniéři Mirkova doprovodu.

„Vždyť se střílí, schovejte se!“ vykřikl Mirek.

„Jo, Pánubohu do oken, pitomci,“ ucedil poručík a klidně si oprašoval uniformu.

„To jsou vtipy!“ bublal. Mirek se podíval na oba karabiniéry. Co to? Oba se cenili smíchy od ucha k uchu. Co se to děje?

„No, to ti připravili kolegové z Bolívie pěkně slavnostní přivítání s ohňostrojem. Tak abys věděl, tohle byl jen žertík na uvítanou. Bolivijští karabiniéři nás viděli a tak si po nás z legrace bouchli. Opatrně, aby se nám nic nestalo. To se tu občas dělá, opravdu z legrace. Posledně si z nich, myslím, udělali legraci naši, a tak oni nám dneska oplácejí. No, překvapení se jim dokonale povedlo!“ smál se také velitel.

Tedy „kanadské“ žertíky na hranicích. Žerty ukazující zajímavým způsobem kamarádský poměr pohraničníků obou stran. Mirkovi spadl kámen ze srdce, až to bouchlo! Tak tedy přece jen bude cesta do Bolívie volná! Už v něm byla věru malá dušička. Přestřelka, z níž měl takový strach, se ukázala být velkým dobrodružstvím! Zkusil, co to je, když se po někom střílí; ze své zkušenosti mohl potvrdit, že to nic hezkého není! Ve filmu to vždycky vypadalo líp a méně nebezpečně. Rázem se mu vrátila dobrá nálada a vylezl ze štěrbiny. Nad balvany se též objevila hlava Emeteriova, který se rozhlížel hrozně udiveně.

„Co se stalo, Mirek?“ volal.

„Celkem nic, to byla jen legrace!“ odpovídal Mirek. Emeterio se však přes všechno ujišťování tvářil, jako by měl podstatně jiné názory na žertování. To je hrůza s těmi bílými! Člověk nikdy neví, na čem s nimi je! Indián jim sotva kdy porozumí.

Na bolivijské straně se objevily dvě postavy v khaki, zmizely za skálou, znovu se vynořily s mulami na uzdách a sestupovaly k naší skupince. Dva opálení chlapíci tmavých obličejů, se širokými úsměvy. Když se všichni setkali, nastalo velké poplácávání po zádech a objímání, jako by se neviděli alespoň pět let, za živého povídání a pokřikování. Bolivijci měli radost, jak chilské kolegy překvapili, a chilští rozhodně žert nezkazili. Jen poručík se zřejmě maličko hněval na drsný humor bolivijských kolegů, kteří ho přinutili – byť i jen ze žertu, aby zalehl mezi balvany. Na druhé straně zase nutno říci, že pohraniční přestřelka – i když dosti vzácná – není ničím nemožným tam, kde je podloudnictví považováno za počestné a řádné zaměstnání. Přestřelky mají obvykle za účel přinutit přistižené podloudníky, aby se dali zajmout, protože přece jen aspoň nějaká ostraha hranic musí být, zvláště když Indiáni hranice vůbec neberou vážně. Z podobných maličkostí diplomatický incident sotva vznikne, nebo alespoň dosud nevznikl.

Když první vlna veselí opadla, začalo jednání. Bolivijci sice dosud žádnou zprávu nedostali, nebyli však proti tomu, aby byl Mirek dopraven do Sajamy. Chilané zase byli docela rádi, že nemusejí bolivijské pohraničníky hledat v rozlehlém území, a tak bylo za chvíli všechno hladce dojednáno. Dohodli se, že chilští pohraničníci převedou Mirka zítra na bolivijské území na stanici karabiniérů, a tam ho předají Bolivijcům do opatrování. Otec José a Emeterio dostali povolení doprovodit svého přítele až do Sajamy. O toto povolení se nejvíce zasloužil Emeterio, který odhodlaně bojoval za každý okamžik navíc se svým bílým kamarádem. I bolivijským karabiniérům se jeho rezolutnost a oddanost k příteli zalíbila, takže neměli námitek.

Večer se všichni obyvatelé pohraniční stanice shromáždili v kuchyni okolo teplých kamen k besedě. Vyprávěly se nejrůznější příhody, mnohé z nich velice zajímavé a napínavé. Jindy by Mirek lapal každé slovo, dnes však nebyl ve své kůži. Musel stále myslet na tátu, jestli už je v Sajamě, nebo jestli teprve přijede, jestli dostal jeho zprávu a vůbec, co je s ním, zda je zdráv. Moc se na setkání s tátou těšil, vždyť se už takovou dobu neviděli. Na druhé straně mu bylo zase smutno, že bude muset opustit své přátele Indiány, s nimiž se za ten čas velice sžil a spřátelil. Nerad se bude loučit i s veselými karabiniéry, kteří na něj byli tak hodní a tolik mu pomohli. Marně ho Emeterio upozorňoval na nejzajímavější historky, jeho kamarád byl duchem nepřítomen.

KAPITOLA XIV

Mirek se probudil s myšlenkou: „Dnes odcházím z Chile!“ a dobrá nálada byla na chvíli ztracena, do té doby, než mu na mysl přišla druhá myšlenka: „Dnes konečně zase uvidím tátu!“ Výsledkem byl neurčitý pocit radosti smíšené s bolestí. Těšil se na tátu a zároveň se bál okamžiku loučení s Emeteriem. Také indiánský chlapec skoro nepromluvil a jeho černé oči hleděly smutně. Pro něho to bylo horší! Najednou, z ničeho nic mu doslovně s nebe spadl kamarád, s nímž si rozumí jako dosud s nikým. Mezi oběma chlapci vzniklo upřímné a srdečné přátelství, z jakého se vyvíjí obvykle přátelství pro celý život, krásné přátelství mužů, silnější než jakékoliv jiné pouto na světě.

Chmurné myšlenky nedaly pokoj ani po snídani. Naposledy sedlám s Emeteriem koně… Naposledy pojedu s Mirkem… Budu zase mít tátu, ale nebudu už mít Emeteria… Zase budu pást ovce v Tonkolaka, ale sám…

Rozloučili se s vlídnými karabiniéry, kteří zůstávali na stanici. Radista Mirkovi slíbil, že v nejbližším hlášení podá do Ariky zprávu, že už je na bolivijské straně. Kuchař vyběhl ještě s balíčky jídla pro všechny, aby měli na cestu do Sajamy. Naposledy si stiskl ruku s poručíkem a pak vyjeli. Malou jezdeckou četu tvořili dva karabiniéři z Chucuya, desátník z Caqueny, oba chlapci, a průvod uzavíral zasmušilý tatík José. Mračil se na celý svět Jako bouře. Dobře věděl, co se děje v obou chlapcích. Už dávno pozoroval jejich oddané přátelství a indiánská láska k dětem způsobila, že ho rozloučení obou chlapců bolelo víc, než by si ten, kdo nezná Indiány podrobněji, pomyslel. K tomu ještě byl smutný sám za sebe, protože si bílého chlapce i on velice oblíbil, jako by byl jeho.

Jeli pomalu, a přece cesta ubíhala dost rychle. Na chvíli se zastavili na místě včerejší „přestřelky“, kde chlapci celou příhodu se vší barvitostí vyprávěli tatíku Joséovi a jednomu z karabiniérů, který včera s nimi nebyl. Karabiniér se smál, až slzel, Indián José se však ani neusmál. Nechápal, co je na tom veselého, když lidé po sobě střílejí, i když ne s úmyslem zabíjet. Málo smyslu pro humor? Ne tak docela, spíše bychom řekli, že nedostatek smyslu pro humor tohoto druhu a dostatek smyslu pro humor přijatelnější.

Sedlem pod zasněženými velikány proklouzla skupinka jezdců do velice širokého, nehlubokého údolí, jež se otvíralo k východu. Táž krajina jako na chilské straně, stejně takřka bez vegetace, jen s trsy a chomáči tuhé trávy, ale stejně krásná ve své majestátnosti velehor. Bílé kužely sopek zůstávaly pomalu za nimi. Asi za hodinu vyjeli na táhlý hřbet, odkud se jim otevřel široký rozhled na mírně zvlněnou bolivijskou náhorní rovinu, tzv. altiplano. Tam vzadu, trochu na jihovýchod, za příštím nevysokým hřebenem leží Sajama. Ještě tři čtyři hodiny jízdy a budou na místě.

Po prašné, vyschlé cestě, ozdobené pěknou „roletou“, pravidelně zvlněným povrchem působením větru náhorní roviny, uháněl v té době terénní rychlý automobil typu Landrower. Zanechával za sebou dlouhou vlajku zvířeného prachu, který značil jeho cestu. Jel neustále pravidelnou rychlostí, mezi sedmdesáti a sedmdesáti pěti kilometry, protože při této rychlosti lze po zvlněném povrchu „rolety“ jet bez větších otřesů. Za volantem seděl vysoký, tmavovlasý dlouhán, asi pětačtyřicetiletý, vedle něho menší muž černých vlasů a tmavé pleti, o něco mladší, zřejmě Bolivijec. Asi před dvěma hodinami projeli městečko Corque a před malou chvílí nechali za sebou Turco. Před svítáním vyjeli z La Pazu, v městě Oruro nabrali novou zásobu pohonných hmot, najedli se a znovu vyrazili na cestu.

„Jak to může být ještě daleko do Sajamy?“ vyptával se dlouhán.

„Podle mapy by to mohlo být tak sto, sto dvacet kilometrů. Jak znáš naše mapy, může to být o deset patnáct více nebo méně. Já jsem tu ještě nikdy nebyl, neznám to tady, ale tohle je jediná silnice, která tady široko daleko existuje. Tak jeď klidně dál, až se o Sajamu zarazíme.“

„To bych rád věděl, jestli tam už Mirek je.“

„Co by nebyl, bude tam, nebo tam na něho nejvýš den dva počkáme. Já myslím, že tam už je.“

„Proč myslíš? Víš, že jsme do Skobolu dostali zprávu teprve předevčírem. Bůhví, kde se potloukala a zdržela.“

„Podívej se, tvůj chlapec to má jednodušší. Není asi od hranice daleko, někde na chilské straně a do Sajamy bude mít nejvýš tři čtyři dny cesty. Jestliže umluvili to datum, dnešek, tak ho může zdržet jen něco nepředvídaného, a to o den, nejvýš o dva.“

„Myslíš?“ zamyšleně odpovídal dlouhán,

„Ukaž ten telegram.“ Dlouhán sáhl do kapsy a podal mu papír. Jeho tmavý společník ho rozbalil:

SKOBOL JAN STARÝ LA PAZ BOLIVIA VAS SYN V CHILE CHAPIQUINA ZACHRÁNĚN PO HAVÁRII LETADLA ZDRAV PŘIJEDE SAJAMA 28 LISTOPAD PŘIJEĎTE SAJAMA. KONSULAT BOLIVIE ARICA.

„Kde je Chapiquina, to nevím, ale nemůže to být víc než. třicet čtyřicet kilometrů od hranic, asi šedesát až sedmdesát kilometrů od Sajamy. Asi ho přivezou karabiniéři, kdo jiný. Juan, brzy budeš kluka zase mít.“

„No, vždyť jsem se na něho načekal! Víš, Miguel, to není legrace nevědět, kde je tvůj jediný syn, když máš na světě jen jeho a bratra. Myslel jsem, že už bude dávno v La Pazu, protože mi bratr psal, že ho vypravil před dvěma měsíci. Čas utíká a po chlapci ani stopy. To je moc zlé nevědět, co se stalo. Myslím, že ještě horší než vědět třeba to nejhorší, ale aspoň vědět. Takhle máš spoustu všelijakých myšlenek, co se mohlo a nemohlo stát, co s ním je nebo může být.“

„Já jsem rád, že jsi nevěděl nic!“ smál se Bolivijec, až mu bělostné zuby v tmavém obličeji zablýskaly. „Kdybys věděl, že je na chilské straně, nikdo na světě by tě neudržel v La Pazu a v dílně. Kdybychom tě přikovali k mašině, tak utečeš i s ní, nebo utrhneš ten nejsilnější řetěz. Takhle jsi aspoň musel sedět na místě a čekat na zprávu, protože nikdo nic nevěděl a netušil!“

„Ono se ti řekne, čekat, čekat a stále čekat! Krev není voda a já mám svého kluka hrozně rád. Člověče, když to na mě přišlo, hlavně v noci, já ne a ne usnout, ležel jsem na posteli a koukal do stropu třebas až do rána.“

„Čekat – to se musí také umět. Vy, Češi, to neumíte a myslím, že i všichni nebo skoro všichni Evropané to neumějí také. Neznám moc cizinců, abych to mohl posoudit. Čekat umíme my, Indiáni. Podívej se jen, kolikrát jsme viděli u silnic čekat Indiány na nějakou dopravu. Sedne si na svá zavazadla nebo vedle nich a čeká. Málokdy se sám snaží zastavit nějaké to auto. Čeká, až mu někdo sám zastaví. Čeká třeba celý den, dva, nebo tři dny a nikdy není netrpělivý a nepospíchá. Proč? Věříme, že spěchem se dají věci jen pokazit. Stará indiánská moudrost říká, že když nevíš, co máš udělat, nedělej radši nic.“

„Vidíš, u nás zase hledíme něco udělat. Je zle, dělej aspoň něco!“

„Co, to se nám někdy zdá vedlejší. Aspoň něco! Teď, když jsem už tady mezi vámi dost dlouho, začínám vás chápat. Začínám věřit, že máte přece jen víc pravdu vy. Radši trochu počkat než něco zkazit. Víš, u nás se říká: To chce klid, ale nikdo se tím prakticky neřídí. Věčně spěcháme, věčně děláme všecko ve shonu a poklusu a co máme ze života? Potěšení? Kdepak! Jen spěch a shon.“

„Člověk si má udělat čas na všechno, především na to, co považuje za důležité. Všechno není důležité, jen něco!“

„My jsme s klukem doma žili také věčně v poklusu. Já ráno do práce, kluk do školy, a viděli jsme se až odpoledne nebo také až večer, když nám do toho něco vlezlo – a to bylo dost často. Na sobotu a neděli jsme jezdili ven, do lesů. Víš, máme asi čtyřicet kilometrů za Prahou v lesích chatu a tam si jezdíme odpočinout. Štípáme dříví, běháme po lese, pozorujeme zvěř a ptáky, čteme hezké knihy a povídáme, si o nich, prostě se snažíme ty dva dny dělat něco jiného, než co děláme celý týden. To jsou naše jediné dny, kdy vlastně nespěcháme a kdy si žijeme po svém, v klidu.“

„Nechceš, já vezmu řízení?“ zeptal se Miguel.

„Vem si to! Já toho už mám opravdu dost. Je to děsně jednotvárné, všude okolo samá poušť, nikde nic zeleného nebo zajímavého.“ Zastavil vůz, vyměnili si místa a vůz znova vyrazil. Kilometr za kilometrem polykal prašnou vzdálenost, kilometr za kilometrem hučel blíž a blíž k Sajamě, k cíli cesty. Otec Jenda, zde Juan, se posadil pohodlně do kouta, opřel se o dvířka a na chvíli zavřel oči. Viděl před sebou malého Mirka, jak ho viděl naposledy na letišti. Jak bude vypadat teď? Určitě bude větší a statnější, snad mu velehory příliš neublížily. Bude určitě silnější, bude to už mladý mužský; když odjížděl, byl to stále ještě jen trochu vytáhlý chlapec.

Vůz jednotvárně hučel, až unaveného tátu ukolébal do spánku. Usínal v nejkrásnější naději, že dnes, zítra, nebo možná pozítří uvidí svého chlapce. Vzpomněl si: „Kdyby věděla máma, co tu vyvádíme, to bychom oba dostali!“

Probudil se, právě když Miguel brzdil na náměstíčku v Sajamě, nebo lépe řečeno probudil se právě proto, že Miguel brzdil. V průčelí náměstíčka, na mírném kopečku stojí překrásný starý kostelík v typickém španělsko-barokním slohu, v rohu je stanice bolivijských karabiniérů. Před stanicí seděl poddůstojník a zvědavě si prohlížel auto. Sem jich mnoho nepřijede, a tak každé znamená určité vyrušení z jednotvárnosti života na pohraniční staničce v ospalém městečku s několika stovkami obyvatel. Tady zná každý každého nejdéle za dva týdny, každý ví o každém všechno, co měl včera k večeři, co má dnes k obědu i co bude mít k obědu zítra. Novinek je málo, poštovní spojení je spíše zbožným přáním a občasnou, velice nepravidelnou skutečností, a tak jediným spojením je služební vysílačka karabiniérů. Každá příležitost k získání novinek je tady dobrá, a proto se poddůstojník rozvážně zvedl a kráčel k autu, důstojně a vážně, jako reprezentant a nositel státní moci v tomhle zapadlém koutě. U auta nedbale pozdravil a zahájil konverzaci: „Pánové někoho hledají? Znám tady každého a všechno. Mohl bych pánům něčím posloužit?“ To byl zdvořilostní společenský úvod. Potom pozval oba automobilisty do stanice, kde pomalu a neobratně zapsal příjezd vozidla, zkontroloval dokumenty, přičemž hlavně srovnal fotografie jejich držitelů s originály před sebou. Proč také všechno číst, když se stačí podívat na obrázky a je to!

Potom už na něm bylo vidět, že by hrozně rád něco udělal. Držel se chvíli statečně, ale pak už nevydržel své napětí a vypálil:

„Pánové přijeli pro chlapce? Un Checoslovaco, Čechoslovák, že?“ a pásl se s zřejmou rozkoší na dychtivém výrazu dlouhána. Konverzace, a napínavá navíc, to je stále ještě největší zábava latinskoamerického venkova. Rádio je hezká věc, člověk se doví hromadu věcí, ale musí u toho mlčet. Nesmí sám mluvit, konverzovat, odporovat, souhlasit, prostě využívat veškerých fint a rozkoší dialogu. S živým člověkem, tváří v tvář a vůbec nejlépe s nějakou tou sklenkou na stole mezi sebou, to je něco jiného než poslouchat někoho z mašinky!

Prvním bodem takového konverzačního umělce je úvod, v němž ukáže své dobré společenské vychování, zdvořilost hodnou kastilských předků – i když tmavý Obličej indiánských rysů toho moc o starošpanělském původu nenapovídá. To znamená, že tu je dobrá vůle konverzovat. Druhým bodem je vzájemné ohledávání, třetím snaha získat od protějšku co nejvíce novinek, ve čtvrtém bodě poslouží sám svými novinkami a zprávami a pátým, závěrečným bodem, Často nejširším, je hodnocení předešlého a diskuse o všem možném, popřípadě i nemožném. Někdy se přehodí bod třetí se čtvrtým, je-li protějšek tak silnou individualitou, že si napřed vynutí poskytnutí novinek a zpráv on, a teprve pak poslouží svými.

V našem případě šlo všechno podle předpisu a Mirkův táta se ochotně rozpovídal. Ano, hledá svého synka.

„Dostal jsem zprávu, že má být v těchto dnech tady, v Sajamě, a tak jsem si pro něho přijel.“ Protože viděl, jak seržant ochotně a dychtivě poslouchá, pověděl mu, co v La Pazu a v Bolívii vůbec dělá. Nakonec se zeptal seržanta, zda o chlapci neví něco bližšího. Možná, že tady už je!

„Není,“ odpověděl lakonicky poddůstojník. Tady se viditelně nafoukl vědomím vlastní důležitosti a převahy. „Musel bych přece vědět, kdyby někdo do města přišel.“ 2a povšimnutí stojí, jak lehce a jakoby ledabyle zdůraznil slovo „město“, aby dal cizinci najevo, že není vesnickým policajtem, ale městským karabiniérem, tedy z té vyšší společenské vrstvy. Potom pokračoval:

„My víme všechno, protože to musíme vědět. To je naše povinnost. Proto vám mohu sdělit, že jsme navázali už včera svými prostředky kontakt s chilskou stranou.“ Že to byly kulky z karabiny, o tom taktně pomlčel.

„Mohu vám proto dále zcela důvěrně sdělit, že váš syn je touto dobou asi již na cestě sem a nepřihodí-li se něco mimořádného, mohli bychom jej přivítat tak za dvě za tři hodiny v našem městě, jak tak odhaduji,“

Dál se se svým proslovem nedostal, protože dlouhý cizinec se najednou na něho vrhl, objal jej, zvedl ze země, zatočil se s ním do kolečka, pak ho postavil zase na zem a poplácával radostně po zádech, div mu nepřelámal žebra a nerozbil lopatky, a přitom cosi provolával neznámou řečí. Blázen! To byla první myšlenka seržantova a hleděl se opatrně dostat z dosahu jeho rukou. Sílu má, to se musí nechat! Ale právě šílenci prý mají obrovskou sílu. Ještě si vzpomněl na to, co někde slyšel vyprávět, že se totiž šílencům nemá odporovat.

Cizinec však zřejmě nemínil mu dál ubližovat, ba ani nechtěl, aby se mu neodporovalo. Popadl pouze seržanta za rameno a táhl ho k vozu:

„Pojďte, seržante, pojedeme mu naproti! Kudy se jede k hranicím?“

Mezitím se karabiniér vzpamatoval a zaujal úřední postoj, „To nejde, do pásma hranic se nemůže jen tak. Budete muset počkat tady ve městě. Nemáte hlad?“ Cizinec to rázně popřel. Když mu však seržant vehementně dokazoval, že se určitě mýlí a že hlad musí mít, dovtípil se konečně Miguel, že poddůstojník vlastně chce, aby ho pozvali někam něco sníst a vypít.

Přes všechnu netrpělivost dlouhého cizince bylo tedy formálně a obřadně vysloveno kýžené pozvání a všichni tři se přestěhovali do jednoho z domků na náměstíčku, kde se vyskytovala jakási hospoda, zvaná hrdě Hotel Andino, Andský hotel. V jeho větší místnosti ulepené z kamení a hlíny stály čtyři jednoduché stolky a u nich pár lavic. Oba škodováci si objednali limonádu, seržant dal přednost nápoji silnějšímu, a proto mu naservírovali pusitunku. Na otázku, co by bylo k dostání k Jídlu, odpověděla indiánská šenkýřka jedním slovem „salmon“, čímž mínila lososí maso v konzervě, jež lze ohřívat, péci a upravovat, jak je libo, nebo je jíst studené, tak jak je. Tato lososí konzerva je snad všudypřítomná a pronásleduje poutníka po všech krámech s potravinami, po všech venkovských hospůdkách i „hotelech“. „S bramborem,“ dodala lakonicky.

Seržant přikývl za všechny tři a stejně lakonicky objednal: „Třikrát!“

Pak seděli, seržant popíjel dál zředěný líh z tropické východní Bolívie, odněkud ze Santa Cruz, a oba cizinci si krátili dobu čekání na jídlo limonádou z bohatě zaprášených lahví, limonádou staršího, uleželého ročníku. Poddůstojník jim sice dokazoval, že mohou pít silnější nápoje, přestože řídí, že se z toho do rána vyspí, oba řidiči však s díky odmítli a zůstali při své limonádě, když předtím pronesli pár slov na svou omluvu, že se seržantem nemohou popíjet. Pili tedy, pak jedli ohřátého lososa s kořením achí a seržant se stále neměl k odchodu.

Mirkův táta byl zato jako na trní. Sedět tady, tlachat a jíst, zatím už mohl být u synka. Aspoň na kraj vesnice kdyby mohli I Sednout si někam u cesty a vyhlížet. Třeba už jedou. Seržant, jako by četl jeho myšlenky, zavolal hlasitě: „Panchito!“ Ve dveřích v pozadí se objevil asi dvanáctiletý indiánský chlapec a vyčkávavě se zarazil.

„Půjdeš na zvonici, vylezeš ke zvonům a tam budeš hlídat. Až uvidíš někoho přicházet od Chile, okamžitě sem přiběhneš ohlásit mi to! Budeš také dávat pozor na to, kolik jich jej kdo to je, prostě chci o nich vědět všechno!“ Indiánský chlapec jednoduše přikývl a dost mrzutě vycházel. Společník Mirkova otce rázem pochopil, oč jde, a zavolal:

„Když je uvidíš dost brzy a přijdeš mi to hned oznámit, dostaneš celých pět pesos.17“ Kluk vyvalil oči nedůvěrou. Za koukání, za pouhé koukání a nicneděláni tolik peněz! S myšlenkou na všechno, co si bude moci koupit, vyběhl radostně ven, aby vylezl na zvonici.

Těch pět pesos, jež potom dostal, byly asi jeho nejsnadněji vydělané peníze v životě, protože neseděl na zvonici pod dvěma starými zvony ani půl hodiny a už se vzadu v údolí objevila karavana šesti jezdců. Chlapec si je chvilku pozorně prohlížel, pak sjel jako lasička ze zvonice a v okamžiku byl v „hotelu“.

„Jedou, je jich šest, tři v uniformách a tři Indiáni. Jsou odtud asi třetinu jedné leguy18. Dostanu těch pět pesos?“ To vše se událo tak rychle, že Mirkův táta neměl ani čas, aby se podivil nad bystrozrakostí toho chlapce. Stačil právě tak vytáhnout z kapsy pět pesos, strčit je umouněnému klukovi do ruky a vyrazil z hotelu sám. Ochotný chlapec vyběhl za ním:

„Tudy, seňor, tudy sem přijedou!“ Ulička mezi domky byla dost široká, skočil tedy do vozu, startér krátce zavrčel, motor zařval a vůz vyskočil kupředu jako na závodech. Dostat se z městečka nebyl problém. Spatřil v dálce v údolí řádku jezdců, kteří vyhlíželi jako mravenečkové. Vyrazil směrem k nim.

Na druhé straně vládl naprostý klid. Řádka jezdců zdolala poslední terénní vlnu a spatřila shluk chalup, z něhož se zvedala bílá zvonice kostela. Sajama! Konečně! Bude tam táta, nebo ne? To byla teď jediná Mirkova myšlenka. Upíral oči na městečko, jako by chtěl na dálku rozeznat, jestli tam táta je. Když byli asi dva kilometry od prvních domků, vyrazil najednou od prvního z nich chvost prachu, který se k nim rychle blížil

„Auto! To bude táta!“ vykřikl Mirek a pobídl svého koníka. Chvost prachu se rychle blížil, auto už bylo dobře vidět. Jelo stále proti nim. Právě v okamžiku, kdy Mirek rozeznával obrysy postavy řidiče za volantem, došlo ke komické katastrofě, jeho koník, právě v tom okamžiku první v řadě jezdců, se lekl neznámého tvora, nebezpečně vypadajícího a ukrutně páchnoucího, z něhož se ozývalo podivné vrčení, vyhodil zadníma nohama a nic netušící Mirek se zvedal ze země, právě když ze dvířek vozu vystupoval milovaný táta!

Skočil k němu a beze slova ho objal a tiskl víc a víc, snad aby se opravdu ujistil, že je to skutečně táta a že se mu to jen nezdá. Když se po chvíli objetí uvolnilo, viděl Mirek, že má táta od očí dolů po tvářích lesklé, mokré stružky. Takové viděl u táty naposledy, když jim umřela máma.

„Ty, kluku sakramentská, tys mi dal zabrat!“ snažil se táta přísně zahuhlat, ale rozzářené oči a úsměv svědčily o tom, že je prostě jen a jen šťasten, tak šťasten, že to nechce dát najevo.

„Jak to, dal zabrat?“ bránil se Mirek se stejným úsměvem. „Co myslíš? To všechno, co jsem zažil, dalo daleko víc zabrat mně než tobě. Ty jsi si seděl v klidu v La Pazu, zatímco já jsem umíral žízní dole v rozsekaném letadle.“

Najednou se oba octli v proudu vyprávění, překotného a velmi úsporného v slovech, kdy každý chtěl říci všechno a neřekl vlastně nic, protože chtěl slyšet od toho druhého, jak to bylo s ním, protože ho to za jímalo mnohem více než vlastní příhody a zážitky.

Jak to trvalo dlouho, nikdo z nich neví. Když se probrali z prvního „transu“, zjistili, že okolo nich mlčky stojí kruh Indiánů a karabiniérů a spokojeně přihlíží setkání. Teď teprve se Mirek probudil:

„Táto, heleď, tohle je Emeterio, můj kamarád, který mí zachránil život, když jsem už skoro umíral.“ Emeterio, o němž byla řeč, z češtiny sice nic nechápal, porozuměl však, když ho cizinec popadl do náručí, až v něm kosti zapraskaly, a tiskl jako předtím Mirka. Pak cizinec promluvil španělsky:

„Tohle ti, Emeterio, nikdy nezapomenu. Zachránil jsi mi chlapce. Má jen mne a já mám jen jeho.“

„To není pravda,“ ohradil se Emeterio vážně. „Má také mne a naši rodinu. My ho máme všichni rádi, jak by byl náš.“

Táta se podíval na Mirka, který horlivě kýval hlavou.

„Ano, tati! Emeterio je jako můj bratr, mám ho rád – skoro jako tebe!“ Tátovi zasvítily oči náhlým nápadem:

„Poslechni, Mirku, tak to mám vlastně dva kluky! To je prima, to jsem chtěl vždycky mít!“

„Ale, táto, vždyť Emeterio se odtud musí vrátit do Chapiquiňi. On je odtamtud a má tam maminku Rosu. To budeme zase jen sami dva.“

„A chtěl bys, abychom byli tři? Třeba by to nějak šlo.“

„Aby ne, tati! Nikdy jsem neměl tak prima kamaráda, jako je Emeterio!“

Indiánský chlapec sledoval český hovor s velikou pozorností ve svých tmavých očích. Zcela jistě nerozuměl, ale svým instinktem, šestým smyslem uhodl mnoho z toho, co bylo řečeno. Některým slovům rozuměl, něco si domyslel, a najednou řekl:

„Já bych chtěl být s Mirkem pořád. Je to můj nejlepší kamarád.“ Mirek vykulil oči údivem nad vnímavostí svého přítele. Táta jen zamrkal a dal povel k návratu do Sajamy. K sobě do vozu pozval desátníka chilských karabiniérů, jehož mulu převzal jeho podřízený. Mirek jel dál na koni ve společnosti Emeteria a tatíka José, který kromě pozdravu dosud nepromluvil a jen pomrkával rozčilením a údivem nad spádem a vývojem věcí.

Když dojeli do Sajamy a vyhledali stanici bolivijských karabiniérů, seděl už táta uvnitř a o čemsi vážně hovořil s velitelem stanice a chilským desátníkem. Tatík José z navyklé skromnosti vůči úřadům a autoritám zůstal venku před stanicí a dovnitř vešel jen Mirek s Emeteriem. Táta právě končil hovor. Vstal a přistoupil vážně k Emeteriovi:

„Podívej se, chlapče, chtěl bys zůstat nějaký čas s Mirkem?“ Emeterio zjevně strnul a vyrazil ze sebe jen: „Sí, seňor!19“

„Co však tvoje rodina? Otec, matka a ostatní? Nebudou tě potřebovat?“

„Máme ještě bratra a sestru,“ vyhrkl sevřeně Emeterio, oči upřeny na Mirkova tátu.

„Tak bys šel s námi do La Pazu? Chtěl bys se učit automechanikem? To ale znamená učení tři roky podle zákona.“

„Šel bych s Mirek všude a učil bych se rád!“ rozhodl se Emeterio.

„Dobrá, pohovořím si s tvým tatínkem,“ končil rozhovor Mirkův otec.

Vyšel na chvíli ven, a když se vrátil, viděli na něm oba chlapci, že je už vše rozhodnuto, že nebudou muset jeden druhého opustit. Mirek se jen zeptal:

„Táto, jsme tedy dva, nebo tři?“

„Tří, zatím a jestli bude Emeterio chtít a bude se dobře učit, může jít s námi i domů, do Čech, na cestu pro něho nějak vyděláme a ušetříme. Zkusíme to?“ a Mirek šťastně odpověděl, ovíjeje ruku kolem krku svého indiánského kamaráda:

„Zkusíme to, viď, Emeterio!“

Kaziranská stezka/ ARUP KUMÁR DATTA

Nosorožec je druhé největší indické zvíře, hned po slonovi. Není nijak krásný. Má tlustou drsnou kůži, mohutné tělo a silné mocné nohy.

Na nose má roh. Není to vlastně pravý roh, nemá tam ani kost, jsou to chlupy spečené do tvrdé hmoty. Pod tím je jen maso, a když se roh zlomí, vyroste na jeho místě jiný. Mnoho lidí věří, že v rohu je skryto léčebné kouzlo, a proto je o rohy nosorožce velký zájem a platí se za ně fantastické částky.

Nosorožec je býložravec. Tráví dlouhé hodiny na otevřených pláních, kde se popásá, nebo v mělkých vodách rybníků či jezírek. Jen málokdy napadá jiné zvíře. A ostatní zvířata ho také nechávají na pokoji, protože jeho obři sílu a hrozivý zjev vzbuzují respekt. I tygři se mu raději klidí z cesly.

Nosorožci nikoho neobtěžují a nikdo neobtěžuje je. Mají jen jednoho nepřítele – a tím je člověk. Pouze člověk zabíjí zvířata nejen pro obživu, ale z lovecké vášně a pro zisk. Zabíjel tak bezostyšně, že některá zvířata přestala vůbec existovat a jiným hrozí nebezpečí vymřeni.

Nastoupila se proto cesia k záchraně zvířat v divoké přírodě. Byly vymezeny obrovské oblastí a prohlášeny za rezervace, jednou takovou rezervací je Kaziranga na jižním břehu velké řeky Brahmaputry v Ásámu. Žijí zde nosorožci, sloni, tygři, vysoká a ještě spousta dalších zvířat.

Přestože všichni, kdo se starají o rezervaci, jsou velíce ostražití, pytláci stále překračují zákon a chytají a zabíjejí zvěř pro zisk.

PYTLÁCI

Noční klid byl narušen zvláštním zvukem. Nějaké zvíře spadlo do pasti a zoufale se snažilo dostat se ven.

Muži, kteří past nalíčili, se skrývali ve skrýši na břehu blízkého jezírka, bhílu. Slyšeli ten zvuk. Jejich vůdce vylezl a zaposlouchal se, aby se ujistil, že chytli to správné zvíře. Obrátil se na své kumpány s krutým úsměškem.

„Máme ho,“ řekl. „Máme nosorožce.“

Byla to tlupa pytláků, kteří řádili v rezervaci Kaziranga v Ásámu. Bylo jich šest, šest silných a tvrdých mužů.

Dobře znali zvyky nosorožců. Drží se stále stejných cest a hromady jejich trusu jsou taky vždy na stejných místech.

Pytláci sledovali pohyby nosorožce po několik dní. Když si byli jisti, vykopali jámu blízko hromady trusu a zakryli ji bambusem, trávou a blátem. Pak si postavili úkryt v bezpečné vzdálenosti a čekali, až se nosorožec chytí.

Úzkostné bručení a frkání jim zvěstovalo, že čekání je u konce. Vydali se zlehka a tichounce vysokou trávou po zvuku. Brumlání se ozývalo stále hlasitěji, jak se přibližovali k díře.

Vůdce tlupy vyštěkl povely a ostatní poslechli. Jeden pytlák nesl pochodně z dutých bambusových klacků, nacpaných hadry namočenými v petroleji. Zabodl je do země kolem pasti a zapálil je.. Zapálené pochodně mohou přilákat stružce rezervace, ale tohle riziko musejí podstoupit.

Nosorožec, který se chytl do pasti, vypadal v mihotajícím se světle mohutně. Znovu a znovu zarýval hlavu do stěny jámy. Pytláci se chechtali bezmocnému úsilí poděšeného zvířete.

Každý z nich měl přesně vytčený úkol. Ze silného lana udělali lasa a přehodili je nosorožci přes krk, nos a nohy.

Nosorožec se bránil ze všech sil. Ale muži se ve své práci vyznali a za malou chvilku obtočili celé tělo provazem. Konce lana byly pevně přivázány k železným kůlům zatlučeným hluboko do země.

Vůdce se odhodlal k akci. Vzal si dáo, velký nůž s širokou čepelí, a sešplhal dolů. Nosorožec o něm sice věděl, ale byl bezmocný. Muž se mu posadil na hřbet, vytasil dáo, popadl nosorožcův nos a začal mu odřezávat roh.

Nosorožec se zachvěl bolestí. Krev mu stříkala z nosu jako vodotrysk. A muž nepřestával, dokud se mu nepodařilo odříznout roh, celý zakrvácený. Zvedl ho, aby ho ostatní dobře viděli. Pak vylezl ven. Na tváři měl vítězný škleb.

Práce pytláků skončila. Zhasli světla a odkradli se pryč.

Nosorožec zůstal v jámě a život mu pomalu vyprchával z těla. Do rána bude konec. Slétnou se supi, aby si pochutnali na kořisti.

OBJEV

Dhánái, Bhubal a Džonti byli usazeni na hřbetě slonice Makhoni a přehlíželi vlnící se pláně rezervace Kazírangy!

Před nimi se rozkládaly neporušené pruhy orobince a nízkého křoví. Jednotvárnost krajiny tu a tam narušily vysokánské stromy s obrovskými listy.

Nejstarší z chlapců byl čtrnáctiletý Dhánái. Jeho tatínek dělal mahauta v oddělení pro turisty v Kaziranze. Doma ve vesnici měli tři slony. Jedním z nich byla Makhoni Dhánái se o ni staral. Myl ji, krmil, povídal si s ní a učil ji různým kouskům. Stali se z nich velcí kamarádi.

Bhubal a Džonti byla dvojčata a bylo jim třináct let.

Jejich tatínek byl náčelníkem vesnice, a oni byli k nerozeznání. Jen ten, kdo je znal opravdu dobře, je dovedl rozeznat. Bhubal byl levák, Džonti ne.

Všichni tří byli kamarádi a chodili do stejné třídy vesnické školy. Teď měli prázdniny a byli stále pohromadě, potloukali se po okolí a vyhledávali dobrodružství.

Znali celý kraj jako své boty. Dnes ráno chtěli projet rezervací přímo k břehům řeky Brahmaputry.

Obyčejně je rezervace plná zvuků, štěbetáni ptáků a cvrlikání cikád, tu a tam zafunění nosorožce. Tohle ráno převládal neobvyklý klid.

Stáda zvěře vyčkávala klidně a nabírala vítr. Udělalo se najednou nedýchatelné horko. Na západě se hromadila masivní temná mračna.

„Vypadá to, že se ženem do bouřky,“ podotkl Bhubal.

„Jo, vypadá to na pořádnou bouřku,“ přidal se Džonti.

Dhánái zastavil Makhoni a podíval se na obzor: „Hromy a blesky, měli bychom se radši vrátit.“

„Ale ne,“ protestovala dvojčata. „Nám to nevadí, když zmoknem. Aspoň si trochu zaplavem v řece.“

„O nás nejde, ale o Makhoni. Je při bouřce nervózní. Déšť jí nevadí, zato blesků se strašně bojí.“

Obrátili se zpět a zvolili jinou, kratší cestu.

„Podívejte,“ vzkřikl Džonti a ukázal vlevo.

Sto metrů od nich posedalo po zemi asi tucet supů. A ještě víc jich kroužilo nizoučko nad nimi a čekalo, až se budou moct snést na zem.

„Tam musí být nějaké mrtvé zvíře,“ řekl Bhubal.

„To musíme vyzkoumat,“ dodal Dhánái a natočil Makhoni směrem k houfci supů.

Když se přiblížili, supi vzlétli, ale rozkřičeli se na protest.

Makhoni kráčela k jámě a chlapci hleděli s hrůzou na zakrvavené a rozsápané tělo nosorožce. Supi se už dali do hodování, kolem se válely kusy masa a rozdrásané kůže.

„Dolů, Makhoni, dolů,“ přikázal Dhánái a slon si klekl. Hoši sklouzli slonici ze zad a přiblížili se ještě víc k jámě. Mlčky hleděli na zdechlinu.

„Roh má pryč. Pytláci! Nemáme moc času nazbyt. Musíme to okamžitě oznámit na správě rezervace.“

„Neměli bychom se tu nejdřív porozhlédnout?“ navrhoval Bhubal. „Třeba něco najdem. Jestli začne pršet, spláchne to všechny stopy.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Dhánái. „Ale musíme sebou hodit. Podívejte se, jak se setmělo, Makhoni začíná být neklidná.“

Hoši se rozeběhli do tří stran. Džonti, nejlepší pozorovatel z nich, se ozval první. „Honem sem oba pojďte a podívejte se na tohle.“

Oba se rozeběhli k Džontimu. Ukázal na lidskou šlápotu na kupě nosorožčího trusu.

„Jenom šlápota?“ Dhánái neskrýval zklamání. „Někdo z bandy sem musil šlápnout, ale podle jedné stopy nemůžeš nikoho identifikovat.“

„Podívejte se přece pořádně,“ ukazoval Džonti, „Je to, otisk pravé nohy. Nevidíš, že mu chybí palec?“

Jeho rozčilení se teď přeneslo i na ostatní dva. Pokračovali dál, oči upřeny k zemi.

Džontiho bystrá očka zpozorovala dva další stejné otisky. Ať to byl kdokoli, stoupl do nosorožčího trusu a kousek se mu přilepil na chodidlo, takže i na udupané zemi nechával otisky pravé nohy. Všechny tři stopy byly úplně stejné. U každé chyběl palec.

„To už něco je, nemyslíte? Jednomu pytlákovi chybí palec na pravé noze.“

Na Dhánáie a Bhubala to udělalo pořádný dojem.

„To je skvělé,“ zvolal Bhubal. „To může být strašně důležitá informace.“

Bouřka už visela téměř nad nimi. Od západu se zvedal silný vítr a přinášel s sebou vůni deště.

„Honem,“ zakřičel Dhánái, „honem odtud. Musíme to hlásit lesní správě.“

Makhoni zvedla nemotorné tělo a nervózně zatroubila, jakmile se jí chlapci vyšplhali na záda, vydala se rychle na pochod trávou. Chlapci se rozhlíželi. Supi se vrátili na svou kořist.

Najednou se otevřela obloha a těžké kapky deště dopadly na zem. Mocný vítr se prohnal krajinou a pořádně chlapce profoukl. Drželi se sloního hřbetu jako klíšťata, aby je to nesmetlo. Kolem nich se přehnala stáda splašené zvěře. Odněkud zazněl křik divokého ptáka. Bouře se rozpoutala s daleko větší silou, než si dovedli představit.

U pozorovatelny se Makhoni vyšplhala na hlavní cestu. Brzy se před nimi vylouply ze závojů deště budovy lesní správy.

DALŠÍ STOPY

Divokou zvěř v rezervaci měl na starosti pan Neog. Byl vedoucím úředníkem správy rezervace. Překvapeně se podíval na trojlístek chlapců promočených až na kůži, který mu vpochodoval do kanceláře a zanechával pod sebou loužičky vody. Znal je dobře.

„Strýčku Neogu, zabili nosorožce.“ Skákali si do řeči.

Panu Neogovi ztvrdla tvář.

„Prosím vás, jeden po druhém, Dhánái, mluv ty.“

Chlapec vypověděl, na co přišli v rezervaci.

„Chybí roh,“ dodal Dhánái. „Je to dílo pytláků, určitě.“

„Zatracená práce,“ mumlal si pan Neog, když otvíral komoru a tahal z ní ručníky. „Nejdříve se utřete, pak dostanete čaj a sušenky.“

„Ale strýčku Neogu, zabili nosorožce. Musíte je rychle chytit.“

„My je chytíme, Bhubale, neměj strach. Až bude po bouřce, hned to spustíme.“

Zřízenec jim přinesl čaj a sušenky. Mezitím přišel Phukan, hlavni hajný, pro kterého pan Neog poslal.

„Phukane, tihle chlapci našli mrtvého nosorožce. Nemá roh. Odřízli ho pytláci.“

Phukan postavil deštník, z něhož kapala voda, do kouta. Byl to vysoký hubený muž s úzkými štěrbinami očí.

„Co jste dělali v rezervaci?“ obořil se na hochy. „Máte povolení?“

Chlapci byli zastrašeni nenadálými dotazy. První se vzpamatoval Dhánái. „Jeli Jsme na Makhoni na mé slonici. Jezdíme do rezervace často, strýček Neog o tom ví.“

„Ale to je chráněné území. Tam nesmíte bez povolení.“

„Nech toho, Phukane,“ přerušil ho pan Neog. „Tihle hoši nejsou žádní turisti. Jejich vesnice tu byla daleko dřív než rezervace. Kaziranga se svými, zvířaty je součást jejich života.“

„Dobrá,“ Phukan se jen neochotně vzdával. „Prosím vás, omluvte mě, ti pytláci mě nadobro vyvedli z míry.“

„Strýčku Neogu,“ zvolal Džonti, „vy jste řekl, že ti pytláci to zkusí znovu. Znamená to, že tohle není první nosorožec, kterého upytlačili?“

„Bohužel není. Je to už pátý v posledních dvou měsících. Je to hrozná škoda. Jde zřejmě o bandu pytláků profesionálů. Udeří a zmizí bez sebemenší stopy. Zatím jsme po nich nenašli ani náznak. Nevíme ani, jestli jsou místní, nebo zdaleka.“

„Tentokrát to bude taky slabé,“ dodal Phukan. „Venku leje jako z konve. Ten déšť spláchne všechno v okolí mrtvého zvířete.“

„Ale my máme jeden důkaz,“ pochlubil se Bhubal. „Viděli jsme blízko jámy tři stopy. Zjistili jsme, že jednomu pytlákovi chybí palec na pravé noze.“

Pan Neog zpozorněl.

„Výborně, chlapci, to je první pořádná informace, kterou o pytlácích máme.“

„Blbost,“ vybafl Phukan. „Půda byla na kost ztvrdlá, protože bylo včera pořádné vedro. Ty stopy jsou jen ve vaší fantazii.“

„To není pravda,“ řekl Dhánái důrazně. „Ten muž šlápl do hromady nosorožčího trusu, který byl ještě vlhký. Zanechal několik otisků. Byly naprosto jasné a my jsme je všichni viděli.“

„Pohádky. Teď když to déšť spláchl, nám je nemůžete ukázat. Tak jste to vymysleli?“

„Ty mluvíš, jako by chlapci sami byli těmi pytláky,“ vpadl do toho pan Neog, podrážděný Phukanovým napadáním.

„To ne, ale nemám rád, když se někdo cizí plete, do čeho mu nic není.“

„Ale za to přece nemůžou, že našli mrtvého nosorožce a byli natolik rozumní, že prohlédli okolí, ještě než vypukla bouřka. Tak co, chlapci, ještě jste na něco kápli?“

„Ne, Neog máma, strýčku, už na nic.“

„Na začátek to nebylo tak špatné. Už je po bouřce. Můžeme vyrazit. Sežeň džíp, Phukane. Pojedeni se všichni na to místo podívat, a pak to teprve řeknem ostatním,“

Bouře se vzdálila a obloha byla modrá jako dřív.

Džíp uháněl rychle po cestě do rezervace. Všechno bylo svěží a zelenější než před hodinou. Stáda zvěře skotačila. Hejna pelikánů, kormoránů a čápů měla napilno v mělkých vodách jezírek plných planktonu. Rezervace znovu ožila.

Gesta nevedla přímo k pasti. Musili vylézt z džípu a dojít pár stovek metrů pěšky, než spatřili supy.

„Ti jsou ale oškliví,“ znechuceně řekl Bhubal. „Mám rád skoro všechny ptáky, ale supy ne. Možná proto, že jsou mrchožrouti.“

„Nejsou sice zrovna krásní, zato užiteční,“ poznamenal pan Neog.

„Jak užiteční?“ zeptal se Bhubal.

„Odklizu jí uhynulá zvířata, aby nehnila a neznečišťovala okolí. Je to zvláštní, ale čím ošklivější pták, tím víc pomáhá udržet naši Zemi krásnou. Krkavci taky nejsou nejhezčí, ale na odklízení odpadků nenajdete nikoho lepšího.“

Hoši tiše kráčeli ponořeni do myšlenek.

Byli už skoro u pasti, když se Dhánái náhle zeptal: „To je divné, jak to, že supi nehodují?“

Odpovědi se jim dostalo, když přišli blíž. Jáma byla plná vody a nosorožec celý ponořený.

Pan Neog vzdychl: „To je bída, ten déšť dodělal dílo zkázy, bude to trvat hodiny a hodiny, než voda vyschne.“

„Nevytáhnem to tělo, abychom ho pohřbili?“

„To víš, že ne. Zbavili bychom supy potravy. Až skončí s hostinou, pošlu sem někoho, aby jámu zasypal, aby sem nespadlo nějaké jiné ubohé zvíře.“

„Nevrátíme se už?“ zeptal se Phukan po chvilce ticha.

„Ještě ne,“ odpověděl pan Neog, „trochu se tu porozhlédnem. Trvá to pěknou řádku dní, než se uloví nosorožec. Ta banda musila mít tady někde úkryt, kde se schovávala. Asi někde u bhílu, protože potřebovali vodu. Na pití a na mytí.“

Pan Neog vydal instrukce a rozdělili se na několik skupin.

Jak se Džonti pohyboval směrem k jezírku, zahlédl luňáka, který zalétl do křoví. Za chvilinku se vznesl prudce vzhůru a ve spárech držel list banánu.

V blízkosti nerostou žádné banánovníky. Kde se tu ten list vzal? Džonti se vrhl do křoví. Protáhl se úzkým otvorem a okamžitě našel skrýš.

Nebyla příliš bezpečná, stěny měla z rostlin a střechu z rákosu. Vítr polovinu střechy odfoukl.

Džonti už chtěl vlézt dovnitř, když vtom zaslechl, jak se někdo ve skrýši pohnul. Zůstal jako přikován na místě.

Sebral všechnu odvahu a nakoukl dírou ve stěně dovnitř. Byl to jen hajný Phukan. Prohlížel zem, jestli najde nějaké stopy.

„Vy jste to našel dřív,“ řekl Džonti a Phukan skoro zkameněl.

„Co tady takhle čmucháš?“ vybafl na Džontiho.

„Snad jste si nemyslel, že já jsem pytlák?“

„Hele, nech si ty vtipy na jindy. Jdi pro ostatní a přived je sem.“

Džonti se vrátil k pasti, zahalekal na ostatní a odvedl je k chajdě.

„Moc toho tady není,“ konstatoval pan Neog po prohlídce.

Vnitřek byl docela prostorný. Podlaha byla pokryta banánovými listy a byly tam hliněné hrníčky. A uprostřed malé ohniště. Popel a oharky byly úplně studené.

„Máte pravdu,“ souhlasil Dhánái s panem Neogem, „moc jsme se toho nedozvěděli.“

„Už jsme měli být zpátky v kanceláři a něco proti pytlákům podniknout, místo abychom ztráceli čas tady,“ bručel Phukan.

„Počkejte chvilku,“ zvolal Džontl, který na kolenou lezl po podlaze. „Můžeme uhodnout několik věcí tady z toho smetí. Tak za prvé jich bylo šest.“

„Jak jsi na to přišel?“ zeptal se pan Neog se zájmem.

„Podle stop nožů. Muž, který nosí dáo, ho vždy zabodne vedle sebe do země, když si sedne. Taky jsem spočítal hrnky, je jich šest. Ale je to jen dohad.“

„Ale velmi zajímavý dohad,“ souhlasil pan Neog. „Ještě máš něco?“

„Ještě, Neog máma, strýčku. Zajímalo vás, jestli je to banda pytláků odtud nebo cizí. Prohlédl jsem zbytky jídla, které pytláci jedli. Byla to pěkná čuňata a ani se neobtěžovali vyhodit banánový list ven, když dojedli. Všimněte si zbytků jídla na listech. Vařená rýže a ryba v hořčičném kari. To je oblíbené jídlo v naší vesnici. Taky jedí rýžové placky. Byli určitě místní, z některé vesnice v okolí.“

„To bylo vynikající,“ pochválil ho pan Neog, „s tou tvou hlavou to, Džontl, dotáhneš na hlavního stopaře. Takže dopoledne nebylo ztracené. Víme, že jich bylo šest a že jsou to místní lidi z některé zdejší vesnice. Taky ještě víme, že mezi nimi byl muž, kterému chybí palec na pravé noze.“

„Ne že by nám to moc pomohlo,“ poznamenal Phukan. „Vesnic je tady plno. Tihle pytláci jsou pěkně fikaní. A my na ně máme jen hrstku dohadů.“

Další pátrání už nevedlo k ničemu. Pan Neog pohlédl na hodinky a hvízdl. „Jsou už skoro dvě. Jedli jste vůbec něco?“

„Nejedli,“ odpověděli chlapci sborem.

„Tak honem zpátky,“ navrhl pan Neog, „najíte se u nás. Můžeme si o všem ještě promluvit nad vařenou rýží a rybou v hořčičném kari. To ty rád, viď, Džonti? Tebe, Phukane, zvu taky.“

VAROVÁNÍ

Při jídle v domě pana Neoga vládlo ticho. To na počest kuchařskému umění paní Neogové. Chlapci jí říkali Neog mámí, tetičko. Rýže s rybou byla výborná. A taky dezert a salát.

I obyčejně podmračený Phukan vypadal po jídlo docela rozveseleně.

Pan Neog jim podrobně vyprávěl o čtyřech předchozích útocích na nosorožce. Metoda byla úplně stejná. Je naprosto jasné, že je má na svědomí stejná banda pytláků.

„Dohodli jsme se na tom, že jsou místní. Ale musejí mít kontakty ven, protože poptávka po rozích nosorožců je například v Hongkongu. Tara se platí nejvyšší ceny. Takže musí existovat nějaký překupník, který to od pytláků kupuje.“

„Anebo si banda najala někoho, kdo pro ně tuhle práci obstarává,“ podotkl Dhánái.

„To je taky možné. To nám však náš úkol nijak neulehčí.“

„Ale strýčku Neogu,“ přerušil Je Bhubal, „kdyby to byl někdo zvenčí, musil by sem přijet několikrát na návštěvu a nějaký čas zůstat.“

„Už jsem po tom trochu pátral. Teď mě Džonti přesvědčil, že jde o zdejší lidi. To znamená, že někdo zvenčí si nenajal pytláky přímo. Někdo místní musí vystupovat jako agent.“

„Za předpokladu, že je ve hře opravdu někdo odjinud,“ dodal Phukan.

„O tom, myslím, nemůže být pochyb,“ odpověděl pan Neog. „Tady nemá nikdo zájem o rohy. Nezapomeň, že během dvou měsíců nám zabili pět nosorožců. Tihle pytláci a jejich páni hrají vysokou hru. Musíme jim to za každou cenu překazit.“

„Uděláme, co budeme moct,“ slíbil Dhánái.

„Počkat. Musím vám říct ještě něco, co mě velmi znepokojuje. Je to přísně tajné a musí to zůstat mezi námi pěti tady v tomhle pokoji. Už jsme na ty pytláky nastražili pasti, ale vždycky se jim podařilo se z toho dostat. Zdá se, že přesně znají pohyby strážců zvěře i hajných. Mám proto důvodné podezření, že máme zrádce přímo ve vlastních řadách.“

„To není možné,“ vybuchl Phukan. „Myslíte to, pane Neogu, opravdu vážně, že by někdo z našich lidí byl ve spojení s pytláky!?“

„Bohužel. Phukane, je to jediné možné vysvětlení. Všichni víme, že platy u nás nejsou nijak vysoké. Zřejmě se někdo nechal zlákat slušnou částkou peněz.“

„To je vážné obvinění, mám svolat své lidi?“

„Ne, Phukane, zatím ještě ne. Jen by to poplašilo zrádce a stal by se opatrnějším. Naopak, musí se cítit naprosto bezpečný a pak ho dostanem. Zatím se těm lumpům dařilo, ale teď se karta obrátí. Máme v rukou zbraň, o které nevědí.“

„A co to je?“ zeptal se Dhánái.

„To jste přece vy tři. Vy jste můj tajný trumf.“

„My?“ podivili se chlapci.

„Samozřejmě, kdo jiný. Vy nám. můžete pomáhat sbírat informace. Kdybychom chtěli pomoc od vesničanů, pytláci by se to dozvěděli. Vy jste chytří. A jsem přesvědčen, že i stateční. Takže vás jmenuju čestnými strážci zvěře pod velením Phukana.“

Chlapci byli nadšeni a nafukovali se pýchou.

„Tohle všechno je ale mezi námi pěti. Přísná konspirace je podmínkou. To je pro dnešek všechno. Mějte, hoši, oči na šťopkách a podávejte pravidelně zprávy Phukanovi.“

Chlapci vyšli ven. Makhoni na ně čekala na místě, kde ji přivázali. Přivítala je radostným zatroubením. Vyhoupli se jí na hřbet a vydali se domů. Bydleli v malé vesničce. Byl to vlastně jen shluk hliněných chatek, obklopených rýžovými poli. Místní voříšci se rozštěkali a napůl nahatá děcka je vítala. Makhoni majestátně kráčela jedinou ulicí.

V Dhónálově domě na ně už rodiče netrpělivě čekali. Byli rozezleni, že se chlapci vracejí tak pozdě. Dhánái jim honem pověděl o tom, co se jim za celý den přihodilo.

„Vedli jste si dobře,“ pochválil je náčelník vesnice svým klidným odměřeným způsobem. „Měli byste být hrdí, že vás pan Neog jmenoval svými pomocníky. Pomáhejte, seč můžete, ale buďte opatrní, s těmi pytláky nejsou žádné hračky.“

„Není to moc nebezpečné?“ starala se Dhánáiova maminka. „Jsou to přece jen ještě děti.“

„Musíte na sebe dávat pozor,“ připojil se Dhánáiův tatínek. „Kdybyste se dostali do nesnází, okamžitě přijďte za námi.“

„Nejvyšší čas do postele,“ řekla žena náčelníkova. „Bhubale a Džonti, hajdy se umýt.“

V osm večer byla už většina vesničanů po večeři a tvrdě spala.

Jen Dhánái ležel na lůžku a nemohl usnout. V hlavě se mu promítaly události minulého dne. Ten muž bez palce byl jejich jediným vodítkem. Ale jak jen ho najít?

Noc byla měsíčná a jasná. Dhánái měl otevřené oči a hleděl na okenní rám a lámal si hlavu s tímhle oříškem.

Najednou se přes okno mihl stín a pohltil většinu měsíčního jasu. Dhánái zachytil záblesk lesklého předmětu a bleskově se vrhl dolů z postele a odkulil se do nejzazšího kouta.

Ještě zaslechl svištění a dopad něčeho, co bylo mrštěno na lůžko, na němž ještě před chvilinkou ležel. Se zachechtáním stín zmizel.

Dhánái přiskočil k oknu a vyhlédl ven. Nikoho nemohl rozeznat. Ten, kdo to hodil, se vytratil jako pára.

Chlapec zapálil lampu na svém psacím stole. Srdce se mu skoro zastavilo, když spatřil nůž. Zabodl se do měkké hliněné podlahy u paty jeho lůžka.

Zřejmě nebyl mířen na něho. Na tak krátkou vzdálenost se nedalo minout. Dhánái zvedl nůž. Byl to malý zavírací nůž s rytou střenkou. Byl omotán provazem a k němu byl přivázaný kus složeného papíru. Rozbalil papír, vyrovnal ho a začal číst:

Varování. Nestrkej nos do věcí, do kterých ti nic není. Zapomeň na muže bez palce. Nečekej další varováni. Když neuposlechneš, podříznem ti krk.

Podpis, chyběl.

NOČNÍ PRŮZKUM

Dhánái se oblékl, tichoučce odemkl dveře a vyběhl ven.

Když došel až k domku, kde bydleli Džonti s Bhubalem, vklouzl do stínu kokosové palmy a strčil si dva prsty do pusy:

„Tú wit, tú wú, tú wit.“

Pronikavé zahoukání sovy přerušilo noční ticho.

Vzápětí další zahoukání v odpověď a Dhánái si s úlevou oddechl. Bhubal s Džontim tedy nespí, odpověděli na signál.

Vyskočily dva malé stíny, výměna šepotů a všichni tři zamířili ke skrýši na vysokém banyánu, který stál hned na kroji vesnice.

„Dostal jsem varování,“ vysypal ze sebe bez dechu Dhánái a vydoloval ze zadní kapsy nůž se zprávou.

„My taky,“ vzrušeně oznámila dvojčata.

Nože byly podobné a taky zprávy zněly stejně.

„Ale jak mohli přijít na to, že jsme se do toho zamotali?“ zeptal se Dhánái.

„Musili nás sledovat, když jsme vedli strýčka Neoga k pasti,“ řekl Bhubal. „Zůstali jsme tam všichni přece pěknou chvilku. Dali si to dohromady a uhodil, proč se tam motáme.“

„Ba ne,“ řekl Džonti, „na tom papíru bylo o muži bez palce, a to víme jen my.“

„Taky naši rodiče. Myslíš si náhodou, že…“Dhánál nedokončil.

„To je blbost,“ řekl Džonti. „I kdyby naši rodiče někomu něco řekli, trvalo by to pořádně dlouho, než by se to dostalo k pytlákům. A dozvěděli se to od nás teprve před třemi hodinami.“

„Dobrá, ale jak na to mohli přijít pytláci?“

„V tom jsou snad čáry nebo co,“ ozval se Bhubal malinko ustrašeně.

„Kdy už konečně vy dva přestanete žvanit a začnete myslet,“ vyjel na ně Džonti.

Ztichli. Z větve banyánu zahoukala sova, tentokrát opravdu.

Džonti se náhle posadil, „jak jsme mohli být tak pitomí, ale takhle pitomí.“

„O čem to mluvíš, prosím tě?“

„O Phukanovi,“ vybuchl Džonti. „To musí být Phukan. Ten je ve spojení s tou organizací pytláků.“

„Ty ses asi zbláznil. Zrovna Phukan,“ Dhánái se zatvářil nevěřícně. „Zrovna šéf všech hajných. To měsíční světlo ti leze na mozek.“

„Musí to být on,“ tvrdil Džonti. „Nikdo jiný to být nemůže.“

Bhubal potřásl hlavou. „Tomu teda moc nevěřím. Proč myslíš, že to muší být právě Phukan?“

„Jednoduchým vylučováním,“ vysvětlil Džonti. „Vyloudili jsme rodiče. Zbývá nás pět. Strýčka Neoga známe už bodně dlouho. Všichni o něm vědí, jak má rád zvířata a jak je spravedlivý. Pak zbývá jen Phukan.“

„No dejme tomu, ale pořád je to jen dohad,“ připustil Dhánái.

„Možná. Ale dnes ráno, když jsme hledali skrýš pytláků… Vzpomínáte si, jak strýček Neog řekl, abychom se rozdělili? Sám nám určil, kudy kdo má jít. Pamatuju se přesně, že Phukan měl jít na západ, a to bylo přesně obráceným směrem od chatrče. Ale když jsem já objevil skrýš, Phukan už tam byl.

Nemohl by na to přijít, kdyby tam nebyl už dřív. Byl strašně naštvaný, když jsem ho tam natrapíroval. Myslel jsem si, že hledá stopy. Ale teď si myslím, že chtěl nějaké stopy zahladit.“

Nad tím nečekaným objevem zůstali všichni tři bez dechu.

„Co uděláme?“ Ozval se po chvíli Dhánái. „Řekneme to strýčkovi Neogovi?“

„Zatím ne,“ odpověděl Džonti. „Pro máma Neoga musíme mít víc důkazů. Vydáme se dnes v noci do Pkuhanova domu a pokusíme se na něco přijít.“

„To myslíš vloupat se k němu?“ zeptal se Bhubal.

„No a co jiného nám zbývá? Nezapomeň, že jsme čestní strážci zvěře. Musíme udělat všechno, abychom dostali ty pytláky. Počkáme tak ještě hodinku, pak vyrazíme. Tihle lidi spí déle než vesničani. Mezitím, může Dhánái dojít pro Makhoni.“

Dháriáiovi dalo dost práce přivést Makhoni a nenadělat přitom zbytečný hluk. Ale podařilo se mu to a chlapci vyrazili.

Vyhýbali se hlavním cestám. Tři hoši na hřbetě slona v tuto noční dobu by vzbudili, pozornost. Místo toho přebrodili mělký potok a vyšplhali se do prudkého svahu, aby se dostali k Phukanovu obydlí. Sklouzli ze slonice, poručili jí, aby se ani nehnula, a dvorkem vlezli k domu.

Jen v jednom pokoji se svítilo. Zbytek domu, byl ponořen ve tmě. Nakoukli oknem a uviděli Phukana, jak něco píše u stolu.

Najednou Phukan vstal a zvedl se. Přešel k zamčené skříni a otevřel ji. Odemkl zásuvku a vyndal koženou tašku. Taška vypadala nacpaná a těžká. Phukan zhasl světlo a otevřel dveře. Chlapci potichoučku oběhli dům, aby viděli na přední vchod. Rozhlížel se kolem sebe, jako by měl strach, že ho někdo sleduje, a vydal se směrem k turistickému hotelu.

„Změna v plánu,“ zašeptal Dhánái. „Jde se za ním.“

Ostatní kývli. Vylezli na Makhoni a sledovali Phukana z bezpečné vzdálenosti.

Hlavní budova turistického střediska, kde byla kancelář a jídelna, byla dobře osvětlená. Turisté tam dojídali pozdní večeři.

Phukan se dal doleva a vstoupil do dlouhého nízkého stavení, které navazovalo na hlavní budovu.

Chlapci to vzali zkratkou přes svah a dostali se tam právě ve chvíli, kdy Phukan vstupoval do pokoje na vzdáleném konci. Popošli s Makhoni hlouběji do stínu, sklouzli dolů a protáhli se ostnatým drátem na trávník před domem. Přeběhli trávník a skryli se za růžovými keři.

Osvětlenou chodbou neustále přecházeli nosiči jídel s tácy. Tudy nemohli chlapci projít až k pokoji a poslouchat u dveří, o čem je řeč.

Oběhli proto budovu, aby se dostali dozadu. Všechna okna byla zatažena těžkými závěsy.

„Vypadá to beznadějně,“ řekl zklamaně Džonti.

„Ale ne, počkej,“ zajásal Bhubal „tamhle je větrák.“

Dům měl dvě střechy. Hlavní střecha byla plechová a pod ní vykukovala ještě jedna, fungovala jako ochrana, aby při monzunech dešťová voda nepromáčela stěny. Mezi oběma střechami byl opravdu větrák.

„No jo, ale jak se tam dostanem, aby si nás nevšimli?“

Nebyla tam nikde žádná okapová roura ani nic podobného, po čem by se dalo vyšplhat.

„A co Makhoni,“ zvolal Dhánái, „ta nám pomůže.“

Vrátili se pro Makhoni, která na ně trpělivě čekala. Vylezli si na hřbet a objížděli budovu. Jiný vchod tam nebyl než hlavní brána.

Rozhodli se to risknout. A tak Makhoni vkráčela bránou a zamířila dozadu za dům. Na Dhánéiovo žadonění mu obtočila chobot kolem těla a vyzvedla ho nahoru na střechu. Pak se vrátila zpět bránou s dvojčaty na hřbetě a ukryla se znovu ve stínu.

V turistické noclehárně byla spousta lidí, nosičů, ale nikdo si jí naštěstí nevšiml.

Mezitím se Dhánái opatrně posunoval po střeše. Plech pod váhou jeho těla skřípěl.

„Co je to na střeše?“ ozval se znepokojeně nějaký hlas z místností. Dhánái se zastavil, srdce mu divoce tlouklo.

„To nic není,“ odpověděl jiný hlas. Byl to Phukan. „Asi kočka.“

Dhánái se podíval dolů větrákem. Málem vyjekl nahlas překvapením.

Na židli seděl Phukan. Za stolem seděl druhý muž. Měl bujný plnovous a mohutný knír. Nebyl vysoký, ale statný. V ruce držel roh nosorožce. Další čtyři ležely na stole.

„To je slušné, Phukane, ale ne tak docela. Smlouva byla na šest a ty jsi jich přinesl jen pět.“

„Omlouvám se, pane Bose, ale psal jsem vám o potížích. Po těch prvních dvou se zdvojnásobily hlídky a pytláci musili i tak dost riskovat, aby získali těch pět.“

„Tady neplatí žádná omluva ani výmluva, za co myslíš, že ti platíme? Ty máš za úkol pytlákům zajistit čistý vzduch,“

„To je sice pravda, ale já si musím dávat zvlášť pozor, jeden krok vedle a už se vezu. Lesní správa má stejně podezření, že někdo ze zdejších lidí spolupracuje s pytláky. Mě zatím nepodezírají.“

„No, no,“ muž s bradkou se pochechtával. „Ale pět je pět a šest je šest. Smlouva zní na šest, a tak to taky šest bude. Jinak se musíš spokojit s tou zálohou, cos dostal. Zbytek peněz dostaneš, jen když dodáš všech šest a dodržíš smlouvu.“

Phukan vyskočil ze židle. „To nemyslíte vážně, pane Bose.“

„To myslím smrtelně vážně, pane Phukane,“ odpověděl mu muž s bradkou.

Phukan se snažil trochu se vzmužit. „V tom případě si beru zpět těch pět a najdu si jiného kupce.“

Vzal rohy ze stolu a začal je jeden po druhém strkat do tašky. Bose zvedl ruku. Na prstech se mu zaleskly prsteny s obrovskými kameny.

„Nesahej na ně, Phukane. Tys mi dobře nerozuměl. Copak by se stalo, kdyby tví zaměstnavatelé dostali dopis, v kterém by se popisovaly tvoje zločiny? Mohli bychom tam dodat nějaké přímé svědectví, aby to znělo věrohodněji.“

Phukan byl zděšený. Viděl, že muž s bradkou to myslí doopravdy.

„Ty syčáku,“ Phukan se hrozivě otočil k sedícímu muži. Bose pozvedl pravou ruku. Držel v ní revolver. „Ještě krok a vpálím ti kulku do těla.“

Phukan se zarazil, vypadal najednou úplně nemohoucně. Ramena mu poklesla.

„Tak je to lepší. Pamatuj si, ze zločinu není žádný únik. Ty nutně potřebuješ peníze, že je to tak?“

„Prohrál jsem v kartách,“ Phukan odpovídal sklesle. „A hodně. Moji věřitelé mě pořádně ždímají.“

„V kartách? Jen blázen si myslí, že může vyhrát v karetách. V kartách se vždycky prohrává a nikdy nevyhrává. Ale teď k našemu obchodu. Co bude s tím šestým rohem?“

„Obávám se, že to nepůjde. Ten, co vede pytláky, mi říkal, že je tu pro ně moc horká půda. Odmítli mi ten šestý roh. Možná že v příští sezóně, po monzunu.“

„Tak dlouho nemůžem čekat. Musíme dodat šest rohů bohatému obchodníkovi ve východní Asii. Tak vidíš, že potřebujem ještě jeden. Možná že kdybych šel s tebou za pytláky sám, že bych je přemluvil.“

„To ne to by byla hrozná chyba. Všichni hledají podezřelého cizince, který se pohybuje po vesnicích. Přivedl byste je přímo k pytlákům.“

„Pak je musíš přesvědčit sám. Mimochodem, odkud jsou ti pytláci?“

Dhánái pozorně naslouchal. Phukanova odpověď ho však zklamala.

„Jsou roztroušeni v několika vesnicích. Shromáždí se vždy k lovu, ale pak se ihned zase rozpráší, když je po všem.“

„Jak se s nimi tedy domlouváš?“

„Scházíme se vždy před akcí na blízké čajové plantáži, říká se, že tam straší. Po léta tam už nikdo nežije. Je to opuštěné místo, ale nám vyhovuje. Máme se sejít zítra v devět večer. Mám jim přinést zbytek peněz. Jestli mi nedáte ty peníze, budu v pěkné kaši.“

Dhánái na střeše ani nedýchal. Zítra se sejdou! Opuštěný bungalov. A bude tam celá banda. Stačí to jen říct strýčkovi Neogovi a ten je s ozbrojenými strážci obklíčí.

V místnosti dole vstal muž s bradkou. „Poslouchej, Phukane, ty máš zítra přinést pytlákům peníze. Tak já ti zaplatím za ty rohy, které jsi přinesl, a zbytek dostaneš, až přineseš šestý.“

„Dobrá, řeknu vám výsledek domluvy s pytláky zítra pozdě v noci.“

„Odjíždím už odpoledne. Protože jsem tu jako jeden z těch pitomých turistů, musím si ráno vyjet na slonu a čučet na ta zatracená hloupá zvířata, jinak bych byl podezřelý. Musím odjet po obědě.“

„Jak vám podám zprávu o rozhodnutí pytláků?“

„Ty mi stále nerozumíš. Rozhodnutí musí být ano. My potřebujem ještě jeden roh a ty nám ho musíš dodat, kdybys měl zabít toho nosorožce sám.“

Muž se odmlčel a zachechtal se. „Nic jiného ti nezbývá. Zítra je patnáctého. Přijedu sem v jiném převleku dvacátého pátého. Takže za deset dní za mnou přijdeš se šestým rohem. Kdyby se ti to snad nepovedlo, budu informovat příslušné nadřízené o tvých stycích s pytláky.“

Muž vytáhl nějaké drobné bankovky z náprsní tašky. Podal je Phukanovi a ten je pečlivě spočítal. Pak je strčil do prázdné tašky, v které přinesl zboží, a opustil místnost. Odcházel se svěšenými rameny, měl zřejmě velké starosti.

Dhánái počkal ještě pár minut. Pak sjel po střeše až na kraj, opatrně se spustil dolů a měkce dopadl na zem.

DALŠÍ KOMPLIKACE

Dhánái neztrácel ani minutu. Vyhledal Džontiho a Bhubala na slonici. „Musíme ihned k strýčkovi Neogovi. Cestou vám povím všechno, co jsem slyšel a viděl.“

Makhoni se vydala na cestu a Dhánái dvojčatům stručně vylíčil, co zažil na střeše. Dvojčata byla nadšena.

„Strýček Neog bude mít radost. Nachystáme na ně past a chytíme je všechny najednou. Ani jsem si nemyslil, že to půjde tak snadno.“

„Neříkej hop, dokud jsi nepřeskočil. Ještě je nemáme. Všechno se musí připravit strašně obezřetně,“ klidnil Džonti Bhubala.

„Co by se mohlo stát,“ řekl Dhánái. „Phukan ani pytláci nemají ponětí, že jsme ve hře. A toho chlapíka, co se jmenuje Bose, toho strýček Neog nějak zdrží. On už si něco vymyslí.“

Zastavili Makhoni kousek od domu pana Neoga a skočili na zem. Vklouzli vrátky na dvorek a přiblížili se k domku zezadu. Dhánái zaklepal na dveře. „Strýčku Neogu, vzbuďte se. To jsme my, Dhánái, Bhubal a Džonti. Chceme vám něco strašně důležitého. Probuďte se.“

Vzadu se rozsvítilo světlo a paní Neogová se objevila ve dveřích a odemkla je.

„Co tady proboha děláte takhle pozdě v noci?“

„Tetičko, my musíme mluvit se strýčkem Neogem, honem, prosím vás, vzbuďte ho.“

„Ale on tady není. Odjel před třemi hodinami do Gauháti.“

Chlapci na ni němě zírali. Byli tak vyvedeni z míry, že se nezmohli ani na slovo.

„Odjel do Gauháti dnes večer. Měl tam něco nutného. Ani neřekl, kdy se vrátí.“

„To je teda průšvih,“ zamumlal Dhánái.

„Co teď budem dělat?“ zeptal se Bhubal.

Jen Džonti neztratil hlavu. „Něco vymyslíme. Netvařte se, jako když vám ulítly včely.“

„Máte pravdu, strýček mi tady nechal pro vás vzkaz. Neřekl mi, o co jde, ale kdybyste s ním potřebovali mluvit, až bude pryč, máte se obrátit na Phukana, ten ho zastupuje.“

Dhánái chtěl něco říct, ale Džonti mu naznačil, aby mlčel.

„Tak dobrá, naše zprávy počkají, až se strýček vrátí. Ale prosím vás, neříkejte nikomu, že jsme sháněli strýčka Neoga. Musíte nám to slíbit,“ důrazně žádal Džonti.

Každý jiný by se musil usmát nad chlapcovou vážností. Ale paní Neogová je znala dobře a věděla, že pro nic za nic by nebouřili tak pozdě v noci.

Řekla tedy vážně: „Slibuju ti to.“

„A ještě něco, prosím vás, zatelefonujte strýčkovi hned brzy ráno, aby se vrátil, jak to jen nejdřív půjde.“

„Většinou bývá u bratra, když jede do Gauháti, ale bude tam mít tolik co dělat, že nevím, jestli ho zastihnu. Ale udělám, co budu moct. Nechcete teď trochu mléka?“

Chlapci poděkovali a rozloučili se. Nedalo se dělat nic jiného než se vrátit zpátky do vesnice. Na zpáteční cestě mlčeli. Rovnou si vylezli do své skrýše na stromě a uspořádali válečnou poradu.

„To je v háji, nemůžem chytat pytláky sami,“ konstatoval smutně Bhubal.

„Máš pravdu,“ řekl Dhánái, „strýček Neog si nemohl vybrat horší chvíli na odjezd z Kazirangy.“

Džonti nebyl tak skleslý jako oni. „Vy dva mluvíte, jako by se nedalo nic dělat. To není pravda. Udělali jsme náhodou slušný kus práce. Teď musíme pořádně naplánovat, co dál. Máme konkrétní informace a nemusíme se držet v ústraní.“

„Jo, můžem jen kecat a dělat plány,“ řekl Dhánái trpce.

„To není pravda,“ zvolal Dždoti. „Já ti tedy povím, co uděláme. Můžeme dál sbírat informace. Budeme sledovat setkání pytláků zítra večer. Zapamatujeme si je a vyslechneme jejich plány.“

„Nemáme to říct rodičům a sebrat pár ozbrojených lidí? Mohli bychom obklíčit bungalov a sbalit celou bandu,“ navrhl Bhubal.

„To není moc chytré,“ řekl Džonti. „Za prvé by nám dalo velkou práci všechny přesvědčit, že si z nich neděláme blázny. A pak, čím víc lidí by o tom vědělo, tím by byla větší pravděpodobnost, že se to rozšíří a pytláci něco zvětří.“

„To je pravda.“

„První věc, kterou musíme udělat, je znemožnit tomu chlapovi odjet z Kazirangy, dokud se strýček Neog nevrátí. Když odjede, odveze s sebou ty rohy. Policie nám nepomůže, když tu strýček Neog není, musíme ho zadržet sami.“

„Sami? A jak?“

„To si právě musíme promyslet, Dhánái. Musíme to udělat tak, aby to celé vypadalo jako náhoda. Kdyby ho zadržela policie pod nějakou záminkou, Phukana by to varovalo a odvolal by schůzku pytláků.“

„Bose říkal, že podnikne projížďku na slonu zítra dopoledne,“ přemýšlel Dhánái. „Možná že by ho tatínek mohl vzít na svého slona a způsobit nějakou nehodu nebo něco.“

„To ne,“ řekl Džonti. „Na každém slonu jedou tři turisté. Nevadilo by mi, kdyby si Bose přelámal pár kostí, ale jak by k tomu přišli ti nevinní!“

„Mohli bychom mu dát něco do jídla a musel by do nemocnice,“ navrhoval Bhubal.

„To není marné,“ Džonti ho plácl po stehně. „Mluv, Bhubale, dál.“

Bhubal pokračoval: „jenom tak uvažuju nahlas. Pamatujete si, jak jsme si jednou natrhali ty černé bobule, co tu rostou na keřích? Snědli jsme tak asi dvě a bylo nám pěkně zle. Mohli bychom jich nasbírat celou tašku, rozmačkat je na šťávu a nalít to Bosému do jídla. Bude muset přinejmenším do nemocnice.“

„Možná že by to šlo,“ připouštěl Dhánái.

„Je to dobrý plán. Jen musíme dát pozor, abychom to nepřehnali, taky by to mohlo být smrtelné,“ dodal Džonti.

„To ne,“ řekl Bhubal, „ptal jsem se na to medicinmana z naší vesnice a ten říkal, že je po tom jen špatně a točí se hlava.“

„Když se nám podaří vyřadit ho na osmačtyřicet hodin, máme vyhráno. Večer pak můžeme sledovat pytláky a zjistit, co jsou zač.“

ČÍŠNÍK VIDÍ DUCHA

Boseho vzbudil uniformovaný nosič ve čtyři ráno. Brblal, protože si rád pospal. A špatná nálada mu vydržela po celou vyjížďku. Pohled na zvířata v něm nevzbuzoval žádné nadšení. Hravost nosorožčího mláděte střeženého matkou u něho nevyvolala ani stín úsměvu. Zatímco ostatní turisti byli vzrušeni, když se mezi stromy mihl tygr. Bosého to vše nudilo. Byl rád, že to má za sebou a že se vracejí.

Bose si dával přinést jídlo do pokoje, stranil se společnosti ostatních. Z pochopitelných důvodů. Osprchoval se, zavolal číšníka a požádal ho o jídlo a o účet. Chtěl vyrovnat útratu a hned potom odjet vozem.

Číšník odešel k hlavní budově a požádal o připravení účtu. Než účetní účet přichystal, zašel číšník do kuchyně pro oběd. Nevšiml si vůbec Dhánáie, který u přepážky účetního poslouchal jejích rozhovor. Číšník se vrátil k účetnímu a v ruce nesl tác zakrytý bílým ubrouskem. Papíry od účetního si zastrčil do kapsy a pokračoval k vzdálenějšímu bloku.

Dhánái okamžitě předal zprávu Bhubalovi a Džontimu, kteří čekali v rohu haly.

Vyrazili hned do akce.

Když číšník vstoupil do chodby budovy, zaslechl spěšné kroky. Otočil se a spatřil chlapce, jak za ním běží a mává na něho.

Chlapec ho doběhl a řekl mu: „Účetní vám vzkazuje, abyste se hned vrátil. V tom účtu je asi chyba.“

„Můj ty smutku, to se musím vracet s celým tím tácem zase zpátky.“

„Já vám to rád podržím, než se vrátíte,“ nabídl se chlapec. Nebyl to nikdo jiný než Bhubal.

Bhubal čekal napjatě na číšníkovu odpověď. Oddechl si, když mu starší muž podal tác a řekl: „Počkej tady, jsem tu v cukuletu.“

Číšník se vrátil do hlavní budovy. U vchodu se zastavil a promnul si nevěřícně oči. Chlapec, kterému před chvílí svěřil tác, vycházel z hlavní budovy.

Byl to samozřejmě Džonti. Byli s Bhubalem k nerozeznání, ale to číšník nemohl vědět.

„Hej,“ zahalekal číšník, „kde máš tác?“

„Tác, jaký tác?“ tvářil se Džunti překvapeně.

„Ten tác, cos mi měl chvilinku podržet.“

Džonti vypadal vyděšeně. „Já vůbec nevím, o čem mluvíte,“

Číšník nebyl příliš osvícený, ale i jemu došlo, že chlapec, který od něho přebíral tác ve vzdálenější budově, nemůže za minutu nato vyjít z hlavní budovy. Zavrtěl hlavou, otočil se a kráčel zpět.

Čím víc se přibližoval, tím víc zrychloval. Pak se dal do běhu, protože zjistil, že tam nikdo není. Chlapec zmizel. Tác ležel na verandě na stole. Číšník nadzvedl ubrousek. Napůl čekal, že zmizí i jídlo. Ale všechno bylo na svém místě.

Číšník znovu zavrtěl hlavou. Do srdce se mu vloudil strach. Musil to být duch. Chlapec držel tác na chodbě a tentýž hoch vycházel z hlavní budovy za chvilinku nato. To nebyl kluk, byl to birra, duch. Zaplaťpánbůh, že to byl jen žertující duch, a ne zlý duch.

S rukama ještě se trochu třesoucíma popadl tác a odnesl ho panu Bosému do pokoje. Bose se ho zeptal, jestli přinesl také účet. Užuž ho chtěl číšník vyndat z kapsy, když si vzpomněl, že mu chlapec říkal, že je tam chyba. Byl to sice duch, to je pravda, ale s účetním nejsou žádné žerty.

„Přinesu ho za chvilku,“ řekl číšník a vyšel ven a stále se ohlížel po duchovi. Cesta proběhla bez příhod a k účetnímu vcházel trochu váhavě.

„Barabábu, volal jsi mě, protože byla chyba v účtu?“

Účetní se podíval na účet, rychle ho přepočítal a vrátil číšníkovi.

„Žádná chyba tam není, kdo ti to říkal?“

Číšníkovi se rozšířily oči. Teď už o tom není pochyb. Birra ho skoro dostal.

„D… duch, barabábu, duch,“ vykoktal.

„Barabábu, byl menší, černý, s vyčnívajícími zuby a ohromnýma očima.“

„Co to tam máte s těmi duchy,“ zeptal se jeden turista, který seděl vedle.

„Viděl prý ducha,“ vysvětloval účetní. „Měl dlouhé ruce a křivé nohy?“

„Díval ses mu na ruce?“ zeptal se jiný turista, kterého přilákal hovor. „Měl dlouhé nehty?“

„Měl. Měl nehty zahnuté a dlouhé aspoň čtvrt metru a špinavé jako bahno.“

„To jsem si myslel,“ podotkl dobře informovaný turista. „Oni nemají možnost si ostříhat nehty nebo vlasy. Měl taky dlouhé vlasy?“

„To taky měl. Sahaly mu až na zem. A černé je měl jako čert.“

Teď už se kolem číšníka shromáždil pořádný dav. Rozproudila se živá diskuse o původu a projevech duchů, každý přišel se svou troškou do mlýna. Asi za půl hodiny si číšník vzpomněl, že pan Bose čeká na svůj účet. Vzal si s sebou jiného číšníka, protože neměl nervy vykonat tu dlouhou cestu znovu sám, a vydal se do druhé budovy.

Když přišli do pokoje, čekalo je překvapení. Pan Bose se svíjel v bolestech na posteli. Pěna mu šla od úst a strašně naříkal.

„Ten duch, to má na svědomí ten duch,“ řekl číšník třesoucím se hlasem. „Zavolejte doktora.“

„Mám poslat pro kouzelníka?“ zeptal se druhý číšník. „Jestli to udělal duch, tak by bylo lepší zavolat kouzelníka místo doktora.“

„Jen už, prosím tě, někoho zavolej.“

Tak zavolali kdekoho – i doktora. Doktor pohrdlivě odmítl teorii o duchu a řekl, že je to otrava jídlem. Pana Bosého odvezli v bezvědomí na místní ambulanci a vypumpovali mu žaludek.

Všichni tři chlapci sledovali z křoví vzadu, co se děje v domě.

Bhubal s Džontim tam ještě zůstali a Dhánái se vydal k ordinaci, aby se dozvěděl, co je s panem Bosem. K svému údivu zjistil, že se skoro nikdo nestará o zdravotní stav pana Bosého, ale že jsou všichni vzrušeni ošklivým duchem s odpudivými rysy.

Doktor sice nemohl přijít na to, čím bylo jídlo otrávené, ale rozhodl, že pan Bose musí zůstat v posteli aspoň jeden den. Dhánái to přišel referovat kamarádům.

„Ten duch jste vy dva,“ řekl překvapeným dvojčatům.

„Jak to?“

„Jste duch, máte ošklivé tváře, dlouhé špinavé nehty, číšník a všichni ostatní jsou přesvědčeni, že za všechno může ten duch.“

Dvojčata se vesele roztančila.

„A co Bose?“ zeptal se Bhubal.

„Z cesty sejde nejmíň ještě do zítra. Vysoká horečka a zle od žaludku.“

Dvojčata zajásala. To byl první úder zasazený nepříteli.

„Tak a teď půjdem k tetičce Neogové, třeba má nějakou zprávu o strýčkovi.“

Chlapci se odebrali do domu pana Neoga.

NA SVOU PĚST

Paní Neogová hned ráno zavolala meziměstsky do Gauháti, jak slíbila. Ale manžel už odešel z domu svého bratra na poradu vedoucích ochranářů rezervací. Když se konečně dovolala do kanceláře, dozvěděla se, že byli oba narychlo odvoláni do Dišpuru, okresního města.

V Dišpuru neznala nikoho, na koho by se mohla obrátit, aby se mohla domluvit s manželem. Zavolala tedy zpět do švagrova domu a nechala tam vzkaz, aby se jí ozval, hned jak se vrátí. Právě položila sluchátko, když chlapci vešli dovnitř.

Byli ve vynikající náladě. Ani to, že se jí nepodařilo sehnat strýčka Neoga, jim ji nemohlo zkazit. Manžel jí naznačil, že chlapci spolupracují se správou rezervace, ale neřekl jí přesně jak. Uhodla, že to má co dělat s honem pytláků na nosorožce. Z vítězoslavných pohledů chlapců vyčetla, že na něco kápli.

Odmítli pozvání k obědu a vzali si jen koláč a sušenky. Zeptala se jich, jestli má něco říct panu Neogovi, pokud se s ním domluví telefonicky nebo až se vrátí večer domů.

„Kdyby se ozval telefonicky,“ Pekl Džonti, „prosím, vyřiďte mu, aby se honem vrátil, i kdyby měl ještě něco nutného na práci v městě. Jestli se vrátí večer před osmou, ať za námi přijde ihned do vesnice. Jestli se vrátí po osmé, ať sebere pár ozbrojených mužů a v tichosti obklopí ten opuštěný bungalov. Strýček Neog ví, který. To je všechno. Ale prosím vás, neříkejte to nikomu kromě strýčka Neoga.“

„Byla bych ráda, kdybyste mi řekli trochu víc. Chtěla bych vědět, co máte vy tři za lubem.“

„Promiňte, tetičko, rozkaz strýčka Neoga. Dozvíte se to brzy. Nezapomeňte, do osmi ve vesnici, potom u opuštěného bungalovu.“

Chlapci odešli. Paní Neogová si šla lehnout a pokusila se odpočívat, ale nemohla se zbavit pocitu úzkosti. Ti tři chlapci byli sice odvážní a inteligentní, ale byli přece jen moc mladí. Nikdy by si neodpustila, kdyby se jim něco mělo stát.

Byla by si přála, aby jí manžel řekl víc. Chlapce zřejmě požádal, aby o ničem nemluvili. Znali ji sice dobře a důvěřovali jí, a přesto jí neřekli nic. Nechali jen vzkaz, který má vyřídit manželovi. Vesnice do osmi, opuštěný bungalov po osmé.

Snažila se soustředit na knihu, ale myšlenky jí poletovaly od četby zpět k chlapcům. Vesnice do osmi, opuštěný bungalov po osmé. Proč před osmou. Je to proto, že chlapci nebudou potom ve vesnici? Chtějí někam jít? Ale kam?

Znovu přemýšlela o tom, co jí chlapci naznačili. Opuštěný bungalov… ozbrojená stráž. Ano, tak je to. Chlapci plánovali, že půjdou po osmé k opuštěnému bungalovu. Ale proč? Pytláci ulovili nosorožce. Pytláci… opuštěný bungalov.

Paní Neogová vyskočila z postele, tvář bledou strachem. Chlapci chtějí jít k opuštěnému bungalovu. Chtějí tam načapat pytláky. Tři hoši proti těm bezohledným chlapům. To je hrůza.

Nevydržela déle v klidu. Slíbila sice, že o tom nebude s nikým mluvit kromě manžela. Ale teď nebyl čas na dodržování nevhodných slibů. Její starost o bezpečí chlapců převážila nad všemi ostatními úvahami. Jejího manžela, když je pryč, zastupuje Phukan. Musí se okamžitě obrátit na Phukana. Musí udělat všechno, co je v jejích silách, aby zabránila chlapcům jít k bungalovu. Nebo sehnat aspoň některé strážce, aby je doprovodili.

Poslala sluhu do kanceláře, aby přivedl Phukana.

Phukan přišel za čtvrt hodiny. Když uslyšel, co jí chlapci řekli, strašně zbledl.

„Musíte se snažit jim v tom zabránit,“ naléhala. „Nebo kdybyste s nimi nic nezmohli, dejte jim s sebou aspoň pár ozbrojených mužů.“

„Varoval jsem vašeho manžela, aby nenechal ty chlapce strkat do ničeho nos, ale neposlechl mě. Jistě víte, že kdyby se těm klukům něco stalo, je váš manžel za to přímo odpovědný.“

„Nedělám si starost o manžela, ale o ty chlapce.“

„Tak se nebojte, paní Neogová. Něcos tím musím udělat. No, něco s tím určitě provedeni.“

Při loučení se Phukan pokusil o úsměv. Ale když vyšel z domu, tvář se mu zachmuřila. V hlavě mu to vířilo. Jak jen se mohli dozvědět něco o večerní schůzce? Je někdo z pytláků zrádce? Je-li to tak, proč se obrátil právě na ty kluky? Logické by bylo, že půjde za panem Neogem. Nemohl tu hádanku rozlousknout.

Jedno bylo jasné. Jestli vědí o večerní schůzce, vědí také o jeho roli v celé záležitosti. To vysvětluje, proč nepřišli pro pomoc za ním.

Strach a zloba šešklebila Phukanovu tvář v masku zla. Nezbývala jiná možnost. Kluky musí chytit a umlčet navždy, než se jim ho podaří odhalit.

Zatím se chlapci, kteří nevěděli, že paní Neogová udělala chybu a zkřížila jejich plány, připravovali na noční výpravu. Jako obvykle byl Džonti nejnápaditější.

„Cestu k bungalovu známe. Pytláci nevědí, že jsme odhalili jejich úkryt. Ale i tak si musíme dát trochu pozor. Uděláme to takhle.

Necháme Makhoni asi tři sta metrů od bungalovu. K bungalovu půjdem pěšky a pro jistotu se rozdělíme a budeme se blížit z různých směrů. Nepokusíme se o nic tak hrdinského, jako je chycení pytláků. Budeme jenom poslouchat a sbírat co nejvíc informací. A hlavně se jim musíme dobře podívat do tváří.“

„To je správné, myslím to dostat se k bungalovu každý zvlášť. Kdyby chytli jednoho, ostatní utečou.“

„Nemusejí nás chytit, když si dáme pozor. Prostě nesmíme dovolit, aby nás chytli.“

„A co zbraně?“ zeptal se Bhubal. „Nevezmem si dáo, nože, nebo něco?“

„Samozřejmě že ne.“

„Ani prak?“ Bhubal byl očividně zklamaný.

„To nemá smysl, i kdybychom se po zuby ozbrojili revolvery a pistolemi, k čemu by nám to bylo? Stejně s tím neumíme zacházet.“

„To sice neumíme,“ přisvědčil Dhánái, „ale přesto návrhuju, abychom si vzali nože. Můžou se nám hodit.“

„Nože, a kde je vezmem? Jediné, co máme, jsou tyhle křiváky, ty jsou dobré tak na krájení betelových oříšků.“

„Pytláci nás zásobili dvěma, nevzpomínáte si? Jsou to zavírací nože a čepele mají ostré jako babiččin jazyk.“

„Dobrá, ale musíme udělat nějaká bezpečnostní opatření. Nebudeme mít nože v kapsách. Navléknem je na šňůrku, pověsíme si je na krk a schováme je na zádech pod košilí. I kdyby nás chytli a prohledávali, nemusejí na nože přijít.“

„Opatření, opatření,“ Dhánái vybafl. „Ty sám jsi řekl, že nehrozí nebezpečí, že by nás chytli. A přitom trváš na těch opatřeních.“

„Nemůžeš všechno předvídat a někdy ti něco neočekávaného zhatí ty nejlepší plány. Musíme se připravit. Ty s Bhubalem si vezmete nože. Vyrazíme, až bude tlouct osm…“

V PASTI

Gong na budově místní policejní stanice odtloukl osm. Tři chlapci se vykradli z domova. Okolní vesnice tiše spala, zatímco ti tři zamířili k banyánu, pod nímž byla přivázaná Makhoni. Za chvilku byli chlapci na cestě k opuštěnému pavilónu.

Byla jasná měsíční noc. Chlapci tím nebyli příliš nadšeni, radši by podnikali své výzkumy v temnotě. Po obloze se táhly chuchvalce mraků. Občas některý zakryl měsíční paprsky. Chlapci budou muset využít ochrany tmy, jak jen to půjde.

Znali to zde dobře a Makhoni bez problémů sledovala cestu, kterou ji Dhánái vedl. Pohybovali se co nejtišeji, uši nastraženy na sebemenší zvuk. Dostali se hladce až na čajovou plantáž. Čajové keříky se tu koupaly ve stříbře měsíčního svitu. Všude kolem cvrkaly cikády. Za zatáčkou pěšiny spatřili bungalov.

Na malé mýtince stála rozlehlejší budova, drolící se a zanedbaná. Ve střeše zely díry a komíny se už dávno zřítily. Jako u většiny domů. v oblasti, kde hrozí zemětřesení, byla podlaha postavena na cihlových pilířích asi metr až metr a půl nad zemí. Přední vchod byl částečně zarostlý popínavými rostlinami a živý plot ze zakrslých bambusů byl přebujelý a nepravidelný.

Chlapci se zahleděli na pavilón a srdce jim tloukla v hrdlech. Nikdo tu nebydlel. Přesto v jednom pokoji svítilo světlo.

Džonti nakrčil čelo. Něco nebylo v pořádku. Neměl čas ani o tom uvažovat. Jeden mrak překryl měsíc.

„Pohyb,“ zašeptal Džonti ostatním dvěma na Makhoni. „Musíme se dostat k domu, než ten mrak bude pryč.“

Hbitě seskočili a utíkali k bungalovu. Přikrčili se za bambusovým plotem a Džonti udílel rozkazy.

„Ty, Dhánái, si vezmeš na starost předek a pravou stranu. Bhubale, ty druhou půlku a levou část a já půjdu odzadu. Snažte se proniknout do domu, jestli se vám to povede. Ale dejte si pozor. Jediná chyba a vezem se. Za půl hodiny musíme být zpátky na Makhoni.“

Džonti přeběhl jako stín dozadu za dům. Zbystřeným zrakem hledal vchod do domu. Klekl si za živý plot a pohlédl na oblohu. Mrak bude ve dvou minutách pryč. Musí to stihnout teď. Prohlížel si bedlivě zadní část domu, až spatřil schodiště, které vedlo tam, kde dřív bývala kuchyně. Už neváhal. Jako blesk proběhl dvorkem a byl na schodech.

Najednou znejistěl. Pocit, že něco není v pořádku, se ho zmocnil hned v první chvíli, kdy spatřil před sebou bungalov. Teď ho to přímo praštilo. Samozřejmě to světlo. To bylo ono. Všichni věděli, že dům je opuštěný. Pytláci by jistě nebyli tak hloupí, aby si rozsvítili. Světlo je přece vidět zdaleka. Pokud nemá přilákat vetřelce.

Tyhle myšlenky napadly Džontiho, když se zastavil na prvním odpočívadle. Obrátil se a zahleděl se dolů na schody. Otočil se instinktivně. Nahoru běžel velký stín a odřízl mu cestu.

V tom okamžiku mrak přeletěl a Džonti spatřil svého protivníka – mohutného chlapíka s divokým výrazem v obličeji. Chlapec vzhlédl nahoru a spatřil jiného obra nahoře na schodišti Sestupoval dolů.

„Utíkejte, utíkejte, je to past,“ Džonti zahulákal do ticha. Džonti sám se přehoupl přes zábradlí a vrhl se dolů. Dopadl na všechny čtyři, ale byl v pořádku.

Oba muži na začátku na konci schodů se nechali zmást jeho pohotovým manévrem. Džonti by se z toho byl dostal, kdyby další

muž nestál blízko místa, kde chlapec přistál, a nebacil ho židlí po hlavě. Chlapec se sesypal jako prázdný pytel.

Na levé straně domu se zatím Bhubal vyšplhal po okapové rouře a vlezl dovnitř otevřeným oknem. Právě se chystal po špičkách přejít vrzající podlahu, ale vtom ho najednou uvěznily silné paže. Když Džonti vyrazil varovný křik, byl už svázaný s roubíkem v puse, úplně bezmocný, a nemohl proti tomu nic dělat.

Napravo postupoval opatrně Dhánái, využíval tmy a kryl se. Nemohl najít žádný vchod do budovy. Uvažoval, co udělá. Měsíc náhle vykoukl z mraků a osvětlil celé okolí. Dhánái skočil k cihlovému pilíři pod podlahou domu. Pak zaslechl Džontiho volání.

Dhánái se vrhl na zem. Muž, který stál tady na stráži, mu mrštil po hlavě kusem dřeva. Dopadlo klidně na zem, protože chlapec se stačil odkulit pryč. Muž ztratil rovnováhu a spadl. Než se vzpamatoval, Dhánái popadl cihlu a praštil ho do hlavy.

Pod podlahou byla tma. Dhánái si honem vzal další cihlu. Jiný člověk zmáčkl silnou baterku. Světlo chvějivě utkvělo na ležící postavě a přeskakovalo dál, aby vypátralo Dhánáie. Chlapec hodil vší silou cihlu ve směru baterky. Muž zavyl bolestí a taky upadl. Baterka vyklouzla na zem a zhasla.

Nesmím čekat ani minutu, řekl si Dhánái a vzal nohy na ramena.

Za sebou slyšel nejasné výkřiky. Ze změti hlasů vypozoroval, že Džontiho i Bhubala dostali. Utíkal slepě a zastavil se, aby trochu nabral dech, až když byl aspoň na sto metrů od domu. Uvědomil si, že asi zabloudil, protože všechny pěšinky mezi čajovníky mu připadaly ve tmě stejné.

Věděl, že má málo času a že nemůže pátrat po Makhoni. Strčil dva prsty do pusy a zahvízdal. Přestože měl hrozný strach, musil se smát. Makhoni, která odpočívala nehybně ve stínu pár metrů odtud, se zvedla a přikolébala se k němu.

„Dór, Makhoni, utíkej,“ rozkázal jí, když se vyškrábal nahoru na hřbet. Slon se dal do klusu směrem k vesnici.

V táboře pytláků nastal rozruch, když zjistili, že se jednomu z chlapců podařilo uprchnout. Vytáhli oba zraněné muže zpod podlahy. Jeden měl přeražený nos a druhému naskočila na hlavě pořádná boule. Byli v bezvědomí.

„Pitomí packalové,“ s opovržením si odplivl vůdce pytláků. „Nechali to štěně napáchat takové škody.“

„Musíme ho za každou cenu dostat, Munijo,“ naléhal Phukan, „než splaší vesnici a úřady.“

„Jak myslíš, že se sem dopravili?“ zeptal se Munija. Byl to vůdce pytláků, ten s chybějícím palcem.

„Asi na slonu, vždycky na něm jezdí.“

„Takže ho můžem ještě zastavit, když pojedem džípem. Rychle nasedat. Ty čtyři hoďte dozadu. Ale ty kluky nejdřív prohledejte.“

Jeden pytlák prohledal chlapce, jestli nemají zbraně, ale nic nenašel. Potom vecpali Džoptího, Bhubala a dva omdlelé pytláky dozadu do džípu a zbytek bandy se tam vmáčkl taky. Bylo jich tam devět.

Phukan ujížděl rychle k vesnici. Po Dhánáiovi a po slonu nebylo ani stopy. Dva pytláky vysadili kousek od vesnice.

„Pamatujte si, použít jen nože, ne pušky,“ varoval je Munija. „Nepotřebujem, aby byla celá vesnice na nohou. Neztrácejte čas tím, že byste ho chtěli dostat živého.“

Jeli k domu pana Neoga a znovu zastavili několik set metrů před ním. Vůdce a zbylý pytlák vystoupili.

„Víš, kam s nimi?“ zeptal se Phukana Munija.

„Ovšem.“

„Nalej těmhle dvěma pitomcům vodu na hlavu a řekni, ať ty kluky hlídají. Pak se otoč a jeď zpátky sem, jak to půjde nejrychleji.“

Phukan obrátil džíp a odjel směrem k rezervaci.

Bhubal ucítil, jak džíp tvrdě nadskakuje na nerovném povrchu. Asi po čtvrthodince džíp zastavil. Phukan vylezl, vzal prázdný kanystr a šel k blízkému bhílu. Naplnil kanystr po okraj a vychrstl pytlákům vodu do tváří. Nadechli se a probrali se k vědomí. S jejich pomocí vyvlékl Phukan Džontiho a Bhubala z auta a odtáhli je na mýtinku v buši.

Bhubal to místo okamžitě poznal. Byla tu skrýš pytláků. Bylo to strategicky výborně vybrané místo. I kdyby se Dhánáiovi podařilo dostat se do vesnice a vzbouřit úřady, tohle bylo poslední místo, kde by je hledali.

Chlapce odvlekli do chajdy a hodili je do kouta. Phukan dal oběma pytlákům rozkaz, že je mají hlídat.

„Kdyby chtěli útéct, zastřelte je,“ dodal tvrdě a odjel.

Bhubal se podíval po Džontim. Třeba si bude vědět rady, jak vyváznout ze zapeklité situace. Ale Džonti měl oči stále zavřené a byl v bezvědomí.

NOC HRŮZY

Paní Neogová strávila celý den v úzkostech. Její strach narůstal, když se její manžel telefonicky neozýval, jak si přála. O Phukanovi a o chlapcích neměla žádné zprávy. V deset hodin se konečně rozdrnčel telefon. Běžela k němu a popadla sluchátko. Byl to manžel.

„Jsi tam?“ Jeho hlas zazněl v telefonu chlácholivě. „Bratr mi vyřizoval, že jsi mě sháněla a že ti mám hned zavolat. Vrátil jsem se zrovna z hlavního města. Děje se něco?“

Paní Neogová popsala události tak stručně, jak jen mohla. „Řekla jsem Phukanovi, aby tam šel s těmi chlapci, a asi to udělal. Ptala jsem se večer na něho doma a řekli mi, že odešel před hodinou. Ale nevzal nikoho s sebou. A dosud se nevrátil. Mám strach.“

„Neboj se, Phukan by nenechal chlapce udělat nějakou hloupost. Mám tu ještě nějakou práci zítra ráno, vrátím se kvečeru.“

„Ne, prosím tě, přijeď ještě teď v noci. Mysli si třeba, že jsem blázen, ale mám takovou divnou předtuchu, cítím nějaké neštěstí. Mám tenhle pocit celý den. Víš, že by sis nikdy neodpustil, kdyby se těm hochům něco stalo.“

„Ale Phukan přece,“ začal pan Neog, ale jeho paní mu vskočila do řeči.

„Prosím tě, pro jednou mě poslechni. Přijeď v noci. Vždyť jsou to jen čtyři hodiny.“

„Tak dobrá,“ řekl pan Neog odevzdaně. „Vyrazím hned. A nepřeháněj to. Chlapcům se nic nestane.“

Paní Neogová pocítila úlevu, teď když odpovědnost přenesla na někoho jiného. Bude to ještě nějakou dobu trvat, než manžel dorazí.

Lehla si do postele a pokusila se usnout.

Makhoni běžela tu noc jako ještě nikdy. Dhánái měl v plánu dojet do vesnice, vzbudit vesničany a zorganizovat záchrannou výpravu. Strýček Neog se ještě nevrátil z Gauháti. Nemělo cenu chodit k němu.

Ačkoli měl v plánu dostat se co nejdřív do vesnice, zvolil cestu oklikou, trochu delší. Předpokládal, kdyby se vydal přímo, že ho pytláci chytí.

Jasné měsíční světlo se stalo teď z nepřítele jeho pomocníkem. Aspoň viděl dobře na cestu. Nepotkal nikoho, ale když už byl na dvě stě metrů od vesnice, Makhoni, která doposud pospíchala, se prudce zastavila a nervózně zatroubila. Dhánái ji jemně konejšil, ale zvíře odmítlo jít dál.

Chování zvířete bylo pro Dhánáie varováním. Podíval se pořádně před sebe na cestu a zachytil slabý záblesk, odraz měsíčního světla. Pak je zahlédl, jak se schovávají za křovím podél cesty.

Dhánái okamžitě otočil Makhoni. Ztratil tím drahocenný čas, protože Makhoni se na úzké pěšině otáčela jen velmi těžkopádně. Oba muži poznali, že byli odhaleni. Vyskočili z úkrytu a běželi ke slonu a k jeho jezdci.

Muži už byli skoro u nich a Dhánái pobízel Makhoni: „Dór, Makhoni, dór, utíkej,“ a přitiskl se k jejímu hřbetu.

Nůž s dlouhou čepelí, který po něm mrštil jeden z pytláků, mu zahvízdal kolem hlavy a minul ho jen o vlásek. Kdyby byl zůstal vzpřímený, nůž by se neminul cíle. Druhý muž mrštil nůž o něco níž. Dhánái slyšel svištivé plesknutí a slon zavyl bolestí. Nůž proletěl vzduchem a zaryl se do Makhoni.

Pronásledovatelé vzdali hon, protože Makhoni se rozběhla. Dhánái věděl, že pytláci mají pušky, a děkoval, že je nenapadlo je použít. Když byli kus od vesnice, zastavil Makhoni a vyndal jí nůž z rány. Rána byla hluboká, ale čistá, a ani moc nekrvácela.

Dhánái slezl dolů a začal hledat bylinu, která se jmenuje káču. Našel celý trs. Nožem jej uřízl, položil na kámen a rozdrtil na kaši. Kašovitou hmotou pak potřel ránu, aby zastavil krvácení. Pak přikryl ránu levou dlaní a přiměl Makhoni k dalšímu pohybu.

Zaplavil ho pocit beznaděje a osamění. Pytláci hlídkovali u cesty do vesnice, a tak ho odřízli. Jeho přátelé byli v moci pytláků, jestli živí nebo mrtví, to nevěděl. Neog máma, strýček Néog, byl pryč v Gauháti. Zbývala jen Neog mánií, tetička Neogová. Zamířil s Makhoni k jejímu domu a vyhýbal se hlavním cestám.

Když měl dům v dohledu, začal se pohybovat obezřetněji. Zastavil Makhoni značně daleko od domu a přepečlivě obzíral okolí. Všechno vypadalo jako normálně. Světla byla zhasnuta, takže naděje, že by se strýček Neúg vrátil, byla malá. V domě by byl taky větší šum. Možná že tetička svolá ostatní a pomůže mu zorganizovat záchrannou výpravu.

Dhánái se rozhodl, že pro jistotu bude dál postupovat do domu pěšky. Nezaznamenal sice nic neobvyklého, ale věděl, že si musí dát velký pozor, protože pytláci mohou hlídat tenhle dům taky. Mohlo je napadnout, že se pokusí setkat se s paní Neogovou. Poručil Makhoni, aby si klekla.

V tu chvíli se obrátil vítr a slonice zavětřila a nervózně zatroubila.

Dhánái nemařil čas. Spolehl na sloní instinkt. Sice nemohl rozeznat, kde je nepřítel, ale byl si jist, že ho spatřili a že sledují, co udělá. Bez váhání otočil Makhoni a přiměl ji k běhu.

Za ním nastartoval džíp. Makhoni zvýšila rychlost. Za Dhánáiem zaplála světla vozu a chlapec okamžitě uhnul s Makhoni z hlavní cesty a dal se po příkré stráni k potoku. Reflektory auta je zachytily, když sestupovali dolů. Jako by uhodl Dhánáiův plán, džíp změnil směr a pokračoval dál po cestičce, která se vinula k potoku. Dhánái si uvědomil, že by ho mohli odříznout, rázně obrátil Makhoni zpět na hlavní cestu. Než si pytláci uvědomili svou chybu, získal cenné minuty. Věděl, že Makhoni nemůže soupeřit s džípem. Musí se pokusit pronásledovatele setřást. To se mu muže podařit jedině v rezervaci. A tak Dhánái vedl Makhoni dál do rezervace.

Reflektory je znovu vyhmátly, když přejížděli kolem pozorovatelny a mizeli v rákosu. Džíp se rozeřval a zastavil se u rozhledny.

Jeden z pytláků vylezl nahoru. Samozřejmě seshora hned poznal, kde se za Makhoni zavírá tráva. Hbitě slezl dolů do džípu, udal směr a džíp znovu nastartoval k honičce.

Dhánái poznával, že Makhoni začíná být pořádně unavená. Tahle hra na kočku a na myš nemůže pokračovat moc dlouho. Naděje, že obelstí své pronásledovatele, byla malá. A tak se Dhártái rozhodl riskovat.

Zavedl Makhoni na pěšinu, která směřovala hlouběji do rezervace. Podrbal ji láskyplně na hlavě a zašeptal ji lichotivá slůvka. Když míjeli strom s nízko skloněnými větvemi a velkými listy, chytil se Dhánái větve a vymrštil se z Mákhoni.

Slonice utíkala dál a odváděla s sebou pronásledovatele.

Chlapec počkal, dokud si nebyl jist, že pytláci jsou z cesty. Pak seskočil dolů a utíkal, co mu nohy stačily. Uklouzl a zakopával na nerovném terénu, ale běžel dál. Srdce se mu div nerozskočilo. Celý zpocený a sotva popadající dech ubíhal zoufale dál k domku tetičky Neogové.

Byl tak vyčerpaný, že zapomněl na všechnu opatrnost. Doklopýtal ke vchodu a s posledními zmáčkl bzučák.

Matně rozeznával, že se dveře otvírají, a očima zalepenýma potem hleděl na paní Neogovou.

„Tetičko, tetičko, dostali Bhubala a Džontiho,“ vzlykal a sesul se na zem.

V REZERVACI

Měsíční paprsek pronikl dírou ve střeše a ozářil vnitřek chatrče, kde leželi v tmavém koutě Džonti s Bhuljalem. Dva strážní se postavili ke dveřím, kde byl jediný vzchod.

Bhubal ležel bezmocně na podlaze zády k Džontimu. Najednou ucítil něco na zádech. Nejdřív se hrozně lekl, ale v další minutě ho zaplavila úleva a vlna naděje, protože rozeznal, že mu po zádech přejíždějí Džontiho prsty.

Oba měli ruce svázané za zády a provazy se jim zarývaly do zápěstí. Ale prsty měli volné. Džonti se pokoušel dosáhnout na nůž, který měl Bhubal vzadu pod košilí. Ve tmě se otočil zády k Bhubalovi a snažil se nahmatat ten nůž.

Šlo to pomalu, protože odkrvené prsty byly jako chromé, S vynaložením vší námahy se Džontimu podařilo vytáhnout Bhubalovi košili z kalhot. Nešikovně uchopil nůž na Bhubalových zádech, ale provázek od nože měl Bhubal stále okolo krku. Džonti odsunul nůž, jak jen nejdál mohl z Bhubalova těla. Palcem a jedním prstem nahmátl pérko a ocel se vymrštila.

Chvíli úzkostně čekal, zda někdo postřehl klapnutí. Ale oba hlídači měli plné ruce práce sami se sebou s rozbitým nosem a krvácející hlavou.

Džonti obrátil nůž ostřím nahoru. Nemohl si pomoci silou, ale posunoval nůž a tápal po něm prsty, aby přesně věděl, kde je. Potom, oddálil svázané ruce od sebe jak to šlo, trochu je pokrčil a začal třít provazy o ostří.

Čas od času ostří sklouzlo po provaze a zarylo se mu do masa. Tiskl rty k sobě, aby nevydal ani syknutí. Ramena a zádové svaly ho bolely. Pot se mu řinul z čela. Džonti vytrvale jezdil rukama dál nahoru a dolů. Konečně po nevýslovné námaze praskl poslední provaz a zápěstí byla volná. Prsty ho začaly brnět, jak mu do nich proudila krev.

Džonti si bleskově přeřezal pouta, která mu vázala kotníky. Pak osvobodil Bhubala, ale dal mu znamení, aby se ani nepohnul. Použil Bhubala jako zástěny a odkutálel se ke stěně. Stěny chatrče byly z rákosu. Džonti vzal Bhubalův nůž a začal vyřezávat do stěny otvor.

Zatím v rezervaci pokračovala honička. Pytláci neměli ani potuchy, že jim Dhánái uklouzl, a hnali se dál za Makhoni. Slonice je vedla hlouběji a hlouběji do rezervace a přinutila je vylézt z džípu a pokračovat pěšky. Tu a tam pytláci Makhoni zahlédli, musila zpomalit krok, jak se prodírala trávou. Měsíční svit vrhal světla a stíny, a tak zatím nepoznali, že slonice je bez jezdce. Jak se hodiny táhly, začali být Phukan i vůdce pytláků zoufalí. Museli Dhánáie dostat za každou cenu, protože on jediný mohl identifikovat a odhalit Phukana.

Makhoni byla čím dál unavenější. Byla dusná noc a Makhoni měla žízeň. Vydržela, jak dlouho to jen šlo, ale bez kapky vody už nemohla dál. Zastavila se, změnila směr a namířila si to rovnou k jezírku. Pliukan se svým kumpánem ji našli, jak na sebe stříká vodu. Dhánái nebyl nikde v dohledu.

„Ta liška mazaná,“ zvolal Munija hněvivě. „Upláchl nám.“

„Nezbývá nám moc času, jistě běží do Neogová domu. Musíme se tam dostat před ním.“

Uháněli rezervací k místu, kde nechali džíp. Trvalo jim to však hodnou chvilku, než se k autu dostali. A když tam konečně byli, zjistili, že ho nenastartují, protože došel benzín. Phukan musil sundat kanystr, pověšený po straně, a dolít nádrž. Pak teprve mohli vyjet.

Paní Neogová byla poplašená Dhánáiovým nečekaným vpádem. Rychle se však vzpamatovala a vzbudila kuchaře a sluhu. Zvedli chlapce, který byl v bezvědomí, a odnesli ho na lůžko. Sluha mu uvolnil šaty a začal ho ovívat vějířem z palmového listí. Kuchař stříkal Dhánáiovi vodu do obličeje a položil mu mokrý ručník na čelo. Během půlhodinky přišel Dhánái k sobě.

Rychle vylíčil, co se stalo. Když vyprávěl o Phukanovi a jeho spojení s pytláky, paní Neogová zbledla a vykřikla hrůzou.

Proboha, pomyslela si. Co jsem to jen udělala? Chtěla jsem chlapcům pomoci, a zatím jsem je poslala přímo do jámy lvové.

Chvatně proběhla celý dům, aby se přesvědčila, že jsou všechna okna i dveře bezpečně zavřené. Věděla, že dřív či později pytláci prohlédnou Dhánáiův trik a pak přijdou. Protože jsou na pokraji zoufalství, třeba si troufnou i ohrožovat je v domě. Trochu se zachvěla při pomyšlení na pytláky číhající někde v noci. Setřásla však ze sebe strach a šla připravit šálek horké čokolády pro Dhánáie.

Hodiny na zdi odtloukly dvě. Manžel se musí vrátit každou chvíli. Má se spojit s oddělením lesní správy a zorganizovat záchrannou výpravu? Nebo má počkat do manželova návratu?

Udělala už jednu chybu, když do toho zatáhla Pliukana. Možná že je těch zrádců víc. A pak, kdyby se chtěla s někým domluvit, musí tam zajit osobně, protože nikdo nemá telefon. Nebylo by rozumné odcházet z domu, pytláci tu mohou být každou chvílí. Nakonec se rozhodla, že nejmoudřejší bude čekat na manžela.

Phukan zastavil džíp pár desítek metrů od domu pana Neoga. Otočil na klikaté cestě a zaparkoval ve stínu křoví.

„Bude lepší dojit to pěšky,“ řekl svým druhům, „zvuk motoru by je mohl varovat. Jestli zjistíme, že je uvnitř, napadneme dům.“

Plížili se k domu. V jednom pokoji se svítilo a Phukan si byl jist, že Dhánái je uvnitř.

„Připravte se, je tam, musíme s tím skoncovat.“

Opatrně obešli dům, ale ačkoli byla horká noc, okna i dveře byly pečlivě uzavřeny zevnitř.

„Čekají útok,“ sykl Munija.

„Vezmem dům šturmem,“ rozhodl Phukan, „Bápuráme, ty přeřezej telefonní dráty.“

Pytlák zvaný Bápurám se zrovna chystal vylézt na telefonní sloup, aby přeřízl dráty, když mu v tom zabránil nezvyklý zvuk. Předení motoru blížícího se auta nabývalo na intenzitě.

Poprvé spatřil Phukan v Munijově tváři strach.

„Musíme pryč,“ řekl Munija, „to je Neog. Vrátil se. Rychle mizíme.“

„Má s sebou jen řidiče. A je asi neozbrojený. Můžem ho napadnout a zaskočit.“

Ale takové vážnosti se těšil pan Neog, že ani tvrdý pytlák si na něho netroufl. „Ne,“ řekl, „jde se.“

Phukan chytil obra za šaty. Tvář měl bledou hrůzou. „Musíme je zničit, nebo jsem vyřízený. Jestli to ten harant vykecá Neogovi, je se mnou konec.“

Vůdce Phukana setřásl. Beze slova oba s Bápurámem běželi do stínu. Phukan chvíli bezmocně čekal a pak se rozběhl za nimi.

Z dálky sledovali džíp, jak zajíždí do dvora domu. Vystoupil z něho pan Neog. Současně se otevřely dveře a vyšla paní Neogová.

Phukan se celý klepal strachy, když doběhli k ukrytému džípu. „Jsem vyřízený, jsem úplně vyřízený,“ mumlal si pro sebe, když se šplhal na sedadlo řidiče.

„Na něco jsi, Phukane, zapomněl,“ řekl Munija.

Phukan vycítil hrozbu ve vůdcově hlase a pohlédl s obavami na něho.

„Na něco důležitého jsi zapomněl. Chlapec zná tebe, ale nás nedokáže identifikovat. Ty jsi jediný, kdo o nás ví, jestli tě dostanou živého, budem vyřízeni i my. Ty bys nás práskl. A to si nemůžem dovolit, to uznáš?“

Phukan chtěl vyjeknout, ale nevydral se mu z hrdla ani hlásek. Udělal zbytečné gesto, aby se ochránil pažemi. Vůdce vytáhl dlouhý nůž a vrazil mu ho do břicha. S výkřikem bolesti se Phukan zhroutil na sedadlo. Krev mu vytryskla z rány a stékala na podlahu.

„Pojď, Bápuráme,“ otočil se Munija ke kamarádovi, „seberem ty dva u vesnice a pláchnem se schovat.“

ZÁCHRANNÁ VÝPRAVA

Pan Neog poslouchal za ponurého ticha, jak Dhánái vypráví celou historii od začátku. Tvář se mu zachmuřila hněvem a znechucením, když se dozvěděl o Phukanově roli v činech pytláků. Kýval na souhlas, když slyšel, jak si hoši poradili s Bosem. Když Dhánái skončil, položil mu pár konkrétních dotazů a hned začal jednat.

Sebral několik svých podřízených a pověřil je, aby sestavili záchrannou výpravu. Nařídil, aby všechna vozidla měla plné nádrže a byla v pohotovosti. Vyslal posla k náčelníkovi vesnice a požádal ho, aby shromáždil vesničany, aby zasáhli, kdyby bylo třeba. Dalšího posla poslal na policejní stanici a požádal o okamžitou pomoc.

Zatímco se dávala dohromady záchranná skupina, zašel pan Neog za lékařem, který ošetřoval Bosého. Doktor si myslel, že má starost o jeho zdraví, a tak ho ujistil, že Bose bude do rána v pořádku a bude moci druhý den odjet.

„To je smůla,“ řekl pan Neog překvapenému doktorovi. „Musíte nám zajistit, že nebude v pořádku ještě nejmíň jeden den. Dejte mu něco na spaní.“

„To přece nemůžu,“ protestoval lékař.

Pan Neog mu vysvětlil, že Bose je zločinec a že se musí zabránit tomu, aby ujel s kořistí. Potom pan Neog poprosil lékaře, aby si vše nechal pro sebe, a postavil strážce v civilu před dveře nemocného Bosého.

Když se pan Neog vrátil do své kanceláře, záchranná skupina byla připravená, většina mužů ozbrojená.

Zachránci se bez prodlení vydali k bungalovu, kde se chlapci střetli s pytláky. Jak se dalo čekat, dům byl prázdný. Zůstala tam spousta stop, svědčících, že tam pytláci opravdu byli, ale nedalo se z nich vyčíst, kam šli. Bungalov i okolí bylo velmi pečlivě prohledáno, ale žádné pořádné vodítko.

„Nemá cenu, abychom tady ztráceli čas,“ řekl pan Neog ostatním. „Půjdeme teď do vesnice, ale nemyslím si, že by nám tam někdo mohl pomoct.“ Vesnice zatím vřela pobouřením. Některé ženy, mezi nimi matka dvojčat, plakaly. Muži čekali jen, až je pustí na pytláky. Když tam dorazila záchranná skupina, obklopili pana Neoga a dožadovali se zpráv.

„Vrátíme se sem, hned jak budeme něco vědět,“ slíbil jim. „Zatím mějte oči a uši otevřené a podejte zprávu taky sousední vesnici.“

Ve skutečnosti si uvědomoval, že než vypátrají pytláky a jejich úkryt, může to trvat mnoho dní. Existovaly stovky míst, kam se pytláci mohou uchýlit, než bude čistý vzduch. Co mu dělalo největší starost, bylo, co se stalo s Džontim a Bhubalem. Pytláci byli bezohlední a suroví. Kdyby jim hoši začali nějak překážet, nerozpakovali by se je zabít.

Na něco však dočista zapomněl. Policejní psi! Nesmí už ztrácet ani minutu. Kdyby začalo pršet, všechny stopy po pytlácích zmizí a psi pak nebudou nic platní. Musí ihned zavolat do Gauháti a požádat o dva cvičené psy.

„Pospíchej.“ řekl řidiči, „musíme honem domů. Mám nějaký nutný telefon.“

Ale k tomu telefonickému hovoru už nedošlo.

Phukan ležel zhroucený na předním sedadle džípu. Věděl, že umírá. V mysli se mu honily myšlenky a vzpomínky. Scény z dětství před ním vyskakovaly jako živé. Obrazy z minula vypluly a zmizely zase tak rychle, jak se objevily.

Odjakživa měl rád zvířata. Ještě jako dítě jich měl kolem sebe plno. Buvoly, krávy, kozy, dva psy a kočku, všechny je měl moc rád. Vlastně proto vzal službu v rezervaci.

A zvířata mu jeho lásku vracela. Nikdy ho nezradila. On zradil je. Odpovídal za bezpečnost zvířat v rezervaci. A přitom nakonec pomohl těm zlotřilcům je zabíjet. Pro peníze. Teď zaplatil svou daň, leží zde nemohoucí a krvácí.

Phukanovi se v hlavě náhle vyjasnilo. Utkvěla jen jedna myšlenka. Musí se vykoupit ze svých hříchů. Ti kluci jsou v rukou pytláků, musí za každou cenu dát vědět panu Neogovi. Musí mu říct, kam ti lotři kluky zavlekli.

S nadlidskou silou se Phukan zvedl na sedadle. Nemohl dobře ovládnout své svaly a hlava se mu točila. S vypětím vší vůle se mu podařilo se vzpřímit do sedu a opřít se o volant.

Několik sekund tiskl volant a pokoušel se zmobilizovat ten zbytek sil, který mu zbýval. Levou rukou nahmatal zapalování, horečně popadl klíček. Prsty měl vlhké od potu a krve a klouzaly mu. Phukan se vzchopil a rozsvítil světla.

Pomalu se svezl bolestí, až měl hlavu u volantu. Snažil se posadit, ale síly ho opouštěly. Hlava mu klesala, až dopadla na volant.

Čelem se dotkl klaksonu. Noční klid rozřízl jekot klaksonu džípu.

„Co je to?“ zeptal se pan Neog, když džíp se zaskřípěním zabrzdil.

Otočil ho směrem na pěšinu a zastavil blizoučko u džípu. ve kterém ležel Phukan. Spatřili postavu zhroucenou na volant.

Pan Neog vyskočil a běžel k druhému vozidlu. Nehleděl na krev, zvedl Phukana a opatrně ho vynesl.

„Sežeňte lékaře a nosítka,“ poručil řidiči.

Pan Neog položil Phukana na zem do trávy a zkoušel mu puls. Byl velmi tenoučký.

Pak si všiml, že se Phukanovy rty rozevřely. Naklonil se nad ním a řekl měkce: „Phukane, chceš mi něco říct?“

„Moc pozdě… moc pozdě…,“ Phukanův hlas slábl.

„Na mně nezáleží… ti kluci… skrýš…,“ hlas umlkl.

„Jaká skrýš, Phukane, proboha, jaká skrýš?“

„Skrýš… tam u jámy… byli jsme tam… je to Munijova banda… zabili mě… ti kluci… moc pozdě… moc pozdě…“

Phukanovo tělo se napřímilo, oči se zakalily a Phukan byl mrtev.

SÍŤ SE ZATAHUJE

Džontimu se podařilo vyříznout takovou díru v dolní části zdi, aby se oba mohli protáhnout. Hlídači je neznepokojovali, byli úplně klidní, že chlapci tak, jak jsou svázaní, nemohou nic provést. Seděli ve dveřích, koukali ven a vyměňovali si poznámky.

Džonti se rozhodl, že neutečou hned. Věděl, že oba pytláci jsou ozbrojeni. Kdyby se chlapci pokusili o útěk, budou střílet. Najednou prolézt otvorem nebude snadné. Jediná chyba, sebemenší zvuk a riskují, že je odstřelí zezadu.

Potřebovali by, aby něco odvedlo pozornost strážců a vylákalo je ze skrýše. Ale Džonti nemohl nic vymyslit, co by je zaujalo.

Minula další půlhodina. Džonti uvažoval, zda je moudré setrvávat dál v chajdě. Možná že by stálo za to podstoupit to riziko a protáhnout se dírou. Hlídači se sice ani nehnou, ale zase to nebezpečí! Ještě stále nad tím dumal, když se mu to celé vymklo z rukou.

Venku se ozvaly chvatné kroky a oba hlídači vylítli. Objevily se jim v rukou revolvery. Byl to jen Munija s třemi dalšími pytláky. Vpadli do skrýše, vrhli se na zem a popadali dech.

„Je to v háji,“ řekl Munija, když se trochu vzpamatoval. „Vrátil se Neog a kluk je asi u něho v domě. Naštěstí nás ten kluk nezná. Zabil jsem Phukana. Ten jediný nás mohl prozradit. Musí být pořádně dusno, protože teď asi zjistili všechno o těchhle dvou klucích. Ale nás nemůže nikdo identifikovat. Jsme v bezpečí. Vy dva se postavte ven na stráž.“

„A co budem teď dělat, Munijo,“ zeptal se jeden pytlák. „Budem se držet stranou, dokud se bouře nepřežene. Obrátí všechno vzhůru nohama, aby nás našli. Ale nevědí o nás. Až to všechno trochu usne, můžem se dostat na člunu přes Brahmaputru a schovávat se dál na severním břehu. Mám tam kamarády, pomůžou nám. Ty peníze za ty tří rohy mám. Teď si je rozdělíme, a to nás udrží nad vodou, než budem moct pokračovat v práci.“

„A co s těmi kluky? Zabijem je a hodíme do bhílu?“

„Necháme je ještě nějakou dobu naživu. Můžou nám posloužit jako rukojmí. Až z toho budem šťastně venku, pak se jich zbavíme.“

„Ty jsi ale bedna, Munijo,“ řekl pytlák jménem Bápurám. „Můžem si gratulovat, žes šel do toho s náma. Tam venku před chvilkou jsem si myslel, že je po všem.“

„No vidíš, Bápuráme,“ řekl vůdce, viditelně hrdý sám na sebe. „Byli jsme v úzkých, to je pravda, ale Munija je Munija. Ten vás dostane z každé šlamastyky. Drž se mě a nebudeš litovat.“

„A co prachy?“ zeptal se druhý pytlák, netrpělivě čekající na podíl.

„Jsou tady,“ ujistil je Munija a ukázal jim malou černou koženou brašnu. „Rozdělíme si je hned tady, ale nejdřív se koukněte na ty kluky; jestli mají pořádně utáhnuté provazy.“

Bhubal a Džonti zatajili dech. Jeden pytlák přišel až k nim.

Džonti teď zalitoval, že promarnil příležitost k útěku. Sevřel rukou pevněji nůž. Kdyby došlo k nejhoršímu, připraví jim takové překvapení, jaké ještě nezažili.

Když se pytlák sklonil, aby prohlédl pouta, venku spustil ohňostroj. V chýši všichni ztuhli. O sekundu později se Munija vrhl ke dveřím s puškou v ruce. Ostatní mu byli v patách.

Teď už Džonti nezaváhal. Poručil Bhubalovi, aby si pospíšil, a sám se divoce vrhl ven dírou ve zdi. Oba chlapci byli na svobodě.

Střelba Venku sílila. Kulky jim svištěly přímo nad hlavami.

„Skrč se,“ varoval Džonti, „tady je moc horko, musíme si najít něco víc v závětří.“

Plazil se na zemi po břiše, až narazil na mělkou díru. Skulil se do. ní a Bhubal ho následoval. Měli odtud dobrý výhled na chýši a její okolí.

Pytláci leželi na břiše a strefovali se do světýlek, která blikala všude kolem. Najednou jeden z pytláků zavyl, zkroutil se a zůstal tiše ležet. Dostal ji. Další zaúpění jim oznámilo, že byl zasažen jeden ze zachránců.

Střelba pokračovala. Ten, kdo vedl záchrannou skupinu, byl výborný stratég. Nepřibližovali se moc blízko, aby neutrpěli velké ztráty. Pytlákům přitom docházelo střelivo. Až je vystřílí docela, budou vydáni na milost a nemilost nepřátelům.

Munija pochopil protivníkovu taktiku a vyštěkl nějaký rozkaz. Pytláci přestali se střelbou. Zachránci ještě chvíli stříleli, ale když se neozvala žádná odezva, nechali toho. Rozhostilo se neskutečné ticho a obě strany vyčkávaly, až ta druhá udělá chybu.

Džonti strhl vykukujícího Bhubala dolů. „Vydrž,“ zašeptal mu. „Naši nevědí, že jsme utekli. Mohli by si nás omylem splést s pytláky, kdybychom k nim běželi, a mohli by začít střílet.“

Bhubal se nehádal a zůstal klidně ležet. Nervy drásající ticho trvalo dál.

Pak najednou zvuk bubnu přerušil to ticho. A zněl hlasitěji a hlasitěji.

„Teď přišla naše chvíle,“ zašeptal Bhubal. „Musíme dělat rychle.“

„To je Bihua, bubeník od nás z vesnice,“ šeptal Bhubal. „Poznám ho mezi všemi.“

Zvuk bubnu umlkl stejně náhle, jako začal. Znovu se rozhostilo ticho. Dvojčata si všimla, jak jde to ticho pytlákům na nervy. Dva z nich sebou neklidně mleli, jak leželi na zemi.

Znovu bylo ticho prolomeno – tentokrát hlasem, Strýček Neog promluvil přes megafon.

„Vyzývám vás, nemáte žádnou šanci, odhoďte zbraně, zvedněte, ruce nad hlavu a jeden po druhém přicházejte. Dávám vám pět minut. Jestli se do té doby nevzdáte, vtrhnem na vás a postřílíme vás.“

Munija odpověděl dlouhým protahovaným záchvatem smíchu.

„Zapomněl jsi, Neogu, že máme ty haranty. Jestli neodvoláš svý muže a nezabezpečíš nám svobodný odchod, podřežem jim jejich tenké krčky. Já ti je ukážu, jestli nevěříš. Cha cha cha…“

„Haranty – to tak,“ bručel si Bhubal. „Počkej, haranti ti dají co proto.“

Munija s Bápurámem zmizeli v chýši. Všichni se zahleděli na vchod, ale nikdo se neukazoval.

Minulo pět minut, deset.

Pytláci venku znervózněli. Potom se chlapcům naskytl zvláštní pohled. Věděli, Že Munija zažil největší šok ve svém životě.

Dírou, kterou vyřízl Džonti ve stěně skrýše, vylezl Munija a plížil se, jak nejrychleji mohl, k jezírku.

Chlapci si uvědomili, že se Munija chce dostat k bhílu a přeplavat. Musejí zpravit strýčka Neoga o jeho úmyslu. Byli však bezmocní. Ostatní pytláci byli stále ještě před skrýší. Kdyby si dvojčat všimli, začali by po nich střílet.

Teď vyšel ze skrýše Bápurám. Kráčel na mýtinu a odhodil pušku na znamení, že se vzdává. Ruce držel vysoko nad hlavou a blížil se k panu Neogovi a záchranné skupině.

To bylo znamení pro ostatní, aby složili zbraně. Čtyři pytláci vstali, zahodili pušky a vykročili vpřed. Pátý nevstal, protože byl mrtvý.

„Strýčku Neogu, strýčku Neogu,“ křičel Bhubal nejvyšším hlasem. „Tam je vůdce. Chce utéct přes bhil…“

KAPITULACE

Celá vesnice se tu shromáždila, aby zjistila, co se stalo s chlapci. Muži, ženy, děti, všichni čekali úzkostlivě na zprávy. S rozedněním to už nemohli vydržet a vydali se do rezervace, aby pomohli záchranné skupině.

Stáli v hloučcích, pozorovali chýši a čekali, co udělá Munija. Vtom zaznělo Bhubalovo varování.

Oči všech se obrátily k jezírku. Zahlédli Muniju, jak se noří do vody. Skryla ho tráva a rákosí.

Pak se rákosí zavlnilo a Munija se opět objevil. Zápasil s bahnem a s vodními rostlinami, aby se dostal zpět ná břeh. Podařilo se mu sice dosáhnout pevného dna, ale smekal se po kluzkém povrchu a ve tváři měl děs.

Všichni překvapeně strnuli nad Munijovým chováním. Za chvilinku se vynořil z mělkých vod jezírka obrovský nosorožec a zlostně odfrkoval. Zvíře se hnalo za zápasící postavou.

Se zoufalým úsilím se Munija vyprostil, sebral se a utíkal k panu Neogovi a k jeho mužům a křičel: „Zachraňte mě, zachraňte mě!“

Nosorožec zíral na vzdalující se postavu, pak si ještě jednou odfrkl, otočil se a ponořil se do bhílu.