Otto Janka

Rytíř na kajaku

Rozhodl jsem se pádlovat proti proudu řeky a času. Daleko. Až tam, kde Vltava teprve začíná vypadat jako řeka. Až tam, kde začíná šestnácté století.

Je možné, že tenkrát plul od Soumarského mostu k Mrtvému luhu mladý český dobrodruh Zachař z Pašiněvsi? A že si na svém eskymáckém kajaku dopádloval až pro rytířský erb? Nevím, Snad.

KAJAKÁŘ NA DRUHÉM BŘEHU VLTAVY

Název Vltava se během dob měnil. Kosmas používá roku 1125 názvu Wlitawa, Břevnovsky list z roku 1260 Wltaua a pak se střídají názvy Wltawa a Whlatawa. V 16. století vyskytuje se i Wulta. Asi od roku 1680 byl zaveden název Wltawa.

Josef Podzimek

Nevěděl jsem, že hledám odpověď na otázku, která – kdybych ji vyslovil nahlas – by zazněla skoro pošetile. Uvědomil jsem si to až ve chvíli, kdy jsem ji našel. Ačkoliv.

Vím, že jsem nenašel jednoznačnou odpověď a že ji nikdy nenajdu/ Ale našel jsem aspoň nějakou odpověď. Čím déle jsem o ní přemýšlel, tím se mi zdála lepší.

A také jsem v té chvíli pochopil, proč Archimédes, když našel odpověď na svou otázku – anebo když si ta odpověď našla Archiméda – proč se rozeběhl nahý po Syrakusách a proč křičel: „Héuréka.“

Nutně jsem potřeboval najít aspoň jednoho člověka, kterému bych mohl vypravovat o svém objevu, ale běžet se mi za ním nikam nechtělo. Ostatně, nejbližší město, Volary, bylo od mého tábořiště skoro deset kilometrů. Kanoe, o kterou jsem se opíral, byla otočená břichem nahoru a zmáčená ranní rosou. Mokrá větev v ohni zasyčela jako černá zmije. Kajakář na protějším břehu ještě pořád čaroval nad svou lodí. Nejdřív vysušil proražené místo u kýlu laminátového kajaku horkým kamenem. Vyndal kámen z ohně a, držel ho v kleštích ze smrkové větve, aby se nespálil. Potom rozetřel lepidlo a položil na ně roztřepanou záplatu, A potom měl spoustu času.

Je to on. Čím déle jsem ho pozoroval, tím víc jsem si tím byl jist. Je to Zachař. Vzal do ruky kytaru a zkusil první akord.

A ten nápad se vrátil s novou naléhavostí. Pádlovat proti proudu řeky a času. Plout daleko, dál, než sahá naše paměť, plout po okraji proudnice, abych viděl zblízka řeku i břeh, neboť i řeka se neustále vrací a někdy navečer,– když se můj oheň zrcadlí ve vodní hladině, když naslouchám zvonění proudu v řece a sykotu plamenů v ohni, zdá se mi, že slyším ještě nějaký šepot, velice tichý, skoro nepostižitelný, ne, to není peřej, ale ten malý bloudivý proud blízko břehu, který se vrací, někdy váhavě, když řeka zpomalí svůj tok, někdy rychleji, když se i řeka rozeběhne, protože čím víc spěchá k moři, tím rychleji se její část vrací nazpátek ke svým pramenům, a když zaváhá hlavní proud, také ten druhý proud se začne točit skoro na místě, nerozhodný a najednou plný nejistoty.

Jak to asi tenkrát bylo?

Nevím a nikdy to nebudu vědět. Ale stejně jsem si přál hledat Zachaře, plout za ním proti proudu řeky a času.

Konečně se před stanem objevil Martin. Archimédes lítal po Syrakusách a každému vykládal, že objevil novou pravdu, zrovna když se koupal. Jak jsem mu v té chvíli rozuměl.

„Martine!“

Přišel k ohni a hřál si ruce nad plameny. Páry stoupaly z mokrých šumavských lesů a od řeky čišel chlad.

„Víš, jak dlouho je tady ten kajakář?“ zeptal jsem se a ukázal směrem k Zachařovi.

„Vím,“ odpověděl Martin. „Přijel včera jako my, a protože je trochu praštěný, vyplul hned až z Horní Vltavice. Tam rozbil kajak v peřejích.“

„Nevím proč, ale snad právě proto mi tak připomenul Zachaře,“ řekl jsem.

„Kdo to je?“

„První kajakář, který kdy u nás vyplul na řeku.“

„Kdy to bylo?“

„Asi před půl tisíciletím.“

„To je nesmysl.“

„Není. Jen se na něho podívej. Víš, proč plul z Horní Vltavice? Já ti to řeknu. Protože se podíval na vodočet pod lenorským mostem a zjistil, že to nejde. A proto plul. Zachař by to udělal taky.“

„To je možné, ale ne před půl tisíciletím.“

„Třeba vyplul dřív. Anebo později. Třeba to bylo až v roce tisíc pět set jedna.“

„Přidej!“

„Stalo se to v roce tisíc pět set dva. Na začátku září. Ve čtvrtek odpoledne.“

„Nesmysl.“

„Já vím, zní to nepravděpodobně, ale jak by se jinak dostal do jeho erbu kajak?“

„Zachař měl erb?“

„Byl přece rytíř.“

„Rytíři jezdili na koních.“

„Zachař jezdil krom toho taky na kajaku. Bylo to v té době opravdu zvláštní, ale Zachař byl zvláštní člověk. Trochu dobrodruh. Trochu chuligán. To slovo tenkrát ještě neznali, ale chuligáni už byli. Trochu viking. Nebál se plout tam, kam nikdo před ním ještě neplul. Vlastně se asi bál, ale stejně plul. A když příběh té velké plavby skončil, nechal si vymalovat kajak doprostřed svého erbu a v něm pádlujícího rytíře, aby mu navždycky připomínal…“

„Co?“

„To právě nevím. Napadlo mě jen, co mu mohl připomínat.“

Oheň prskal a zhasínal. Kajakář na druhém břehu Vltavy hrál na kytaru. Z lesů se zvedaly páry.

„Bylo to v době, kdy u nás vládl král Vladislav Jagellonský,“ připomenul mi Martin trochu zbytečně tu dálku času, která nás dělila od Zachaře.

„Já vím.“

„Někdy v době, kdy Matěj Rejsek stavěl Prašnou bránu a Dalibor se teprve učil hrát na housle,“ pokračoval neúprosně. „V době, kdy ještě dlouho nebyl čas na kajakáře, který by plul po Vltavě, a když by zrovna neplul, brnkal by si na kytaru.“

„Kytaru tenkrát lidi ještě neznali,“ odpověděl jsem. „Asi brnkal na mandoru. To přece není důležité.“

„Tak co je důležité?“

„Pokusit se odpovědět na otázku, jak se dostal kajak do Zachařova erbu. Samozřejmě že to nevím. Ale ten kajak tam stejně je. Co asi udělal, že měl potom právo nechat si do erbu namalovat kajak? Nevím. Vím jen to, že to bylo něco, co souviselo s kajakem. A ještě něco vím. Musel prokázat službu králi a ta služba asi také nějak souvisela s kajakem. Jak mohl kajakem posloužit králi?“

„Třeba z něho spadnul,“ navrhl Martin, „král to viděl a srdečně se zasmál. Úžasně mu tím posloužil, protože byl ten den od rána bez nálady, bolela ho hlava a do ničeho se mu nechtělo. Když však viděl Zachaře, jak se plácá pod kajakem a jak polyká andělíčky, rozveselil se. A na paměť té události dovolil Zachařovi, aby si do svého erbu nechal namalovat kajak.“

„Vyloučeno. Zachař přece nebyl žádný šašek. A jezdil výborně. Ten by nespadnul, to mi nevykládej!“

„Kde sehnal kajak?“

„U Eskymáků přece.“

„Jak se k nim dostal?“

„S misionáři.“

„Víš to jistě?“

„Jistě nevím vůbec nic, snad jen to, že měl v erbu kajak a že také v klenotu svého erbu měl kajak. A na náhrobním kameni. Tam je krom toho ještě vytesán letopočet. Tisíc pět set padesát pět. Rok, kdy zemřel.“

„Ale stejně… Představa, že po řece u nás už tenkrát pádloval rytíř, je příliš pohádková.“

„Je. Když jsem o Zachařovi poprvé četl a snažil se pochopit dobu, ve které žil, našel jsem v ní další důvod, proč je ta představa příliš pohádková.“

„Jaký je to důvod?“

„Tenkrát to u nás vypadalo skoro jako v minulém století na Dalekém západě. Krajiny byly plné banditů. Říkali jim lapkové, odpovědníci anebo také zhoubci Království českého.“

„Kde se tady vzali?“

„Byli to křižáci, jejichž meče nechtěl nikdo platit, a protože už neuměli dělat nic jiného, jenom válčit, začali loupit u nás doma. Také rytíři, kteří neuznávali krále, ani pány, ani města, jen sebe. A nevolníci, kteří už nechtěli být nevolníky. A chudáci, kteří neměli co ztratit.“

„Byla to opravdu tak nebezpečná doba?“

„Byla. Četl jsem dokonce staré nařízení, podle kterého nesměli lidé pracovat na polích, pokud nebyli ozbrojeni, aby se mohli proti banditům bránit.“

„A tenkrát se Zachař rozhodl pádlovat pro svůj rytířský erb?“

„Ano.“

„Vybral si špatnou dobu.“

„Neměl čas čekat na lepší, ale snad právě v době, ve které žil, je skryta odpověď na mou otázku. Dopádloval do království Vladislava Jagelonského z jiného času, a snad jen proto se stalo všechno to, co se muselo stát Byl jako hrdina ze science-fiction. Přišel z daleké budoucnosti, položil kajak na vodu a plul si pro svůj erb, A řeka pak musela čekat celá staletí, než se objevil další kajakář. Ale ten už nebyl sám.

Mohlo se to tak stát?

Mohlo.

Je to pravděpodobné?

Je to možné a to musí stačit.“

Kajakář na druhém břehu Vltavy ještě pořád střídal akordy a tiše si zpíval do sykotu vln.

„Zachař se vrátil,“ řekl jsem. „Jen neví, že se vrátil z takové dálky a že se jmenuje Zachař.“

„Myslíš, že jezdil na kajaku v brnění?“ zeptal se Martin svým nejprotivnějším hlasem.

„Já tě zabiju,“ řekl jsem bezmyšlenkovitě, protože jsem neměl chuť odpovídat na zlomyslné otázky. Teprve později jsem si uvědomil, že to vlastně není tak špatný nápad.

NA VODĚ SEDÍ ČARODĚJ

V pohnuté době na počátku XVI. věku lotrovstva přibylo měrou velmi hrubou. V zřízení krajů na sněme roku 1519 sneseném smluvili se stavové, že bude v každém kraji na honění lotrovstva osm koní chováno, a lidé na polích aby jinače nepracovali nežli majíce po ruce oštěpy, sekyry nebo jiné zbraně a při pokřiku aby vsedali na koně a lupiče honili. Toť přec neomylné znamení, že Čechy tou dobou byly u velikých otrapách. Na Moravě nařizují se touž dobou honby lupičů, kteří jezdili „v larvách a potvornych kuklách“.

Zikmund Winter

Zachař slyšel nejdřív zapraskat větev na břehu řeky, který se nad ním zvedal, a teprve potom se objevil venkovan s velkým hliněným džbánem v ruce. Měl kápi shrnutou na záda a vypadal docela spokojeně až do té chvíle, kdy se přiblížil k laguně a uviděl Zachaře. Najednou zůstal stát, jako kdyby narazil na neviditelnou zeď.

Díval se na Zachaře. Oči měl kulaté strachem. Snažil se pohnout. Nemohl. Jako kdyby byl k zemi přibitý. Snažil se vykřiknout. Pomoc! Nemohl. Hlas ho přestal poslouchat. Kdyby aspoň dokázal zavřít oči a nemusil se dívat. Nemohl. Oči měl otevřené a pořád viděl Zachaře. Bylo to strašné.

Z dálky jednotvárně hučela peřej. Pojednou se ozval nový zvuk, rychlý a dobře známý. Datel ťukal do stromu? Ne, ale ten zvuk zazněl hodně podobně. To venkovanovi začaly cvakat zuby hrůzou. Zachař poslouchal s rostoucím zaujetím. Koncert pro cvakající zuby a velký orchestr. Hučení peřeje zní vždycky trochu výhružně. Snad každý, kdo se k němu přiblíží, pocítí záchvěv strachu při pohledu na vlny tříštící se o kameny a ohlušen hukotem padajících vod, najednou… Začne hrát na kastaněty, nebo aspoň datluje na plechovém stromě, když s sebou nemá kastaněty. Ty dvě melodie patří k sobě.

Konečně se venkovan dokázal pohnout. Zuby mu ještě pořád cvakaly o sebe, ale už pomalu ustupoval od řeky. Nepřestal sledovat Zachaře ostražitýma kulatýma očima, jako kdyby měl strach, že Zachař v příští vteřině vyskočí a kousne ho. Anebo že udělá něco mnohem strašnějšího. Teprve když se zády dotkl kmene dubu, vrátila se mu odvaha. Tedy odvaha k tomu, aby utíkal co nejrychleji. Otočil se a zmizel, jako kdyby ho někdo vystřelil z praku. A taky se mu vrátil hlas.

„Pomoc!“

„Co se stalo?“ zeptal se kdosi za vysokým břehem.

Ale venkovan měl docela jiné starosti než vykládat o tom, co se stalo.

„Jeden Bůh všemohoucí, dvě tabule Mojžíšovy, tři patriarchové, čtyři evangelisti, pět… pět…, šest štoudví bylo v Káni galilejske…

Hlas mu klopýtal spěchem. „Můžeš mi říct, co se vlastně stalo?“ zeptal se opět stejný mladý hlas.

Nemohl.

„Osm blahoslavenství, osm blahoslavenství…“

„Co to do tebe vjelo?“

Konečně uslyšel otázku.

„Pane,“ vykřikl skoro, „nechoďte k vodě, je tam…“

Nedokončil větu.

„Devět kůrů andělských, devět kůrů andělských…,“ pokračoval rozklepaným hlasem.

Až později se Zachař dozvěděl, že podivná litanie, kterou se ten muž marně snažil vyslovit, bylo zaříkávání proti zlým mocnostem. S jedinou chybou. Bylo to příliš složité. Když seděl doma v bezpečí tvrze, uměl je rychle a bez jediné chyby. Ale když ho pak doopravdy potřeboval, zapomněl, jak jdou čarodějná slova za sebou, a když si konečně vzpomněl, tak už je nepotřeboval. Nic není na světě dokonalé. Dokonce ani zaříkávání.

„Kdo že je tam?“ zeptal se opět ten mladý hlas.

„Já nevím,“ odpověděl. „Ale viděl jsem ho. Těmahle očima jsem ho viděl…“

„Koho jsi viděl?“

„Čaroděje. Já vlastně nevím, kdo to je, ale je tam, pane. Je tam.“

„Čaroděj?“

Zachař uslyšel smích. „Půjdu se na něho podívat.“

„Nechoď tam, pane…“

„Proč?“

„Je tam hloubka, utopil se tam přece vůl i s potahem, loni to bylo, a on si tam sedí na vodě a šklebí se.“

„Moc rád bych věděl, co máš v tý palici. Asi piliny. Čaroděj? Nevěřím na čaroděje.“

Zachař nebyl rád, že vzbudil tolik pozornosti. Ale bylo to docela zajímavé, a tak trpělivě čekal, co bude dál. Nemusel čekat dlouho. Opět zapraskaly větve, někdo rozhrnul křoví a potom už se pod duby objevil mladý muž, který nevěřil na čaroděje. Vlastně to byl ještě skoro kluk, ale v očích mu jiskřilo odhodlání rozdat si to s každým, kdo by si snad o něm myslel, že je ještě skoro kluk. Na sobě měl kalhoty tak úzké, že už nemohly být užší, přiléhavý kabátek se stojacím límcem a.s podélně prostřiženými rukávy, pod kterými svítila bílá košile, u pasu měl kord a nenosil ho pro parádu, to mělo být každému jasné na první pohled. Zachařovi to bylo jasné. Kluk udělal posledních několik rychlých kroků a pak konečně uviděl Zachaře – a najednou už nebyl tak odhodlaný si to s každým hned rozdat. Také on narazil na neviditelnou zeď, oči se mu také trochu zakulatily úlekem a jeho ruka pomalu zabloudila ke kordu.

Škoda, pomyslel si Zachař. Je po zábavě.

„Máš pravdu, žádný čaroděj není,“ řekl nahlas přátelsky.

Ještě malou chvíli stál ten kluk nad ním bez pohnutí a potom zaostřil pohled na hladinu laguny před Zachařem a začal se smát. Posunul si baret do čela, aby ho slunce neoslňovalo, přimhouřil ještě víc oči a smál se dál.

„Čemu se směješ?“ zeptal se Zachař.

„Sám sobě,“ odpověděl,

„Proč?“

„Protože… vypadal jsi v první chvíli opravdu jako čaroděj. Co tady děláš?“

„Nic. Prostě tady sedím a divím se.“

„Já taky,“ řekl ten kluk a posadil se do trávy na břehu laguny.

„Vyděsil jsi Petra tak, že zapomněl kouzelné zaříkávání.“

„To mě opravdu moc mrzí,“

„Nic si z toho nedělej, on si zas vzpomene.“

Díval se na Zachaře už bez bázně.

„Je opravdu zvláštní,“ řekl po chvíli.

„Co?“ zeptal se Zachař.

„Ta lodička, na které sedíš. Má stejnou barvu jako tvoje vesta a ta zas má trochu stejnou barvu jako voda v řece. Na vlnách není skoro vidět. Je tak malá a placatá. Nikdy jsem takovou loďku neviděl.“

„To je kajak.“

„Kajak… Nikdy jsem neslyšel – o kajaku. Četl jsem jen o kentaurovi. Jmenoval se Cheirón. Půl člověk a půl kůň. Ale kajak? Půl člověk a půl loďka?“

Opět se zasmál.

„Kdo vlastně jsi?“ zeptal se, ale v jeho hlase nebyla ostražitost, jen zvědavost

„Jmenuju se Zachař.“

„Já jsem Martin.“

Pružně se zvedl ze země, smekl svůj malý černý baret s červenou lemovkou a dvorně se uklonil, ale ne Zachařovi, kajaku se uklonil.

„To je úžasné,“ řekl. „Nikdy bych nevěřil, že může po řece plout tak malá a podivná loďka. Pojď blíž!“

Zachař ho s úsměvem pozoroval.

„Prosím tě,“ dodal Martin.

Zachař se jen lehce dotkl jedním listem pádla hladiny a už bokem kajaku přirazil k travnatému břehu. A potom udělal Martin něco, čím si ho koupil. Naklonil se nad vodu a skoro plaše pohladil kajak, takovým tím konejšivým pohybem, jakým děti někdy hladí koťata. Hned to zas trochu pokazil.

„Je jako hubená zmoklá kráva,“ řekl přemýšlivě, jako kdyby mluvil jen sám k sobě.

Zachař nebyl o tolik starší, aby mu nerozuměl. Ale Martin ho v té chvíli nebral na vědomí.

„Nevěřím na zázraky,“ pokračoval váhavě.

„Kdyby se mi tvůj kajak pod rukama rozplynul, bylo by to divné, ale že je pořád tady – to je vlastně taky divné.“

Okouzlení je nakažlivé.

„Něco ti ukážu,“ řekl Zachař a odrazil se rukou od břehu.

Kajak se lehce kolébal na rovné hladině laguny. Potom pádlo v Zachařových rukách ožilo. Skoro jako lopatky větrného mlýna se roztočilo nad vodou, kajak vyletěl dopředu, vyhnul se převislé větvi a už se dostal do proudu řeky, který ho otočil a unášel, ale Zachař začal pádlovat ještě rychleji až jako šedavý šíp letěl jeho kajak,a pak se Zachař naklonil dozadu, ponořil pádlo kolmo do vody, kajak hned zkrotl a poslušně se vrátil zpátky k Martinovi, který už zase seděl v trávě a oči mu svítily. Jak voda narážela na dno lodi, zazněla jako rychlý dech.

„Je jako hubená, zmoklá, udýchaná kráva,“ doplnil Martin svůj první postřeh a zdálo, se, že je zcela okouzlen tím poznáním.

Potom si vzpomněl, že na kajaku ještě pořád sedí Zachař. Podíval se na něho stejným pohledem, jakým se předtím díval na kajak. Věděl, že čarodějové nejsou, ale najednou si nebyl tak docela jist tím, zda to vědí taky čarodějové.

„Kdo jsi?“ zeptal se.

„Už jsem ti to přece říkal – Zachař.“

„Kdo jsi, Zachaři?“

Měl pocit, že se dívá do zrcadla. Poznal v Martinovi svou vlastní tvář.

„Jsem kajakář,“ odpověděl. „Co to znamená?“

„Ten, který pluje na kajaku.“

„Kam?“

Byl to zvláštní pocit, potkat se sám se sebou. Ten, kdo se ptal, byl Zachař v době, kdy se vydal do Půlnoční země. A kdo odpovídal, byl opět Zachař, ale ten, který se vrátil.

„Do Hraničních hor,“ řekl.

„Proti proudu řeky?“

„Ne,“ odpověděl. „Nechal jsem koně u přívozu. Chtěl jsem si tady jen vyzkoušet kajak v proudech.“

„Ty bydlíš u přívozníka?“

„Ne.“

„Můžu tě pozvat k nám?“ zeptal se Martin.

„Děkuju ti, ale zůstanu tady.“

„Tady přece nemůžeš zůstat.“

„Proč?“

„Jsi sám.“

„Mám přece kajak.“

„Tady nemůžeš zůstat sám s kajakem, je to nebezpečné ve dne, ale v noci je to ještě o moc nebezpečnější.“

„Tábořím na místě, kam se za mnou nikdo nedostane.“

Martin zesmutněl.

„Ale potom se třeba už nikdy nepotkáme,“ ozval se po chvíli mlčení.

V jedné knížce, kterou Zachař nemohl mít rád, protože měla být napsána až o staletí později, bude věta: Jsme jedné krve, ty i já. Řekne ji Mauglí v Knize džunglí. A právě to si Zachař v té chvíli uvědomil. Že asi také v Martinovi je cikánská touha po dálkách. Že je v něm věčný neklid, pro který nemá jméno. Že sice přesně ani sám neví, co hledá, ale že nedá pokoj, dokud to nenajde. Byl to pocit, který dobře znal.

„Chci tady zůstat ještě jednu noc, než pojedu dál,“ řekl.

Martin se na něho díval a pořád ještě měl v očích zklamání.

„Můžu pozvat já tebe?“ zeptal se Zachař.

„Můžeš,“ odpověděl Martin a vyskočil ze země tak rychle, že zakopl o kord a málem sebou praštil.

„Počkej tady,“ zavolal na Zachaře a už utíkal zpátky. Pod dubem se ohlédl.

„Jsem tu hned,“ dodal.

A zmizel.

Stejně je to zvláštní pocit, být strašidlem, uvažoval Zachař a vzpomněl si na setkání s bílým medvědem. Tenkrát měl opravdu strach. A několikrát předtím. A několikrát potom. Měl v těch chvílích taky oči kulaté?

Se strašidlem nemůžeš bojovat kordem, oslovil ještě v duchu Martina, ale když se o to pokusíš, stejně je to dobré znamení.

Za chvíli se Martin objevil na břehu s Petrem, který nesl bílý chleba, slaninu a opět džbán, ale jiný, než byl ten, se kterým přišel poprvé. Zachař vystoupil na břeh. Provaz, přivázaný na špičce kajaku, zachytil za větev křoví a prázdná loďka se zvedla nad vodu. Už nesplývala s vlnami, ale ještě pořád byla jiná než všechny ostatní lodě, které kdy pluly po Vltavě.

Petr se přibližoval trochu váhavě. Snad opravdu Zachař není čaroděj, ale stejně je třeba s ním jednat zdvořile. Asi jako se zmijí. Položil džbán do trávy a nepřestával sledovat každý Zachařův pohyb. Viděl mladého muže s dlouhými vlasy, které mu padaly do čela.

Byl oblečen skoro jako Martin. I boty s protáhlými špičkami měl stejné. Jen přes košili si oblékl šedavou kožešinovou vestu a kolem krku se mu houpal náhrdelník s podivnou žlutavou řezbou.

Martin beze slova ukázal na džbán a Zachař se napil. Víno bylo příjemně chladné. Vrátil džbán Martinovi. Také on se napil. Neřekli si, že pijí na přátelství. Nemuseli si to říkat. Věděli to.

Zachař spustil kajak na vodu.

„Chyť se boků lodi a stoupni si přesně doprostřed kajaku,“ řekl. „Když si stoupneš jinam, tak to je úplně stejné, jako když skočíš rovnou do vody.“

„Neboj se. Přece umím jezdit na lodi,“ ohradil se Martin trochu uraženě.

Naklonil se nad vodu a uchopil okraje kajaku. Počkal, až se rozkolébaná loďka uklidní. Pak ještě počkal, až se uklidní sám. Teprve potom vstoupil do lodě. Kajak se naklonil a Martin se smekl do vody. Voda se za ním zavřela. Ticho. Klid. Zmizel i se svým nakažlivým nadšením pro malou loďku s podivným jménem. Zachař neměl pravdu. Nebylo to stejné, jako kdyby do vody skočil rovnou po hlavě. Zdálo se, že s kajakem se dostal do vody ještě o hodně rychleji. Po chvíli se vynořil na hladinu a zamračeně plaval ke břehu.

„Jak se to mohlo stát?“ zeptal se.

„Říkal jsem ti přece, že si musíš stoupnout doprostřed lodi. Aspoň než si na kajak zvykneš.“

Martin se chytil břehu. „Anebo než si kajak zvykne na mě?“ zeptal se.

Vypadal v tu chvíli tak bojovně, že Zachař zatnul zuby, aby se nezačal nahlas smát. Dívat se na někoho, kdo leze do kajaku a hned zas druhou stranou vypadne ven, je opravdu k smíchu. Ale jen pro toho, kdo se dívá.

Martin si věřil. Jejich tvrz byla blízko řeky. Byl zvyklý na vodu. Ale stejně… Do kajaku se svlékl. Zůstal jen v kalhotách, které byly tak úzké, že – když z kajaku hned zas vypadl – se mu v nich docela dobře plavalo.

Vylezl na břeh a vytřepal si vodu z vlasů. Skoro dojaté okouzlení, které měl v očích, když se předtím díval na kajak, bylo pryč. Znovu uchopil okraje loďky.

„Stoupni si doprostřed!“

„To už jsi mi říkal.“

Vkročil do loďky, jako kdyby byla vymodelovaná z tenkého ledu a jako kdyby se bál, aby ji neprošlápl. Kajak se pod jeho vahou rozhoupal, ale Martin ho udržel. „Teď se posaď.“

Kajak se opět nebezpečně naklonil.

„Kolena opři o boky kajaku.“

Martin zasunul nohy pod tulení kryt a koleny se dotkl bortů lodi. Po hladině se rozeběhly vlny, ale už jen malé, už jen jako vrásky na čele. Martin se taky ještě mračil. Ale jak se vody laguny narovnávaly, jeho čelo se vyjasnilo. Seděl v kajaku tiše a způsobně a měl pocit, že si s ním začíná rozumět. Zachař mu podal pádlo.

„Odraz se od břehu!“

Kajak se zakolébal a zůstal stát na hladině. „Zaber!“

Martin opatrně položil jeden list pádla do vody. Kajak se s ním pomalu otáčel. Martinovy oči už zase zářily.

„Připadá mi jako živý,“ řekl. „Ten nápad s kentaurem vlastně nebyl takový nesmysl. Je jako kůň. Stačí, abys pohnul trochu uzdou, a kůň pozná, co chceš, a udělá to. Kajak taky. Je to nádherný pocit, Zachaři, opravdu nádherný.“

Ponořil druhý list pádla do vody a kajak se opět začal vracet do původní polohy, ale současně už se pomalu také rozjížděl vpřed. Martin zato mluvil čím dál tím rychleji.

„To je něco docela jiného než dlabaný člun. Dlabaný člun je líný, ale kajak…“

Nedávné okouzlení se vrátilo a Martin dál pomlouval dlabaný člun, který znal.

„Než se pohne, trvá to věky, a když už se jednou konečně pohne, trvá to zase věky, než se zastaví, a točit se skoro nedovede, ale kajak…

„Co kdybys míň mluvil a víc pádloval,“ navrhl Zachař.

Martin zvedl poslušně pádlo.

„Listem kolmo do vody,“ ozval se ze břehu Zachař.

Ponořil pádlo vedle boku loďky.

„Zaber!“

Opřel se o vodu snad poprvé opravdu silou. Kajak poskočil na hladině a potom – stalo se to tak rychle, že Martin ani nevěděl, jak a proč se to vlastně stalo – sletěl za pádlem po hlavě do vody, jako kdyby ho laguna přitahovala. Když vyplaval, už se nemračil. Vyplivl vodu, chytil pádlo, které se otáčelo směrem k proudu řeky a chystalo se uplavat, a postrčil kajak zpátky ke břehu. „Z koně jsem kdysi taky padal,“ řekl.

Smířil se s tím, že bude i z kajaku padat tak dlouho, dokud ho nezkrotí, a svlékl si promáčené kalhoty. Stál potom nad loďkou nahý jako divoch, a snad proto, že předpokládal, ať udělá cokoliv, stejně nakonec skončí zase ve vodě, snad proto, že dobře znal. aspoň svůj neohrabaný dřevěný člun a věděl, co dělat, když se začne točit břichem nahoru, anebo z nějakého jiného důvodu, ale od té chvíle se už na kajaku udržel. Asi o hodinu později se dokonce roztočil na vodě. Udělal první „hodiny“.

„Pravým listem dopředu – levým zpátky – pravým dopředu…,“ napovídal mu ze břehu Zachař.

Když se konečně kajak zastavil, řekl Martin s velikým uspokojením:

„Věděl jsem, že se spolu nakonec domluvíme.“

Ale jeho seznamování s kajakem ještě neskončilo. Zatím pořád kroužil po hladké laguně vyryté kdysi přívalem vod. Za lagunou začínala první malá peřej řeky.

Z uctivé vzdálenosti sledoval Petr, Martina na kajaku a poslouchal Zachařova slova, která mu asi zněla trochu záhadně.

„Polož list co nejdál a opři se o vodu!“

„Vidíš? Už se otáčíš!“

„Jen levým listem!“

„Oblouk je moc veliký.“

„Lehni si na pádlo, Martine, jen si na něj lehni!“

„A zpátky!“

„Už nemáš čas se otočit – a tak se prostě vrať!“

„Máš kajak moc rozjetý. První záběry dělej pomalu. Čím rychleji jedeš, tím větší je pak odpor vody, to si pamatuj, Martine! Stát! A vrať se! Pádluj pomalu!“

„A drž pořádně pádlo! Blíž k listu! Ještě blíž!“

Za lagunou řeka teprve nabírala dech. Opravdová peřej hučela až dole.

„Vyjeď na řeku!“

„Přídí proti proudu!“

„Nech se nést!“

„A zaber!“

V jedné chvíli, když Martina proud uchopil a nesl dolů, a když potom začal pádlovat proti toku řeky, měl pocit, že sedí na kameni. Řeka plynula kolem něho a on zůstával pořád na stejném místě.

„Hlídej si příď!“

Vlny začaly strhávat kajak a otáčely ho pomalu do proudu.

„Zaber pravým listem!“

Konečně se kajak opět vrátil k travnatému břehu laguny.

„Zachaři, to bylo nádherný!“

Slunce už zapadalo.

Stíny stromů na druhém břehu Vltavy se položily na řeku. Voda skoro zčernala.

A také se zdálo, že ta velká peřej dole se přiblížila, že popolezla nahoru. Zněla hlasitěji, než když na břeh ještě svítilo slunce.

„Připadá mi jako ryba. Je ve vodě doma,“ řekl ještě o kajaku Martin.

Zachař se rozpomenul na džbán s vínem, který schoval do vysoké trávy, a podal ho do lodě Martinovi.

„Napij se a pak pojedem.“

„Kam?“

„Na tábořiště.“

Martin se napil a vrátil džbán Zachařovi. Už v něm moc vína nezbývalo. Dopil zbytek a položil džbán zpátky do trávy. Byl teplý večer. Začínalo léto. V Hraničních horách asi nedávno spadla bouřka. Voda v řece stoupala a ta peřej zněla stále hlasitěji. Zachař se svlékl a podal šaty Martinovi.

„Dej je do přídě!“

Ještě sebral na břehu také Martinovy šaty. „Kalhoty jsou mokré. Večer si je usušíš nad ohněm.“

„Petře!“ zavolal Martin z kajaku.

„Ano, pane.“

Petr se vynořil z křoví.

„Zítra ráno se tady zase sejdeme.“

Moc se mu ten nápad nelíbil, ale asi znal Martina dost dobře, aby věděl, že nemá smysl mu říkat něco jiného než: Ano, pane.

„Ano, pane.“

Zachař stál už nahý na břehu řeky v červené záři zapadajícího slunce.

„Za záhybem.řeky je ostrov,“ řekl. „Přistaneš pod ním.“

„Dobře.“

„Musíš ale nejdřív otočit kajak přídí proti proudu, jinak se ti to nepodaří.“

„Přistanu. Neboj se.“

„A nepádluj moc rychle. Nech mě plavat kus před kajakem.“

„Dobře.“

A potom už Zachař skočil do laguny. Ani moc vody za ním nevystříklo, jako kámen zapadl do hlubin a zmizel v nich. Minula dlouhá doba. Martinovi se dokonce zdála nekonečná. Potom se Zachař vynořil skoro až na konci laguny, na místě, kde začínala peřej.

„Už jsem měl strach, že jsi za sebou zabouchnul dveře navždycky,“ vykřikl za ním Martin.

„Nevykládej a pádluj!“

Kajak se odlepil od břehu a také zamířil k peřeji. První vlny byly oblé, ale stejně otočily kajak tak lehce jako papírovou lodičku a rychle ho odnášely dolů k velké peřeji. Zachařova hlava se vynořovala mezi vlnami a opět ztrácela, a když se obracel za kajakem, vždycky ještě stačil Martinovi zamávat.

„Pádluj za mnou!“

Jeho hlas skoro zanikal v hučení řeky.

Vlny se začaly zvedat výš a na vrcholech se bíle tříštily. Už nemělo smysl volat na Martina, už by Zachaře neslyšel. Konečně se z rozbitých vln vynořil ostrov. Zachař někam zmizel. Martin proletěl kolem ostrova a teprve potom uslyšel opět známý hlas.

„Otáčej kajak! Už ho otáčej!“

Pod ostrovem peřej tolik nehučela. Martin zabořil pádlo do vln a kajak se nebezpečně naklonil, ale ještě dřív, než se stačil potopit, ucítil Martin, že ho nějaká neznámá síla vrací na vodu, otočil se na vlnách velkým obloukem tak rychle, že skoro vyletěl ze sedačky, a potom najednou jako kdyby řeka usnula, zkrotla a jen syčela a skoro tiše plynula kolem. S přídí otočenou proti proudu už byl Martin na kajaku opět jistý sám sebou, ale jen tak dlouho, dokud neuviděl Zachaře, který najednou vyplaval před ním a držel v rukách špičku kajaku.

„Sám bych se asi ve vlnách neotočil,“ připustil Martin trochu zklamaně.

„Nic si z toho nedělej.“

Zachař vytáhl kajak do trávy a Martin vystoupil. Ochladilo se. Rychle se oblékli.

A od té chvíle bylo všechno daleko.

Daleko byl druhý břeh. Až za temným hřměním řeky. Mohli na břeh hodit kámen, ale stejně měli pocit, že je nesmírně daleko.

Daleko byla Martinova tvrz, pod kterou kotvil dlabaný člun.

Daleko byla Praha. Její brány se už brzy uzavřou a na ulicích zazáří první pochodně.

A nejdál byly Hraniční hory.

Uprostřed ostrova rostlo několik olší. Jejich kmeny byly zjizvené od ker, které řeka vyplavila na ostrov za jarních povodní. Pod přístřeškem z větví ležela Zachařova přikrývka. A ještě něco. Mandora. Podobala se loutně. Měla pět strun a v ozvučeném otvoru na vrchní desce rosetu – mřížku ze dřeva tak jemnou jako pavučinu. Vak s jídlem se houpal na větvi. Ohniště ohraničené několika kameny bylo vyhaslé. Dvě ryby, které Zachař ráno ulovil, ležely vedle ohniště zabalené do mokrých lopuchových listů.

Zachař rozhrábl vychladlý popel. Na dně ohniště se objevila malá prohlubeň. Když do ní foukl, zvedl se tenký proužek bělavého dýmu. Zakryl ho suchou trávou. Brzy vyskočil první plamínek a za chvíli už praskaly v ohni větve. Byly tak suché, že hořely skoro bez dýmu, a kolem jako kdyby se najednou setmělo, a také se zdálo, že řeka vystupuje z břehů a že už je brzy pohltí. Okolní svět, který byl již předtím daleko, zmizel docela.

Nabodli ryby na syrové větve a posadili se k ohni.

„Proč chceš jet na kajaku až do Hraničních hor?“ zeptal se Martin.

„Protože to ještě nikdo přede mnou neudělal,“ odpověděl po chvíli.

Zachař pomalu otáčel rybou nad plamenem. Oheň tiše praskal. Už se skoro setmělo.

„Protože na konci světa není strom poznání, ale Eskymák,“ ozval se opět Zachař, a i když ta věta vlastně nedávala smysl, Martin jí přesto porozuměl.

Ryby byly brzy upečené, Zachař donesl chleba až malé studánky, kterou vyhloubil na břehu ostrova, džbán vody. Pomalu jedli. Na nebi se rozsvěcovaly první hvězdy.

„Když jsme šli do Půlnoční země,“ vrátil se po večeři Zachař k Martinově otázce, „byl s námi taky rajtar, který kdysi jezdil s karavanami soumarů po Zlaté stezce z Pasová do Prachatic.“

„Znal dobře Hraniční hory?“ zeptal se Martin.

„Neznal je, ale dovedl o nich zajímavě vypravovat.“

„Vždyť Zlatá stezka vede přece přes Hraniční hory, a tak je musel znát.“

„Já vím, ale on znal jen Zlatou stezku. Vypravoval o tom, že v některých místech vedla po hatích nad močály a že tam se nikdo neodvážil ze stezky sejít. Jsou prý tam pralesy bez cest a tůně, nad kterými tancují bludičky, a rašeliniště, černá a mokvající. Kdo do nich vstoupil, nenašel prý už nikdy cestu zpátky.“

„A jak se tam chceš dostat? A jak se chceš dostat zpátky?“

„Řeka mě povede, je malá a mělká tam nahoře, ale kajak unese. Člověk může zabloudit v Hraničních horách. Řeka ne. A žádný Eskymák ještě na řece nezabloudil.“

„A jak dostaneš kajak až do Hraničních hor?“

„Mám u přívozníka dva koně.“

Zachařův kajak měl jednoduchou konstrukci z několika dlouhých pružných tyčí. Byly zachyceny na dřevěných žebrech, která se rozevírala, podobná písmenu V – jen dole byla rovná. Vypadala trochu, jako kdyby někdo rozřezal necky. A zužovala se, jak ustupovala k zádi a k přídi kajaku. Dřevěná konstrukce byla potažena tulení kůží a dala se rozebrat – potom vypadal kajak jen jako balík kůží, nějaké klacky a rozřezané necky různých velikostí – a zase složit dohromady – a potom se opět změnil v malou placatou lodičku se zdviženou přídí.

Zachař sáhl pro mandoru. Plameny ohně mu v očích rudě zazářily. Ozvala se melodie. Zdála se cizí a trochu tajemná.

„Je taky z Půlnoční země?“ zeptal se Martin.

„Je to stará eskymácká píseň,“ odpověděl. „Jen slova jsem si k ní složil sám.“ Potom začal zpívat. Slova písně se pořád opakovala, stejně jednoduchá jako melodie, ale bylo za nimi ještě něco nevysloveného, snad odpověď na otázku, proč vlastně Zachař šel do Půlnoční země. A proč ne? zněla ta odpověď.

Eskymák neví, co bylo dřív, kajaky kajaky kajaky anebo hřích…

Řeka dál jim syčela za zády, oheň dál tiše praskal a nad tím vším se chvěly struny mandory a slova písně jako jiskry nad ohněm se ztrácela ve tmě. Všechno, co v té chvíli Zachaře obklopovalo, patřilo k sobě. Oheň mohl hořet v krbu, kajak jim mohl uplavat, píseň by v klenuté síni tvrze asi zazněla jasněji, ale přesto se stalo něco podivuhodného. Asi jako když z několika barevných kamenů někdo sestaví mozaiku a už to nejsou kameny, ale obraz. Něco nového. Kajakář u ohně nad řekou hrál na mandoru a zpíval. Poprvé. To tady ještě nebylo.

Eskymák neví, co bylo dřív,

kajaky kajaky kajaky

anebo hřích,

a jaký a jaký a jaký

a jaký div – v zemi, kde jsou jen

kajaky kajaky kajaky

a bílý sníh…

Když Zachař odložil mandoru do trávy a podíval se přes plameny, uvědomil si, že Martin asi právě dostal nějaký opravdu bezvadný nápad.

Jak je to prosté.

Jak jen je možné, že si to neuvědomil hned? Ale ještě je čas.

Nejhorší, co by ho mohlo potkat, by bylo, kdyby takový bezvadný a jednoduchý nápad přišel pozdě a už by mu nebyl nic platný.

Zachař skoro četl Martinovy myšlenky. Měl je napsané na tváři. Byla ozářená ohněm. A tím bezvadným nápadem. Začínal tušit, jaký je to nápad, ještě dřív, než ho Martin stačil vyslovit. Teď se na Zachaře podíval trochu jako hypnotizér, který mu musí vnuknout správnou odpověď na otázku, kterou se chystal vyslovit.

Zachař čekal.

„Kdy zítra vyjedeme?“ zeptal se Martin. Oheň praskal a řeka hučela jako vichřice ve větvích staletých stromů. „Co jsi říkal?“

„Kdy zítra vyjedeme, Zachaři?“ opakoval

Martin otázku. Nijak moc slovo „vyjedeme“ nezdůraznil. Proč taky? Je přece samozřejmé, že pojedou do Hraničních hor spolu.

PAN AMBROŽ Z ČEŘENA

V Brodě Vyšším dřevěnou ruku s mečem vztyčovali na pranéř na znamení „frejmarku“ či svobodného trhu a zároveň na paměť toho, že má býti v trhu pokoj zachován.

Zikmund Winter

Celkem byly kostky z doby nejstarší, kam prameny sahají, až po dobu novou, vždy hrou pověsti nechvalné. Náruživost, svěřili nestálé kostce jmění svoje, zavěsila odměnou mnohému na bedra kabeli žebráckou. Šibalové hráči upravovali si kostky falešné a jimi nezkušeného spoluhráče připravovali na mizinu. Tím si vysvětlujeme dlouhou řadu zákazů kostečné hry falešné, přísné tresty, že palec byl tomu uťat, kdo hrál podvodně.

Čeněk Zíbrí

Když Zachař s Martinem dojeli do Brodu, byl ve městě trh. Věděli o něm ještě dřív, než je obklopil, protože se připojili ke karavaně obchodníků, kteří jim o trhu vypravovali, ale stejně byli překvapeni.

„To se mi snad jen zdá,“ řekl Zachař.

„Co říkáš?“ zeptal se Martin.

„Že to snad není možné.“

„Co říkáš?“

„Už nic.“

„Vůbec ti nerozumím.“

„A právě to se mi zdá tak zvláštní,“ zasmál se Zachař.

Byl to trh jako každý jiný a obchodníci na něm prodávali věci potřebné, ale také některé úplně k ničemu, jako na každém jiném trhu, ale jedno měli společné. Každý se snažil překřičet ty ostatní, O hodně víc křičeli, než prodávali.

Skořicové víno.

Med.

Valonské látky.

Meče.

Sůl.

A všecko bylo v Brode skoro zadarmo. Aspoň obchodníci o tom byli přesvědčeni.

Zachař s Martinem otočili koně do jedné postranní ulice, dost široké, aby projeli, ale příliš úzké, aby se do ní vešel ještě jeden trh.

Měli pocit, že se vzdalují od velkých vodopádů. Oba se usmívali. Asi ani jeden nevěděl proč.

„Musíme najít nějakou tichou hospodu,“ navrhl Zachař.

„Tichá hospoda se asi dneska v Brodě nevyskytuje,“ namítl Martin.

„Tak aspoň hospodu.“

„To už je nadějnější.“

Ochraptělé vyvolávání obchodníků se pomalu vzdalovalo. Brzy našli stavení, které hledali. Ve stínu lípy čekalo několik utrápených koníků, ale Zachař s Martinem odvedli koně do stáje, protože se rozhodli v hospodě přenocovat. Ačkoliv venku ještě zářilo slunce, bylo v místnosti, do které vešli, skoro šero a byla plná hlasů. Některé patřily mužům, kterým by úžasně prospělo, kdyby strčili na chvíli hlavy do kbelíku se studenou vodou. Asi by mluvili dál, nemohli prostě přestat, ale jejich hlasy by se změnily v tiché bublání, a to by bylo bezvadné.

Mám tě rád nad zlato

nad perly i nad drahé kamení

a nic milejšího nežli ty,

nic milejšího v mém srdci není…

Z šera zazněla slova písně zbytečně svárlivě.

Zachař si povšiml staršího muže v dlouhém plášti „tabartu“. Vypadal skoro vznešeně. Seděl u malého stolku sám. Uvědomil si, že je ostražitě pozoruje. Skoro až příliš ostražitě.

„Nevím, opravdu nevím… O čem vlastně je ta píseň?“ zeptal se.

Zachař si s údivem uvědomil, že mluví k němu.

„O krásné paní? Anebo o krásném pivu?“ ptal se dál neznámý muž.

„Asi o krásném pivu,“ usoudil Zachař.

Odněkud se ozval smích. Snad patřil Zachařově poznámce, snad měl nějaký jiný důvod, protože v místnosti bylo dost mužů, kterým bylo k smíchu prostě všechno.

U okna, proti vchodu, kterým Zachař s Martinem vešli a u kterého pořád ještě stáli, byl malý ostrov ticha. Jen drnčení mosazných kostek se od okna ozývalo, a čím déle znělo, tím se zdál hod poctivější, ale současně tím víc stoupalo napětí hráčů.

„Dva eše a dryje,“ ozval se zklamáním trochu nalomený hlas jednoho z nich. Určitě hraje poctivě, usoudil sám pro sebe Zachař.

„Říká se, že s poctivostí nejdál dojdeš,“ dodal nahlas.

„Proč tě to napadlo právě teď?“ zeptal se Martin.

„Protože ten mládenec, co támhle hraje kostky, sice třeba dojde nejdál, ale asi o dost chudší, než dneska ráno vyšel.“

Uslyšel vedle sebe tichý smích, nebyla v něm radost, jen nějaké očekávání, skoro číhavě zazněl smích vznešeného pána v tabartu.

„Canis et ternio,“ řekl ještě.

Zachař neměl příliš rád, když se mu někdo cizí pletl do rozhovoru, ať už byl vznešený nebo ne. Hráči u okna právě padla dvojka a trojka. Nepotřeboval, aby mu někdo překládal ten smutný hod do latiny.

Zase zaznělo drnčení kostek a hovor v místnosti na chvíli utichl.

„Žíža a dryje.“

Hlas druhého hráče zazněl vědomím vítězství a byla v něm také drsnost, i když se snažil skoro o omluvný tón.

Mám prostě dneska štěstí. Padla mi šestka a trojka. To už patří ke hře, že někdo má štěstí, a někdo ne. A tak budeš klopit, mládenče. Nic si z toho nedělej, třeba už příští hod všechno napraví. Musíš být trpělivý. Musíš hrát tak dlouho, dokud ti zbude aspoň jeden bílý peníz.

Nic z toho sice neřekl, ale všechno bylo skryto v té špatně hrané lítosti nad tím, že už zase vyhrál.

„Senio et ternio,“ ozval se neznámý muž, jako kdyby chtěl Zachaře upozornit na nějakou důležitou skutečnost, kterou by rozhodně neměl přehlédnout.

Zachař si už zvykl na šero v místnosti – jen se zdála šerá, když do ní vešli ze sluncem ozářené ulice – a uviděl prázdný stolek v robu. Hráčů si teď nevšímal. Neznámého muže v tabartu také ne.

„Pojď, tam je volno.“

Objednali si džbán vína, sýr se šalvěji a černý chleba. Ještě nezačali jíst, když se od stolu hráčů opět ozval hlas, který už slyšeli.

„Zíža a cink,“ řekl trochu roztřesený netrpělivostí.

Padla mu šestka a pětka, a byl si proto skoro jist vítězstvím. Ale ne úplně.

Zachař se zašklebil na Martina.

„Když je štěstí unavený…,“ řekl.

Rachot kostek jako trochu ochraptělá zvonkohra. Chvíle ticha.

„Oba žíže.“

Drsný hlas druhého hráče zazněl teď jinak. Jako tečka za dlouhou větou. Konec představení.

A jestli se ti to nelíbí, tak ještě můžeš dostat pěstí do brady. Ale to už je asi tak všechno, co pro tebe můžu udělat, chlapečku. Teď ale zaplať. A vypadni!

„Venus,“ ozval se nad Zachařem a Martinem další, už známý hlas vznešeného pána v tabartu. Pojmenovat dvě šestky, které padly v kostkách, latinsky – navíc v hospodě v Brodě – bylo neobvyklé.

„Venus,“ opakoval skoro vlídně.

Ale Zachař nevzhlédl. Trpělivě se díval na desku stolu a čekal, až na ní přistane džbán vína s dvěma poháry a šalvějový sýr. Nic jiného ho nezajímalo.

„Kdo jste?“ zeptal se najednou neznámý muž.

„Proč tě to zajímá, pane?“ Zachař se ještě pořád díval na desku stolu. Skoro zasněně ji pozoroval.

„Odkud přicházíte?“

Otázka zazněla tiše, ale stejně se v ní ozvalo prásknutí bič«.

Ani Zachař nezvýšil hlas.

„Co je ti do toho?“ zeptal se bezbarvě.

„Z nás dvou jsem to já, kdo se ptá. To si zapamatuj! A nejsem zvyklý ptát se dvakrát.“

Zachař se zvedl z lavice, na které seděl. Ještě nevěděl, co udělá, jen se mu zdálo, že bude lepší, když přitom bude stát. Podíval se na pána v tabartu poprvé pozorně. Uviděl, že má oči šedé jako meče. A stejně břitké. Ale našel v nich také smutek. A únavu. A uviděl dvě hluboké smutné vrásky kolem úst. Najednou – ani nevěděl proč – se mu už nezdálo tak důležité vědět, zda má právo se jich ptát na jména nebo ne.

„Jmenuji se Zachař,“ řekl.

„Odkud jsi?“

„Z Pašiněvsi,“

Úsměv, skoro nepostižitelný, se dotkl tváře muže v tabartu. Zmizel ještě dřív, než se zrodil.

„Pašiněves, Pašiněves…“

Opakoval to jméno několikrát, jako kdyby se snažil vzpomenout, proč mu zaznělo tak povědomě. Potom si vzpomněl.

„Říká ti něco jméno Bartoloměj Severýn?“ zeptal se.

Také Zachař se usmál, snad ani nechtěl, ale to jméno v něm bezděčně vyvolalo řadu vzpomínek a každá z nich byla něčím jiným veselá a všechny souvisely se jménem Bartoloměje Severýna, který uměl vždycky všechno a o hodně líp než kdokoliv jiný. Vylezl na nejvyšší strom a přeskočil nejširší potok, vyhrál v kostkách nejvíce peněz a všechny utratil za parádu, za nejlepší víno a za nejdelší cesty po světě, ze všech nejlíp uměl napodobit bučení krávy a kokrhání kohouta, rád se sázel a každou sázku vyhrál – ale Zachař dobře věděl, že jen úžasně snadno zapomínal na sázky, které prohrál – uměl nejlíp ze všech zpívat a jen jeho písně byly nejdojemnější – všichni při nich brečeli – anebo nejveselejší – všichni se při nich smáli, až brečeli – uměl všechno, jen neuměl vyslovit r, ale nikdo mu to nesměl připomenout, protože by ho za takovou drrzost rroztrrhnul.

Zachař zaráčkoval jedinou větu hlasem Bartoloměje Severýna, ale snažil se do ní dostat tolik r, kolik se do ní jen vešlo. Dost se mu to podařilo.

„Barrtoloměj Severrýn?“ zeptal se ještě pro jistotu.

V šedavých očích muže v tabartu se rychle rozhořívala malá světýlka, Zachař mu ale nedal čas, aby ještě něco řekl, a rychle pokrajoval:

„Oprravdový rrytíř, rrozumíte? – rrytíř s korrdem, kterrým rro-zpárral tenkrrát tu rrotu…“

Muž v tabartu už nevydržel dál poslouchat s vážnou tváří. Uměl se smát jako kluk.

„… tu rrotu hrromotluků, morrdýřů a prroklatců ožrralých…“

Ani Zachař už nedokázal pokračovat. Začal se také smát. Najednou před ním stál jiný muž než ten, který se jich ještě před malou chvílí podezíravě vyptával. Smích ho proměnil. Snad ani Bartoloměj Severýn by se nedokázal smát s tak klukovskou samozřejmostí, i když se ještě nikdo v životě tak nenasmál jako on – prrotože jen on znal prravou krrásu oprravdové legrrace.

„Už ti věřím, že znáš Bartoloměje Severýna,“ smál se muž v tabartu.

„Je to náš soused a můj dobrý přítel.“

„Přátelé Bartoloměje Severýna jsou i mými přáteli. Jsem Jan Ambrož z Čeřena.“

Podali si ruce.

„Zachař.“

Také Martin se představil.

„Připijte si s námi, urozený pane,“ vyzval pak Ambrože Zachař.

„Rád.“

Mezitím už na stole opravdu přistál džbán vína s dvěma poháry. Pan Ambrož si přinesl svůj pohár a posadil se. ještě o sobě nic nevěděli, ale přesto už v té první chvíli Zachař pocítil, že je mu pan Ambrož něčím blízký. Nějak ten pocit souvisel se smutkem, který mu přečetl v očích. Byl tam, i když se smál.

Vzpomínali společně na Bartoloměje Severýna, kterého pan Ambrož poznal na válečném tažení.

„Víš, co je na něm opravdu zvláštní?“ zeptal se Zachaře.

„Vím. Všechno.“

„Snad. Ale především, že je neustále připravený vypravovat každému, kdo je ochotný ho poslouchat – vlastně těm, co nejsou ochotní, taky – o svých statečných činech, a že přitom statečný doopravdy je.“

„Je nejstatečnější ze všech.“

„Barrtoloměj Severrýn jednou…“

Pan Ambrož napodobil Zachaře a zaráčkoval jeho jméno. Opět se jich zmocnil smích. Pohoda skoro blankytná se snesla nad společný stůl. Zapíjeli šalvějový sýr a černý chleba příjemně natrpklým vínem, a když hostinský za pálil v místnosti olejový kahan a dvě čadivé louče, měli všichni tři pocit, že se znají už dlouho.

Martin vypravoval o svém setkání se Zachařem a pan Ambrož se smál jako ten, kdo se nesmál už dlouho.

„Napadlo mě…“

Zachař si najednou uvědomil, že říká nahlas něco, co by snad ani říkat nemusel. „Co?“

Zamyšleně se podíval do šedivých očí pana Ambrože – plamen louče se v nich zrcadlil – a usoudil, že snad snese zprávu o tom, co Zachaře zrovna napadlo.

„První dojem, který si uděláš o člověku, když ho vidíš poprvé v životě, je skoro vždycky neomylný,“ řekl.

„Proč tě to napadlo?“

„Protože mě můj první dojem zklamal. Teprve v tu chvíli jsem si uvědomil, že je skoro neomylný.“

„Proč mi to vypravuješ?“ zeptal se pan Ambrož.

„Vzpomněl jsem si, jak jsi mi byl protivný s těmi latinskými jmény kostek, a to ještě nic nebylo proti tomu, jak jsi mi byl protivný, když jsi nás začal vyslýchat, urozený pane.“

Smích jako uragán. Až se plamen louče nad nimi zachvěl.

Pan Ambrož byl snad o třicet let starší než Zachař. A nosil vznešený kabát Nesvlékl si ho, i když v místnosti bylo teplo. Zachařova slova mu mohla zaznít drze. Ale pochopil i to, co Zachař neřekl.

Ne, nezmýlil jsem se v něm, uvědomil si Zachař a nalil víno do pohárů.

„Proč chcete plout po Vltavě až z Hraničních hor?“ zeptal se pan Ambrož.

„Protože si myslíme, že to před námi ještě nikdo neudělal,“ odpověděl Zachař.

„Asi ne. Taky by musel být padlý na hlavu, aby ho něco takového napadlo.“

„Jsou tam ještě krajiny – docela neznámé.“

„Snad. Ale asi jen proto, že nestojí za poznání.“

„To nevadí. Chceme je vidět.“

„Rozumím… Chcete je vidět.“

Na něco si pan Ambrož vzpomněl. Zasmál se té vzpomínce jen sám pro sebe. Zamával na ni a zasmál se.

„Přesto, že tam nejsou cesty?“ zeptal se.

Určitě věděl, že je to zbytečná otázka, a asi znal předem i odpověď. Ale stejně ji chtěl slyšet. Patřila k té vzpomínce, které zamával.

„Ne, chceme tam jet právě proto, že tam nejsou žádné cesty.“

„Rozumím.“

Asi mluvili hlasitěji, než si uvědomovali, protože se do jejich rozhovoru pojednou kdosi vmísil. Musel je poslouchat po celý čas, nebo aspoň tak dlouho, dokud mluvili o plavbě z Hraničních hor.

„Ale přes Černou peřej se nikdo nedostane, nikdo, nikdo…,“ řekl.

Zachař poznal hlas hráče, který vyhrával s tak neomylnou jistotou, stejná drsnost v něm zazněla, ale byl už asi trochu opilý a jazyk měl těžký.

„Černá peřej?“ zeptal se Martin. „Kde je Černá peřej?“

„Tady končí, kousek nad Brodem,“ vysvětlil mu pan Ambrož.

„Měli byste si ji prohlídnout,“ ozval se opět v šeru za nimi drsný hlas, „jo, to byste rozhodně měli udělat, to jo, třeba by vás pak ty pitomý nápady přešly.“

„A co je tak strašného na Černé peřeji?“ Vyptával se Martin.

„Voda tam je,“ vysvětlil mu ochotně hlas muže ve tmě. „Ale je praštěná. Voda, která se zbláznila, tam je. Jo – a namočit si do tý vody hadr, to byste měli, a dát si ho na hlavu, to byste měli, dát si mokrej hadr na hlavu, jo, to jo, mokrej hadr na hlavu, to byste potřebovali…“

„Půjdeme se tam podívat,“ rozhodl Zachař.

„Už je pozdě,“ řekl Martin.

„Hned zítra ráno to uděláme.“

„Dá se projít kolem Černé peřeje?“ zeptal se Martin.

„Dá,“ odpověděl pan Ambrož. „Vede tam cesta. Ale není dobrá. Je lepší než žádná, ale ne o moc. Koně radši nechte tady.“

„Dobře. Uděláme to tak.“

Konečně se Zachař otočil. Skoro mu chyběl ten drsný a trochu nejistý hlas za zády. Ale hráč, který je varoval před Černou peřejí, už za nimi nestál. Někam zmizel. Místnost byla pořád ještě plná lidí, ale světlo loučí a olejového kahanu ji nestačilo celou osvětlit a tam někde ve tmě zůstal hráč, kterému skoro vždycky kostky ukázaly víc než jeho soupeřovi.

Třeba má štěstí. Anebo má kostky, které ho poslouchají?

Někam zmizel.

Záleželo na tom?

Zachař se naposled rozhlédl po místnosti a potom se vrátil k svému poháru.

Pan Ambrož jim pohybem ruky naznačil, aby se k němu naklonili.

„Pojďte blíž,“ řekl. „Chci se vás na něco zeptat.“

Proč se najednou začal chovat tak tajemně? napadlo Zachaře.

„O Slumbovi jste na cestě neslyšeli?“ zeptal se pan Ambrož.

Skoro to jméno jen zašeptal.

„To je přece ten bandita,“ ozval se Martin. „V Perlenu vypravovali, že přepadl formana. Asi před týdnem se to stalo.“

„O tom vím. Od té doby se neobjevil?“

„Ne. Proč vás to zajímá?“ zeptal se Martin.

„Protože ho hledám. Mám rejtara a deset mužů, jenže tam, kde jsme my, nikdy není Slumba – to je ta smůla.“

„V Perlenu s ním byli čtyři chlapi. Vozka to řekl. Než umřel… Slumba je z Hraničních hor?“

„Ne. Nevíme, odkud je, ale víme aspoň, odkud není. Není z Hraničních hor. Objevuje se až tady. A dole pod Bělou a dál na sever. A v Boučí. Je všude, ale v Hraničních horách není. Zlatá stezka je příliš dobře střežena a pak už tam není nic jen močály a pralesy.“

„… které ještě nikdy nikdo neviděl,“ dodal Zachař, který doufal, že tím vrátí hovor někam jinam, někam dál od Slumby, protože pana Ambrože to jméno měnilo, už zase byl jako vyšetřující soudce, který se nikdy s nikým nemůže spřátelit, snad jen s nějakým jiným vyšetřujícím soudcem.

„Kdybyste se cestou něco dozvěděli o Slumbovi, podejte mi zprávu,“ řekl.

„A co vás zajímá?“ zeptal se Zachař.

„Všechno, co by mě mohlo přivést na jeho stopu. Jako kdyby byl neviditelný… Vynoří se a opět zmizí. A vynoří se zas někde jinde. Jako kdyby uměl lítat…“

V hlase pana Ambrože se ozvalo zoufalství.

„Šel bych za ním třeba na kraj světa,“ dodal.

Kousl se do rtu a na čele mu vyskočila kolmá vráska.

„Jen nevím kam.“

Usmál se hořce.

„Jak vlastně vypadá ten Slumba?“ zeptal se Martin.

„Lidí, kteří ho potkali, není moc,“ vysvětlil mu pan Ambrož. Odmlčel se.

„Vlastně,“ dodal po chvíli, „bylo jich už hodně, ale těch, kteří ho potkali a pak ještě mohli vypravovat, jak vypadal, těch je málo.“

Snad zapomněl na otázku, kterou mu Martin položil. Pomalu otáčel pohárem vína v prstech. Zamyšleně pozoroval odlesk plamene, který kroužil po stěně poháru.

„Jak vypadá?“ připomenul Martin svoji otázku.

Jako kdyby ho probudil ze sna.

„Má prý slámově žluté vlasy,“ odpověděl až po chvíli pan Ambrož. „Jsou skoro bílé. A celý je asi bílý, jako kdyby byl vymodelovaný z tvarohu. Snad má takovou tu tvář, která se nikdy neopálí. A má prý sílu jako medvěd. To je všechno, co o něm vím. Nikdo z těch, kteří přežili setkání se Slumbou, neměl čas si ho příliš prohlížet.“

„Ale slámově žluté vlasy jsou samy o sobě dost nápadné,“ ozval se Zachař.

„Stačí, aby si nasadil kuklu, a ty dost nápadné vlasy dokonale zmizí.“

„Martin má vlasy, jako kdyby zrovna proletěl roštím, ale nejsou slámově žluté. A já…“

Zachař nosil vlasy nezvykle dlouhé, padaly mu věčně do čela a byly černé.

„Já vím,“ připustil pan Ambrož.

„Tak proč jsi se nás vyptával, odkud jdeme? Myslíš, že patříme ke Slumbovi?“ zeptal se Zachař.

„Ne, ale mysle, jsem si, že bude dobře se přesvědčit o tom, že k němu nepatříte.“

Zasmál se skoro omluvně.

„Co víte o lidech, kteří chodí se Slumbou?“ zeptal se Martin.

„Nic. Není jich nikdy víc než šest.“

„Jak vypadají?“

„Nevím.“

Chvíli seděli beze slova obklopeni šumotem hlasů, smíchem a cinkáním sklenic, ale přesto odděleni ode všech, jak hazardní hráči, jako kdyby hráli neviditelnými kostkami.

Neviditelné kostky se v té chvíli před nimi opravdu už kutálely po stole a sázka byla vysoká. Ještě o tom nevěděli.

Snad pan Ambrož zapomněl, že jsou s ním u jednoho stolu. Pořád otáčel pohárem v prstech a byl od nich najednou daleko.

„Proč hledáš Slumbu, urozený pane?“ zeptal se Zachař.

Nebylo to obvyklé. Řekl přece, že by za ním šel až na kraj světa, ale doma byl přece jen tady, v Brodě. Jiná města patřila králi, Rožmberkům či jiným šlechticům, anebo církvi svaté: A ti, kterým patřila, v nich vládli. A krajiny kolem také někomu patřily a on v nich vládl. Jak by se pan Ambrož mohl jen tak Vydat po stopách Slumby, kdyby vůbec nějaké našel?

„Proč hledáš Slumbu?“ opakoval Zachař svoji otázku.

Kdyby pan Ambrož šel po střeše za marnivou září měsíce, na nic by se ho radši neptal, protože by se mohl probudit a spadl by, ale v brodské hospodě mu nemohl tou otázkou ublížit, snad se najednou skutečně probudí a spadne ze židle, ale na zem má blízko, nic se mu nestane. Zachař se usmál, když si uvědomil, že pan Ambrož opravdu vypadá skoro náměsíčně, ponořený do sna, někde hluboko dole byl, nebo někde nahoře, někde jinde byl a pořád jen otáčel pohárem mezi prsty – nenapil se z něho už celé věky –, jako kdyby četl na jeho matné stěně nějaké poselství určené a srozumitelné jen jemu. Konečně postavil pohár zpátky na stůl. Pořád se z něho ještě nenapil.

Potřeboval mít volné ruce, aby podtrhoval některá slova malými gesty, anebo aby za nimi něco ukryl?

„Slumba je nebezpečnější než všichni ostatní,“ řekl. „Je bez zábran. Bez hranic, které by se bál překročit. Nikdo o něm vlastně nic neví. Přepadl dokonce i královského posla a vzal mu všechno, i list s královskou pečetí.“

„K čemu mu může být takový list dobrý?“ zeptal se udiveně Martin.

„Asi k ničemu, asi to udělal jen proto, aby dokázal, že může udělat, co chce.“

„Královský posel…“

„Ano, to už bylo moc.“

„Jak víte, že to udělal Slumba?“ zeptal se opět Martin.

„Nechal posla žít. Vzal mu jen koně, zbraň, plášť, peníze a ten list.“

Po celý rozhovor Zachař mlčel a s pocitem neurčitého zklamání pozoroval zamyšleně pan Ambrože, který se na něho ani jednou nepodíval. Zachař věděl, že nemluví pravdu. Asi Slumba opravdu ukradl i list s královskou pečetí, ale stejně se pan Ambrož tím, že jim o tomto činu vypravoval, jen vyhnul otázce, kterou mu Zachař položil.

Proč?

Jak by asi zněla odpověď, kdyby ji chtěl vyslovit?

Pan Ambrož nelhal. Byl příliš čestným, aby lhal, ne určitě se v něm Zachař nemýlil, jen jim vypravoval něco jiného, než co chtěl Zachař slyšet, jen odpovídal na jinou otázku, na tu, kterou Zachař nevyslovil.

Proč?

Pan Ambrož se podíval přes stůl na Zachaře – poprvé od chvíle, kdy ta otázka zazněla – a obrátil proti němu ruce dlaněmi, jako kdyby chtěl zabránit, aby se ptal dál.

„Mám dopis od krále,“ řekl.

„Jaký dopis?“ zeptal se Zachař, pořád ještě s tím neurčitým pocitem jakéhosi zklamání.

„Je určen všem, kteří mi budou pomáhat v hledání Slumby.“

„Rozumím.“

„Chceš si ho přečíst?“

„Ne.“

„Nevěříš mi?“

„Věřím. Vím, že ten dopis máš, urozený pane,“ odpověděl Zachař.

Ale stejně mu nevěřil. Samozřejmě že má dopis s královskou pečetí, ale to není důležité. Nehledá Slumbu proto, že má dopis od krále, má ten dopis proto, aby mohl hledat Slumbu.

Proč?

Sám nevěděl, kde se v něm vzala jistota, že všechno je jinak, než jim pan Ambrož vypravuje. Už o tom nechtěl mluvit. Pocit přátelství, který se mezi nimi vytvořil ve chvíli, kdy panu Ambrožovi zaráčkoval hlasem Bartoloměje Severýna, byl pojednou pryč. Zas před ním seděl neznámý urozený pán v tabartu, až moc sebejistý, až moc zvědavý, a vlastně ho nezajímal.

Záleží na jeho tajemství?

Asi ne. Každý má nějaké tajemství.

Zachař nevěděl, že před nimi na stole pořád ještě leží neviditelné kostky a že sázka je tak vysoká, že už nemůže být vyšší.

Hovořili pak jen o bezvýznamných věcech, a jen proto, aby nemuseli mlčet. Už si vlastně všechno řekli. Venku se dávno setmělo, ale ještě se jim nechtělo jít spát. Když se pan Ambrož zvedl, nabídli se, že ho doprovodí. Na nebi zářil měsíc. Šli pomalu ztichlými ulicemi města. Osamělá tvrz pana Ambrože byla proti proudu Vltavy, kus za Brodem, na malé vyvýšenině. Panský dům měl samostatný vchod a byl obráceny k řece. Rozloučili se s vědomím, že už se asi nikdy nepotkají a že je to vlastně jedno.

Když se opět přiblížili k hospodě, měl Zachař pocit, že už to není ta hospoda, kterou před chvílí opustili, ale velký kotel, ve kterém se něco vaří. Voda? Ne, spíš smůla. Klokotem. Anebo že Černá peřej, jejíž hučení uslyšeli pod tvrzí pana Ambrože, není v Brodu sama, ale že je tady ještě jedna peřej a ta je černější a větší než ta vltavská.

Za tu dobu, kdy doprovázeli pana Ambrože a kdy se pak vraceli, dostala zábava v hospodě teprve ten správný spád.

„Začíná to tady pěkně hučet,“ řekl Zachař Martinovi. „To je přesně ta chvíle, kdy…“

Tu větu už nedokončil, protože pojednou se ze tmy vynořil vrávoravý stín muže, vyskočil před Zachařem jako džin z láhve, ještě ho stačilo napadnout, že asi nebyl v láhvi, ale že spíš láhev bude v něm, dost velká láhev kořalky že to asi bude a toto že je výsledek, ale pak už na nápady neměl čas.

Muž do něho vrazil. Všude kolem měl místa dost, ale vybral si pro svůj vrávoravý pochod právě místo, kde stál Zachař.

„Dávej přece pozor, blboune,“ zasyčel vztekle.

Zachař mlčel.

„Tak tobě se to nelíbí?“ zeptal se opilec a zdálo se, že je čím dál vzteklejší.

Zachař zase mlčel, ale pozor už si dával, protože se mu něco nezdálo v pořádku, i když ještě nevěděl, co to je.

„Tak a teď se koukej, jak ti rozbiju hubu,“ zasyčel muž.

Chystal se však k něčemu mnohem horšímu. V matném světle měsíce se v jeho ruce zaleskla dýka.

Jak se tam dostala?

Kdy pro ni sáhl?

Martin byl od Zachaře vzdálen jen několik kroků, ale všechno se odehrálo příliš rychle, než aby mu mohl pomoci. Jen si stačil uvědomit, že se Zachař nebojí. Bylo to divné, ale opravdu se nebál. Prostě vzal na vědomí, že ten druhý má v ruce dýku, a on ne, a že se s tím už nedá nic dělat. Neustoupil ani o krok. Nepokusil se utéci. S dýkou v zádech by se mu stejně špatně utíkalo, ale to nebyl ten hlavní důvod, proč zůstal stát, jen se trochu přikrčil, i v klamavém světle měsíce byl vidět ten pohyb, a potom dýka proti němu vyletěla do vzduchu a…

Vyskočil dýce naproti jako divoká kočka a v příštím okamžiku už se útočník válel po zemi, nad ním stál Zachař a jeho dýku držel v ruce.

Světlo měsíce bylo jako stvořené k tomu, aby se v něm děly zázraky, ale stejně… Martin nestačil udělat nic jiného, jen se dívat. A díval se s pocitem, že mu někdo právě ukradl vteřinu nebo dvě. Něco chybělo, něco mezi tím okamžikem, kdy dýka byla nahoře, a tím okamžikem, kdy ji měl v ruce Zachař.

Až v té chvíli, kdy už to bylo zbytečné, sáhl Martin pro kord. Ve stínu za hospodou se něco pohnulo. Anebo se mu to jen zdálo?

„Budu křičet o pomoc,“ uslyšel hlas neznámého muže.

Velice se za tu neskutečně krátkou dobu změnil. Skoro vystřízlivěl. Vztek ho přešel.

Zachař se zasmál.

„Tak to schválně zkus,“ řekl.

„Pusť mě.“

„Já tě přece nedržím.“

Otočník se namáhavě zvedl. Stáli teď proti sobě, dva stíny v měsíční záři, a každý z nich čekal, co udělá ten druhý.

„Budu volat o pomoc,“ opakoval neznámý muž svou hrozbu, ale moc přesvědčivě nezazněla.

„Tak už se do toho dej, ale musíš hodně hlasitě, takhle tě nikdo neuslyší,“ posmíval se mu Zachař.

Zdálo se však, že současně o něčem přemýšlí. Celé to setkání nedávalo smysl. Potom jen pokrčil rameny a hodil dýku na štít hospody, nedržel ji při tom za špičku, jak to často dělají ti, kteří umějí házet dýkou, ale prostě ji nějak roztočil a pustil z ruky, a ani se za ní nepodíval, ani na okamžik nepochyboval o tom, že se zabodne špičkou do trámu, a dýka ho opravdu poslechla.

Uslyšeli úder a potom zlověstné kovové zadrnčení a zase bylo ticho.

Také Zachař měl u pasu kord, ale nechal ho tam být.

„A teď jdi,“ řekl. „Sežeň si někde žebřík a vylez si pro svou dýku. Ale nespěchej. Dost času ráno.“

Když neznámý muž pochopil, že nic víc už asi Zachař neudělá, začala se mu vracet odvaha,

„My dva se ještě setkáme,“ řekl.

„Co si od toho slibuješ?“ zeptal se Zachař.

Také vztek se neznámému útočníkovi rychle vracel do hlasu.

„To uvidíš,“ řekl.

„Jdi! Jdi už!“

Konečně opravdu vykročil a pomalu, snad aby jeho odchod nevypadal jako útěk, jim zmizel ve tmě.

Když potom leželi v malé světnici pod střechou hospody a když už dávno utichly hlasy pod oknem a přiblížila se Černá peřej nevěděli, že v noci je slyšet až ve městě – ozval se Martin.

„Zachaři?“

„Co je?“

„Proč nespíš?“

„Ještě se mi nechce spát.“

„O čem přemýšlíš?“ nedal se odbýt Martin.

Až po dlouhé chvíli odpověděl. „O tom chlapovi s dýkou přemýšlím. Proč to asi udělal? Nevíš?“

„Někdo, když se opije, zpívá a někdo brečí a někdo se chce prát,“ usoudil Martin. „Někdo usne.“

„On se chtěl prát.“

„Nebyl opilý,“ řekl Zachař. „Rozhodně nebyl tak opilý, jak se tvářil.“

Teď byla zase řada na Martinovi, aby mlčel.

„Proč by to dělal?“ zeptal se. „Jaký by to pak mělo smysl? To přece není možné.“

„Nevím,“ odpověděl Zachař. „Asi jsem se ho měl zeptat, ale teď už je pozdě.“

„Myslíš, že to byl někdo, kdo tě znal?“

„Ne. Určitě jsme se potkali poprvé.“

VODA, KTERÁ SE ZBLÁZNILA

… jeden ze zlodějů a škůdců považoval šťastnou krádež za dar boží. Když dostal se totiž na soud v Nymburce, vyznal toto: „Vokolo Telče, k čemu jsem koli přišel, to sem všecko vzal, cokoli Pán Bůh ráčil nadělili“ Za to nadělili mu Nymburští roku 1577 houžev, na které uvisnul do smrti.

Zikmund Winter

Za tvrzí pana Ambrože se vozová cesta změnila v úzkou stezku a vedla Zachaře s Martinem podle řeky dál proti proudu. Ještě neviděli peřej, jen ji slyšeli hučet mezi stromy. Stezka byla úzká a skoro neznatelná. Asi do lesa, který jim zakrýval Černou peřej, vedla ještě jiná cesta někde výš ve stráni nad nimi.

Řeka byla už hladká, ale plynula rychle a po její hladině kroužila pěna. Černá peřej se na ní ještě naposled podepsala. Řeka si rozbila čelo o kameny. Už na to skoro zapomněla. Bílá pěna se trhala a rychle rozplývala, jako kdyby tála.

„Stejně je to zvláštní,“ řekl Zachař. „Na řeku se vydržím koukat celé hodiny. Ještě lepší je po ní plout, ale to už ji vidíš jinak.“

„Jaký je to rozdíl?“ zeptal se Martin.

„Asi takový,“ odpověděl po chvíli Zachař s hranou vážností, „jako dívat se na medvěda, když je mezi tebou a medvědem pořádná mříž, a dívat se na něj, když mezi vámi ta mříž není. Najednou nevíš, co ho v příští chvíli napadne. Anebo to víš a všechno je ještě horší. Rozhodně nemáš čas si ho příliš prohlížet a radovat se z toho, jak mu to sluší. Máš úplně jiný starosti.“

Martin se zasmál.

„Podívej!“ vykřikl. „Tam už je Černá peřej.“

Zasvítila mezi stromy roztříštěnými vlnami. Řeka padala obrovskými oblými balvany. Bílá tříšť se nad nimi zvedala a černé jazyky proudnic je olizovaly. Zůstali stát na místě, kde se stezka trochu rozšiřovala, a dívali se do padajících vod. Zachař si všiml podemletého břehu kus dál proti proudu. Čtyři jedle s bělavými kmeny se tam nakláněly nad peřej, skoro jako karty v prstech hráče, jako obrovský zelený vějíř. První se zatím jen málo naklonila, ale druhá už nezadržitelně padala, další měla k hladině ještě blíž a ta poslední jedle už ležela skoro vodorovně a větvemi se dotýkala proudu, strhával je a táhl dolů, ale vždy se mu opět vysmekly a vyletěly nad hladinu, aby je hned nová vlna zas uchopila a táhla dolů. Potápěly se a vynořovaly a opět se potápěly.

„Ta řeka se tady opravdu zbláznila,“ řekl Martin.

„Nahoře takové peřeje určitě nejsou, Martine, protože…“

Byl by nedovedl říci, jaká síla ho přiměla, aby se uprostřed věty rychle otočil. Neslyšel zapraskat větev, ani šelest rozhrnovaného křoví, byl příliš blízko hučící peřeje, ale přesto si uvědomil nějaké nebezpečí, které se k němu přibližovalo, a otočil se. Příliš pozdě. Na všechno bylo příliš pozdě, protože v té poslední vteřině, která mu zbývala, už nemohl udělat nic, jen v oslňujícím záblesku poznání zahlédl několik mužů, kteří s obnaženými meči v rukách stáli za Martinem, a také studené oči muže se slámovými vlasy, který byl tak blízko Zachaře, že se ho mohl dotknout rukou, ale to už také jeho meč padal, jako stříbrný blesk na něho padal, a nic ho nemohlo zastavit. Zachař měl jen dýku u pasu, byla malá proti meči a v tu chvíli daleko, až na konci světa.

Konec světa je tady, u Černé peřeje.

„Nahoře takové peřeje nejsou, Martine,“ řekl a pak se to stalo.

Barva bolesti není rudá jako krev, která vytéká z rány, ani černá jako noc, ze které se už nikdy neprobudí. Najednou bylo všechno bílé jako ledové hory v Půlnoční zemi a Zachař padal do té jiskřící bílé tmy.

Někde v dálce ještě uslyšel hlas Slumby, stejně studený jako jeho oči.

„Hned vám ukážu, jak je to tam nahoře s peřejema,“ řekl. „Pošlu vás tam nahoru, páni moji, a uvidíte sami.“

A uslyšel smích. Slumba se živil vražděním pocestných a měl svou práci rád. Jeho smích ho prozrazoval. Ale to už se Zachaře vlastně netýkalo. Padal pořád hlouběji do bílé tmy. Snad ani necítil bolest, jen nějaký žár, bílou tmu najednou horkou jako plameny ohně.

Vteřina je dlouhá doba, když je to poslední vteřina, která mi ze života zbyla.

Martin je mrtev.

Viděl ho, jak padá pod ranami mečů a uslyšel jeho poslední výkřik.

„Zachaři!“

Proč na něho volá? Co chce? Co ještě může chtít? Dostal přece všechno, co potřebuje, aby už nikdy nic nechtěl.

A já taky.

A já taky?

Dál padal bílou tmou a uslyšel další výkřik!

Poznal v něm svůj vlastní hlas. Proč tak přeháním? Vždyť skoro necítím žádnou bolest. Jen ten žár.

Snad si ani neuvědomoval, co dělá, také on klesl pod ranou meče, který však nedopadl plnou silou, žár, který Zachaře spaloval, se rozhořel někde v levém rameni, zasáhl už celou levou ruku a rozléval se dál, ale když nad sebou zahlédl Slumbův meč, pokusil se uhnout před ním, nepodařilo se mu to, jen šel k zemi snad ještě rychleji, než ho k ní přibil meč, a potom – nevěděl, proč to dělá, neměl čas si nic uvědomit – ale všechnu sílu, která mu ještě zbývala, vložil do jediného pohybu, zaryl nohy do země a odrazil se –-od Černé peřeje ho dělily snad jen dva kroky – a potom už přepadl z břehu do řeky ještě dřív, než Slumba podruhé mávl mečem.

Ještě se stačil nadechnout a zmizel pod vodou. První balvan, na který ho vlny Černé peřeje donesly, ho skoro omráčil, ale nějak se dokázal od něho odkopnout.

Tam ne! Dolů ne! Musím najít břeh! Zpátky ke Slumbovi! Tam teče řeka nazpátek.

Nevěděl, co udělá, nevěděl ani, kolik dechu mu ještě zbývá a jak dlouho potrvá, než ho bílá tma zadusí, a nevěděl ani, proč znovu hledá břeh, který právě opustil, jen mu bleskl hlavou odraz zeleného vějíře z jedlí, které zahlédl kus dál proti proudu, ta, která byla nejblíž podemletého břehu, už skoro ležela na vlnách, nevěděl, proč si na ni vzpomněl a co si od ní slibuje, byl jako omámený a pořád viděl před očima jen zelený vějíř a pak konečně ucítil, že se proud řeky změnil, byla v něm opět síla, ale byla jiná než v proudu, který ho vystřelil na balvan. Proud, na který narazil, byl plynulejší a měkčí a potom se už dotkl prsty pravé ruky – levá pořád víc hořela a nedokázal jí pohnout – hliněného břehu. Byl studený a hladký. Otevřel pod vodou oči a přes bílou pěnu a záblesky rozvlněné hladiny uviděl trávu a proud ho táhl zpátky, pořád se držel břehu, aby zůstal pod hladinou, ruka mu po něm klouzala a čekal na zelený vějíř jedlí.

V jednom místě zahlédl pod břehem prohlubeň vyrytou proudem. Tráva ji skoro zakrývala, jako zelený baldachýn se nad ní vznášela. Rychle se nadechl a znovu potopil a dál se nechal unášet zpětným proudem a potom už zahlédl větve jedlí a vývrat, který podplaval, a za ním objevil další výklenek. Vynořil se a rychle dýchal. Všechno kolem něho kroužilo, všechno se kácelo a potápělo do bílé tmy, ze které vystřelovaly rudé jiskry.

V dálce uslyšel hlas Slumby.

„Ať jde k čertu, ale jeho měšec plave s ním, chyť ho! Hni sebou, nebo tě přetrhnu!“

A jiný hlas odpověděl do hučení peřeje.

„Je mrtvej…“

„Jo, to je, ale jeho měšec taky. Zabiju tě, jestli ho nevylovíš.“

Ten, který se potopil za Zachařem do proudu, už jen těžce chytal dech.

„Není tady, ať jsem prokletý, ale tady není, není tady!“

„Musíš ho chytit, nebo…“

„Utopím se.“

„Nebyla by tě žádná škoda, zabiju tě stejně a jen Pán Bůh ví, proč jsem to už dávno neudělal. Jdi za ním.“

Hlas se rychle vzdaloval. Hučení peřeje ho skoro překrývalo.

„Není tady. Uplaval, Slumbo, je mrtvej, ale ta voda nám ho nedá.“

„Hledej dál!“

„Je pryč, je v pekle, uplaval!“

Zachař si uvědomil, jak je voda studená, a zmocnil se ho přízračný pocit, že mu řeka zavazuje rány. Zdálo se, že už tolik nekrvácl. Neměl tušení, kde se v něm ten pocit vzal, protože řeka před ním skryla i rány i krev, která z nich vytékala.

V tu chvíli si vzpomněl na Bárta, se kterým šel do Půlnoční země. Býval vojákem. Pojednou opět uslyšel jeho hlas. Zazněl do hučení peřeje. Omdlel, vypravoval zvolna jeden ze svých příběhů, protože když se na sebe podíval, uviděl, že je to hrozná rána, ale nebyla tak hrozná, jak si myslel, byla jen první, kterou dostal, a první rána mečem je jako první láska, nevyznáš se v ní ještě, nevěděl, kdy musí umřít, a kdy ne, a omdlel dřív, než jsem mu to stačil vysvětlit, a pak už se nikdy neprobudil. Umřel jen proto, že si myslel, že mu nic jiného nezbývá. Musím umřít, řekl si, když se podíval, co mu ten meč udělal. A pak opravdu umřel.Ale nemusel, Zachaři, nemusel. Mohl být teď tady s námi, kdybych měl čas mu všechno vysvětlit. Ty mi nevěříš?

Věřím. Všechno ti věřím, jen mluv dál, ani nevíš, jak moc tě potřebuju slyšet.

Ale Bártův hlas se už nevrátil.

To je dobře, že jsi přišel. Škoda jen, že nemáš víc času. Ty nikdy nemáš čas, když ho nejvíc potřebuješ. Tenkrát jsi ho taky neměl, škoda.

Byl to zvláštní pocit, který se Zachaře zmocnil, když ležel ve vodě, schovaný pod vývratem jedle.

Mohl ještě dýchat, ale skoro už nic víc. Cítil, že mu síly rychle unikají, a současně někdo jiný, nějaký jiný Zachař se na něho díval s ospalým zájmem a uvažoval o tom, jak dlouho mu ještě bude trvat, než pochopí, že to vlastně nemá cenu, že prohrál a že už nemá žádnou naději, ale ani toho druhého Zachaře nic příliš nezajímalo, někam odcházel, nezajímalo ho kam, jen věděl, že se nikdy nevrátí. Neměl strach, nebál se, byl teď mimo tu podivuhodnou hru, které se říká život, byl už daleko, ztrácel se jak ta pěna na hladině řeky dole pod Černou peřejí. Slumba ho sekl mečem. Už na to skoro zapomněl. Slumba. Měl studené oči a měl v nich smrt. Slumba.

A potom najednou uslyšel opět jeho hlas. Zazněl docela blízko.

Hledá mě?

Nevěří, že jsem se utopil?

Není si jist, zda sekl dobře?

Slumba je nebezpečný, protože je mu všechno jedno. A také proto, že je chytrý. Hledá mě tam, kde by mě nikdo jiný nehledal. Proti proudu řeky.

Spadl jsem do řeky, a ta mě unášela přece dolů. Jen si vzpomeň, Slumbo, dolů mě unášela.

Ale na tom vlastně už nezáleží.

Přesto se Zachař uchopil pevněji větve jedle, které se držel a která ho zakrývala jako hustý zelený vějíř. Kroutila se mu v rukách, jak ji strhával proud.

Nemůže mě najít. Musel by vstoupit do řeky a ta by mu podtrhla nohy. To by bylo první, co by udělala. Kdyby zůstal u břehu, ani potom by mě ještě neměl. Pustil bych se větve. Nějak bych se dostal do hlavního proudu a tam bychom se třeba setkali, ale tam už by Slumba neměl svůj meč, nemohl by plavat s mečem v ruce.

Černá peřej je jako medvěd. Zatím je mezi námi ještě mříž z pevných jedlových větví.

Slumba je jako medvěd…

Černá peřej…

Zachaře se zmocňovala ospalost.

Slumba už je zase tady?

Co chce?

Co říká?

A potom uslyšel za šelestem řeky jeho hlas. Zazněl skoro pokorně.

„Pane Bože, děkují ti, že jsi mi ráčil naděliti i ty dva…“

On se modlí. Je to velice zbožný bandita a jmenuje se Slumba. To je neuvěřitelné, ale ten parchant se opravdu modlí.

„… ale neměl jsi,– Pane Bože všemohoucí, dopustit, aby mi jeden uplaval…“

Já jsem neuplaval. Já jsem ještě pořád tady, Slumbo. Stačí, abys udělal krok dopředu, a uvidíš mě. Stačí, aby ses jen trochu naklonil. Tady jsem. Já jsem pořád ještě tady, Slumbo.

„… ať jenom dojdou spásy a taky jim ukaž ty peřeje…“

Má dokonce i smysl pro humor. Snad to Pán Bůh ocení.

Slumba se trochu zajíkavě zasmál vlastnímu vtipu, ale jeho hlas zněl dál skoro vemlouvavě, asi měl Pána Boha za ochránce banditů a věděl, že mu sice může dál pomáhat, ale že taky nemusí, a snažil se s ním dobře vycházet.

„… Bože můj všemohoucí, na kolenou tě prosím, už za mnou neposílej toho Řehoře. Myslel jsem, že to je on, když jsem ho tady uviděl. Ty přece, Bože, víš, že jsem to musel udělat, a on se mi zas v noci zjevil, buď vůle tvá, Pane Bože, ale radši bych byl…“

Jeho slova se ztrácela v sykotu řeky, zněla však tak blízko, že jim Zachař dobře rozuměl, ale už neměl sílu dál čekat, ta podivná modlitba ho opravdu nezajímala.

Slumba tady nehledá mě, ale Pána Boha.

To je dobře.

Ale vždyť na tom přece už nezáleží. Na ničem už nezáleží. Zavřít oči a na všechno zapomenout. To je jediné, co bych doopravdy chtěl. Zavřít oči a na všechno zapomenout. Ale té jedlové větve se stejně ještě nepustil. Někde na dně paměti mu zůstala slova, která zatím ještě nedávala žádný smysl.

„Myslel jsem, že to je on, když jsem ho tady uviděl…“

Nevěděl o tom, ale zapamatoval si je. Vlastně v tu chvíli už věděl skoro všechno, pochopil, co se stalo a proč se to muselo stát, jen neměl sílu o tom přemýšlet, všechnu, která mu ještě zbývala, potřeboval na to, aby se udržel jedlové větve, proud mu ji pořád bral, a aby dýchal.

Uslyšel nad sebou šelest.

Odchází?

To je dobře.

To je jedno. Ať jde. Vždyť na tom nezáleží.

Jenom si nemysli, že musíš omdlít, protože –když si to budeš myslet, tak nakonec doopravdy omdlíš a už se nikdy neprobudíš.

Opět uslyšel Bártův hlas. Odněkud ze dna paměti se vynořil.

„To je dobře, že jsi tady,“ řekl.

Asi neslyšel. To bylo pravděpodobné. Barte přece vždycky nejraději poslouchal sám sebe.

Anebo víš co? pokračoval Barte a v jeho hlase se ozvala podivná naléhavost a skoro nejistota, jako kdyby Zachaře přesvědčoval o něčem, čemu sám příliš nevěřil.

Mám nápad.

Tak ven s ním.

Když už chceš omdlít, tak dobře, ale ne teď. Ještě s tím chvíli počkej. Hej, Zachaři, poslouchej mě přece, teď nesmíš omdlít, to rozhodně nesmíš udělat.

Snad nikdy neslyšel Bárta mluvit tak rychle. Jeho příběhy se většinou pomalu vlekly od jedné rány mečem ke druhé, od té, co dostal, k té, co dal, a posluchači při nich často usínali, a stalo se dokonce jednou, že dřív usnul sám Barte zrovna uprostřed bitvy, zrovna když vypravoval o tom, jak jízda vyrazila k útoku.

Jsi hodný, že jsi přišel.

Drž se, Zachaři!

To se ti snadno řekne.

Je to přece jednoduchý. Jen si nemysli, že musíš omdlít. To je všechno.

Nevěděl, jak dlouhá chvíle minula. Snad ztratil vědomí. Ale pořád ještě dýchal a pořád se ještě držel té jedlové větve, pořád ještě se o ní tahal s řekou.

Potom uslyšel hlasy. Vlastně jen jednotlivá slova. Nedávala žádný smysl.

„… než bude zima…!

„… snad…“

Ani v nich žádný smysl nehledal. Hlasy zněly stále slaběji, až zanikly docela. Odcházejí dál proti proudu Černé peřeje. Odcházejí.

Jsem sám. Jsem docela sám. Je tady jen Martin, ale ten je mrtvý, blesklo mu hlavou. Ale hned zase na Martina zapomněl.

Strmý břeh nad Černou peřejí byl pro Zachaře stejně nedostupný jako vrchol nejvyšší hory. Měl jedinou možnost. Proplavat peřejí. Pustit se větve a odrazit se do proudu.

A potom?

Třeba bude mít štěstí. Stejně se té větve už dlouho držet nemůže. Černá peřej zněla pořád stejně, ale v tu chvíli jako kdyby se voda zvedala a hřměla stále silněji. Vzpomněl si na bílou tříšť nad oblými balvany, podobala se sněhovým závějím zvedaným vichřicemi, vzpomněl si na černé jazyky vln, olizující kameny se zlověstným sykotem.

Bojíš se. Přiznej se, že se bojíš. Klepeš se strachy. Jsi zbabělý. Jsi nemožně zbabělý.

To stačí.

Naposled se nadechl a pustil se větve. Zahlédl první balvan, jako veliký oblázek ležel v řece, a neměl čas se mu vyhnout, byl už příliš blízko, ale také voda, která Zachaře unášela, narazila na balvan a ztlumila náraz, a v příštím zlomku vteřiny už cítil, že padá někam do hlubin, vír ho chytil a táhl dolů, ale potom už se dotkl dna a prudce se odrazil zpátky do proudu, a když se konečně vynořil a nadechl, letěl proti němu další balvan zvedající se nad peřejí.

Zachař znal zákony proudnice, ale v Černé peřeji skoro neplatily. Tam, kde byl proud řeky nejsilnější, ležely stejné zlomyslné balvany jako všude jinde a vody se o ně rozbíjely.

Nějak se mu podařilo proklouznout kolem kamene a udržet se v proudnici, mohl se bránit jen pravou rukou a další závěje prozrazovaly další balvany v řece.

Ale byl přece skoro na konci peřeje. Jak daleko ještě musí plavat? Sto metrů? Dvě stě metrů?

Opět ho proud stáhl ke dnu, odrazil se ale příliš pozdě a poslední kámen přeletěl, kutálel se bílou závějí vodní tříště a zase padal do hlubin.

Jak dlouho to ještě bude trvat? Jak dlouho se ještě vydrží bránit Černé peřeji?

Cítil, že s ním voda smýká po dně, ale současně si uvědomil, že tam dole už nejsou velké kameny, že dno je skoro ploché, a když se naposled odrazil a vyplaval na hladinu, uviděl kolem sebe pěnu jako roztrhanou krajku, kroužila a kolébala se na černých vlnách, které se ale nelámaly, byly jen vysoké a rychle se narovnávaly, proud byl pořád ještě silný, ale hladký jako černé hedvábí.

Proplaval jsem. Podařilo se mi to. Proplaval jsem Černou peřejí, uvědomil si Zachař.

A co dál?

Nevěděl.

Snad na chvíli dokonce ztratil vědomí, ale když se opět rozpomenul, kde vlastně je, snažil se dostat z hlavního proudu k levému břehu. Proud ho unášel středem řeky. Zachař měl stejně daleko k oběma břehům.

Proč hledám levý břeh?

Rozmazaná kulisa stromů se kácela někam dozadu. Řeka se rozpomenula na zákony proudu.

Vydrž! Ještě chvíli. Už jsi přece skoro u cíle.

Nějaký hlas se v něm ozval.

Jaký cíl? O jakém cíli mluví?

Opět skoro ztrácel vědomí. Potom se poprvé dotkl dna řeky. Cítil, jak mu nohy kloužou po oblázcích. Konečně pod rukou ucítil břeh. Zůstal ležet a těžce oddychoval. Čas se zastavil. Odněkud z veliké dálky slyšel hučení Černé peřeje.

Nevěděl, jak dlouhá doba minula, než uviděl Martina. Přicházel k němu po břehu řeky jako tenkrát, když se setkali poprvé.

Jak je to dávno?

Několik dní?

Několik let?

Usmíval se jako tenkrát.

„Kdy vyjedeme,“ zeptal se tam na dolním konci ostrova.

Jak je to dávno?

Zelený střevlík se topil v blátě. Už jen malé vlny se rozlévaly z řeky na břeh a strhávaly střevlíka do vody, snažil se vymanit z bahnitého písku, ale vždycky, když už se mu to skoro podařilo, ho zalila další vlna a opět začal znovu bojovat.

Martin už došel až k Zachařovi. Poznal ho z dálky, ani se mu nemusel dívat do tváře, poznal ho spolehlivě podle rychlé chůze, byla v ní věčná netrpělivost. Třeba se u řeky zrovna něco děje a on tam není. Třeba na břehu řeky na něho čeká dobrodružství. Proto spěchal.

„Pomoz mu přece,“ řekl Zachař.

Martin utrhl stéblo trávy a naklonil se nad kovově zeleného střevlíka. Ale stéblo bylo slabé a první vlna jej zmáčela. Střevlík se pokusil zachytit, ale už zase klouzal zpátky. Zachař nad sebou uslyšel Martinův smích a potom zahlédl, jak rukou sáhl po kordu. Zamával mu s ním nad hlavou, než zabodl jeho hrot mezi střevlíka a řeku.

Pozorovali střevlíka, jak pomalu šplhá po čepeli.

„A neřekne ani děkuju,“ zasmál se Martin. Položil kord do trávy a o střevlíka se už nestaral.

„Kde jsi byl tak dlouho?“ zeptal se Zachař. „Byl jsem se podívat na Černou peřej,“ odpověděl.

Zachař se marně pokoušel si na něco vzpomenout. Něco se přece stalo. Černá peřej, řekl Martin. Událost, na kterou si nemohl vzpomenout, musela nějak souviset s Černou peřejí. Chtělo se mu spát. Teď, když je tady Martin, může už konečně spát. Proč je ale najednou tak ospalý? Konečně si vzpomněl. Podíval se na Martina poprvé pozorně a uviděl, že se pořád ještě usmívá.

„Ale ty jsi přece mrtvý,“ řekl.

„Ty taky, Zachaři,“ odpověděl.

A pak všechno zmizelo, a když Zachař po dlouhé době otevřel oči – alespoň se mu zdálo, že mezitím uplynula dlouhá doba – uviděl před sebou tvrz pana Ambrože, panský dům, který měl zvláštní vchod od řeky.

Martin někam odešel, a ani ten zelený střevlík už na břehu nebyl.

Tak proto jsem plaval Černou peřejí a proto jsem potom hledal levý břeh, uvědomil si. Abych našel pana Ambrože. Kdybyste se něco dozvěděli o Slumbovi, dejte mi vědět, řekl přece. Něco o něm vím, urozený pane. Zabil Martina.

Břeh byl prázdný a tvrz nad ním tak tichá, jako kdyby ji lidé opustili. Hlavní vchod byl z vozové cesty, ale panský dům měl dubové dveře obrácené k řece. Věděl o nich. Zapamatoval si je.

Zachař byl příliš zesláblý, aby dokázal vstát, ale dokázal se aspoň plazit úzkou travnatou stezkou. Zdála se bez konce. Ztrácel vědomí. A také cíl. Tam někde v nekonečné dálce mu sel přece být nějaký cíl, ale už skoro zapomněl, proč se k němu snaží dostat, připadal si jako ten střevlík, zdálo se mu, že pořád klouže zpátky k řece, a nikdo před ním nezabodl do země kord, aby se ho zachytil. A tvrz se pořád vzdalovala, nějaký proud ji odnášel pořád dál od Zachaře. Brečel vzteky.

Cítil bušení krve ve spáncích. Plazil se dál se zavřenýma očima a bál se je otevřít, aby neviděl, že před ním už žádná tvrz není, žádný panský dům a žádné dubové dveře. Položil si tvář do trávy. Ucítil chlad stoupající ze země. A když konečně oči zase otevřel, neviděl trávu, ale prales, každé stéblo bylo veliké jako strom a stálo mu v cestě. Všechno bylo proti němu. Připadal si tak sám jako ještě nikdy v životě. Kousl se do rtu, až ucítil kapičku krve, jak mu stéká po bradě.

Ne, to nedokážu. Je to zbytečné. A proč vlastně? Jaký to má smysl?

Najednou mu bylo skoro do smíchu. Vzdal se a pocítil nesmírnou úlevu. Uvědomil si, že teď už nic nemusí. Jak je to jednoduché. Jak je možné, že si to neuvědomil dřív? Zavře oči a bude spát. Cesta od řeky ke dveřím panského domu je příliš dlouhá. Celé roky se po ní plazil jako pitomý střevlík. Proč to vlastně dělal? Už si nedokázal vzpomenout. Ale pokud měl nějaký důvod, určitě nestál za tak dlouhou cestu. Ne, nemělo to smysl.

A potom ucítil, že se jeho dlaň dotýká dřeva. Bylo teplé a drsné. Dveře panského domu se nad ním vznášely jako palisáda, jako pevnost. ,

Dveře…

Nikdy o dveřích příliš nepřemýšlel. Byly ve všech domech, do kterých kdy vstoupil, a zavíraly se na závory.

Dveře…

Někoho pustí dovnitř a někoho ne. Až v tu chvíli si to uvědomil. Proto v domech jsou. Dveře…

Nahoře mají klepadlo, ale je příliš vysoko. Nahoře. Nahoře. Někde v oblacích. Kostel má na věži zvony. Kdyby dokázal vylézt na věž, rozhoupal by zvony, aby zvonily na poplach. Kdyby dosáhl na klepadlo, dveře by se před ním snad otevřely. Kdyby…

Zabušil pěstí do drsného dřeva.

Ne, nikdo ho neuslyší. Už nemá sílu sevřít ruku v pěst a udeřit.

Kdyby měl aspoň kámen. Kdyby…

A pak ho zahlédl. Ležel v trávě a hned vedle další.

Kdyby měl sílu uzvednout kámen.

Zase skoro ztratil vědomí a potom uslyšel nějaké rány. Někdo bušil kamenem do dveří. Už skoro spal a někdo ho probudil. Bušil kamenem do dveří. Ozvaly se kroky, zněly pořád blíž a také hlas, který mu zazněl povědomě. Ten hlas už někde slyšel. Ale kdy to bylo? A kde?

„Kdo je tam?

„To… jsem… já…, Zachař…“

Tajemství si lidé prozrazují šeptem. Aby je nikdo třetí neuslyšel. Čím větší tajemství, tím tišší šepot. Moje jméno je veliké tajemství. Nikdo se o něm nesmí dozvědět. Mohu ho jenom zašeptat. Docela potichu. Jmenuji se Zachař…“

„Kdo je tam?“

„Otevřte… to jsem já…, Zachař.“

Podařilo se mu vyslovit ta slova skoro zřetelně a potom uslyšel, že kdosi na druhé straně dveří odsunuje závoru, a uslyšel zaskřípění veřejí.

„Ježíši Kriste, kdo…“

Byl to hlas pana Ambrože.

„Slumba…,“ odpověděl ještě dřív, než stačil otázku dokončit.

„Pomohu ti. Opatrně! Ježíši Kriste… Jak se to mohlo stát? Ne, nehýbej se! Pomohu ti! Kde je Martin?“

„Zůstal tam… u Černé peřeje…,on je… mrtvý…, Martin je… mrtvý… Martin…“

Uviděl nad sebou šedé oči a bylo mu, jako kdyby se podíval do zrcadla. Našel v nich sám sebe. Nepotřebuji, abys mě litoval, jen poslouchej, a pak udělej, co ti řeknu. Věta, kterou nevyslovil. Dlouhá a zbytečná věta. Ale stejně se na krátký okamžik cítil líp. Síla, o které už ani nevěděl, že ji ještě má, se mu vracela. Musí ještě říci… Musí…

„Nikdo… se nesmí dozvědět…, že jsem… u tebe.“

Pan Ambrož se nad Zachařem naklonil, aby mu neuniklo ani jediné slovo.

„Nikdo… se nesmí dozvědět…, že… žiju. Slib… mi… to.“

„Slibuji.“

Hlas pana Ambrože zazněl z veliké dálky, ale byl to jeho hlas, a protože se mu pořád díval do očí, věděl, že splní, co slíbil.

Udělal jsem všechno, co jsem mohl udělat. Teď už budu spát Teď už konečně můžu spát.

Cítil, jak ho pan Ambrož uchopil pod paží, a pomáhá mu na nohy, a pak se mu opravdu podařilo vstát, opíral se, skoro visel na panu Ambrožovi, ale udělal krok dopředu a pak další, ne, nikoho nevolej, urozený pane, já půjdu sám, nikdo nám nemusí pomáhat, my dva to přece dokážeme…

Bolest se znovu ozvala. Pronikavá a spalující bolest, ve které se všechno utopilo.

Když otevřel oči, uviděl nad sebou trámový strop. Suky ve dřevě. Jako nehybné oči si ho prohlížely. Nezajímal je. Potom se mezi nimi vynořily šedavé oči pana Ambrože.

„Slyšíš… mě?“ zeptal se Zachař.

„Slyším.“

„Řekni všem…, že jsi u řeky… vylovil… mé… tělo…, řekni…, že jsi šel… hledat Martina…, řekni…, že jsi ho našel… u Černých peřejí… slib… mi to.“

„Slibuji.“

Už zase padal do nějaké propasti. Zatínal zuby a snažil se ještě chvíli udržet při vědomí.

„Musíš dostat… do tvrze… můj kajak…, něco si vymysli..můj kajak…, musí být tady…, můj kajak…“

Pořád se díval panu Ambrožovi do očí. Držel se jich jako té jedlové větve tam v Černých peřejích.

„Teď lež a nehýbej se!“

O moc lepší nápad, než kdyby po něm chtěl, aby vstal a šel. O moc lepší nápad…

Obvazuje mu rány. Ale stačilo, aby se Zachaře jen dotkl, a ten už se řítil do černé tmy. Barva bolesti se změnila. Už nebyla bílá.

Ale ještě jednou otevřel oči. Nevěděl, po jak dlouhé době. Pan Ambrož byl pořád ještě nad ním.

„Pohřbi Martina a mě… mě taky…, slib mi to…, nikdo… se nesmí dozvědět…, že žiju.“

Uvědomil si, že už to říkal, a z té tmy kolem pojednou zazněla věta, kterou pan Ambrož kdysi dávno vyslovil, tak je to všechno dávno…

Šel bych za ním třeba na kraj světa, řekl tenkrát.

Jako když na jaře taje sníh. A svět už není bílý. Pod ním je černá zem. Barva bolesti se změnila.

„Šli… proti proudu…, proti peřejím šli…, vezmi si psa…, který umí sledovat stopu… je tam jedle…, pojď blíž…“

Sedavé oči pana Ambrože se zastavily těsně nad Zachařovými ústy.

„Jedle… vyvrácená jedle… nad řekou…, u ní byl Slumba…, tam najde pes… stopu… Slumba…“

ALENA A DLOUHÝ SEN

Píší o tom pronikaví vyhledavatelé přirozených i nadpřirozených věcí, že sen pochází z par, jimž říkáme vapores, stoupajících od srdce k mozku. Neb když páry užitečné vydymují se do mozku, scházejí se tu na kost kterouž mozek přikrytý jest, a sbírají se pomalu, rovně co na pokličku z hrnce přikrytého u vohně z vaření pára. Ta pak již, v krůpějích sebraná, rozplejvá se do mozku a rozpouští.

Matouš Dačický, 1574

Když byl Zachař malý, vždycky si při usínání přál sen. Chtěl, aby se mu zdálo, že pluje v malém dlabaném člunu někam daleko. Anebo aby se mu aspoň zdálo, že nemusí jít spát, když už tedy prý musí. Byla to jednoduchá přání a stejně mu je sen nevyplnil. Vždycky se mu zdálo něco jiného, než chtěl. Anebo se mu nezdálo nic.

Už na to dávno zapomněl. Až v tvrzi pana Ambrože se dočkal snu, který se vracel, který mohl zavolat, a on přišel, ale trochu se ho bál. Říká se, že odsouzenci k smrti mají právo na poslední přání. Jen si nesmějí přát, aby už nebyli odsouzeni k smrti. Má potom nějaké jiné přání ještě smysl?

Věděl, že ho Slumba odsoudil, a v čase, který mu ještě zbýval k životu, se mu splnilo přání, staré a zapomenuté.

„Co myslíš, zdají se rybám také sny?“ zeptal se Aleny.

„Nikdy jsem o tom nepřemýšlela,“ odpověděla.

„Tak o tom přemýšlej teď.“

Usmála se. Snad proto, že se jí ta otázka zdála nesmyslná. Proč? Třeba se rybám sny opravdu zdají.

Seznámil se s Alenou na skle v okně.

Jak vypadal dům se skleněným oknem?

Nevěděl.

Kde stál?

Nevěděl.

To byl jeden z prvních snů, který se mu o Aleně zdál. Nejdřív viděl její tvář, trochu neskutečnou a matnou, zrcadlit se ve skle. Bylo žlutavé a nerovné. Viselo v olověném rámečku. Také svou vlastní tvář v něm zahlédl.

„Neotáčej se,“ prosil.

„Proč?“ zeptala se.

„Ať se naše obrazy na skle setkají dřív než my.“

Uvědomil si, že vlastně neodpověděl na otázku, kterou mu položila.

„Sklo v okně je jako zamrzlý rybník… Popraskaný led… Naleštěná tma… A tam se poprvé setkáme. V té tmě tmoucí.“

„Všude je plno světla.“

„Ne, neotáčej se ještě. Ta naleštěná tma je lepší než světlo.“

Její stín na hladině skla se ani nepohnul.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se.

„Alena.“

„Já se jmenuju Zachař.“

„Já vím,“

Ale potom už ho zase pohltila jiná tma jako černý vítr, kroužila kolem a stahovala ho do hlubin. Cítil palčivou bolest v rameni a potom uslyšel sténání, zaznělo docela blízko, ale ta bolest ustoupila, už to nebyl on, kdo sténal pod dubovým stropem brodské tvrze, ale někdo jiný, a v dálce se rozsvítilo malé světlo a on za ním šel, váhavě, protože o něm s jistotou věděl, že se mu nezdá, to světlo tam doopravdy bylo a Zachař začínal tušit, co znamená. Někde blízko kdosi sténal.

„Už zase omdlel,“ uslyšel hlas pana Ambrože.

Ani ten hlas se mu nezdál. Kdo omdlel? Přece já.

Zmocnil se ho pocit beznaděje, protože necítil žádnou bolest, a světlo, které bylo ještě před chvílí tak daleko, se přibližovalo. Jasná sluneční zář uprostřed krouživé tmy.

„Vrať mi tu bolest,“ prosil.

„Co říká? Rozumíš mu?“

To byl opět hlas pana Ambrože.

Snažil se vyslovovat pomalu a zřetelně.

„Slum – ba…“

Když se pan Jan Ambrož z Čeřena vrátil do tvrze, byl pokryt prachem a na čele měl dvě hluboké kolmé vrásky jako dva vykřičníky a každý, kdo ho viděl, se mu raději vyhnul velkým obloukem, snažil se zmizet co nejrychleji někam daleko, nezáleželo na tom kam, jen někam jinam, kde by už nemohl potkat pana Ambrože, protože ty vrásky na čele lidé z tvrze nad řekou dobře znali.

Jezdcům, kteří přijeli s ním, přikázal, co mají dělat, a i když žádný z nich nechtěl dělat nic, jen lehnout si a spát, nikdo neprotestoval. Dokonce i velký plavý pes, který se také s nimi vrátil, pochopil, že bude dobře, když mu zmizí z očí.

Potom se už pan Ambrož otočil na podpatku a dveře panského domu za ním zapadly. Nezabouchl je, zavřel za sebou docela tiše a také to bylo špatné znamení. Kdyby s nimi aspoň práskl tak, až by se celý dům zatřásl, byli by bohatší o naději. Ještě zaslechli jeho kroky na schodech vedoucích do prvního patra, kde býval pokoj Jiřího a kam od té chvíle, kdy zemřel, nikdo z obyvatel tvrze nevstoupil.

„Chce být sám,“ řekl jeden z jezdců potichu, aby to snad pan Ambrož přece jen nezaslechl. Jiný jezdec si pomalu přejížděl dlaní po bradě – vypadal v tu chvíli jako učenec, který řeší nějakou složitou záhadu – a zamyšleně si prohlížel zavřené dveře panského domu, na kterých nebylo nic k prohlížení.

„Dobrý nápad,“ ozval se po chvíli. „Dokonce bezvadný nápad.“

„Jaký nápad? O čem mluvíš?“ zeptal se další z jezdců.

„Že chce být sám. To mu schvaluju. To je o moc lepší, než kdyby chtěl zůstat tady s náma.“

Zasmál se. Jeho smích však zazněl skoro truchlivě.

Ale mýlili se. Pan Ambrož nechtěl být sám. Za malou chvíli už stál před postelí, na které ležel Zachař, který občas tiše zasténal a byl bledý jako přízrak.

„Nesmíš se vzdát,“ řekl pan Ambrož, i když věděl, že ho Zachař nemůže slyšet.

Uvědomil si, co všechno se za tu krátkou dobu změnilo. Když se poprvé setkali v brodské hospodě, byli jen dva cizí lidé, kteří se náhodou setkali, a každý z nich hledal něco jiného.

Jaká v něm musela být síla, aby ho dovedla s tak těžkým zraněním až sem, do brodské tvrze. Také Zachař musel v té chvíli vědět, že už nejsou dva cizí lidé, i když ještě nevěděl přesně proč.

Připomenul panu Ambrožovi Jiřího. Nebyli si podobní, byli snad jen stejně mladí, ale byl v nich stejný nepokoj.

Jiří se už nikdy nevrátí. Už nikdy neuslyší jeho hlas.

Proč vlastně Zachařovi neřekl skutečný důvod, pro který hledá Slumbu? Na tom ale nyní nezáleželo. Stejně by nedokázal všechno opravdu pochopit. Zdálo by se mu jen, že je to až příliš jednoduché vysvětlení, ale nebylo jednoduché. Už na tom nezáleželo. Teď už Zachařovi nebude muset nic vysvětlovat.

Opatrně sejmul obvazy a vyčistil Zachařovi ránu vodou, ve které nechal vyvařit dubové listí. Už skoro nekrváceia. Meč nezasáhl tepnu, ale jeho stopa vedla přes prsa po levé paži až k lokti, hluboká a smrtonosná. Zachař byl dlouho ve vodě, ale zdálo se, že mu příliš neublížila. Přesto byl na konci svých sil.

Snad se podaří ránu zavřít, ale to bude asi teprve začátek, uvědomil si pan Ambrož.

Roztloukl v kamenné misce jitrocelové listy a promísil je s vaječnými bílky. Byl to starý a dobrý lék proti sečným ranám.

Zachař pořád ještě tiše sténal. Na čele se mu perlil pot a také na dlaních mu stály kapičky potu. Pořád ještě byl v bezvědomí. Pan Ambrož opatrně položil Zachařovi nabránu jitrocelový obvaz a přetáhl přes něho teplou přikrývku.

„Všechno bude zas dobré, uvidíš,“ řekl. Mohl ho slyšet? Ne, určitě ne.

Zachař sebou několikrát neklidně pohnul. Snažil se něco říci, ale slova nedávala žádný smysl. Jen jediné slovo zaznělo po chvíli pomalu a zřetelně. „Slum – ba.“

Moře líně olizovalo placatý břeh plný šedavých oblázků. Nové a nové kameny vyplavovaly vlny na břeh a za každou vlnou, která se vracela do moře, zaznělo pomalé hřmění oblázků, které se také vracely zpátky a opět. je nová vlna vynesla na břeh a opět se vracely.

„Aleno!“

Přicházela od moře. Vítr jí cuchal vlasy. „Ty se mi jen zdáš, ale ta jeskyně ne,“ řekl.

„Jaká jeskyně?“ zeptala se.

Uvědomil si, že je skoro nemožné vypravovat jí o bludičce, kterou uviděl ve tmě.

„Bylo to, jako kdybych šel nějakou jeskyní,“ vysvětloval váhavě, „a pak jsem uviděl v dálce světlo. Takovou malou oranžovou zář. Bál jsem se jít dál, ale ta zář se přesto přibližovala.“

„To byl přece jen východ z jeskyně, o které se ti zdálo.“

„Snad. Ale přesto jsem se ho bál.“

„Proč?“

„Protože jsem věděl –– nic jsem si nevymýšlel, věř mi, prostě jsem to věděl –, že v tom světle se všechno rozpustí. Naděje, strach, radost, bolest a neklid. Věděl jsem, že v té oranžové záři všechno skončí.“

„Zapomeň na ten sen.“

„To nebyl sen. Ty se mi zdáš, ale ta jeskyně byla skutečná.“

Ne, nikdo ho nemůže pochopit, kdo v té jeskyni sám nebyl.

„Ještě pořád vidíš světlo?“ zeptala se.

„Už ne.“

„To je dobře.“

Zase uslyšel moře. A svůj vlastní dech. Jako pomalé rachocení oblázků na šedavé pláži. Cítil palčivou bolest při každém nadechnutí. Opět padal do černé tmy.

„Aleno? Jsi tady?“

„Jsem s tebou, Zachaři.“

Tma trochu ustoupila.

„Napadlo mě, že v té oranžové záři bychom se třeba setkali.“

Uslyšel smích.

„Proto ses bál jít dál?“ zeptala se.

„Ne,“ protestoval rychle, ale pak si uvědomil, co řekl, a dal se také do smíchu. Ucítil bolest ještě palčivější a ztratil vědomí.

„Zachaři!“

Nevěděl, jak dlouhá doba minula, než uslyšel opět její hlas.

„Zachaři.“

„Ano, už tě zase slyším.“

„Konečně.“

„Měla bys vědět, že se ještě nemůžu smát,“ řekl s výčitkou v hlase.

„Tak se nesměj,“ poradila mu.

Uvědomil si, že i když se mu jen zdá, stejně jí všechno musí říci.

„Tam, v té oranžové záři, ale není Slumba. Slumba. Rozumíš mi? Slum – ba. A my dva se ještě musíme setkat.“

Pochopila asi až moc dobře všechnu tu trýzeň, která Zachaře pronásledovala.

„Zapomeň na Slumbu,“ řekla a hlas se jí trochu zachvěl.

Někde blízko rachotily oblázky na mořském břehu.

„Nemůžu,“ řekl.

Uslyšel vlny moře a zase oblázky. Kutálely se dolů v pomalém hřmění.

„A ani nechci,“ dodal po chvíli.

Mlčeli. Snad dlouho. Nevěděl. Byl by rád zase uslyšel její smích. Byla smutná. To nechtěl. Ucítil vůni volavčí polívky.

„Jez,“ pobídla ho. „Musíš jíst.“

Nabrala plnou lžíci a podala mu ji k ústům. Namáhavě polkl. Ještě pořád byla smutná. A jeho vinou.

„Pozorovala jsi někdy letící volavku?“ zeptal se.

„Mockrát.“

„Má krk přeložený natřikrát. Proč to asi dělá?“

„Třeba má jen smysl pro pořádek,“ navrhla Alena.

To bylo vysvětlení, které Zachařovi velice vyhovovalo.

„Myslíš, že je to stejné, jako když někdo skládá natřikrát ručník, jen aby vypadal úhledně?“

„Snad. Jak to můžu vědět?“

„Něco na tom asi bude. Čápa by něco takového ve snu nenapadlo, ale volavka…“

„Když stojí, má krk taky přeložený natřikrát,“ připomenula Alena.

„To je něco jiného. To dělá z lenosti. Je líná udělat jediný krok.“

„Nevymýšlej si.“

„Vím to určitě, mockrát jsem volavku pozoroval. Čeká na žábu a krk má složený. A když se žába objeví, natáhne jen krk – umí ho skládat i rozkládat velice rychle; když si dá záležet – sežere žábu a nemusí se hnout z místa.“

„Tak dobře. Už ti věřím.“

„Představ si; že bys měla tak dlouhý krk jako volavka,“ řekl.

Zasmála se. Konečně.

„Třeba by ti to tak neslušelo, ale zase bys na něm mohla udělat uzel. Abys nezapomněla, víš?“

„Na co?“

„Abys nezapomněla přijít vždycky, když na tebe zavolám. Kdysi jsem si takový sen přál…“

. „A na co ještě nesmím zapomenout?“

„Nabrat další lžíci volavčí polívky, nebo vystydne…“‚

„Byla by to jen tvoje vina. Pořád mluvíš.“

„Viděla jsi někdy volavčí hnízdo?“ zeptal se.

„Nad řekou je jedno. V koruně té velké borovice. Každý rok ho volavky znovu přestavují a rozšiřují.“

Najednou se cítil nesmírně unavený. A tma, která se na chvíli rozestoupila, ho opět pohlcovala.

„Jako když tě stáhne vír,“ řekl. „Nemá cenu se bránit, je silnější než ty, ale tam někde dole, hluboko, tam můžeš uplavat zpátky do proudu, nesmíš jít proti víru, ale tam v té tmě je cesta ven. Aleno, jsi tady?“

„Jsem u tebe, Zachaři.“

„Už tě vidím. Chce se mi spát.“

„Tak spi. Až se probudíš, budu tady na tebe čekat.“

„Udělej si uzel…“

Usnul. Anebo zase omdlel, ale nepropadl se do černé jeskyně a neviděl v dálce oranžové světlo. Když se probudil, uslyšel známé hlasy.

Pan Ambrož z Čeřena se snažil být u Zachaře co nejčastěji, ale současně nikdo nesměl postřehnout, že pokoj v prvním patře panského domu, který patřil Jiřímu, už není prázdný, že má nového obyvatele.

Zachař překonal první zlé období, kdy jen drkotal zuby a kdy mu byla zima i pod nejteplejší přikrývkou nataženou až k bradě. Nyní mu bylo horko, byl rozpálený horečkou, jazyk měl suchý a rozpraskaný a kolem úst bělavý povlak –– jako vymodelovaný jinovatkou. Snad ve snu stále jen bloudil rozžhavenými pouštěmi.

„Dej mi pít! Prosím tě, dej mi pít!“

Ale neprosil, rozkazoval a hlas se mu žízní drolil. Ruce měl horké a neklidné a na čele stejně horký pot. Když se napil, krajina, kterou bloudil, se změnila, poušť na malou chvíli zmizela a on se vracel k příhodám, které prožil dávno předtím, než přišel do Brodu, opět mluvil s lidmi, které kdysi potkal, neustále jen bloudil v čase a nic, nebo skoro nic z toho, co říkal, nedávalo smysl.

„Pořád má horečku,“ řekl pan Ambrož starostlivě, „ale když se dokázal zbavit Slumby, dokáže se zbavit i té horečky, určitě to dokáže, vím to.“

Snažil se o tom přesvědčit sám sebe.

Vyměnil Zachařovi studené obklady. Vložil vždy do mokrého plátna také vrbové listí, které si pamatuje chlad nad vodou a má ho v sobě pořád.

„Mám žízeň, žízeň, prosím tě…“

Opět stejný zadrhávající hlas, naléhavý a příkrý.

„Žízeň…“

Vlastně už jen to jediné slovo spojuje Zachaře se skutečností. Slumbovo jméno se z jeho vět vytratilo.

Pan Ambrož mu přiložil pohár vody k ústům.

„Ta voda nám ho nedá,“ zaslechl potom Zachařův drolivý hlas. „Je pryč.“

Fata morgána, pomyslel si. Pořád jen bloudí pouští a má kolem sebe přízraky.

Někdy se Zachařovi zdálo, že panu Ambrožovi rozumí, mluvil s ním, ale do té chvíle, kdy zatloukl na dveře panského domu brodské tvrze, nenabyl doopravdy vědomí.

Jak dlouho může bloudit, aby pak ještě našel cestu zpátky?

Otázka, kterou se pan Ambrož bál sám sobě položit. Ale věděl o ní. Byla tu.

„Žízeň, mám žízeň…“

„O Slumbovi už nebudem mluvit,“ řekl Aleně. Setkali se na břehu řeky. „Já toho parchanta najdu, slibuju ti to, ale teď o něm mluvit nebudem. Slumba…“

„Tak už o něm nemluv.“

Uviděl, že má v očích slzy. Proč asi?

„Když se potopím do řeky, slyším, jak praská led,“ řekl rychle, aby zapomněla na Slumbu. „I když je voda teplá a slunce pálí, tak stejně vždycky slyším praskot ledu.“

„Vypravuj mi o Půlnoční zemi.“

„Už jsem ti o ní všecko řekl.“

„Vvpravuj mi o ledním medvědovi. Jak vypadá?“

„Jako náš medvěd, jen je bílý a o hodně větší.“

„Potkal ses s ním někdy?“

„Jednou.“

„Vypravuj mi o tom.“

„Ty si opravdu nevzpomínáš?“

‚Já?“

„Byla jsi tam přece, v tom zálivu, pamatuješ se? Měla jsi kajak. Pořád ho ještě mám. Připomíná mi Půlnoční zem a naše první setkání. A taky ledního medvěda.“

„Stejně mi o něm vypravuj. Chci to slyšet ještě jednou.“

„Šel ke mně. Třeba mi jenom chtěl dát pac, ale nevěděl jsem určitě, že mi třeba jenom chce dát pac.“

„Nepočkal jsi, aby ses o tom přesvědčil?“

Zasmál se. Takové otázky měl rád.

„Ne,“ řekl.

„A proč myslíš, že za tebou doopravdy šel?“

„Je zvědavý jak opice. Šel a při každém kroku kejval udiveně hlavou ze strany na stranu. No ne, kdo by to byl řekl. To snad není možný. Kdyby mi o tom někdo vypravoval, nevěřil bych mu. Byl to úžasně zvědavý medvěd.“

Zkusil Aleně předvést, jak kýval hlavou, ale moc se mu to nepovedlo. Uslyšel její smích a zkusil to ještě jednou. Ale jeho levá ruka a rameno proti té hře protestovaly. Projela jím bolest tak prudká, až se mu před očima zajiskřilo.

„Já ti to radši předvedu někdy jindy,“ řekl.

„Bál ses?“ zeptala se.

„Ovšem že jsem se bál. Byl velký skoro jako kráva, ale byl to přece medvěd.“

„A potom?“

„Potom jsem poprvé slyšel tu píseň. Tukolmará…“

„Zazpívej mi ji.“

„Tak dobře.“

Alena se opřela o kmen vrby a zdálo se, že dálka, která byla mezi Zachařem a Půlnoční zemí, najednou zmizela. Začala zpívat. Zachař nerozuměl slovům té podivné daleké melodie.

Tukolmará tung liká

tiská ajunga Junga

tukolmará tung liká…

„Barte jednou říkal,“ ozval se, když dozpívala, „že lední medvěd nikdy nezaútočí na mrtvého, a že kdo se chce před ním zachránit, musí předstírat, že je mrtvý.“

„To není jednoduché,“ řekla Alena.

„Potkat se s ledním medvědem a zůstat dál naživu taky není jednoduché, protože…“

Zachař nedokončil větu. Jeho oči potemněly.

„Slumba je lední medvěd,“ řekl po chvíli. „Musí být přesvědčen o tom, že jsem mrtvý. Je to jediná podmínka, kterou mám. Musíš ji splnit. Slib mi to. Jinak se mi nikdy nepodaří najít Slumbu a nikdy se ho nezbavím. Bude se mi o něm pořád zdát. Bude na konci každé cesty, po které půjdu. Bude v každé větě, kterou vyslovím. Bude pořád se mnou – ten parchant… Ale já ho najdu. Myslí si, že mě zabil. Tak ať si to myslí dál.“

Někdy později, v nějakém jiném snu, se k té podmínce znovu vrátil. Šli s Alenou po břehu moře. Byl plný šedavých oblázků. Vlny letící ke břehu se bíle lámaly. A potom se změnily v roztrhanou krajku a rozbily se o břeh.

„Vždycky si začne moře,“ řekl Zachař.

Alena se usmála takovým tím vševědoucím úsměvem čarodějek, které umějí číst myšlenky, ale Zachař přesto pokračoval.

„Kameny si moře nevšímají. Prostě tady leží na břehu a chtějí mít pokoj. Ale když si moře pořád koleduje, nenechají si to líbit. Jen se koukni!“

Ještě dřív, než se ke břehu dostala další vlna, tisíce oblázků se s rachotem rozeběhlo proti vodám a hnalo je zpátky do moře. Zarachotily jako dobromyslná bouřka, ale stačily jen dobýt území, které ztratily, protože už tu byla další vlna. Se vzteklým zahučením spolkla oblázky a vyplivla je daleko na břeh.

Vypadněte, až sem je to odteďka moje.

Dost se přitom zadýchala.

Břeh byl pojednou strmý a tisíce oblázků se z něho kutálelo proti moři ještě rychleji a rozhodněji než předtím a už je dobromyslnost přešla. Nová oblázková bouře rachotila proti nové vlně.

„Ještě před chvílí bylo moře klidné,“ ozvala se Alena. „A není ani vítr.“

„Někde byla asi bouřka,“ mínil Zachař. „Moře nám o ní přišlo vypravovat.“

Moře hučelo pořád silněji.

„Je strašně ukecaný,“ dodal Zachař po chvíli.

„Nevymýšlej si!“

„Jen poslouchej! Byla bouřka. Trojstěžňový karak se v ní potopil. Kapitán Feral klel do poslední chvíle tak strašně, že za to přijde do pekla.“

Alena se zasmála tak krásně, že si Zachař umínil, že bude říkat pořád nesmysly, jen aby se pořád smála. Smála se, ale nesouhlasila.

„Tajemství kapitána Ferala vzalo moře a nikdy ho nevydá,“ prohlásila s jistotou. „Moře se nad ním zavřelo. Moře ho vzalo. A nikdy se už nikdo nedozví, proč šel jeho karak ke dnu.“

Zachař se cítil tak šťastný jako už dlouho ne. Byl to bezvadný sen, i když se v něm vlastně nic nedělo, jen si povídali a moře jim k tomu šplouchalo.

„Moře vypravuje o trojstěžňovém karaku všem na celém pobřeží. Ještě Feral nepřestal klít a už se od jeho lodi rozeběhly první vlny, aby ohlásily všem zajímavou novinku, že ta flaška kořalky, co Feral před chvílí vypil, byla poslední z dlouhé řady flašek.“

Ještě chvíli se tak hádali a jen ještě malou chvíli se Alena smála, protože potom si Zachař opět vzpomněl na Slumbu.

„Má teď pocit, že jeho tajemství je opět tak bezpečně ukryté, jako kdyby leželo na dně moře,“ řekl. „Jen ať ten pocit ještě nějakou dobu má. To je jediné, co chci.“

Pan Ambrož se skláněl nad Zachařem s vědomím, že se něco změnilo. Ještě nevěděl, zda je to dobré, nebo není, ale celé dlouhé dny čekal na změnu a nyní přicházela.

Zachař přestal blouznit. Poušť, ve které volal po vodě, zmizela. Lidé, které kdysi potkával, i sny, které se mu zdály – všechno ustoupilo do pozadí. Všechno se propadlo do tmy. Spal. Ale dech měl nepravidelný.

Chvíli dýchal, jako kdyby běžel do kopce, jako kdyby před sebou valil těžký balvan, a hned se zase zdálo, že přestal dýchat vůbec, a ticho, které naplnilo pokoj v prvním patře panského domu, zazvonilo na poplach.

„Skoro se zdá, že už nedýchá.“

Poprvé se ozvala v hlasu pana Ambrože úzkost.

Všechno bylo tedy marné? Prohrál?

Ale opět se ozval přerývaný dech, opět se Zachař někam rozeběhl, ale mlčel, už neodpovídal přízrakům na otázky, které slyšel jen on sám, spal přehlubokým spánkem a dýchal stále rychleji.

Pan Ambrož měl pocit, že už déle nevydrží jen se dívat, jak se Zachař marně snaží nadechnout, a když se opět jeho dech náhle ztišil, až skoro ustal, zdálo se mu, že ticho je ještě trýznivější, ale věděl také, že nic víc už udělat nemůže, jen se dívat. Na tváři mu cukal sval.

Byl by se Zachaře tak rád zeptal… Bude mít ještě příležitost?

Zachař přinesl s sebou do brodské tvrze tajemství. Prosby, které vyslovil ještě dřív, než upadl do bezvědomí…

Byly to opravdu prosby?

Na tom už nezáleželo.

Ne, byly to rozkazy, ovšemže byly, a pan Ambrož slíbil, že je všechny splní.

Už se mu dlouho nestalo, aby mu někdo rozkazoval.

„Nikdo se nesmí dozvědět, že žiju,“ řekl Zachař.

„Nikdo se to nedozvěděl, Zachaři, ale jaký to bude mít smysl, když nebudeš žít?

Zachaři, slyšíš mě ještě?“

Už zase dýchal, jako kdyby běžel do kopce. Pana Ambrože se zmocnil pocit beznaděje.

„Snad bude žít,“ řekl a byla to první věta po dlouhé době, kterou vyslovil nahlas.

„Snad.“

Byla to už jen možnost a připouštěla také jiné řešení.

„Anebo nebude,“ dodal.

Zachařův dech opět skoro ustal. Zdálo se, že navždycky.

„Říkají, že buď budu žít, nebo nebudu,“ oznámil Aleně, když se zase objevila. Snažil se, aby jeho hlas zazněl co nejlhostejněji, a skoro se mu to podařilo.

„Když o někom řekneš, že buď bude žít, anebo ne, má to jednu výhodu,“ pokračoval.

Snažil se zlehčit tu zprávu, jak jen mohl.

„Jakou?“ zeptala se tak tiše, že si skoro nebyl jist, zda slyšel dobře.

„Nemůžeš se splést,“ řekl. „Ať to dopadne jak chce, ty jsi to přece říkala. Buď bude žít, nebo ne.“

„Ale ty přece musíš žít, Zachaři.“

„Nemusím, ale budu.“

Asi byla noc Mimo čas a mimo prostor. V mihotavém světle svíčky viděl jen Aleninu tvář, trochu nejasnou, jako kdyby plavala pod vodou a jako kdyby moře, ve kterém plavala, bylo černé pod bouřkovými mraky. Svíčka svítila jasným žlutavým plamenem, a když Alena promluvila, plamen se zachvěl, úžasně znejistěl, váhal a uhýbal.

Třeba bude žít, ale třeba taky ne, říkal ten plamen. Kdo to může vědět. Nevypadá dobře. Ztratil hodně krve a má horečku.

Uvědomil si, že Alena má oči naplněné úzkostí. Skoro jako Petr, když ho uviděl na řece v kajaku. Anebo jako Martin.

Martin…

Tmy kolem Zachaře bylo pořád víc a malý plamen bledé svíčky s ní marně zápasil.

„Aleno? Jsi tady?“

„Jsem.“

„Dej mi papír a olůvko.“

Dokáže ještě napsat jedinou větu? Musí se o to aspoň pokusit.

Když se Alena objevila s listem šedavého papíru a podala mu olůvko, zdálo se těžké jako kámen.

„Dej tu svíčku blíži“ požádal ji.

Položil si papír na koleno a začal psát. Písmena mu skákala před očima.

„Nesmím omdlít, jen nesmím omdlít, nesmím, nesmím omdlít…“

„Co říkáš?“

„Nic, toho si nevšímej.“

Psal dál. jen jedinou větu. Zdála se nekonečná. Konečně byl hotov. Přeložil papír na malý čtvereček. Chvíli uvažoval, co s ním. Nic už nebylo jednoduché. Potom zasunul dopis do škvíry pod spodní pokrývkou.

„To je pro pana Ambrože. Chci, aby si ten dopis přečetl, jen kdybych…“

Jedno slovo té větě ještě chybělo, ale nechtělo se mu ho vyslovovat.

Kdybych umřel. Jen kdybych umřel…

„Už jdi,“ řekl Aleně. „Teď musím být sám.“

Z nějakého důvodu, který by byl nedovedl pojmenovat, se na ni nepodíval. Měla oči, ve kterých uměl číst. Ale to v té chvíli nechtěl.

„Máš dobré oči,“ řekl jen. „Já se v očích vyznám.“

A potom, když už zase padal do tmy a věděl přitom, že buď vyplave, anebo ne, stačil ještě říct: „Děkuju.“

„Děkuju ti, Aleno.“

Zdálo se mu, že slyší pláč, a měl vztek na Alenu, že asi brečí –– neměl rád slzy, nikdy si s nimi nevěděl rady – a měl vztek sám na sebe, že třeba doopravdy umře, a potom se všechno ztratilo ve tmě.

NÁVRAT

Města obránit i se hleděla nejprve tím, že v starší době spojovala se v spolky a mimo to bývala krajských hejtmanů povinnost nejpřednější, aby honili loupežníky a škůdce zemské za pomoci všech obývajících v kraji. „Kdyžby se mordové neb lúpežové přihodili, tehdy všickni z panských i rytířských stavův a Pražané i z jiných měst, z zámků, tvrzí, městeček i vsí, ti všichni loupežníky honiti mají.“ Tak čteme v nařízení z roku 1482.

Zikmund Winter

Když Zachař konečně otevřel oči, uviděl nad sebou tvář pana Ambrože, který se na něho usmíval skoro dojatě, a dokonce i oči měl podezřele vlhké.

Třeba má rýmu, usoudil, a když se znovu podíval do těch soucitných očí, uvědomil si s úžasem, že třeba opravdu má rýmu, ale především –– a to bylo mnohem důležitější – má oči velice podobné očím ze snů, které se mu v minulých dnech vracely.

Kolik asi bylo těch minulých dnů?

Bude se muset zeptat.

Nadzvedl se trochu na pravém lokti a posunul dozadu tak, aby se mohl zády opřít, a teprve když seděl, znovu se obrátil k panu Ambrožovi. Úhel pohledu se změnil. Oči zůstaly stejné.

Je to možné?

Pravou rukou nahmatal škvíru pod pokrývkou.

Musí tam přece být. Musí…

A potom se jeho prsty konečně dotkly něčeho tvrdého a za chvíli už držely v ruce malý čtverec šedavého papíru. Pomalu ho rozložil a přečetl si jedinou větu, která na něm byla napsána.

„Kde je Alena?“ zeptal se.

„Přijde hned,“ odpověděl pan Ambrož.

Byl by potřeboval obě ruce, ale měl zatím jen jednu, kterou mohl papír roztrhat, a proto zachytil jeho roh do zubů a pravou rukou papír roztrhl na dvě poloviny, a tak pokračoval dál, až z jeho dopisu zbyly jen útržky.

„Ošetřovala tě, když jsem s tebou nemohl být já,“ dodal ještě pan Ambrož.

„Já vím, urozený pane.“

Jediný mrtvý, kterého jsem za celý svůj život viděla, byl můj bratr Jiří. Na tu chvíli, kdy jsme se setkali naposled – vlastně jen já jsem se s ním setkala, on byl přece už mrtvý –, na tu chvíli nikdy nezapomenu, ani kdybych žila sto let. Ale o tom nechci psát. Jen jsem si na něho vzpomněla – vzpomínám na něho vlastně neustále – když jsem poprvé uviděla Zachaře. Ještě jsem nevěděla, kdo to je a odkud k nám přichází –– asi přímo z pekla – neznala jsem ani jeho jméno, jen jsem věděla, že už je mrtvý. Bylo to skoro horší než poslední setkání s Jiřím, protože Zachař byl také mrtvý, a přitom chodil.

Když jsem si po sobě přečetla poslední větu, kterou jsem právě napsala, připadá mi jako vtip. Ale nechci být vtipná. I ve strašných chvílích se najednou vynořují nápady, které k těm chvílím nepatří, nevhodné a bezcitné, ale já jsem přece brečela lítostí nad tím, že je mrtvý, bylo mně ho nesmírně líto, i když jsem ještě nevěděla, koho je mi vlastně líto, viděla jsem ho poprvé, ale ten nápad stejně přišel.

Je mrtvý a chodí.

A také jsem si vzpomněla na vyprávění, které jsem slyšela kdysi doma u krbu.

„Potkal jsem dneska ráno starého Roměnce. Ani jsem nevěděl, že ještě pořád žije,“ řekl kdosi.

A někdo jiný odpověděl: „Ale ne, samozřejmě že už je dávno mrtvý, jenže my se mu to bojíme říct.“

Vzpomněla jsem si, jak se všichni tenkrát smáli. A také ozvěna toho smíchu se mi vybavila ve chvíli, kdy jsem poprvé uviděla Zachaře a nezmohla jsem se na nic jiného než začít brečet.

Byl červený krví a zdálo se, že nemá na těle místo, na které by se Slumbův meč nepodepsal. Dokonce i levou nohu měl zkrvavenou, jako kdyby si oblékl jednu punčochu červenou a druhou černou, i když se později ukázalo, že na noze žádné zranění nemá. Košile na něm visela v cárech. Slumbův meč ji proťal a vlny Černé peřeje ji pak trhaly dál. Jako výstřední šašek vrávoral mezi dveřmi a opíral se o tátu, jako kdyby byl úplně opilý, vrávoral, jako kdyby se snažil přesvědčit sám sebe, a především všechny ostatní, že se nikdy v životě nenapil ničeho silnějšího, než je bylinkový čaj. Pokusil se stát rovně. A potom jít. Bylo to trochu směšné. Bylo to příšerné.

Táta ho skoro vynesl do pokoje v patře – patřil Jiřímu a od chvíle, kdy zemřel, do něho snad nikdo nevstoupil, zůstal tak, jak ho Jiří opustil. Snažila jsem se mu pomoci, ale to jsem dokázala až později, až když minuly ty první chvíle. Snad nás ani neviděl – mě určitě ne, ale ani tátu, snad jen poznával jeho hlas, když s ním pak mluvil, ale jeho oči žily. Bylo to tak zvláštní, rozhořívaly se a zhasínaly, byly černé jak noc, když mluvil, a pak jako kdyby je zahalovala mlha, když omdléval, byla v něm však úžasná vůle říct všechno, co chtěl, a tak mu oči zase vždycky zčernaly a on řekl další větu a v tom okamžiku mě poprvé napadlo, že třeba ani neumře, a začala jsem být schopná něco dělat a běžela jsem pro obvazy. Byli jsme s tátou v domě sami a táta mi řekl, abych nikoho nevolala.

Jitrocel, nesmím zapomenout na jitrocel, říkala jsem si, když jsem letěla ze schodů, jenže ten rostl dole u řeky, a natrhala jsem ho proto až později.

Když jsem se vrátila, Zachař zase něco naléhavě říkal tátovi, bylo na něm vidět, že každé slovo ho stojí mnoho sil a že mu už skoro žádné nezbývají, ale mluvil dál a já jsem si opět začala uvědomovat to, že možná neumře. Když jsem mu umyla obličej – byl jen umazaný od bláta, jak několikrát upadl na břehu řeky – vypadal ještě hůř než předtím, byl bledý, jako kdyby by! vymodelovaný z ledu a ten led jako kdyby mi pod rukama tál, ale zas něco říkal, už jen šeptal, ale dával si záležet na každé slabice, aby mu táta rozuměl.

Potom celé dny blouznil v horečce, někdy se probudil, ale nikdy ne docela, ale to už aspoň věděl, že jsem na světě, i když si myslel, že se mu jen zjevuju ve snu, mluvil se mnou a říkal podivuhodné věci, a všechno, co říkal a jak to říkal, mi připadalo zvláštní a nezapomenutelné, vlastně ani nedovedu přesně popsat proč. Bloudil přitom někde v dalekých krajinách, ale vracel se pořád k tomu jménu, které ani mě nepřestává strašit, cítím ho jako prsty na hrdle, škrtí mě – a on se k němu pořád vracel, Slumba… Skoro si myslím, že ho Slumba nejdřív téměř zabil a pak zase uzdravil, protože Zachař se potom rozhodl neumřít jen proto, že se s ním chtěl setkat a pomstít se mu, a protože když už se Zachař jednou k něčemu rozhodl, tak to také uskutečnil, a jen proto neumřel. Je to trochu nesmysl, co jsem napsala, já vím, ale stejně tomu věřím.

Ale ani o tom nechci psát. Zachař věděl, že mne jméno Slumby ničí, a vždycky, když zaznělo, chtěl, abych zapomněla, že ho vyslovil, dojímalo mě, jak se snaží všechno smazat, byl veselý a říkal nesmysly, jen abych se smála – utěšoval mě a sám se přitom držel života už jen konečky prstů, visel nad propastí a smál se, jen abych se smála s ním. Nikdy jsem nepotkala nikoho, kdo by se mu podobal. Narostly mu vousy, zatímco ležel na posteli Jiřího, a vypadal čím dál víc jako umíněný čert. Umínil si, že neumře. Někdy si mě pletl s nějakým děvčetem, které kdysi v Půlnoční zemi plulo na kajaku mezi sněhovými horami, často mluvil o moři – nikdy jsem u moře nebyla – ale viděl ho jinak než lidé, kteří mi před ním také vypravovali o moři, všechno viděl jinak a všechno bylo v jeho očích zvláštní – dokonce i lžíce, kterou jsem mu nabírala jáhlovou kaši, a přitom jsem měla pocit, že za jeho slovy je ještě něco, co se nedá slovy vyslovit. Jednou mluvil o ledovci, že je vidět jen kus ledové hory, že se skoro celý ledovec skrývá pod hladinou moře. S tím, co říkal, to bylo podobné. Pořád jsem měla pocit, že hlavní je to, co vlastně neříká, co je pod jeho slovy jen skryto, ale je to tam.

Nikdy jsem nepotkala žádného básníka, ale zdálo se mi, že by mohl být jako on, jen by se musel zas oholit.

Když se konečně probudil, nepoznal mě, jen se mu oči na malou chvíli rozsvítily, ale hned zas zhasly. Zachař, který se probudil, byl jiný než Zachař, který blouznil v horečce. Staral se jen sám o sebe, byl na sebe soustředěný jako nějaký filozof, který se nezajímá o svět kolem sebe, protože celý svět je v něm.

Zeptal se, kdo k němu chodil, když byl nemocný. Řekla jsem, že jen já a otec a že nikdo neví, že je v naší tvrzi. Řekla jsem mu také, že je v pokoji mého bratra Jiřího, který zemřel. Zeptal se, kdy se to stalo, a odpověděla jsem, že před třinácti měsíci. V tu chvíli jsem zas měla pocit, že se vrací ten Zachař, kterého jsem znala, ale nebyla to pravda, nic víc ho už nezajímalo. Řekla jsem mu, že od té doby do pokoje nikdo nechodil, ani táta, ani já, a tím méně někdo jiný z naší tvrze, že na všem ležel prach, když jsme ho přinesli do pokoje Jiřího, ale to ho nezajímalo.

Ještě se zeptal, kde je jeho kajak. Odpověděla jsem, že na půdě a jeho koně jsou ve stáji. Zdálo se mi, že má větší starost o kajak než o koně, ale nezeptala jsem se proč. Staral se jen o svoje zdraví jako někteří staří lidé, kteří na sebe pořád vyplazují jazyk do zrcátka, aby se ujistili, že nemají horečku, a co pijí lipový čaj, protože je zdravý, a potom. sumachový čaj, protože je dobrý proti úplavici, kterou nemají, ale třeba by ji mohli dostat, kdyby ten nemožný čaj nepili. Byl prostě nesnesitelný, ten nový Zachař. Vždycky, když jsem mu něco podala anebo mu nějak pomohla řekl bezmyšlenkovitě děkuju a vždycky jsem přitom měla chuť ho něčím praštit, aby si konečně všiml, že není na světě sám.

Jednou mi táta řekl – a na nic jsem se ho neptala, nevěděla jsem, že do mě tak vidí – bez důvodu:

„Zachař je jiný než většina lidí, které známe. Je víc…“

Hledal slovo, které by vysvětlilo, jak moc jiný je Zachař, jenže to jsem věděla i bez táty, mně přece vadilo něco jiného, že teď není jiný, že od té chvíle, kdy už nemá horečku, je stejný jako staří lidé, kteří nemají jinou starost, než jak to udělat, aby byli ještě starší, a pijou bylinkový čaj.

„Zachař je opravdový,“ konečně táta našel slovo, které hledal, ale stejně se mu moc nelíbilo, ale na jiné si nevzpomněl.

„Má cíl a jde za ním. Nic jiného ho nezajímá.“

Nerozuměla jsem tomu, co říkal, a nevěděla jsem ani, proč mi to říká, ale stejně jsem se na nic víc neptala. Poprvé v životě mi táta připadal trochu zmatený, skoro rozpačitý.

Ostatně k tátovi se Zachař choval stejně nemožně. Musel přece vědět, že se vydal za Slumbou, ale nezajímalo ho, jak ta cesta dopadla. Zachaře, který se probudil z horeček, nezajímalo skoro nic. Snad jen aby už byl tak silný a donesl sám lžíci do pusy.

Něco z toho, co táta o něm řekl, mi ale unikalo. Proč začal najednou mluvit jako Zachař a proč jsem měla pocit, že to nejdůležitější mi vlastně neřekl?

Třeba Zachař ztratil paměť, třeba by mu jen prospělo, kdybych s ním trochu zatřásla, a opět by byl – aspoň trochu – jako v těch prvních dnech, kdy mi vypravoval o volavce, kdy říkal, co ho napadlo, nesmysly, jen abych se smála.

První, co udělal, když se konečně probudil, bylo, že vstal. Říkat mu, aby byl rád, že leží, bylo úplně zbytečné. Zachařovi neměl už nikdo co radit.

„Všechno se tady houpe,“ řekl rozmrzele, jako kdybych za to mohla, že se mu točí hlava. Udělal několik kroků a málem upadl. Rozhodně nedovolil, aby mu někdo pomáhal. Opřel se pravou rukou o zeď a díval se na dveře, jako kdyby mu všichni ubližovali. A jako kdyby mu všechno ubližovalo. I ty dveře. Pak udělal dva kroky a opět se opřel. U dveří zůstal stát a otočil se zpátky k posteli.

„To je ale dálka,“ řekl se zaťatými zuby. Napadlo mě, že když už nám nedovolí, abychom mu pomohli jít, že snad bychom měli s tátou donést tu postel ke dveřím, aby k ní měl blíž. Vydal se zpátky a zdál se každým krokem nespokojenější. Když se konečně posadil na postel, poprvé od té chvíle, kdy se probudil, se zasmál. Byl to jiný smích, než jaký jsem znala. Zazněl v něm obdiv.

Není to úžasné? Přešel jsem sám tu nekonečnou dálku, která dělí dveře od postele, a jen asi desetkrát jsem musel odpočívat.

Zachařův nový smích už nebyl nakažlivý.

Jen ještě jednou se mi zdálo, že se vrací Zachař, kterého jsem znala. Nalil mi víno a sobě taky. Zlobila jsem se, že je tak změněný a nevšímavý ke všemu a ke všem, ale neustále se snažil dokázat víc, než mohl, a nic jiného ho nezajímalo. Nedařilo se mu zvednout džbán, i když nebyl ani do poloviny plný, chtěla jsem mu pomoci, ale podíval se na mě jako čert, a tak jsem si řekla, ať ho rozleje, ať ho rozbije, ať si o střepy rozřízne ruku – nalil však víno do pohárů a přitom zbledl a na čele se mu zaperlil pot. Nemohla jsem se na něho zlobit tak, jak by si byl zasloužil, protože už zase blejskal vítězně očima a byl rád, že je takový silák, že už uzvedne i džbán vína. Vůbec jsem mu nerozuměla.

Ale to byla jen první část představení, protože potom sevřel prsty levé ruky – té, kterou vlastně neměl, té poraněné, té, která ho ještě neposlouchala a zvedl pohár asi tak vysoko, že by se pod něj vešel i lískový oříšek – nějaký spíš placatější – a postavil ho přede mne, asi tak o šířku dlaně ho přesunul a tvářil se jako Sisyfos. Vynesl na horu balvan, a ještě si přitom pískal. Opravdu skvělé. Byl sám se sebou tak spokojený, že jsem měla chuť mu víno vylít na hlavu, protože jsem si uvědomila, že vlastně nebylo jeho cílem nalít mi víno, ale dokázat sám sobě, že i tak namáhavý úkol už dokáže splnit.

Ruce se mu klepaly námahou a vzpomněla jsem si, že v ten první den, kdy k nám přišel, jsem našla otisk jeho ruky na břehu řeky a že jsem jej zakryla trávou. Nevím, proč jsem to udělala a proč jsem stopu, kterou zanechal v měkké hlíně, prostě nesmazala. Snad jsem nechtěla, aby ji někdo cizí viděl a aby ho nenapadlo, kdo ji na břehu zanechal, ale současně jsem chtěla, aby tam zůstala.

V těch prvních dnech se neustále vracel k Slumbovi. Vadilo mi, že skoro každý rozhovor se Zachařem končí tím jedovatým jménem, a netušila jsem, že mi bude vadit ještě mnohem víc, když o Slumbovi bude mlčet, jako kdyby jeho jméno zapomněl.

Ale rychle se uzdravoval a síly se mu vracely. Brzy mu začala být místnost malá a chtěl se dostat ven, ne– však jako Zachař, ale jako někdo jiný, aby se mohl vrátit a zůstat dál v naší tvrzi a aby nikomu nebylo divné, co tam vlastně dělá. Snad bychom dokázali vymyslet lepší historku, ale měli jsme doma v truhle mnišskou kutnu, už ani nevím, jak se k nám dostala, šedavě bílou, podobnou té, jakou nosí mniši z řádu cisterciáků. Měla kápi, a ta se zdála Zachařovi výborná, i když lidí, kteří se na něho v Brodu snad ještě, pamatovali, nebylo mnoho a i když vousy Zachaře změnily a stejně by ho už žádný z nich nyní nepoznal. Řekl však, že v kápi bude neviditelný, že bude mít jistotu. Mnichy si u nás nikdo příliš neprohlíží.

Převázal si kutnu černým pásem a vypadal najednou skoro zbožně, ale pověsil si k pašu také svůj kord, který táta nechal donést do tvrze s ostatními Zachařovými věcmi a který trochu kazil ten zbožný obraz. Kutna byla u pásu prostřižená. Dokud Zachař stál, nebyl kord skoro vidět, ale stačilo, aby udělal krok, a tiž se objevil pěkný kord s oboustranně nabroušenou čepelí. Většina cisterciáků u nás v Brodě nosí tváře hladké a Zachař nyní měl černé vousy, ale stačil jediný pohled, aby každému bylo jasné, že je sice asi mnich, ale že je těžké mu něco zakazovat – třeba vousy na tváři –, a když pak mu u pasu zablýskal kord, bylo zřejmé, že je to vlastně úplně vyloučeno.

Zbývalo už jen, aby Zachař přišel do tvrze a aby všichni viděli, že přichází jako host. Vytratil se z domu dávno před východem slunce a táta oznámil, že k nám přijde host.

Kdo to je?

Cestovatel.

Tedy dobrodruh?

Cestoval s misionáři.

Tedy opravdový dobrodruh.

A nikdo už se ničemu nedivil, protože táta sbíral podivné hosty, jako jiní sbírají obrazy anebo cínové poháry.

Šli jsme mu naproti, až když už slunce stálo vysoko. Čekal na kraji lesa za městem. Ani nevím, jak se přihodilo, že jsme došlí na hřbitov. Nechtěla jsem tam jít a snad ani táta nechtěl, ale někam jsme jít museli, abychom se nevrátili do tvrze příliš brzy.

Před dřevěným křížem, na kterém bylo vyryto Zachařovo jméno – a ovšem také jméno Martinovo –, jsme se zastavili.

Proč jsme došli právě sem? Je to přece zbytečné. A taky skoro kruté.

Nevěděla jsem, co Zachař udělá, měla jsem jen provinilý pocit, i když bych byla nedokázala vysvětlit proč. Ale nový Zachař, ten, který se už navždycky probudil z blouznivých snů, projevil jen zdvořilý zájem. Asi jako dobře vychovaný návštěvník v rodinné galérii.

„To je babička.“

„Byla to krásná žena,“ řekne zdvořilý návštěvník a otráveně si prohlíží obraz.

„Ano, bývala krásná.“

„Jak se jmenovala?“

„Magdaléna.“

„A tady ten fousatý pán?“

„To je přece strejček Matěj, který bojoval proti Turkům.“

„Opravdu zajímavé,“ řekne dobře vychovaný návštěvník, ale je na něm stejně vidět, že ho to vlastně vůbec nezajímá.

Hlavně aby nám nevystydl oběd.

Zachař mlčel, díval se na kříž, zdál se trochu netrpělivý a snad myslel na něco jiného a snad zůstal stát jen proto, že také my s tátou jsme se zastavili. Kdyby záleželo jen na něm, asi by šel dál a zastavil by se třeba před nějakým jiným křížem, ne na dlouho, protože všechny kříže jsou si dost podobné, zastavil by se však přesto, jen aby nám udělal radost. Uměl se chovat. To se pozná právě na takových maličkostech.

Musí to být přece prapodivný pocit, číst slastní jméno na hřbitovním kříži. Ale Zachař si ho přečetl se zájmem, který příliš nepřeháněl.

Opravdu, hezký kříž jste mi sem dali. Děkuju, to bylo od vás milé. Mimochodem: Co bude dneska k obědu?

Mlčel, jen: se tvářil, jako kdyby něco takového říkal, a mě už provinilý pocit dávno přešel. Bylo na něm vidět, že se trochu nudí.

Martin byl přece jeho přítel.

Aspoň se mohl zeptat, jak jsme to udělali, že na kříži jsou dvě jména. V zemi proto musí být dvě rakve. V té jedné je Martin. A v té druhé?

Zachaře však nic takového nezajímalo. Ale maminka ho dobře vychovala., Aspoň že nežíval nahlas. Dělal, co mohl. Stál a zdvořile čekal, kdy už se konečně hneme a půjdeme všichni na oběd.

Dnes bude štika? Pečená? Tu já rád.

Mohl udělat cokoliv. Ale stál tiše a způsobně. Mohl přece aspoň něco říci. Ale mlčel. A v tu chvíli jsem začala tušit, jaký je vlastně doopravdy ten Zachař, který k nám jednoho dne připlaval Černou peřejí, zatloukl na dveře kamenem, řekl, co musel říci, a teprve potom omdlel, až když usoudil, že si to může dovolit

Ale to všechno byl pořád jen začátek a ve dnech, které následovaly, se Zachař choval stále podivněji. Dokonce si vzpomínám, že když jsem jednou zahlédla v koruně staré borovice na břehu Vltavy nějaký stín, můj první dojem byl, že tam je určitě Zachař. Ale byla to jen volavka. Výjimečně. Asi v tu chvíli lezl někde jinde na nějaký jiný strom.

Ostatně u té borovice jsme se později stejně potkali. Najednou se objevil na kraji lesa – vlastně spíš z lesa vyletěl, jako kdyby ho někdo vystřelil z praku, jako kdyby měl v patách smečku vlků anebo roj divokých včel, a běžel, řítil se, přerazit se mohl a jeho bělavá kutna za ním vlála.

Kutna není vhodná pro rychlý běh. Je moc dlouhá. Ale především je moc důstojná. Měl v ní kráčet pomalu a přemýšlet o smyslu života anebo o tom, co bylo dřív, zda slepice nebo vejce, když už chtěl vypadat jako mnich.

„Kdo tě honí?“ zeptala jsem se.

Zabrzdil přede mnou udýchaný tak, že jsem měla strach, aby mě nesfoukl do řeky.

„Nikdo.“

Dovedl zavrčet jako pes, když si dal záležet, a v tu chvíli si záležet dal, protože se mu nelíbilo, že jsem ho viděla. Jenže bylo opravdu těžké prohlédnout Zachaře. Řítil se přímo na mě a kutnu měl rozevlátou jako prapor ve vichřici.

Ale doopravdy se nezlobil. Byl rád. Ne proto, že mě potkal – já jsem ho už dávno nezajímala –, ale byl rád proto, že byl už zase tak výborný, že mohl lítat po lesích. Levá ruka ho ještě neposlouchala. Ale jinak byl už výborný. Věděl o tom. To samo o sobě bylo dost nesnesitelné, ale ještě mnohem horší bylo, že neustále potřeboval přesvědčovat sám sebe, že už je dneska zase o něco výbornější, než byl včera.

Jednou, když jsme byli v tvrzi sami, jsem ho slyšela čarovat ve stáji. Sedlal koně. Nechtěl, aby mu někdo pomáhal. Nechtěl, aby ho někdo viděl. Když koně vyvedl ha dvůr, rozhlédl se obezřetně kolem sebe, jako kdyby ho ukradl a měl strach, že někdo začne křičet: Chyťte ho! Ale byl to jeho hnědák, na kterém přijel do Brodu. Pohladil ho po šíji a něco mu říkal. Třeba aby si laskavě klekl, že do sedla jinak nevyleze.

Vlastně ne. To by Zachař neudělal. Třeba by dovedl přesvědčit koně, ale pak by zas nedovedl přesvědčit sám sebe, že si opět něco dokázal. Asi mu říkal něco jiného.

Potom zasunul nohu do třmenu a levou rukou se chytil přední rozsochy sedla. Lehce se odrazil od země a pak už jen zasyčel bolestí a snesl se zpátky. Opatrně si třel poraněnou ruku a usilovně přemýšlel.

Dokud se na ni nebude moci spolehnout, měl by mu někdo vždycky postavit k sedlu pohodlné schody. Anebo aspoň žebřík. Ale třeba najde nějaké jiné řešení. Už ho našel. Podržel chvíli třmen, aby se nekýval a visel rovně. Ustoupil asi o dva kroky. Kdyby se jen trochu rozběhl, kdyby se pak dostal do třmenu a kdyby jediným plavným skokem vyletěl do sedla, bylo by všechno dobré. Kdyby..,

Jen trochu se rozeběhl, ale nebylo to dobré, protože třmen minul, a místo aby lehce vyletěl do sedla, kopl hnědáka do břicha a sám zase přistál na zemi a jen šťastnou náhodou neupadl.

Kůň se zatvářil dotčeně. Udiveně se ohlédl po Zachařovi, který ho už zase lehce hladil po šíji, snad mu říkal: „Odpusťme si, co jsme si,“ a dál usilovně přemýšlel.

Potom se postavil proti hnědákovi, levou nohu zasunul do třmenu a pravou obejmul sedlo, snažil se dosáhnout co nejdál a potom už se odrazil od země a v příštím okamžiku byl v sedle. Levou ruku držel celou dobu trochu nepřirozeně, jako kdyby ji chtěl někomu podat anebo jako kdyby v ní držel číši plnou vína a měl strach, že ji vyleje. Ale už zase byť na koni.

V tu chvíli jsem vyšla z domu.

„Mám ti otevřít vrata?“ zeptala jsem se.

Byl tak velkorysý, že mi to dovolil, ale snad si to ani neuvědomil. Asi když už měl na sobě kutnu, se zpožděním, ale přece přemýšlel o tom, co bylo dřív, zda slepice, nebo vejce, a asi na to zrovna v tu chvíli přišel. Aspoň tak vypadal.

Měla jsem chuť mu připomenout, že kdybych mu neotevřela vrata, musel by slézt z koně a otevřít si je sám. A pak že by je musel za sebou zavřít. A vylézt zpátky na koně.

Zastavil před tvrzí –– uzdu držel jen v pravé ruce – a otočil se.

„Děkuju ti, Aleno,“ řekl.

A vyjel do zelené louky.

Hned druhý den navrhl tátovi, zda by neměl chuť si s ním trochu zašermovat. Řekl to nevinně a skoro roztržitě, ale mě neoklamal. Klepal se nedočkavostí, aby už měl v ruce kord. Dávno jsem si všimla, že táta, který vždycky dělal jen to, co chtěl on sám, od té doby, co byl s námi Zachař, se na nic neptal, dělal to, co Zachař chtěl, a aby to tak nebolelo, tvářil se, že jsou to vlastně jeho nápady a že by nikomu nedoporučoval, aby mu odporoval. Snad tomu dokonce sám věřil. Nerozuměla jsem té změně.

Šermovat se Zachařem, Byl to ztřeštěný nápad. Zachař si opět vybral chvíli, kdy jsme byli v tvrzi sami, jako když vyvedl ze stáje koně a snažil se dostat poprvé zas do sedla.

Šermovat? Samozřejmě že budou šermovat, už to měli zkusit dávno. Táta byl nad tím nápadem celý bez sebe. Jen trochu si zašermují, jen aby nezapomněli, jak se to dělá, a kdyby Zachař na kolenou prosil, aby souboj odložili, že je vlastně ještě nemocný, že ho bolí ruka, že mu tluče srdce moc rychle anebo že je zesláblý horečkami, nebude mu to nic platné. Už by mohl vědět, že nemá smysl přemlouvat muže, jako je můj táta, urozený pan Jan Ambrož z Čeřena. Tečka. Už se o tom nebudeme bavit. Kde jsou kordy?

Byl to pohled, na který dlouho nezapomenu. Zachař se zdráhavě zvedl z lavice, na které seděl, a loudal se za tátou pro cvičné kordy.

Šermovat? Dobře. Pokusí se tedy šermovat, když si to urozený pán přeje. Je tady hostem a ví, že by nebylo zdvořilé odmítnout tu nevinnou zábavu, která většinou končí tím, že jeden ze šermířů se drží za břicho a vyje jako pes. Někdy mu teče mezi prsty krev. Ne moc krve, protože cvičné kordy mají tupá ostří a místo hrotů kuličky. Třeba si Zachař vykoleduje jen několik modřin. Když bude mít štěstí. A drátěnou košili.

Připadalo mi, že se vrátil Jiří, který často s tátou šermoval, a snad také táta si na něho vzpomněl, když hledal v truhle prošívané kabátce a drátěné košile. Cvičné kordy visely na zdi a už třináct měsíců se jich nikdo nedotkl. Když si Zachař oblékal drátěnou košili a byl ke mně otočený zády, už to nebyl Zachař, ale náš Jiří, vrátil se, všechno bylo zase jako dřív a ten zlý sen zmizel. Táta mě lehce zatahal za vlasy. To už dlouho neudělal. Jako když jsem byla malá holka a rozbila si koleno. Tak už nebreč, jako kdyby říkal. Také on určitě vzpomínal na Jiřího.

Zachař o nás jen zavadil pohledem a na okamžik tak krátký, že ani nevím, zda jsem si ho nevymyslila, se mu oči soucitně zaleskly. Stejně je to zvláštní, jak mnoho si lidé mohou říci beze slov. Ale pak už stáli na dvoře proti sobě s kordy v rukách a pozdravili se krásným rytířským pozdravem.

Je to jen hra na souboj, napadlo mě, ale stejně bych možná měla sehnat nějaké obvazy. Věděla jsem, že bych to měla udělat, ale přesto jsem nedokázala odejít. Jejich kordy na sebe poprvé narazily s kovovým třeskem. Táta byl silnější, ale Zachař zase rychlejší. Uskakoval a vracel se a kordy dál zlověstně rachotily. Po chvíli Zachař ustoupil a trochu se zamračil.

„Neulejvej se, urozený pane,“ řekl.

„Šermuju, jak umím,“ prohlásil táta nepřesvědčivě. „Ostatně jde ti to docela dobře.“

Kdyby aspoň řekl: Jde nám to docela dobře. Zachař nepotřeboval, aby ho povzbuzoval. A toho škádlení kordem měl už právě tak dost.

„Tak dobře,“ řekl.

Zdálo se, že ho uznání uklidnilo, aspoň tátovi se to určitě zdálo. Potom naznačil výpad na tátovo levé rameno. Byl to asi přesně takový výpad, který táta předpokládal. Slaboučké mávnutí kordem. Co jiného mohl čekat od mládence, který teprve před nedávnem slezl z postele a ještě se mu třesou kolena slabostí. Kryl se postavením kordu, kterému se říká kvarta. Když učil Jiřího šermovat, říkal: „To je kvarta, koukej se dobře, takhle musíš mít kord a takhle musíš stát.“ Zapamatovala jsem si ten pohyb. Ostatně máme doma knihu o šermování, ve které jsou nakreslené a popsané všechny výpady a všechny způsoby obrany, a ta kvarta je tam také, ale třeba jsem se nedívala dobře a stejně na tom nezáleží.

Srazil Zachařovi ruku doprava a mohli cinkat kordy dál, ale znala jsem už trochu Zachaře a věděla jsem, že se mu takový souboj nelíbí. Nebyla to náhoda, že zaútočil tak, jak zaútočil. Předstíral, že je slabší, než doopravdy byl, a potom se to stalo. Jejich zbraně se zkřížily blízko jílce. Ani to nebyla náhoda. A pak Zachař prudce a plnou silou zatočil kordem, opsal jím skoro celý kruh, a než si táta stačil uvědomit, co se vlastně děje, vyrazil mu zbraň z ruky.

Ležela na zemi a chvilku drnčivě sténala nad tou neuvěřitelnou pohanou. Ještě měl Zachař udělat krok a na tu zbraň šlápnout. Ale jen se zašklebil jak čert a pohybem až zbytečně dvorným ukázal tátovi na kord ležící v prachu, aby ho laskavě zvedl a zkusil s ním doopravdy šermovat. Měla jsem strach, co se v příštích chvílích se Zachařem stane, a taky jsem měla strach, že se třeba začnu smát nahlas, protože to bylo opravdu překvapující, skvělé a k smíchu, jak se ta nevinná hra najednou obrátila. Táta stál před Zachařem s prázdnýma rukama a na zemi ležel jeho kord.

Je to možné?

Je. Ostatně pořád tam ještě leží, můžete se o tom snadno přesvědčit, urozený pane.

Nevyslovená otázka.

Nevyslovená odpověď.

Táta byl vždycky jedním z nejlepších šermířů v kraji. Už se mu dlouho nestalo, aby sbíral ze země svůj kord. Ale sebral ho. A když ho zase držel pevně v ruce, měla jsem chuť zavřít oči. Už před ním nestál Zachař, ale nějaký protivný klacek, který si koleduje o výprask a taky ho dostane.

Zapomněl, že Zachař ještě před nedávnem skoro umřel.

Zapomněl na dobu, kdy u nás ležel v horečkách a nevěděl ani, kde vlastně je.

Zapomněl, že se teprve vrací na náš svět.

Vyrazil proti němu jako vichřice. Právě tak, jak si to asi Zachař přál. Už předtím jsem věděla, že bych měla jít pro obvazy, ale nyní bylo jasné, že bych pro ně měla letět, ale nepohnula jsem se z místa. Nedokázala jsem to. Zvuk kordů narážejících na sebe zněl dvorem jako rychlá a drnčivá litanie, táta zuřivě útočil a Zachař se ještě zuřivěji bránil, oba se pokoušeli bodnout, ale žádnému ani jeden zásah nevyšel, vždycky ten druhý, ještě stačil ránu krýt. Nevím, jak dlouho jejich souboj trval. Zdálo se mi, že kolem sebe krouží celé věky. Oba už měli vlasy mokré potem a namáhavě dýchali. Potom nevěřím na zázraky, ale viděla jsem to na vlastní oči – táta ustoupil.

„Přijmeš nerozhodný výsledek?“ zeptal se.

Zdálo se mi, že Zachař začíná být unavenější, kroužil kolem táty dál jako sršen, ale bylo na něm vidět, že se začíná už jen bránit.

Sklonil kord.

„Přijmu ho od tebe jako dar, urozený pane,“ řekl udýchaným hlasem.

„Ne, bude to tak spravedlivé,“ bránil se táta.

Skoro rozpačitě tam proti sobě stáli a dívali se jeden na druhého, jako kdyby se viděli poprvé.

To jsem já, urozený pane, jmenuju se Zachař.

Jsem rád, že jsme se potkali, Zachaři, opravdu jsem velice rád.

Je to pro mě velká čest, urozený pane.

Jsem Jan Ambrož z Čeřena.

Těší mě. Opravdu moc mě těší.

Asi tak tam stáli. Celé věky. Potom si svlékli prošívané kabátce a drátěné košile, táta je odešel uložit zpátky do truhly a Zachař sebral kordy a pověsil je zase na zeď.

Věděla jsem, že se něco stalo, něco závažného, jen jsem nevěděla co. Nějaké období v tu chvíli končilo a jiné začínalo, nevěděla jsem, kde se ve mně bere jistota, že je tomu opravdu tak, ale věděla jsem to.

Slyšela jsem Zachařovy kroky po schodech, jak pomalu vystupoval do svého pokoje v patře. Vlastně to byl pořád ještě Jiřího pokoj, ale nyní v něm bydlel Zachař. Když jsem za ním přišla, seděl za stolem a skoro se zdálo, že na někoho čeká. Poprvé po dlouhé době se na mě díval, ne skrze mě někam jinam, ale díval se opravdu na mě.

„Jednou jsem se praštil kladivem do prstu a hrozně to bolelo, ale až tady jsem se dozvěděl, co je opravdová bolest,“ řekl.

„Rána se ti znovu ozvala?“ zeptala jsem se, a i když jsem si slíbila, že ho litovat nebudu, stejně jsem si uvědomila, že to říkám zbytečně starostlivě.

„Ne, už o ní skoro ani nevím,“ odpověděl. „Vzpomněl jsem si jen na tu chvíli, kdy jsem se tady v té místnosti poprvé probudil a nade mnou stál tvůj otec, pan Ambrož.“

„A tenkrát to bylo ještě horší, něž když ses praštil kladivem do prstu?“

„O moc horší.“

„Proč?“

„Čekal jsem na tebe a najednou jsem měl pocit, že třeba už nikdy nepřijdeš.“

Cítila jsem, že mi krev tepe do spánků, a nevěděla jsem, co odpovědět.

ZNÁM CESTU, KTERÁ VEDE KE SLUMBOVI

Urozeným a statečným pánům rytířům i vladykám, dále moudrým a opatrným konšelům i vší obci měst Království našeho českého, dáváme na vědomí tímto listem, že jest se na nás obrátil urozený a statečný rytíř pan Jan Ambrož z Čeřena, který vinu dává zhoubci zemskému řečenému Slumbovi, který nepravosti páchá v okolí měst našich. Vystavili jsme glejt tento s plnou mocí řečeného již nešlechetníka polapiti a královskému soudu našemu odevzdali. I nařizujeme vám, abyste řečenému rytíři služeb svých poskytnouti neváhali a tím královskou vůli naši poslechnouti ráčili.

Z pověřovací listiny pana Jana Ambrože z Čeřena, která zanikla při požáru brodské tvrze v roce 1555.

„Já vím, že je zbytečné se ptát, urozený pane, už jste mi všechno řekl tím, že jste neřekl nic, ale přesto…“

Do pokoje v patře brodské tvrze padal pruh slunečního světla. Kroužil v něm zlatý prach. Zachař se na okamžik odmlčel, než vyslovil jméno, které jej pronásledovalo. Ale také je Všechny tři spojovalo neviditelným poutem. Ve Chvíli, kdy je vyslovil, si to opět uvědomili. Pan Ambrož seděl na lavici a opíral se o stěnu. Vlasy měl ještě mokré potem. Alena se opírala lokty o stůl a zamyšleně otáčela v prstech malý oválek vyřezaný z vyplaveného dřela. Když ho olízla, měla pocit, že se ještě pamatuje na moře. Byl trochu slaný. Anebo se jí aspoň zdálo, že je trochu slaný. Do dřevěného oblázků byla zasazena řezba z mrožího klu, špinavě bílá, skoro žlutá. Byl na ní eskymácký lovec. Stál široce rozkročen a v ruce držel kopí. Anebo harpunu? Nějaký klacek držel v ruce.

„Kde je Slumba?“ zeptal se konečně Zachař.

„Zmizel,“ odpověděl pan Ambrož. „A celá ta jeho banda. Jako kdyby se propadli do země. Anebo jako kdyby uměli lítat. Zmizeli… Měl jsem příležitost. Ty jsi mi ji dal, Zachaři. Třeba už nikdy nebudu mít lepší. Já vím. Ale ztratil jsem ji. Nedovedeš si představit…“

„Jak daleko jsi šel po jeho stopě, urozený pane?“ zeptal se dál Zachař.

„Proč tě to zajímá?“

„Ještě nevím.“

„Asi hodinu. Možná ještě déle.“

„Měl jsi psa?“

„Měli jsme dobrého psa,“ zamračil se pan Ambrož, „ale ten pes Slumba byl ještě lepší.“

Zachař se zasmál.

„Ten pes Slumba byl lepší?“

„Nedovedeš si představit…“

Pocity urozeného pana Ambrože, když zjistil, že mu Slumba zmizel, Zachaře nezajímaly.

„Zachytil pes Slumbovu stopu?“

„Hned. Bylo to jednoduché.“

„Šli dál proti proudu Černé peřeje?“

„Ne dlouho. Potom zabočili do lesa. Teče tam potok a výš už je cesta do Oříkova.“

„Kde jste ztratili stopu?“

„U potoka.“

„Znamená to, že šli dál vodou?“

„Určitě.“

„Hledali jste po obou březích?“

„Až dolů k řece a opačným směrem k cestě.“

„A výsledek?“

„Nic Zmizeli. Stopy končily ve vodě. Jen na jednom místě se zdálo, že pes něco našel, ale nehnul se z místa. Snad tam byla stopa, ale dál nepokračovala.“

„Co si o tom myslíš, urozený pane?“ zeptal se Zachař.

„Bylo to na malé kamenité pláni pod cestou do Oříkova. Je dobře kryta stromy a hustým křovím.“

„Rozumím.“

Zachař vybubnoval prsty do desky stolu rytmus kopyt.

„Ano, tam na ně čekali jejich koně.“

„Máš pravdu. Je to pravděpodobné.“

„Je to skoro jisté, Zachaři.“

„A ještě poslední otázku, urozený pane. Kterým směrem odejel Slumba se svými lidmi?“

Pan Ambrož chvíli soustředěně krabatil čelo, než odpověděl.

„Na západ. Anebo snad na severozápad.“

„Ovšemže jeli dál na západ.“

Zachař pořád ještě bubnoval prsty do desky stolu.

„Přemýšlel jsem o tom celé dny,“ pokračoval tak tiše, jako kdyby mluvil jen sám k sobě. „A také v noci, když jsem nemohl spát. Napadlo mě, že jeli dál na západ. To je dobře, že také stopy ukazují tím směrem.“

„Nerozumím ti, Zachaři.“

„Je to přece jednoduché, urozený pane, jeli dál na západ.“

„Když se dostali na cestu, mohli jet, kam chtěli. Tam už jim nehrozilo žádné nebezpečí.“

„Ale mohli jet také dál na západ, urozený pane, proč ne?“

Nevěřím moc na osud. Když se někdo utopí, vždycky se najde někdo, kdo se ještě neutopil, a tak může chvíli soucitně kejvat hlavou a pak prohlásit: „Byl to jeho osud.“ Ale ten člověk se přece neutopil proto, že to byl jeho osud, ale proto, že neuměl plavat, a to je snad rozdíl, jenže…

Když jsem poslouchala Zachařovy otázky, uvědomila jsem si, že se jimi začíná naplňovat náš osud a že ho nemohu a ani nechci změnit. A také jsem si vzpomněla na slova, která táta řekl o Zachařovi. „Má cíl a jde za ním. Nic jiného ho nezajímá.“

Měl pravdu. A nikdo ho nezastaví, mohl ještě říci. A nikdo se o to ani nepokusí.

Jméno Slumby vyslovoval nyní Zachař jinak. V jeho hlase už nebyla hořkost ani nenávist, jen – soustředění. Připadal mi skoro jako šachista, který nahlas uvažuje o příštím tahu. Viděl jen šachovnici. Nic víc.

Ptal se, neustále se jen ptal, a táta odpovídal rychle a přesně, stejně soustředěný na svoje odpovědi, jako byl Zachař soustředěný na vytrvalou palbu svých otázek. Nevěděla jsem, že táta umí takhle odpovídat, pokud ten, kdo se ptá, není aspoň český král. Anebo purkrabí Pražského hradu. Anebo nejvyšší kancléř království.

Ale snažil se.

„A co ještě víš o Slumbovi, urozený pane?“

„Jen to, co jsem ti už řekl, Zachaři. Je jako ponorná řeka, vynoří se a potom zase zmizí t a vynoří se někde jinde. Má štěstí. Anebo má někoho, kdo mu říká, kde se má vynořit.“

„To je skoro jisté, urozený pane, že má někoho, kdo mu to říká, protože se objevil na tak odlehlém místě, jako je stezka nad Černou peřejí. Mohl tam potkat děti, které nesly z lesa jahody, anebo srnu, která se šla napít do řeky, ale ze všeho nejpravděpodobnější bylo, že tam nepotká nikoho. Ta stezka je úzká a už skoro zarostlá trávou. A hele – Slumba se na ní objevil zrovna v té chvíli, kdy jsme se s Martinem šli podívat na Černou peřej. Vzpomínáš si na rozhovor v brodské hospodě? Vzpomínáš si, proč jsme šli k Černé peřeji? Někdo nás tam poslal, vzpomínáš si?“

„Ovšemže si vzpomínám, ale kdo to byl?“

„Nevím.“

„Já taky ne.“

„Na tom teď už nezáleží. Někdo Slumbovi řekl, že přijdeme k Černé peřeji, a to stačí. Čekal na nás, urozený pane.“

„A někdo mu stejně dobře poradil, kam má pak zmizet.“

„Ne, to jediné věděl Slumba docela přesně.“

Na okamžik se zdálo, že se pan Ambrož chce Zachaře na něco zeptat. Ale pak si to rozmyslel.

„Bylo to podivné a neobvyklé,“ pokračoval Zachař. „Byla to výjimka, o které se říká, že potvrzuje pravidlo. Ještě toho moc o Slumbovi nevíme, ale něco už přece. Přepadl nás jen proto, aby nás zabil.“

„Opravdu si to myslíš, Zachaři?“

„Slyšel jsem o něm vypravovat, že nikdy nezabíjí, když nemusí.“

„To je pravda. Vím o Slumbovi hodně a mohu to potvrdit. Ale když má pocit, že bude lepší zabít, udělá to bez zaváhání.“

„Nevadí mu zabíjet, ale nijak zvlášť ho to nebaví. Je to tak?“

„Je. Ale co z toho?“

„Nic Jen je zvláštní, že my jsme mu za to stáli. Kdyby nás vyzval, abychom mu dali peníze, zbraně a všechno, co jsme měli, a kdybychom se bránili… Ale on se nezdržoval vyjednáváním.“

„Je to opravdu tak důležité?“

„Je, urozený pane. Nic důležitějšího zatím o Slumbovi nevíme. Je to tak důležité, že by nám to skoro mohlo stačit. Ale zatím máme ještě čas, ne moc, ale ten, který máme, využijeme k tomu, abychom se o něm dozvěděli ještě víc. Anebo abychom se aspoň ujistili, že to, co víme, je skutečně pravda.“

„Co bychom se ještě mohli dozvědět o Slumbovi, tady, když je daleko, a teď, když nemůžeme dělat nic jiného než čekat?“

„Třeba něco, co už o něm dávno víme…“

Zachař se usmál a podíval se na pana Ambrože tím novým šachistickým pohledem.

„Něco, o čem jen nevíme, že už to dávno víme, urozený pane.“,

Ještě dřív než stačil pan Ambrož cokoliv říci, dodal: „Třeba najdeme souvislosti, které nám až do této chvíle unikaly jen proto, že jsme jim nevěnovali pozornost. Nerozuměli jsme jim. Nedávaly žádný smysl. Ale něco se změnilo. Slumba přišel k Černé peřeji jen proto, aby nás zabil. Už někdy předtím udělal něco podobného?“

„Pokud vím, ne.“

„A co tedy dělal?“

„Kradl jako každý bandita u nás. Jen byl obratnější než ostatní, jen vždycky dokázal včas zmizet a čekat na novou příležitost. Přepadal malé karavany obchodníků a malé skupiny jezdců. Taky vykrádal kostely.“

„Tedy nic zvláštního.“

„Něco snad přece.“

Zachař zpozorněl.

„Z kostelů, do kterých se vloupal, odnesl zlaté kalichy a monstrance.“

„Všichni zloději hledají v kostelích zlaté kalichy a monstrance.“

„Některé byly opravdu mimořádně cenné,“

„To je zlodějům přece jedno, urozený pane.“

„Některé byly uměleckými díly.“

„Stejně je rozbil kladivem a prodal na váhu. Všichni zloději to tak dělají.“

„Snad máš pravdu, Zachaři. Snažil jsem se zjistit, jak to doopravdy je. Ano, udělají z velkého zlata malé, roztlučou monstranci na placku a tou pak obchodník nakreslí čáru na zkušební kámen, poleje ji kyselinou a podle toho, co mu z té čáry zbyde, pozná, jaké zlato kupuje. Ale to není důležité. Samozřejmě ví, že je kradené. Ale na nic se neptá. Určí cenu sníženou o hodnotu otázek, které mohl položit, ale neudělal to. Dostane zlato lacino, protože se na nic neptá. A nic se nemůže stát. Nikdo už v té placce nepozná slavnou monstranci z kostela v Bělé. Ale přesto jsem ji začal hledat.“

„Proč?“

„Protože Slumba ukradl v kostele v Bělé také obraz svaté Barbory.“

Opravdu nevím, proč jsem to udělala. Až do té chvíle jsem mlčela a byla jsem ráda, že jsem mohla poslouchat a že mně táta neřekl, abych raději odešla. Bylo by mu to podobné. Ale když Zachař byl po celou tu dobu tak nesnesitelně vážný. Třeba jsem jen chtěla, aby se zasmál. A aby aspoň na malou chvíli zapomněl na Slumbu, aby nebyl tak uhranutý tím zlověstným jménem.

„Snad,“ ozvala jsem se do ticha, „přimaloval svaté Barboře fousy a prodal ji jako svatého Prokopa.“

Už nevím, co jsem vlastně čekala, že se stane, ale určitě ne to, co se pak doopravdy stalo. Zachař se docela vážně zamyslel –– tak vážně, že jsem už zase měla chuť ho něčím praštit – a pak řekl:

„Je to možné, ale ne příliš pravděpodobné. O té možnosti nebudeme uvažovat.“

Táta se na mě podíval tak, že jsem si radši dál prohlížela náhrdelník, který jsem dostala od Zachaře, a snažila jsem se předstírat, že mě nic jiného nezajímá a že tam vlastně vůbec nejsem. Uvědomovala jsem si však, že se na mě také Zachař po celou tu dobu díval pohledem, kterým říkal, že mně sice děkuje za snahu, ale že nic víc to nebylo. Snad příště, Aleno.

Je to možné? ptala jsem se sama sebe. Asi ano, když se to doopravdy stalo. Byl sám. Ve světě, ve kterém Zachař nyní žil, byl jen on a Slumba.

Mohla jsem ještě říci: „Zachaři, zapomeň na Slumbu, prosím tě o to,“ ale neřekla jsem už nic. Ne proto, že jsem věděla, že by mě stejně neposlechl, ne, proto ne…

A od té chvíle jsem měla pocit, že ať se stane dál cokoliv, že za to mohu taky já.

„Hledal jsi ten obraz, urozený pane?“

„Samozřejmě že jsem ho hledal. A tu monstranci taky. Měl jsem podrobné popisy a lidi, kteří se s nimi vydali po všech krajích.“

„Výsledek?“

„Nic. Zmizely beze stopy.“

„Ovšemže zmizely…“

„Myslel jsem si, že Slumba konečně udělal chybu a že mě obraz a monstrance přivedou na jeho stopu. Hledal jsem je všude.“

„Opravdu všude?“

„Po celém království.“

„Byl jsi taky v Bavorsku?“

Zdálo se, že Zachař je neobyčejně spokojen zjištěním, že pan Ambrož hledal obraz a monstranci z kostela v Bělé a nenašel je.

„Proč v Bavorsku?“ zeptal se pan Ambrož udiveně.

Ale Zachař mu neodpověděl. Obraz svaté Barbory ho už příliš nezajímal.

„Přece neukradl obraz jen proto, aby si ho doma pověsil na zeď,“ řekl skoro netrpělivě. „Potřeboval peníze a taky je dostal, urozený pane.“

„A monstrance?“

„Snad máš pravdu. Snad opravdu poznal, že její cena není jen ve zlatě. Snad… Ale pokud jde o obraz, to je něco jiného. Jsem moc rád, že jsi mi o něm řekl, urozený pane.“

V tu chvíli vypadal jako šachista, který dostal krále tam, kde ho chtěl mít.

„Nemohl jsi najít ten obraz,“ řekl.

„Proč?“ zeptal se pan Ambrož.

„Protože byl jinde, než jsi ho hledal.“

Odpověď, za kterou by mu ještě nedávno táta asi utrhl hlavu. Jak je to možné, že ji vyslovil a nic se nestalo? Nespadnul strop. Podlaha se taky nezachvěla. Táta nepraštil pěstí do stolu, nezaskřípal zuby, nechytil Zachaře za límec a nepostavil ho do pozoru, aby ho poučil, co se sluší, když mluví s urozeným panem Janem Ambrožem z Čeřena.

Zachař měl před ním hezky stát, vyslovovat jasně a zřetelně, být pokorný – ale ne příliš, příliš mnoho pokory táta nemá rád – měl být zdvořilý a věcný. Jak je možné, že táta přijal Zachařova pravidla hry? Byl přece vždycky zvyklý určovat je sám a od všech ostatních očekával, že je samozřejmě přijmou, a kdyby ne, nestačili by se divit.

Obraz byl jinde, než jsi ho hledal, urozený pane, a proto jsi ho nenašel.

Není to úžasně jednoduché vysvětlení?

Je.

Děkuju mockrát.

Tak proto ho nenašel, protože tam, kde ho hledal, žádný obraz nebyl. Anebo tam byl nějaký obraz, ale jiný než ten, který hledal. Nebyla to svatá Barbora z kostela v Bělé. To táta určitě nevěděl a musel přijít Zachař, aby mu všechno vysvětlil.

Ještě nedávno by ho za takové vysvětlení vyzval na souboj. Pojď, chlapečku, na dvůr, řekl by, a nezapomeň si vzít s sebou kord, ne cvičný, ale opravdový kord, musím ti nutně něco říct.

Ale třeba jsem všemu nerozuměla. Třeba v té Zachařově odpovědi bylo skryto skutečné vy světlení, které táta pochopil, a jen proto se na nic víc už neptal. Věřil Zachařovi. Byl stejně paličatý a stejně uhranutý, a proto mu rozuměl.

„Promiň, ale musím se tě ještě zeptat…“

Zdálo se, že Zachař váhá otázku vyslovit

„Jen se ptej.“

„Tvůj syn Jiří se taky setkal se Slumbou.“

Vlastně to ani nebyla otázka.

„Ano.“

„Stalo se to v den svaté Markéty minulého roku.“

„Jak to víš?“

„Je to přece napsáno na jeho kříži.“

Nebyl tedy tenkrát tak do sebe zahleděný a nevšímavý, jak se zdál.

„Ano.“

„A od té doby hledáš Slumbu, urozený pane.

„Když jsem ti řekl, že mám rozkaz samotného krále, abych pronásledoval, chytil a potom před soud postavil Slumbu, neřekl jsem ti celou pravdu, Zachaři.“

„Co jsi mi neřekl, urozený pane?“

„Že jsem předtím prosil krále, aby mi ten rozkaz dal.“

„Myslel jsem si to.“

„Když Slumba přepadl královského posla, bylo snadné získat souhlas krále, abych směl požádat o pomoc každého, kdo něco ví o Slumbovi.“

„Kde se to stalo?“

„V Dolinách.“

„A kde potkal tvůj syn Slumbu?“

„U kříže.“

„Byl sám?“

„Ne, měl s sebou jednoho jezdce, ale ten stačil utéci. Nezazlívám mu to. Neměli proti Slumbovi naději. Aspoň si zachránil život.“

„Kdy se tady Slumba objevil poprvé?“

„Je to už déle než dva roky.“

„Kolikrát se za tu dobu vynořil a zase zmizel?“

„Asi dvacetkrát. V některých případech nevím s jistotou, že je za nimi Slumba, protože nezůstal naživu nikdo, aby ho mohl obvinit. Ale mám asi dvacet svědectví a ta jsou jednoznačná.“

„Můžeš je všechna vyjmenovat, urozený pane?“

„Mohu. Jednou až napíšu proti Slumbovi obžalovací spis pro královský soud, budou v něm všechna jména a všechna místa. Vím o něm všechno, co udělal v našich krajích – jen nevím, co udělá zítra.“

„Rád bych měl seznam míst, kde se Slumba už objevil.“

„To bude jednoduché.“

„Rád bych si ta místa zakreslil do mapy.“

„Jaký to bude mít smysl?“

„Nevím. Ale třeba nás něco napadne, až budeme mít tu mapu, urozený pane.“

„Raději bych znal místo, kde se objeví příště.“

„Já taky, urozený pane, ale to se nám asi nepodaří. Objevuje se na nejrůznějších místech, ale pak se vždycky zas vrací na jedno jediné.“

„Kam?“

„Nevím. Aspoň ještě s úplnou jistotou to nevím, ale až budeme mít mapu a v ní všechna místa, na která se Slumba podepsal a kde ho lidé poznali, třeba budeme znát odpověď na tvou otázku.“

V brodské tvrzi měli jen mapu kraje, ta však byla příliš malá, nevešla se do ní všechna přepadení a krádeže, která měl Slumba na svědomí. Ale v klášteře si pan Ambrož půjčil lepší mapu a strávili nad ní se Zachařem skoro celý další den. Na čistý papír si podle klášterní mapy zakreslili oblast, ve které se objevoval Slumba. Ale to byl teprve začátek, protože mapa, kterou tak získali, nebyla ještě dost podrobná, ale pan Ambrož znal dobře celý kraj a stačilo už jen zakreslit několik tvrzí a vesnic, aby podle nich poměrně přesně určili místa, kde se Slumba v minulých letech objevil.

„Vozka byl už za Perleném, když mu Slumba zatarasil cestu?“

„Asi hodinu jízdy.“

„Jak daleko měl ještě do Vránové, urozený pane?“

„Snad ještě další dvě hodiny jízdy.“

„Stalo se to tedy blíž k Perlenu, asi na konci první třetiny cesty?“

„Ano.“

Zachař zapsal do mapy další jméno a obkroužil je výraznou vlnovkou. Připomínala obláček. Anebo černou kaňku. A čím víc jmen zaplňovalo mapu, tím zlověstnější obraz měli před sebou, protože skoro každé to jméno představovalo konec jednoho života, konec nějakého příběhu a vlnovky, do kterých je Zachařovo olůvko zaklelo, se začaly podobat velkým tečkám. Tečka na konci věty. Tečka na konci života. Tečka jako černý kámen nad hrobem. Tady leží…

„Jezdce pana Hodějovského přepadl Slumba u Studeného potoka. Kterým směrem jeli?“

„Na východ.“

„Jak daleko měli k Boučí?“

Jmen přibývalo a mapa se zaplňovala stále rychleji, protože stará místa, kde se kdysi objevil Slumba, byla blízko míst, kam se později vrátil.

„Jméno Jiřího napiš mezi Hynka a Rokosa.“

Pan Ambrož přistoupil k oknu.

„Jméno Jiřího napiš mezi Hynka a Rokosa.“

Venku svítilo slunce. Skoro zapomněli na čas. Jedno jméno na mapě se začalo dotýkat druhého, a tak se setkávali lidé, kteří se v životě třeba nikdy nesetkali a už se nikdy nesetkají, protože se změnili v tečky na mapě. Stmívalo se, když Zachař nakreslil do mapy poslední vlnovku.

„Martin.“

Zprvu jsem měla pocit, že Zachařovi to jméno jen připomnělo Martina a jejich osudné setkání se Slumbou, protože zbledl a najednou byl sám a zoufalý a daleko.

Vrátil se k Černé peřeji, napadlo mě, musím ho zavolat zpátky.

Věděla jsem už, že Zachař nikdy nebrečí, dokonce ani když se praští kladivem do prstu, ale stejně ho zavolám zpátky. Už nikdy se se Slumbou nesetkáš u Černé peřeje, řeknu mu. Ale pak jsem si uvědomila, že on se s ním chce setkat a všechno, co dělá, má jen jeden cíl, aby se opět setkal se Slumbou.

Tak ať nebrečí.

Pořád seděl a nedokázal odtrhnout oči od mapy, jako kdyby z ní na něho vyplazoval jazyk čert. Anebo bílý medvěd. Anebo jako kdyby mu chtěl dát pac bílý medvěd, který zrovna vylezl z té mapy, a proto seděl bez pohnutí a dělal mrtvého, protože věděl, že bílý medvěd nedá mrtvému pac, ani kdyby ho na kolenou prosil. Sám mi o tom přece vypravoval.

Slumba je bílý medvěd, řekl také.

A potom jsem uslyšela jeho smích. Zazněl docela potichu, ale i když bylo ještě léto, stejně by snad při Zachařově smíchu dokázala Vltava zamrznout. Snad raději zavřeme okno. Ten smích patřil Slumbovi. Bílému králi v koutě šachovnice. Smích černého střelce. Aspoň to jsem pochopila.

„Čemu se směješ?“ zeptala jsem se.

Táta ještě pořád stál u okna a poprvé v životě mi připadal starý.

„Věděl jsem, že mám pravdu,“ řekl. „Vlastně už u Černé peřeje jsem to věděl, ale potom jsem si zase nebyl tak jist. Pojď se podívat.“

Položila jsem mu ruku na rameno a podívala se do mapy, která ležela před ním na stole. Od té chvíle, kdy jsem ji viděla naposledy, se změnila. Černé tečky, které do ní Zachař kreslil, se spojily a vytvořily skoro souvislý řetěz, na několika místech přetržený, ale řetěz, položený do oblouku, jako černá duha, jako polovina kružnice, trochu šišatá, nakreslená jen podle ruky, ale stejně jako polovina kružnice, jejíž druhá část by mohla být až v Bavorsku, kdyby nějakou druhou část vůbec měla.

„Co tomu říkáš? Není to zvláštní?“

„Rozumíš tomu?“ zeptala jsem se asi trochu bezradně.

„Snad,“ odpověděl. „Ale určitě to není náhoda, že Slumba straší zásadně jen v kruhu, a to dokonce jen na obvodu jedné poloviny kruhu.“

„Ale něco to přece musí znamenat.“

„Pane Ambroži!“

Táta se konečně obrátil od okna a pomalu přešel k Zachařovi. Snad se nechtěl dívat na Jiřího jméno na mapě, i když bylo teď jen jedním jménem v dlouhé řadě jmen, protože pro nás bylo stejně jediné. Tomu jsem rozuměla. Na té mapě se Jiří skoro ztrácel. Na Jiřího nikdy nemůžeme zapomenout. Ale to nestačí – nezapomenout. Ještě pořád žije Slumba, který ho zabil. Jen tak. Protože se mu připletl do cesty. Protože měl u sebe dost peněz a jen jednoho jezdce, který mu mohl pomoci a který nakonec stejně utekl.

Táta se chvíli díval na mapu a potom zase na Zachaře a opět na mapu.

„Měl jsi pravdu,“ řekl potom a jeho hlas zazněl podivně vyprahle. „Nevěděli jsme, co všechno víme o Slumbovi.“

„Ale jedno jméno mi v seznamu chybí, urozený pane.“

„Které jméno? Seznam je úplný, za to ti ručím.“

„Opravdu?“

„Chybějí jen přepadení a krádeže, u kterých nemám jistotu, že jsou dílem Slumby.“

„Řehoř – to jméno ti nic neříká?“

„Kdo to má být?“

„Jen jeden z mrtvých na Slumbově cestě, ale na rozdíl od těch ostatních se ho Slumba bojí. Sen o Řehořovi se Slumbovi pořád vrací. Je to prý hodně ošklivý sen.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Slyšel jsem Slumbu, když se modlil. Věří, že Pán Bůh, když už je všemohoucí, by to mohl s Řehořem nějak vyřídit.“

„Řehoř… Ano, to jméno opravdu znám.“

„Tak proč není na naší mapě, urozený pane?“

„Protože tam nepatří. Řeboř byl jeden ze Slumbových banditů, kteří přepadli pana Vavřince u Pravětína.“

„A co o něm ještě víš, urozený pane?“

„Nic. Jenom že tam zůstal.“

„Vypravuj dál.“

„Už nemám skoro co. Tenkrát Slumba neměl štěstí. Pan Vavřinec se ubránil. Sice už nikdy v životě neuzvedne kord, ale žije. A tenkrát padl také jeden ze Slumbových banditů. Jmenoval se Řehoř.“

„Slumba asi opravdu neměl štěstí. Nikdy na to nezapomněl. Ale ještě něco se muselo stát. Řehoř mě moc zajímá, urozený pane. Rád bych se o něm dozvěděl co nejvíc. Všechno, co dokážeme zjistit.“

„Je přece už dávno mrtvý. Proč by nás měl zajímat?“

„Právě proto, že už je dávno mrtvý.“

Dva jezdci spěchali s tátovým dopisem do Pravětína a Zachař seděl zase celé hodiny s olůvkem v ruce a opět opisoval stejná jména jako opravdový písař, pro kterého jsou lidé skuteční – ať už žijí, nebo ne – teprve tenkrát, když vidí jejich jména krasopisně napsaná na papíře..

Táta seděl vedle Zachaře, listoval neustále ve svých poznámkách a vypadal trochu jako žák při zkoušce. Byl dobře připraven. Znal odpovědi na všechny otázky. Dokonce znal i odpovědi na otázky, které mu Zachař vůbec nepoložil, a svědomitě se je snažil uplatnit.

„To bylo patnáctého dne měsíce září,“ řekl třeba. „Vzpomínám si na ten den docela přesně, a tak jsem si ho také zapsal.“

Když přišli ke stolu, zaslechla jsem opět Zachařův smích černého střelce ze šachovnice.

„Budeme obědvat,“ připomněla jsem mu. „To je dobře, mám už hlad.“

„Ale přestaň se takhle smát.“

„Proč?“

„Zamrzla by ti na talíři polívka.“

Dělal, co mohl. Zasmál se skoro přátelsky. Čekala jsem, že mi řekne, co vyčetl ze seznamu, nad kterým tak dlouho seděli, ale pak jsem si uvědomila, že bych se taky nemusela dočkat nikdy.

„Co jsi zjistil dneska, Zachaři?“ zeptala jsem se.

„Podivnou věc, Aleno. Ještě nikdy se Slumba neobjevil dřív než v dubnu a nikdy později než v září.“

Posadila jsem se a začala přemýšlet. Je to stejně zvláštní jako s tou mapou. Slyšela jsem mnohokrát všechna jména Slumbových obětí a slyšela jsem také, kdy si pro ně přišel. Nikdy jsem si neuvědomila, že zimní měsíce v seznamu chybějí. A časné jaro. A pozdní podzim. Ani to nemohla být náhoda. Snažila jsem se najít nějaké vysvětlení, ale nic mě nenapadlo. Nějaký smysl v tom však přece být musel.

„Slumba je bílý medvěd a v zimě spí,“ řekla jsem potom, jen abych něco řekla.

Zachař se dal do smíchu. Skoro jsem se lekla, že už má zase horečku, protože ten smích jsem přece znala. Tak se uměl smát, když ještě blouznil a nevěděl o sobě, v těch krátkých chvílích, kdy se probudil, ale ne docela, jen trochu, jen tolik, aby se mohl smát a abych se mohla smát s ním.

Pan Vavřinec z Pravětína se mračil a zdálo se, že má vztek na celý svět. Mračil se dloublo. Pan Ambrož by byl dokázal najít ve svých poznámkách přesně den, kdy začal. Od toho dne, kdy zjistil, že už nikdy nebude chodit tak jako dřív. Od toho dne, kdy už nedokázal sevřít pravou ruku v pěst. Od toho dne, kdy v sobě objevil podivuhodnou schopnost předpovídat počasí. Podle toho, jak ho bolela rána v lokti. Anebo jak se ozývala rána v noze. Nejčastěji ho ale bolela ruka i noha. V takových dnech byly jeho předpovědi počasí skoro neomylné. A stejně se nepřestal mračit. Od toho dne, kdy potkal Slumbu. Od toho dne, kdy si odvykl podávat lidem ruku.

Pan Ambrož vyběhl na dvůr, když slyšel, že se jeho jezdci vracejí, aby pana Vavřince pozdravil.

„Jsem rád, že tě vidím,“ řekl.

Pan Vavřinec se zamračil jen o trochu méně než jindy. Snad to byl jeho nový úsměv.

„Musím s tebou mluvit.“

„To už jsi mi napsal, urozený pane, ale zapomněl jsi napsat, o čem si budeme povídat,“ ozval se pan Vavřinec.

„Hned ti to řeknu. Pojď. Seznámím tě se svým hostem. Ale něco mi musíš ještě předtím slíbit. O čem budeme mluvit, nesmíš nikomu prozradit.“

„Nechceš toho trochu moc, urozený pane?“

„Nechci. Ostatně tvůj slib bude platit jen tak dlouho, dokud bude Slumba na svobodě. Potom si vypravuj o našem setkání, co budeš chtít.“

„Věděl jsem, že jde o Slumbu. Nikdy bych za tebou nepřijel, kdybych to nevěděl. Dobrá. Slibuju. Ukaž mi svého hosta.“

Když potom seděli kolem stolu v patře panského domu brodské tvrze, vypravoval pan Ambrož, jak se seznámil se Zachařem, o jeho střetnutí se Slumbou, o jeho útěku Černou peřejí, o mapě, kterou nakreslil, o podivné Slumbově modlitbě, kterou vyslechl, a o jeho přání dozvědět se něco víc o Řehořovi.

Po celou tu dobu pozoroval pan Vavřinec Zachaře a skoro se nemračil.

„Dokázal jsi podivuhodné věci, chlapče,“ řekl potom. „Co chceš vědět o Řehořovi?“

„Všechno.“

„Zastavili nás v úvozu za Pravětínem,“ začal zvolna vypravovat pan Vavřinec. „Bylo jich šest a Řehoř byl jiný než těch pět ostatních, aspoň z dálky se zdál jiný.“

„V čem byl rozdíl?“ zeptal se Zachař.

„Byl dobře oblečený. Vypadal skoro vznešeně. Samozřejmě že v něm bylo asi tolik vznešenosti jako v divokém praseti, ale měl na hlavě klobouk. A na klobouku kůži z hranostaje.“

„A co se stalo potom?“

„Potom nás Slumba vyzval, abychom mu laskavě dovolili kouknout se, co máme pod plachtou na voze, abychom mu dali všechny peníze, co máme, a zbraně a koně a kabáty a možná taky boty, a potom že můžeme jít a všechno bude zase dobré. Byli jsme čtyři. Já a vozka a dva jezdci. Těch parchantů bylo šest. Řekl jsem si, že když třem z nich rozbiju palice, bude to pro ostatní už jen boj jednoho proti jednomu. Čemu se směješ, Zachaři?“

„Promiň, pane.“

„A potom proti nám vyjeli. Drželi jsme se u vozu. Zdálo se mi, že to bude pro nás lepší, že budeme mít aspoň krytá záda. Byl to Řehoř, se kterým jsem se utkal jako s prvním. Moc jsem mu neublížil, ale srazil jsem ho z koně a něco si udělal s nohou, protože vyl jak pes a nemohl se hnout. Kůň mu utekl. Už jsem si ho dál nevšímal, přede mnou se totiž objevil Slumba. A ještě jeden z těch banditů. Bránil jsem se dlouho, ale pak mě Slumba sekl do nohy a potom mě zasáhl taky do ruky a zdálo se, že už je konec, ale v tu chvíli se vynořil na cestě pan Malovec se třemi jezdci, dobře jsem ho znal a také on nás hned poznal a rozkoukal se tak rychle, že poslední, co jsem ještě viděl, byl pan Malovec s taseným kordem a se třemi jezdci v zádech, jak jede proti Slumbovi. Moc rád bych se byl koukal dál, byl na ně opravdu krásný pohled, jenže to už jsem spadnul z koně a omdlel.

Dál už to znám jen z vypravování. Když Slumba uviděl, že proti němu jedou další čtyři jezdci, přestalo se mu to líbit a rozhodl se pro útěk. A tenkrát nám taky představil Řehoře, protože na něho zavolal jménem. Dokonce se ho snažil prý dostat k sobě do sedla, ale pak pochopil, že to je nesmysl, a taky neměl čas, protože to už byl pan Malovec skoro u vozu. Slumba a ti zbylí čtyři ujeli a pan Malovec s mými jezdci vyrazili za nimi. Dokonce i vozka, který si vzal mého koně a nechal mě tam ležet. A to je všechno.“

„To snad ne. Říkal jsi přece, že Řehoř byl jen lehce zraněn, že si poranil nohu asi až při pádu z koně. Co se s ním stalo?“

„Když se pan Malovec s jezdci vrátil – Slumba a jeho lidé se rozprchli každý na jinou stranu a ztratili se jim v lese – byl už Řehoř mrtvý.“

„Kdo ho zabil?“

„Já ne. Zranil jsem ho opravdu jen lehce.“

„Tak ho zabil někdo z tvých lidí?“

„Ne. Neměli čas. Jeli přece za Slumbou.“

„A pan Malovec a jeho jezdci?“

„Řehoř je přece nezajímal. Kroutil se na zemi, a to jim stačilo. Neměli čas se s ním zdržovat. Také oni jeli za Slumbou.“

„Ale to přece není možné.“

„Je.“

„Někdo ho musel zabít. Někdo z tvých lidí.“

„Ne. Když už by to někdo udělal, asi by mi to také potom řekl. Jediný, kdo se utkal s Řehořem, jsem byl já a já jsem ho nezabil. Vím to docela určitě. Snad jsem ho zasáhl do ramene. Bylo to jen škrábnutí a pak jsem ho srazil z koně.“

„Tak se to muselo stát potom. Mohl to udělat přece jen někdo z Malovcových lidí.“

„Ti, když se vrátili k vozu, našli už Řehoře mrtvého. Ranou do srdce, Zachaři. Měl pěknou, přesnou ránu zrovna v srdci.“

„Kdo ho zabil?“

„Nevím, opravdu nevím, nejdřív jsem neměl čas o tom přemýšlet, a když jsem potom už měl čas, bylo všechno příliš daleko a Řehoř byl dávno zahrabaný u hřbitovní zdi jako pes. Nic víc si taky nezasloužil. Ta rána do srdce mu patřila, ať mu ji dal kdokoliv.“

A bylo ticho, najednou tak naprosté, že bylo slyšet Černou peřej. Zachař seděl a díval se na neviditelnou šachovnici před sebou, pan Ambrož se kousal do rtu, Alena zamyšleně pozorovala Zachaře a pan Vavřinec si konečně uvědomil dosah toho, co řekl.

„Kdo vlastně zabil Řehoře?“ zeptal se.

V tu chvíli se Zachař probudil.

„Ty to opravdu nevíš?“

„Ne.“

„Přece Slumba. Nikdo jiný už nezbývá.“

„To je nesmysl. Slumba utíkal, dělal; co mohl, aby byl od nás co nejdál.“

„Vrátil se.“

„Proč by to dělal?“

„Aby zabil Řehoře, přece.“

„Ale proč?“

„Musel se vrátit. Nemohl Řehoře vzít s sebou. Nedokázal by pak utéci. Kůň by je oba neunesl. Byl by pomalý. Asi byl Řehoř také v bezvědomí. Ale stačilo, aby mu někdo vylil kbelík studené vody na hlavu a probudil by se. A proto ho Slumba zabil.“

Když mi Zachař dal svůj eskymácký náhrdelník, řekl, že je na něm vyrytý lovec

„Loví bílého medvěda?“ zeptala jsem se.

Ještě pořád držel v ruce svůj eskymácký náhrdelník – v tu chvíli byl už vlastně můj, ale ještě mi ho nepověsil na krk – a vypadal najednou trochu jako malý kluk, který má jít v noci do sklepa a nechce se mu tam. Pak řekl tu podivnou větu, na kterou jsem si později často vzpomněla.

„Určitě si to myslí,“ řekl, „ale ten medvěd si zase myslí, že je to on, kdo loví lovce.“

„A kdo má pravdu?“ zeptala jsem se.

„Jen jeden z nich, ale který, to se pozná až potom.“

A tak jsem pochopila, že i Zachař se někdy bojí. Ale je to hluboké tajemství. Nikdo o tom nesmí vědět.

„Ten náhrdelník byl přece tvůj talisman. Chránil tě u Černé peřeje,“ připomněla jsem mu ještě.

„Nedovede dělat zázraky. Ostatně já na zázraky nevěřím.“

„Budeš ho ještě potřebovat.“

„Kdy?“

„Teď. Zítra. Budeš ho potřebovat ve dnech, které přijdou.“

„Budu potřebovat tebe, Aleno, a budu rád, když ho aspoň někdy budeš nosit. Je na něm vyrytý příběh lovce.“

A potom mi náhrdelník pověsil na krk. Od té chvíle ho nosím pořád. Je na něm vyrytý lovec

Až druhý den, když už se pan Vavřinec chystal zpátky do Pravětína, vrátil se Zachař ještě naposled k Řehořovi.

„Jak vlastně vypadal?“ zeptal se.

„Byl ještě hodně mladý,“ odpověděl pan Vavřinec, „štíhlý a bez vousů a měl dlouhé černé vlasy.“

„A co se stalo s jeho kloboukem?“

„Je někde na půdě a žerou ho tam myši.“

„Proč jsi ho nezahodil?“

„Protože je opravdu krásný.“

„Tak proč ho nenosíš?“

„Protože ho přede mnou nosil bandita.“

„A co s ním uděláš?“

„Nevím.“

„Ale já ano – prodej mi ho, pane Vavřince.“

Chvíli trvalo, než pochopil, co po něm Zachař vlastně chce.

„Řehořův klobouk…?“

A pak se stal zázrak. Jeden z těch zázraků, ve které Zachař nevěřil. Takový malý, bezvýznamný zázrak, který nikoho nezajímá. Pan Vavřinec se usmál. Nějaká neviditelná síla mu povytáhla koutky úst nahoru a hned je zase spustila zpátky. Stalo se to určitě proti jeho vůli a proti jeho lepšímu přesvědčení, ale neprotestoval. Byl to skoro opravdový úsměv.

„Dám ti ho zadarmo, Zachaři,“ řekl.

„Děkuju.“

„Pošlu ti ho po některém z jezdců pana Ambrože.“

„Děkuju.“

„Ale třeba už ho myši sežraly.“

„Třeba ne,“ zasmál se Zachař.

„Můžu ti pomoci do sedla?“ zeptal se.

„Musíš, Zachaři, sám se tam nedostanu. Ten parchant Slumba…“

Bylo to divné rozloučení. Neřekli si ani sbohem.

Opět osaměli v pokoji panského domu brodské tvrze. Pan Ambrož, Alena a Zachař.

„V zimě…,“ ozval se Zachař pojednou do ticha.

„Co to říkáš?“ zeptala se Alena.

„Anebo zima – už se přesně nepamatuju.“

„O čem mluvíš?“

„O jednom ze Slumbových banditů. Když konečně odcházeli, zaslechl jsem několiv slov z toho, co si povídali. Kolem hučela peřej, nebylo jim rozumět a rychle se vzdalovali. Byl jsem rád, protože dlouho už bych čekat nevydržel. Vlastně si pamatuju jen jediné slovo z toho, co říkali. Zima… Anebo: V zimě…“

„Proč sis na to vzpomněl?“

„Nevím. Snad proto, že jsme zjistili, že v zimě Slumba spí.“

„Tak proto jsi hledal dobu, kdy přicházel?“

„Snad.“

„A teď víš, že v zimě se nevrací. Co to pro tebe znamená, Zachaři?“

„Jen že už nemám moc času, Aleno.“

Malvice jeřábů ještě nebyly šarlatově červené. Ostružiny chutnaly ještě trpce. Listí na stromech ještě nezačalo žloutnout, ale někdy ráno zavanul z kraje už podzimní chlad.

„V horách přichází podzim vždycky dřív, Aleno.“

Slunce už zapadalo. Pruh jeho světla opět padl do pokoje. Opět v něm zakroužil zlatý prach.

„Znám cestu, která vede ke Slumbovi, urozený pane,“ řekl Zachař.

Pan Ambrož seděl za stolem, jako kdyby na tu větu čekal a jako kdyby začínal být netrpělivý, že se pořád ještě neozývá.

„Tak mi o ní řekni a já ti ho přivedu,“ odpověděl.

„Je to cesta, po které mohu jít jen já sám urozený pane.“

„Pak zapomeň, že ji znáš.“

„Ne, na to nemohu zapomenout.“

SOUMARSKÝ MOST NA ZLATÉ STEZCE

Po roce 1285, kdy probošt se stal jediným pánem na Prachaticích, koně soumarské neboli nákladní opouštěli hornaté končiny boubínské a táhli pohodlněji od Písku přes Vodňaňy na Prachatice k Pašovu a zpět. Tehdy praví Pasovský pergamen, že na této stezce se nalézá „most v lese“ patrně na Vltavě za Volary – na jehož opravu kanovníci na Vyšehradě dostávali díl mýta… Tehdy naši předkové, co vynášelo, přezvali zlatým, tedy i stezku z té příčiny, že od náš po ní odváželi zlato a nosili do země sůl, „nejvyšší zlato, které naší Čechii schází“, podle Bálbína…

Ještě před husitskými nepokoji Práchatičtí počali vozit do Bavor také červený a bílý slad… a za poslední tři století dá se z listin konstatován, jaké „cizinské zboží“ k nám přicházelo po této stezce: sukno, olovo, víno francouzské, měď, cín, křída, meče a koření… ovšem nejvíce železo a sůl.

P. F. Teplý

Jen vrzání sedel a cinkání kopyt o kameny, stále stejné zvuky, skoro jednotvárné a uspávající, ale oči pana Ambrože nepřestávaly prohledávat kraj, a i když volil cestu tak, aby vedla, pokud to jen bylo možné, otevřenou krajinou, stejně kdykoli dojeli k lesu, poslal nejdřív některého z jezdců, aby si jej prohlédl zblízka a přesvědčil se o tom, zda je opravdu tak prázdný a nezáludný, jak z dálky vypadá, a teprve potom jeli dál.

Skoro nemluvili. Vrzání sedla Zachaře uspávalo. Je to protivný zvuk, ale když se opakuje dlouho, přestává ho jezdec skoro vnímat, a to je chvíle stvořená k tomu, aby opravdu usnul a aby pak pochopil – v jediném, oslňujícím okamžiku poznání –, jak veliký je rozdíl mezi vrzáním sedla a ukolébavkou, ale až na zemi ho pochopí, až když se najednou probudí v trávě s rozbitým čelem.

„Jsou jezdci, kteří dokážou spát v sedle a nespadnout z koně,“ ozval se skoro zasněně.

Jel vedle Aleny, už opět v bělavé mnišské kutně a s kápí na hlavě, a ani on nepřestával sledovat krajinu, kterou projížděli, jen jeho zájem začínal být trochu ospalý. Jako ta krajina. Jako vrzání sedla Jako horké letní odpoledne. Ještě osm jezdců je doprovázelo. V čele skupiny jel pan Ambrož z Čeřena.

„Ty umíš spát v sedle?“ zeptala se Alena.

„Už ani nevím, ale určitě jsem to ještě na cestě do Půlnoční země uměl.“

„Tak tady to raději nezkoušej,“

„Proč?“

„U nás jsou všechny cesty nebezpečné. Každá vede odněkud někam anebo do nebe.“

Zasmál se.

„Děkuju,“ řekl.

„Za co?“

„Už jsem zase úplně bdělý.“

Brzy potom se dostali na cestu spojující Volary s Prachaticemi a potkali první karavanu soumarů. Byli na Zlaté stezce. Zatím to však byla ještě skoro cesta, sice tak úzká, že stejně museli ustoupit, aby karavana mohla projet, ale věděli, že blíž k Hraničním horám se bude dál zužovat a teprve potom se snad promění v opravdovou stezku.

V čele karavany jel provod – její první strážce – s velikým mečem u boku a s velikou nedůvěrou v očích. Asi vysloužilý voják. Prohlédl si nejdřív pana Amrože pichlavýma očima.

Vypadáš sice vznešeně, ale na to ti nenajetím, urozeny pane.

Pak stejně ostražitě zhodnotil Zachaře. Doba, kdy kutna mnicha byla skoro zárukou, že pod kutnou je opravdu zbožný mnich, už dávno minula.

Když jsi mnich, proč nosíš místo svatého kříže kord?

Na Alenu se usmál. Nezávazně. Věděl, že mladé holky, když se dají k banditům, jsou vůbec nejhorší.

Proč? Protože vypadají skoro tak nevinně jako ty.

Mohli v jeho očích číst jak v otevřené knize. A tak si četli, dokud provod – s rukou na jílci meče – neprojel kolem nich. Za ním se pomalu vleklo dvanáct koní s velkými balíky na hřbetech. Byli spojeni dlouhým provazem. Prvního koně vedl za uzdu další ze strážců karavany, stejně nedůvěřivý a stejně ostražitý, ale vypadal navíc trochu ukřivděně, protože byl jediným ze strážců, který musel jít pěšky, a snad mu to připadalo nespravedlivé. Karavanu uzavírali další dva ozbrojení jezdci.

„Jak daleko ještě máme k Soumarskému mostu?“ zeptal se Zachař.

„Asi tři hodiny,“ odpověděl pan Ambrož. „Budeme tam před západem slunce,“

Ještě v brodské tvrzi se dohodli, že Zachař sice vyjede hledat Slumbu sám, ale jen proto, aby se pak vrátil a aby se proti němu vypravil s panem Ambrožem a s jeho jezdci.

„A už nám řekneš; kde ho chceš hledat, anebo je to pořád tajemství?“ zeptal se pan Ambrož.

„Proč se ptáš, když to víš,“ řekl Zachař a rozložil na stole mapu, do níž zakreslil místa, na kterých se v uplynulých dvou letech objevil Slumba. A ještě něco položil na desku stolu. Skoro to vypadalo jako kružítko, ale byla to jen dvě špičatá dřívka spojená na konci hřebíkem a rozevřená do tvaru písmene V. Zabodl jeden hrot dřevěného kružítka do mapy a druhým projel po duze jmen.

„Našel jsem na mapě místo, ze kterého je tam, kde se kdy Slumba vynořil, asi tak stejně daleko. Nejsem si, jist. Naše mapa asi není příliš přesná, ostatně kruh Slumbových stop je taky nepřesný, a navíc trochu šišatý, ale to nevadí. Podívejte se!“

Pan Ambrož a Alena se naklonili nad mapu. Hrot dřevěného kružítka byl zabodnutý nedaleko Volar – nedaleko města na Zlaté stezce.

„Kde teče u Volar Vltava, urozený pane?“ zeptal se Zachař.

„Nevím, ale někde dost blízko, protože na Zlaté stezce za Volary je Soumarský most a pod ním teče Vltava dál někam do bažin a rašelinišť, ale její další cestu asi nikdo přesně nezná. Mohli bychom se zeptat Vichra.“

„Kdo to je Vichr?“

„Strážce Soumarského mostu. Kdysi býval vojákem a tam, v Hraničních horách, jím vlastně zůstal už navždycky,“

„Znáš ho dobře?“

„Znám.“

„Mohli bychom se u něho ubytovat?“

„Pošlu dva jezdce se vzkazem, aby na nás čekal.“

„Chtěl jsem zůstat ve Volarech, ale na břehu Vltavy bude všechno jednodušší.“

„Dobře. Vichr je tam vlastně také proto, aby pomáhal lidem, kteří ztroskotali na Zlaté stezce. Sice se většinou snaží jim vysvětlit, že to s nimi není tak zlé, že do Volar zbývá už jen malý kus cesty a že tam na ně čekají s otevřenou náručí, ale když se mu to nepodaří, dovede jim pomoci. Vyspat se u něho může každý, kdo už opravdu nedokáže jít dál.“

„Je na něho spolehnutí?“

„Věřím mu.“

„Dovede mlčet?“

„Dovede všechno možné. Vyměňovat podkovy. Léčit zlomené ruce a rozbité hlavy. Ale ze všeho nejlíp snad dovede mlčet.“

„Musí to být zvláštní člověk, ten Vichr.“

„Hraniční hory jsou zvláštní kraj, Zachaři. Někteří lidé říkají, že se z těch hor asi zbláznil. A někteří zase říkají, že byl blázen už předtím, protože jinak by přece do Hraničních hor nešel.“

„A co si o tom myslíš ty, urozený pane?“

„Já ho mám rád.“

„Tam někde, kde žije Vichr, někde blízko Soumarského mostu, někde na břehu Vltavy, musí být také Slumba, urozený pane.“

Zachař odložil dřevěné kružítko na stůl.

„Třeba je to jen náhoda,“ ozval se po chvíli a naposled ukázal na mapu. „Ale třeba ne. Od prvního okamžiku, kdy jsme se setkali, urozený pane, se začaly dít podivné věci. Třeba i to je jen náhoda, ale třeba ne. Nemám žádný přímý důkaz, že se Slumba skrývá v Hraničních horách. Ale nemůže být přece nikde jinde, urozený pane.

Někdo mě varoval před Černou peřejí. Proč? Nevím. Třeba nechtěl, abych se utopil, ale třeba nechtěl, abych po té řece plul, a to není totéž.

Někdo – předstíral, že je opilý –, mě přepadl už v tu první noc. Proč? Třeba opravdu opilý byl a jen se potřeboval s někým prát, ale třeba ani on nechtěl, abych plul z Hraničních hor.

Slumba nás přepadl druhý den ráno nad Černou peřejí. Proč? Třeba ze stejného důvodu, proč přepadl tvého syna, urozený pane, ale třeba proto, že i on mi chtěl zabránit v plavbě z Hraničních hor.

Snad ty tři příhody spolu nijak nesouvisejí. Ale není to moc podivných náhod najednou? A všechny ukazují jedním směrem. K Hraničním horám.

Vlastně jsem si tu možnost uvědomil už u Černé peřeje. Proto jsem chtěl, aby se nikdo nedozvěděl, že žiju. Proto jsem potřeboval mít svůj kajak. Ale pak jsem si přestal být jisti Zdálo se mi, že je to všechno příliš neskutečné a vymyšlené a nepravděpodobné. A pak jsme nakreslili mapu míst, kde lidé poznali Slumbu. Hraniční hory v ní nejsou.

Proč?

Jak mohl chránit svou skrýš, pokud opravdu je v Hraničních horách? Když kradl a vraždil všude jinde, jen ne tam, jen ne v Hraničních horách. Není to zvláštní? Karavany na Zlaté stezce jsou pro Slumbu jako stvořené. Ale on se jim důsledně vyhýbá. Přepadl jedinou, ale stalo se to daleko od Hraničních hor. Je to taky náhoda?

Proč v zimě vždycky někam zmizí? Proč se ještě nikdy neobjevil dřív než v dubnu, a ne později než v září? Třeba je to taky jen náhoda. Třeba má strach, aby nenastydnul. Ale třeba jeho skrýš není v zimě tak dobrá a bezpečná. Proč? Protože je v Hraničních horách, urozený pane. Protože v zimě ji už nechrání bezedné močály, ani řeka rozlitá do rašelinišť. V zime Vltava zamrzne a každý po ní může jít. Nikoho to asi ani nenapadne, protože nikdo neví, proč by to dělal. Ale v zimě by v Hraničních horách mohl jít i do míst, která jsou jindy jako dobře nastražená past.

V zimě Slumba vždycky někam zmizí. Třeba taky proto, že stopy jsou ve sněhu vidět tak dlouho, dokud je nezakryje nový sníh, anebo dokud starý sníh neroztaje. Vlastní stopy by Slumbu v zimě prozradily. Má dobrou skrýš, a proto ti unikal tak dlouho, urozený pane, ale v zimě je špatná, a proto je Slumba někde jinde.

A ještě něco: Slumba ukradl v Bělé obraz.

Proč? Nemohl ho přece prodat. Bylo by to nebezpečné. Ale on ho přesto ukradl. Proč? Třeba proto, že jeho skrýš v Hraničních horách je někde blízko Zlaté stezky. Třeba poslal obraz po Zlaté stezce do Bavor. Tam už se nemusel bát, že někoho přivede na vlastní stopu.

Měla jsem strach. Čím déle jsem Zachaře poslouchala, tím větší jsem měla strach. Bála jsem se. že má pravdu. A pak jsem se taky bála, že třeba nemá pravdu. Ale vůbec nejvíc jsem se bála toho, že vyjedou do Hraničních hor a že mě nechají doma.

„Slumba nechtěl, abych položil svůj kajak na vodu v Hraničních horách,“ řekl Zachař. „Už vím proč. Anebo si myslím, že to vím. Proto musím plout. Sám…“

Ticho jako věčnost

„Dobře,“ souhlasil po dlouhém mlčení táta, „ale slib mi, že se vrátíš, že jen budeš hledat místo, kde se Slumba skrývá, a až ho najdeš, že se vrátíš.“

Jako kdybych tam nebyla.

Můžu jet s vámi?

Už jsem se chtěla zeptat, ale pak jsem si to rozmyslela, protože já s nimi přece musím jet.

„A co budu u Soumarského mostu dělat já?“ zeptala jsem se.

Něco jsem Zachařovi tou otázkou připomněla. Skoro se mi zdálo, že se polekal té vzpomínky. Ale pak řekl. „Bylo by dobře, kdyby Alena jela s námi, urozený pane.“

„Proč?“ zeptal se táta.

„Vypadalo by to spíš, že my jedeme s ní.“

„Nerozumím ti, Zachaři.“

„Vypadali bychom jako její doprovod,“ dodal nepřesvědčivě.

Byl to dost chabý důvod, ale z nějakého důvodu tátovi stačil.

Za Volary se ponořili do lesů Hraničních hor. Zavřely se nad nimi jako zelené moře, a když se potom krajina někdy otevřela, pocit zeleného moře zůstal, protože uviděli první vrcholy hor, oblé jako vysoké vlny, a páry, které se nad nimi zvedaly, připomínaly stříbrnou vodní tříšť.

Samá voda.

Lesy byly mokré a nacucané vodou. Sedavá mlha v nich bloudila. Voda, která ještě neví, kam se dát.

Uviděli první louku. Rozsvítila se pojednou mezi kmeny jasnou zelení a podobala se horskému jezeru. Samá voda.

Minuli první vlasatý smrk. Jeho úzké větve visely dolů, jako kdyby se celý strom právě vynořil z vln a byl ještě zplihlý a zmáčený.

První padlý kmen. Obrovský, ale už se potápěl do země, zelený mech ho pokryl a už to vlastně nebyl strom, ale jen vzpomínka na strom.

První kolo kořání jako záď velké černé plachetnice s rozbitými stěžni. Samá voda.

Potom dojeli k ryšavé tůni. Rostly nad ní plavuně – bludné koření. Zastavili na malé mýtině. Poslední krátký odpočinek před Soumarským mostem. Zachař seskočil z koně a poprvé vešel na bronzovou půdu hraničního lesa. Udělal jen několik kroků a otočil se. Malé prohlubně, které otiskl do země, se začaly naplňovat vodou.v Stál nad nimi a poslouchal šumění ticha. Jednou dá Hraničním horám nové jméno. Zaznělo jako vzdálený hlas vody.

Hraniční hory šuměly.

Soumarský most byl postavený ze silných oloupaných kmenů a byl tak široký, že po něm mohl projet i vůz. Malá peřej nad ním syčela, ale dál už byla řeka skoro hladká. V Hraničních horách byla Vltava ještě mělká a krotká. Ale ne vždycky. V ohybu řeky uviděli strom vytržený i s kořeny a pořádkumilovně položený na břeh. A pilíře Soumarského mostu byly na straně obrácené proti proudu tak roztřepené, jak se do nich na jaře strefovaly ledové kry, že na některých místech by se daly česat hřebenem. Někde výš – zakrytá neprostupným pralesem – cinkala další peřej. Docela mírumilovně. Ale asi vždycky tak mírumilovná nebyla.

Zachař minul Vichrův srub a zastavil koně nad řekou. Snad zapomněl na Slumbu a viděl jen řeku, která někam tekla. Dlabaný člun by asi jejími peřejemi neprojel, ale jeho kajak Vltava unese. Usmíval se a nevěděl o tom. Byla to krásná řeka a byla na světě jen proto, aby po ní plul. Ještě o tom nevěděla.

Skoro zapomněl na čas. Někde za svými zády slyšel zuřivý štěkot psí smečky. Ale nepřibližoval se,« a tak si ho nevšímal. Potom uslyšel hlas pana Ambrože. Něco mu říkal.

Zachař čekal dlouho na tu chvíli, kdy se setká s Vltavou v Hraničních horách. Seskočil si z koně a sešel k řece. Nabral vodu do dlaní a nechal ji protéci mezi prsty. Neměl žízeň, jen se potřeboval přesvědčit, že se mu ta řeka nezdá, že je skutečná, mokrá, studená, trošku ryšavá a že teče někam daleko.

Hlas pana Ambrože se ještě víc přiblížil.

Řeka ho odnese do pralesů, které zná jen rys. K mokvajícím močálům a do černých rašelinišť. Stále zuřivější štěkot mu připomenul vlčí smečku, tam někde dole na pláních. A medvěda, který zaléhá pod velikým vývratem.

Medvěd…

Vlastně až do té chvíle o svých důkazech trochu pochyboval. Nevěděl, jaké jsou Hraniční hory, ani jak vypadá Vltava, která jimi protéká. Mohla být tak mělká, že by unesla jen lodičku z kůry. Mohla být tak peřejnatá, že by obracela jeho kajak břichem nahoru jako leklou rybu. Mohla být celá zavalena polomy, které ji mohly proměnit skoro v ponornou řeku. Mohl se přesvědčit o tom, že nikoho ještě nenapadlo plout po Vltavě z Hraničních hor jen proto, že to bylo nemožné.

Hlas pana Ambrože zazněl naléhavěji. Co mu chce?

„Seznámím tě s Vichrem. Čeká na tebe.“

Vichr, ovšem – Vichr… Říkají o něm, že je blázen. Žije sám v pralese jen se smečkou divokých psů na břehu krásné řeky. Proto přece ještě nemusí být blázen.

Zachař se konečně otočil.

„Promiň, urozený pane, neslyšel jsem tě.“

Teprve v tu chvíli vzal doopravdy na vědomí Vichrův srub, který předtím minul. Stál na kraji pralesa na ostrohu nad Soumarským mostem, měl okna malá jako střílny a placatou střechu zatěžkanou balvany. Za ním, trochu stranou, na malé mýtině vykácené v pralese, byl nízký seník a pak ještě jedno stavení, snad stáj.

Zachař vzal koně za uzdu a pomalu se loudal zpátky. Před srubem byl už jen jeden z jezdců pana Ambrože a Alena.

„Kam zmizeli ostatní?“

„Jsou na půdě, tam vzadu,“ ukázal pan Ambrož na poslední stavení, „a neměli by se moc ukazovat.“

Jezdec odvedl Zachařovi koně do stáje. Štěkání psů zaznělo slaběji. Vichr je zavřel do srubu. Potom zaskřípěly dveře a vyšel Šedovlasy štíhlý muž. Zachař byl trochu překvapen. Snad čekal vousatého poustevníka – někoho jako svatý František, kterému by tady určitě žrali medvědi z ruky a který by si vypravoval s veverkami – ale stál před ním pán s kordem u boku, v úzkých kalhotách a v jezdeckých botách. Měl úžasně vyšisovaný nízký klobouk – vypadal trochu jako ta placatá střecha jeho srubu, jen na něm nenosil kamení – a skoro stejně vyšisovaný kabát. Dlouhé vlasy mu padaly až na ramena, měl hladce vyholené tváře a medvědi mu z ruky určitě nežrali.

Zachař si všiml medvědí kůže přibité za tlapy, hlavou dolů, na stěnu srubu.

„To je Vichr, Zachaři,“ představil pan Ambrož šedovlasého muže.

Podali si ruce.

„Kde jsi ulovil toho medvěda?“ zeptal se Zachař.

„Tady. Přišel až skoro ke srubu.“

„A líbilo se mu tady a tak už tu zůstal?“

Vichr se jen usmál.

„Je tady hezky.“

Vichr souhlasně kývl hlavou.

V mlžném oparu mu vlasy pod kloboukem matně zazářily. Snad mohl udělat zázrak, ale byl na to příliš líný.

Když potom seděli ve srubu, v mihotavé záři svíček, a za okny šuměla noc, zeptal se Zachař Vichra, zda neviděl na Zlaté stezce, anebo v okolí svého srubu Slumbu.

„Je dost nápadný. Snad si na něho vzpomeneš.“

Vysvětlil Vichroví, jak Slumba vypadá.

„Ne, tady nebyl.“

„Víš to určitě?“

„Nepotkal jsem se s ním. Jen to vím určitě. Ale to nic neznamená.“

„Kdyby hledal bezpečnou skrýš, kdyby ji hledal někde tady, někde dost blízko, někde na břehu řeky – kde by ji hledal?“ ozval se opět Zachař.

„Jen dole. Dál po proudu,“ odpověděl Vichr bez zaváhání.

„Proč si to myslíš?“

„Protože nahoře je řeka mělká a v létě asi nesplavná. Snad jsou na ní místa, kam se člověk nedostane, ale docela určitě jsou blízko míst, kam se dostane poměrně snadno. Břehy Vltavy nad Soumarským mostem nejsou tak nedostupné, jak si myslíš, Zachaři. Lovci je znají. A psanci taky.“

„A dál po proudu?“

„Tam už teče řeka pomaleji a snad po ní můžeš plout.“

„Byl jsi tam?“

„Byl, ale jen v místech, kde roste vysoký les. Dole jsou však také močály a luh a nevím, kde bych mezi nimi hledal řeku, asi je tam taky, vlastně určitě, ale nevím, jak bych se k ní dostal a jak bych se pak dostal zpátky. Je to bludiště.“

„Kdyby někdo znal cestu do močálů, byl by v nich asi bezpečně ukrytý před celým světem.“

„Nevěřím, že do močálů vede nějaká cesta.“

„Je to vyloučeno?“

„V Hraničních horách není nic vyloučeno.“

„Řeka mě tam donese.“

„Snad máš pravdu, Zachaři, ale nejdřív bys měl vědět něco o močálech, než se do nich vydáš.“

„Tak mi o nich vypravuj.“

Vichr se přátelsky zašklebil.

„Zítra ti je ukážu, to bude lepší. A ukážu ti taky rašeliniště. Jen začátek luhu – a to ti bude stačit.“

Vypadal v tu chvíli skoro výhružně.

„Jednou jsem viděl rytíře, jak se potápí do rašeliniště,“ dodal.

„A jak se potápěl?“

„S bublavými zvuky a s teskným pohledem upřeným na sedmikrásku, Zachaři.“

„Proč jsi řekl teskný?“ zeptala se Alena. „Myslela jsem, že to slovo nikdo nepoužívá.“

Slunce ještě neproniklo clonou par, když se Zachař s Vichrem vydali po úzké stezce podle Vltavy směrem k velkým močálům a rašeliništím. Prales nad řekou byl skoro neprostupný, plný balvanů, vývratů, mlází v něm prorůstalo padlé kmeny, a potom uviděl Zachař první rezavé kaluže na pokraji pralesa a pak už se pláň nad řekou otevřela a stezka končila. Velké trsy ostřice vyrůstaly ze země a mezi nimi se zvedaly malé stromky, ale dál na pláni jich bylo stále méně a temně zelený koberec trav končil opět hradbou pralesa.

Zachař vstoupil opatrně do trávy. Po několika krocích se zastavil a s údivem pozoroval velký trs ostřice před sebou, který se pojednou vyhoupl do výšky a opět klesl, a další trs, ještě dál od Zachaře, se také zvedl a celá pláň kolem se měkce rozhoupala pod vahou jeho kroků. Země, na které stál, byla pružná, ale udržela ho. Byl to zvláštní pocit.

Udělal další krok. Připadal si jako na velké houpačce. Pláň kolem se opět měkce zavlnila.

Země, na které stál, byla jen jako škraloup na mléce. Houpal se na ní jako vážka na hladině rybníka.

Ještě jeden váhavý krok. Útlý rezavějící stromek se před ním zdvořile uklonil. Bylo to jako ve snu. Země se s ním houpala a stromy se mu klaněly.

Potom ucítil, že ho nějaká neznámá síla táhne dolů, někam do hlubin, a ještě dřív, než stačil uskočit, propadl se do močálu. Nevěřil na vodníky, ale bylo to skoro, jako kdyby ho tam dole kdosi chytil za nohy a stahoval k sobě, a ani moc nespěchal, už Zachaře měl a už ho nepustí. Zoufale se snažil vyprostit z přilnavého sevření, ale čím víc se snažil, tím hlouběji zapadal. Chytal se trsů ostřic, ale uhýbaly před ním, najednou měkké a poddajné a k ničemu. Čím dál tím rychleji se potápěl a potom uslyšel Vichrův nevzrušený hlas.

„Chyť se provazu, Zachaři, to už stačí.“

Kdyby se dokázal položit na zem celou plochou těla, snad by ho ta houpající se pláň zase udržela. Kdyby… Ale měl nohy spoutané přilnavým bahnem a nedokázal je zvednout. Někdo mu na nohy přivázal dva těžké kameny. Ale třeba…

Už byl po pás v bahně, ale ještě jeden, snad největší trs ostřice byl na dosah. Snad mu pomůže. Položil se břichem na praskající planinu a snažil se k němu dostat.

„Nehraj si, Zachaři, to se ti nepodaří.“

Ostřice se před ním zahoupala jako velká zelená bublina.

Udělal chybu, kterou močál neodpouští. Stál na jednom místě moc dlouho. Měl jít dál. Měl se vrátit. Měl se po té houpačce plazit. Měl se jí vyhnout uctivým obloukem. Ale ta ostřice se tvářila dost spolehlivě. Zachařovi se zdálo, že se přestal dál potápět do hloubky.

„Ještě chvíli, Vichře, ještě zkusím…“

Snažil se opět uvolnit nohy spoutané bahnem. Ale to už se ostřice varovně zakymácela.

Hloub mě zatím nepustí, ale ven mi nepomůže.

Měl pocit, že teď ví o bažinách všechno, co o nich potřeboval vědět, než vypluje za Slumbou.

„Kde je ten provaz?“ zavolal na Vichra, který byl pořád ještě někde za jeho zády.

„Chytej!“

Brzy potom stál zase na pevné zemi, a bahno měl dokonce i na nose.

„Ty jsi věděl, že to takhle dopadne?“ zeptal se Vichra.

„Ne.“

„Tak proč máš s sebou ten provaz?“

Vykoupal se v řece a zkusil v ní vyprat svou řeholnickou kutnu. Moc se mu to nepodařilo.

„Nevadí,“ řekl a usmál se skoro spokojeně. „Už ji stejně nebudu potřebovat.“

Potom Vichr rozdělal oheň na kraji pralesa a Zachař nad něj zavěsil svoji kutnu. Stál nad plameny nahý a díval se přes močál na daleké pralesy. Oheň tiše praskal. Až mu uschne kutna, vydají se k rašeliništi. Nemůže být horší než močál. A pak se vrátí. A pak složí svůj kajak.

Třásl se. Skoro to vypadalo tak, že se třese netrpělivostí, aby už položil svůj kajak na vodu a bylo tomu tak –, ale v tu chvíli se ještě víc třásl proto, že mu byla zima. Voda ve Vltavě byla ledově studená.

Konečně jsem Zachaře uviděla a skoro jsem ho nepoznala. Už na sobě neměl mnišskou kutnu, ale úzké přiléhavé kalhoty, košili a šedavý kožený kabát bez rukávů. Tak k nám kdysi připlaval Černou peřejí.

Napsala jsem kdysi, jako kdyby se to stalo před dávnou dobou, a opravdu mi to tak připadá.

A ještě jedna změna se s ním stala. Byl oholený. Vypadal najednou jako mladší bratr toho Zachaře. kterého jsem znala. Zdál se zranitelnější než dřív a pohublý a bledý. Já vím, že vousy před mečem nikoho neochrání, ale vypadal v nich aspoň jako věčně zakaboněný čert. Bude sám. Nebude mít dokonce ani ty černé vousy. Bude sám jako zatoulaný tele. Daleko. Někde mezi močály a pralesy.

Vichr nám vypravoval, že v Hraničních horách je často večer po celý den, a když potom nastane opravdu večer, nikdo si toho nevšimne. A pak je najednou tma. Černá jak hlubiny rašelinišť.

Stál nad řekou u osamělého velkého smrku, jehož větve sahaly až na zem. Byl to strom jako veliký zelený trojúhelník. Na hladině pod větvemi – ale zahlédla jsem ho, až když jsem došla na břeh – se houpal kajak. Malá šedavá lodička. Trochu se kolébal, jak na něj narážely krotké viny Provaz, za který byl přivázaný k větvi, se napnul a potom vlna odstrčila kajak ke břehu a on se vrátil, ale hned zas sklouzl do proudu a vlna ho odstrčila. Zdál se netrpělivý.

Byli si podobní, Zachař a jeho kajak. Oba měli na sobě tulení kůži. Oba se zdáli hubení a snadno zranitelní. A oba už cukali provazem.

Zachař stál nad řekou a díval se dolů po proudu, tam, kde se řeka ztrácela mezi stromy. Vlastně tam byli dva Zachařové. Jeden na břehu a druhý se zrcadlil na hladině. Ten druhý Zachař stál sice na hlavě, ale stejně byl skutečnější než Zachař na břehu. Byl už na vodě.

„Neboj se, Aleno,“ řekl měkce. „Bude to docela jednoduché. Nic na tom není, prostě najdu Slumbu a ukážu panu Amrožovi cestu, která vede k jeho skrýši.“

Rychle se stmívalo.

„Kdy se vrátíš?“ zeptala jsem se.

Tvářil se skoro, jako kdyby zapomněl, že někam jede. Ale pak si přece jenom vzpomněl. Stálo ho to hodně úsilí.

„Nevím,“ odpověděl. „Snad za dva nebo za tři dny. Opravdu nevím, Aleno.“

Potom už jsme spolu nemluvili.

V KRÁLOVSTVÍ BAŽIN

Od zlodějů byl krok ke škůdcům horším. Ze zloděje snadno stal se lupič, jenž stával čili „strahoval“ na lesích a v horách. Z lupiče rovněž tak snadno vyklubal se vrah. Lupičů v zemích českých bývalo za všechen čas tolik všude, že ten zjev slušno vážili za nemalou ránu. Majíce líčiti povahy a život starodávných lupičů, abychom také pověděli, kterak vypadali. Z nejstarších zpráv víme, že se proměňovali přivazujíce si „brady z vlasů koňských a kozích…“

Zikmund Winter

Zdálo se, že Soumarský most hoří. Sedavé páry se nad ním zvedaly. Alena pozorovala z mostu Zlatou stezku. Byla prázdná. Zachař už seděl v kajaku. Držel se převislé větve, aby ho proud nestáhl dolů.

Alena zvedla ruku.

Cesta byla volná.

Pustil se větve. Proud uchopil kajak a zvolna ho unášel. Ještě se stačil na Alenu usmát. Ještě jí stačil zamávat. Potom už se ponořil do šedavých par.

Slunce dosud nevyšlo. Někdo mohl Zachaře zahlédnout, když podplouval Soumarský most, ale dál byl bezpečně ukrytý prvními močály a prvním neprostupným pralesem. Ještě nemusel být opatrný, ještě pořád byl blízko Soumarského mostu a už se nepotřeboval skrývat. Pomalu pádloval, ale častěji se jen nechával unášet proudem a čekal, až se doopravdy rozední a až se mlhy nad řekou zvednou.

Konečně páry na východě začaly dostávat stříbrnou barvu. Krajina kolem Zachaře se tiše rozsvěcovala.

V řece, na které plul, bylo cosi tajemného. Tekla odněkud z pralesa a dál se prodírala pralesy a rašeliništi, tekla kolem bezedných močálů, ale jako kdyby se teprve před nedávnem vynořila na světlo odněkud z hlubin země. Každá řeka teče z hlubin země, ale pak na to zapomene. Vltava v Hraničních horách ne. Tajemství hlubin bylo pořád v ní. V jedné chvíli, když se slunce poprvé prodralo parami, připomenula Zachařovi mloka. Byla stejně studená, na dně měla žlutý písek a v něm malé ostrůvky temně zelených trav, měla trochu sépiovou barvu od rašelinišť a Zachařovi se zdálo, že snad ani nepluje po hladině, ale že pomalu letí nad hřbetem obrovského mloka.

Když se otočil, uviděl, že temné trsy trav skrývají malé kopečky písku, dál po proudu nezarůstaly travou a vypadaly jako bledě tváře, bez výrazu, nehybné, jen dlouhé vlasy zvlněné proudem je

prozrazovaly, neustále se vlnily jako vlasy česané větrem a oživovaly i ty bledé tváře pod nimi.

Na chvíli, tak králkou jako záblesk slunce na vrcholu vlny, zapomněl, proč vlastně přišel do Hraničních hor, zapomněl na Slumbu, ale ty bledé tváře vymodelované z písku pod vlajícími temně zelenými vlasy mu ho připomenuly.

Co tady děláš? ptaly se. Odkud přicházíš? Kam jdeš?

Někdo ležel na dně řeky. Potřeboval by ostříhat. Ležel tam bez pohnutí jako socha, ale vlasy ho prozrazovaly. Žil a byl zvědavý jak opice.

Buď na sebe opatrný, říkal.

Budu. Udělal jsem chybu, odpověděl. Každý může udělat někdy chybu, ale na mou chybu umřel Martin, a proto jsem přišel.

krajina, kterou Zachař plul, byla otevřená, ale v dálce uviděl na levém břehu opět hradbu pralesa, jako zelená kra se zvedal nad řekou.

Kdyby k němu někdo znal cestu, na které se neutopí…

Otočil kajak proti proudu a přivázal ho provazem za větev keře, který se nakláněl nad řeku. Opatrně vylezl na břeh. Rostla na něm ostřice tak vysoká, že se v ní snadno ukryl. Rozhrnul ji pomalu, aby ho její pohyb neprozradil. Potom si kolem čela uvázal pruh látky, za který nastrkal zelené větve a dlouhou trávu tak, aby mu zakrývaly celý obličej, a opatrně zvedl hlavu nad zelené vlnobití. Prales na levém břehu byl opravdu jen jako osamělá kra, a snad se dokonce trochu houpal na vlnách velkého močálu, který ho obklopoval, ale to bylo jen klamné zdání, ještě pořád se pod Zachařem houpal jeho kajak, už si jen opět zvykl na měkkou houpačku vln a ještě v něm doznívala. Prales na levém břehu Vltavy mu nikam neuplave.

Kdyby v něm žili lidé, snad by zapálili oheň.

Kdyby zapálili oheň, musel by přece vidět kouř.

Ale neviděl nic, jen stromy pralesa a páry, které z něho stoupaly a které se podobaly kouři ohňů. Váhavě se kolébaly nad vrcholky stromů. Kouř ohně by asi stoupal rovně k nebi.

Třeba se neodvažují zapálit oheň, aby je neprozradil. Proč by se báli? K jejich pralesu se přece nikdo živý nedostane.

Daleko za zelenou krou se zvedaly hory. Snad ještě pod nimi se nějaký jiný prales opět přiblíží k řece, ale tento byl osamělý a obklopený močály, takový, jaký Zachař hledal.

Já vlastně nevím, co hledám. To budu vědět, až to najdu.

Pravý břeh Vltavy byl porostlý travou, keři a osamělými útlými stromy, takovými, které se uctivě klanějí všem, kteří dojdou až k nim.

Ještě se nikdy neuklonily, protože k nim ještě nikdo nedošel, a taky by musel být praštěný, aby ho něco takového napadlo. Snad v zimě, až močál zamrzne, ale v zimě se stromy už neuklánějí, v zimě není žádné umění dojít k nim. Škoda. Je to skoro královský pocit. Hluboce se klaním, řekne strom a hluboce se ukloní. Vlastně ani král takový pocit neužije. Tomu se klanějí jen lidé, kteří se ho bojí, protože je král. V močálech Hraničních hor by se mu klaněly i stromy, ale zase by se bál on.

Kdyby přistál o kus níž na pravém břehu…

Kdyby se proplížil mezi keři…

Kdyby nežbluňknul do močálu, který asi začíná hned za úzkým pásem keřů…

Kdyby se potom ukryl v trávě, uviděl by do pralesa a třeba by konečně s jistotou věděl…

Odvázal kajak a vyplul opět na řeku. Zapamatoval si zlomenou osiku na pravém břehu a odpádloval až k ní. Opět přivázal kajak za větev. Ještě si prohlédl uzel, kterým byl provaz upevněný ke kajaku, a pak uzel na větvi. Ještě zkusil pevnost provazu. A prohlédl si větev, aby se přesvědčil, zda je opravdu tak spolehlivá, jak se tváří.

Hodnota věcí se mění. Měl svůj kajak vždycky rád, ale ještě nikdy na něm nebyl tak závislý jako v Hraničních horách. Donesl ho do močálů a jen s ním se může zase dostat zpátky.

Kdyby mu uplaval…

Kdyby se ta větev ulomila…

Kdyby myš překousala provaz. Proč by to dělala? To je nesmysl. Ale stejně. Kdyby myš…

Nebál se. Ale nějaký hlas v něm se klepal strachy a pořád si vymýšlel nová nebezpečí, která na něho čekají.

Až mi uplave kajak, začnu přemýšlet, co dál, ale zatím je ještě tady. A ta větev…

Kdyby zatřásl pořádně větví, za kterou je kajak uvázaný, mohl by si toho někdo všimnout. A připravil by si meč.

Ale když s ní nezatřese, nebude vědět, zda opravdu udrží kajak.

Je těžké smát se sám sobě, ale Zachař to dokázal.

Zbláznil jsi se? Někdo tě uslyší.

Už se ten hlas zase klepal strachy.

Zachař si upravil svou čelenku z větví a trav a začal se plížit k osamělému pralesu.

V některých místech, kterými už proplul, se řeka rozlévala do močálu, a proto už věděl, že stezka, kterou hledá, asi nesleduje Vltavu, ale proti malému zelenému ostrovu pralesa byl břeh pevný/Postupoval pomalu, spolehlivě ukrytý za vysokou ostřicí, za keře a stromy lemující břeh a potom zahlédl vrcholy prvních stromů a marně čekal, že se z protějšího břehu ozve nějaký hlas, anebo aspoň za praskání větve, nějaký důkaz, že tam jsou lidé.

Měl pocit, že snad je už opravdu u cíle, měl před sebou dokonalou skrýš, pevnou kru uprostřed močálů.

Tady to musí být!

Opravdu musí?

Snad aspoň najde srub. Snad jen proto je prales tak tichý, že jeho obyvatelé odešli, ale až najde jejich srub, pozná, že se ještě vrátí. Až najde Slumbovu skrýš, najde také cestu, která k němu vede. A potom přijde s panem Ambrožem a s jeho jezdci a budou čekat. Třeba tak dlouho, až obrostou mechem. Tak dlouho, dokud nezačne padat sníh a houpává země kolem pralesa se přestane houpat. Tak dlouho, dokud se Slumba nevrátí.

Opatrně zvedl hlavu nad dlouhou trávu česanou větrem. Prales před ním byl prázdný, a dokonce ani na břehu řeky neviděl stopy, které by dokazovaly, že někdo vychází z pralesa k řece a že se opět vrací. Viděl jen hradbu stromů, polomy, divoce rostoucí keře a padlé stromy, kterými prorůstalo mlází. Kdyby někdo hledal z pralesa cestu k řece, musel by nechat na břehu stopy. Ale Zachař je neviděl.

Plížil se dál, ještě stále skrytý za svou zelenou čelenku a za vlnobití trav, ale už rychleji a dál sledoval prales na druhém břehu, nebyl velký, viděl, kde končí řidnoucími stromy, a ještě naposled uvěřil, že skrýš, kterou hledá, je na konci pralesa. Potom stál proti němu, okrajové stromky se dál po proudu už potápěly do bažiny, poslední stromy rostly osaměle a nebyl mezi nimi žádný srub, nic, co by dokazovalo, že se zde skrývají lidé.

Vrátil se ke kajaku a rychle pádloval k pralesu. Jeho břehy byly podemleté proudem a dlouho hledal místo, kde by mohl přistát, protože tam, kde nebyl podemletý břeh, byla skoro neprostupná džungle keřů a stromů. Konečně našel břeh svažující se k řece, vytáhl na něj kajak a začal prohledávat prales s dýkou v zubech a se zelenou čelenkou na hlavě, ale brzy poznal, že skrýš, kterou hledá, v pralese není. Nenašel ani žádnou jinou stopu po lidech.

Ještě pořád si nebyl jíst, zda už dokáže lézt na stromy jako dřív, levá ruka ho nebolela, ale ještě se na ni nemohl spolehnout, udržel v ní sice pádlo, ale ještě se o něj nesměl opřít plnou silou, už s ní mohl Aleně zamávat, ale co se stane, až se pověsí na větev?

Dokážu vylézt na strom?

Jeden z osamělých smrků na konci pralesa měl větve až k zemi a rostly tak pravidelně, že po nich mohl lézt skoro jako po žebříku, a to bylo výborné, ale když po nich lezl, zjistil, že jsou tak husté, že nevidí nic než ty větve, a to už nebylo výborné. Ale lezl dál.

Aspoň mě nikdo neuvidí.

Ale já taky nikoho neuvidím, tak jaký to má smysl?

Konečně se opona zelených větví před ním trochu rozhrnula a uviděl do kraje. Prales končil bažinou. Dál po proudu, snad na pravém břehu Vltavy, zahlédl temnou pláň velkého rašeliniště.

To je asi Luh, o kterém mí Vichr vypravoval.

A proti němu klesal z oblého zalesněného vrchu táhlý hřeben a ztrácel se v bažinách a dole – snad na břehu řeky, ale Zachař nezahlédl hladinu vody, i když tam někde musela být – se opět zvedala další osamělá kra zeleného pralesa. Ještě spočítal záhyby protékající volnou plání a potom slezl ze stromu a vrátil se pro kajak.

Na hladině Vltavy leželo několik vyvrácených stromů, ulámané větve a kmeny připlavené povodní se na nich zachytily a vytvořily vysokou hradbu, ale na druhém břehu našel Zachař pruh vody, která jeho kajak unesla, a dál už byla řeka opět volná.

Pádloval rychle, soustředěný teď jen na proudnici řeky.

Glo – glo – glo…

Vlny narážely na příď kajaku a za listy pádla se rozbíhaly malé víry a krouživě se vracely podél boků lodi někam dozadu.

Glo – glo – glo –– glo – glo…

Na několika místech se Zachař opět musel vyhnout stromům, které přinesla povodeň, a když pak hladina řeky klesla, zůstaly v proudnici a krotce plynoucí voda se marně snažila je nadzvednout, už se skoro vzdala, už poznala, že se jí to asi nepodaří, ale ještě neměla čas si najít jinou cestu a proud táhl Zachaře nejkratší cestou pod větve, které by obrátily jeho kajak břichem nahoru a pak by ho podržely pod vodou jako mříže vězení, možná jen na chvíli, snad by z nich našel cestu ven, ale třeba by ho nepustily už nikdy, protože ta zdánlivě krotce plynoucí voda se pod větvemi varovně rozehřměla a najednou už nebyla krotká.

Zachař se rychle vyhnul proudnici a hledal jinou cestu. Někdy musel protáhnout kajak mělčinou a někdy proplul pod převrácenými kmeny zkroucený na dně kajaku, ale nepřestal proto počítat záhyby řeky, které ho dělily od prvních osamělých stromů a které snad byly začátkem další zelené kry pralesa.

Glo – glo – glo – glo…

To byl už šestý záhyb řeky.

Snad se kroutila na pláni dál, ale jen šest záhybů řeky uviděl ze stromu, a proto začal pádlovat pomaleji, a když se dostal k místu,“ kde řeka opět změnila směr, a když před ním její hladina najednou zmizela v zelených travách, dopádloval ke břehu a přesvědčil se o tom, co ho asi tak čeká a nemine, když popluje dál.

Třeba tam je Slumba.

Slunce stálo vysoko a na rozčeřené hladině rozsvěcovalo malá „prasátka“, která Zachaře oslňovala.

Prasátka…

Člumba je jako divoký prase. Stejně ostražitý. Stejně nebezpečný.

Tisíce zrcátek zhasínalo kolem a jiná se opět rozhořívala ostrým zlatavým světlem.

Nesmím spěchat.

Vysoko na obloze zakroužil orel.

Nesmím udělat chybu.

Konečně uviděl na levém břehu Vltavy první, ještě osamělé vysoké stromy. Plul pomalu kolem nich, zastavoval a vylézal na břeh a opět se vracel ke svému kajaku, ale nikde neviděl nic, co by dokazovalo přítomnost lidí.

Vlastně to lidi nejsou. Jsou to divoký prasata. Jen vypadají jako lidi, a o to jsou nebezpečnější.

Zachař byl proti nim sám uprostřed bažin, rašelinišť a opuštěných pralesů. Ale měl pocit, že není sám, že kajak, na kterém pluje, je živý.

Vypadá jako hubená zmoklá kráva, řekl o něm kdysi Martin.

Tulení kůže, kterou byl potažen, se chvěla v nárazech vln. Zdálo se, že kajak dýchá.

Glo – glo – glo – glo…

Nevěřil na náhody. V tu chvíli věřil jen sám sobě. A pak snad už jen svému kajaku. Ale stejně by byl nedokázal říci, co ho přimělo, aby pojednou otočil špičku lodi proti proudu a proč zůstal stát pod převislým břehem, o kterém přece věděl, že za ním je jen prázdný les, prohlédl si ho pozorně z druhé strany řeky ještě dřív, než nasedl do kajaku, ale nyní přesto něco upoutalo jeho pozornost. Něco s ním nebylo v pořádku.

Zahlédl, malou žlutavou skvrnu. Zvadlý list? Ne. Byla to tenká větev nějakého křoví, kterou kdosi ulomil snad metr nad zemí. Její listy byly ještě ostře zelené, ale stejně už byly trochu jiné než ostatní listy.

Jak dlouho asi trvá, než zvadnou listy na ulomené větvi?

Zachař vyskočil na břeh a šňůru kajaku přehodil přes kořen malého vývratu a zatáhl jednoduchou smyčkou. Potom se rozhlédl kolem a…

„Věděl jsem to!“

Ani si neuvědomil, že promluvil nahlas. Po břehu řeky vedla úzká, skoro neznatelná stezka.

Kde asi začíná?

Ztrácela se někde hlouběji v pralese.

Nic se kolem nepohnulo. Jen smrky tam tiše stály a vypadaly trochu zmokle, jako vždycky. Za zády uslyšel sykot řeky a všude kolem temné šumění Hraničních hor, hlas ně jakého ptáka v dálce a drnčení cvrčka, někde v trávě před sebou.

Vzal si tesák a ještě dýku, než se vydal proti toku řeky po úzké stezce. Věděl, že tam nenajde srub, který hledá. Kdyby tam žili lidé, museli by přece chodit k řece, ale na břehu žádné stopy nenašel. Srub, který hledal, musel být někde jinde, ale lidé k němu chodili po této stezce.

Dál proti proudu byl břeh porostlý hustým křovím a za ním byla houpává pláň, ale ještě dál od řeky už rostl prales a stezka vedla přes kořeny stromů a přes vývraty někam do jeho hlubin. Zahlédl mech, který kdosi utrhl z padlého kmene.

Rys? Anebo srna?

Ne, divoký prase!

Vrátil se zpátky ke kajaku. Srub, který hledal, musel být u řeky někde dole. Někde dál po proudu Vltavy. Opět stezka odbočila od řeky, ale vrátila se k ní a zase odbočila do pralesa. Celkem třikrát se stezka vrátila k řece. Všiml si, že naproti místa, kde se stezka podruhé přiblížila k Vltavě, je osamělý smrk s převislými větvemi, padajícími až k zemi, jeden z těch přízračných temně zelených trojúhelníků, které viděl poprvé až v Hraničních horách, a zapamatoval si vývrat nad ním, ale druhý strom, který se kdysi zvedal nad hladinou Vltavy, padl na břeh, asi jen jako výjimka potvrzující pravidlo, že v Hraničních horách všechny stromy, které rostou u vody, padají do řeky.

Šel dál po stezce, ale osamělý strom s vývratem v zádech si zapamatoval.

„Konečně!“

Na místě, kde se stezka opět stáčela do pralesa, ve škraloupu bahnitého písku, který zanechala na travnaté pláni snad jarní povodeň, uviděl Zachař dvě zřetelné stopy. Někdo sešel ze stezky a pak se na ni zas vrátil. Měl špičaté boty. Měl na podrážkách přibitá šišatá kolečka z tvrdé kůže, snad aby neklouzal po kamenech, a proto jeho stopy vypadaly skoro jako dvě šestky na kostkách.

Venus…

Hrál s katem o život a padly mu dvě šestky. Měl štěstí, ale už ho nikdy nebude mít. Naposled ještě měl štěstí.

Zachař si klekl na zem, aby si stopy mohl dobře prohlédnout. Okraje byly dosud Ostré. Otiskl vlastní stopu do bahnitého písku. Její okraje byly ještě ostřejší. Dál se stopy překrývaly a končily na tvrdé půdě pralesa. Směřovaly dolů, někam dál podle Vltavy.

O chvíli později stál už Zachař na konci stezky. Skoro se zdálo, že lidé, kteří ji používají, někdy chodí a někdy lítají – jak kdy. Od dalších stromů dělila Zachaře vlastně jen malá vzdálenost, kterou by byl potřeboval přeletět, protože mezi trsy ostřice uviděl větve, naskládané s pravidelností, která nemohla být náhodná. Umělý chodník pak opět pokračoval úzkou stezkou, ale Zachař nevěděl, jak by se k ní dostal, věděl jen, že malá pláň před ním je připravena ho spolknout, že stačí, aby udělal ještě krok, a ponoří se do močálu.

Kdyby měl dlouhý provaz…

Kdyby ho přivázal za silnou větev břízy, která rostla nad stezkou…

Kdyby si lehl na zem tak, aby váhu rozložil na plochu co největší…

Ale jak to udělali ti, kteří přešli stezku před ním?

Pláň močálu byla až k umělému chodníku neporušená. Rostly na ní trsy ostřice. Kdyby na ně někdo skočil a kdyby se i s nimi nepotopil, kdyby skákal z jedné zelené bubliny na druhou, musela by ostřice být slehlá, ale vysoká tráva byla ohnutá jen mírným vanutím větru.

Kdyby někdo šel mezi ostřicemi po tenkém škraloupu zetlelé země, porostlé nízkou trávou, probořil by se ještě o hodně rychleji, než kdyby spoléhal na ostřici, ale kdyby se nějakým zázrakem neprobořil, potom by za sebou asi nezanechal žádné stopy.

Je to možné?

Snad.

Zachař udělal první váhavý krok dopředu. Pláň před ním se zahoupala. Už o močálech něco věděl a lehl si na zem ještě dřív, než se stačil probořit. Posunul se o další krok dopředu a dál se houpal. Byl to pohyb skoro konejšivý, ale stejně ho moc nebavil. Připadal si jako na plachtě napnuté nad bezednou propastí. Ta plachta může být někde děravá. Vlastně určitě je děravá. A bahno, které je pod ní, dovede být úžasně přítulné. Už se s ním seznámil.

Pořád ještě nevěděl, jak se dostat k umělému chodníku, který kdosi položil na močál, ale pochopil, že po té houpačce to asi nepůjde. Vrátil se na stezku a začal uvažovat o tom, jak asi pokračuje dál, tam, kde stromy opět ustupují močálu.

Teprve v tu chvíli pochopil, co se vlastně stalo. Nebyl si jist, zda opravdu najde skrýš banditů, kterou hledá, jen věřil, že povídka, kterou si vymyslel, je pravdivá. Celé týdny nedokázal přemýšlet o ničem jiném než o cestě, která ho dovede ke Slumbovi. Tam někde, v Hraničních horách, najde na břehu řeky srub. Musí ho najít. A potom už bude všechno jednoduché. Až bude znát cíl, bude také znát cestu, která k němu vede. Ale teprve nyní, na okraji stezky – té, ve kterou věřil dávno předtím, než na ni vstoupil – si uvědomil, že třeba najde srub, ale že mu to nebude nic platné, protože k němu nenajde cestu, po které by mohl přijít pan Ambrož a jeho jezdci.

Stačil si vymyslet všechny možné překážky, které mu Hraniční hory postaví do cesty, až popluje za Slumbou. A také si stačil vymyslet několik nemožných překážek. A způsob, jak je překoná. Ale všechny jeho úvahy končily Slumbovým srubem.

Kdyby nenašel cestu, kterou bude hledat dál, dokázal by dopravit k němu všechny jezdce po řece na kajaku? Jedenáctkrát by musel plout dolů a jedenáctkrát by se musel vrátit. Nebezpečí, že je některý ze Slumbových banditů zpozoruje, by bylo jedenáctkrát větší. A

jak dlouho by asi všechno trvalo? Jedenáct dní? Museli by se skrývat někde blízko Slumbova srubu – nevěděl proč s takovou jistotou předpokládá, že najde právě srub, a ne třeba jeskyni –, museli by se skrývat dlouho a po celý ten čas by si ani nemohli zapálit oheň, aby je neprozradil.

Kdyby nenašel cestu, mohli by postavit u Soumarského mostu vor…

Ne, to by byl nesmysl. Žádný vor nepropluje Vltavou v Hraničních horách. Ztroskotal by u prvního stromu, který leží na řece.

Kdyby si prosekali cestu…

Ne, to by byl taky nesmysl. Stejně dobře by mohli jít za Slumbou s trubači a bubeníky, slyšel by je dávno předtím, než by se k němu dostali. Hradby vyvrácených a naplavených kmenů, které na několika místech zatarasovaly řeku, by nedokázali odstranit jinak než velkými sekerami. Představil si, jak se zakusují do dřeva a jak ozvěna vrací každý úder sekery, a představil si useknuté větve, jak plují po řece před nimi, aby ohlásily jejich příchod.

Ne, to není možné.

Ale co ještě mohu udělat jiného? Co se stane, když najdu srub, ale nenajdu stezku?

V hlavě se mu rozsvěcovaly stále nové nápady, ale každý zhasnul ve chvíli, kdy o něm začal doopravdy uvažovat.

Nejdřív musím najít srub.

Tak ho jeď hledat, ale co uděláš, až ho najdeš?

Skoro výsměšný hlas se v něm ozval, ten, který se před krátkou dobou ještě tak pěkně klepal strachy. Buď se klepal, anebo se posmíval, ale byl s ním, byl pořád se Zachařem.

Třeba ke srubu vede ještě nějaká jiná stezka.

Třeba ne, ozval se opět ten hlas.

Slunce zapadlo. Rychle se ochlazovalo. Zachař přistál na pravém břehu řeky na kraji velkého rašeliniště. I kdyby přespal na stezce, stejně se nemusel bát, že na něho někdo v noci šlápne, protože určitě i ten, který ji dobře znal, se na ni odvážil jen za jasného dne, ale přesto se na pravém břehu řeky cítil bezpečněji.

Pomalu jedl černý nekvašený chleba a kus sýra. Napil se vody z řeky. Neměl hlad. Neměl žízeň. Začalo mu být chladno. Zabalil se do kožešinové přikrývky a pozoroval hvězdy, které se zvolna rozhořívaly. Vyšel měsíc Ještě chybělo několik dní do úplňku. Ještě byl šišatý. Podobal se dýni. V jeho záři byl celý kraj stříbrný.

„Rrrp-ep!“

Vysoko nad rašeliništěm letěla volavka.

„Rrrr-ep!“

Asi hledala nějakou jinou volavku, asi čekala, že se ozve a že poletí dál spolu.

„Rrrr-ep!“

Ale její hlas zněl drsně, a skoro svárlivě. Byl to nebezpečný a protivný hlas. Volavka, kterou hledala, by musela být padlá na hlavu, aby se ozvala, usoudil Zachař. Před tak výhrůžným pozváním je nejlepší se schovat ve tmě.

„Rrrr-ep!“

Pořád ještě se nevzdávala. Asi kroužila někde nad Zachařem, který se šklebil do tmy.

Aleno, měl chuť zavolat, je tady zima a ještě mě straší volavka. Aleno, slyšíš mě?

Ten nápad mu trochu zvedl náladu.

„Rrrr-ep!“

Hlas volavky se konečně vzdaloval.

Z dálky uslyšel vytí osamělého vlka. Ale třeba to byl jenom pes. Ne, usoudil po chvíli, nejbližší stavení je daleko a psi vyjí jinak. Hlas vlka zazněl skoro zoufale.

Ale žádný vlk není tak. zoufalý, aby se šel projít do rašeliniště.

Dál poslouchal volání osamělého vlka. Znělo o hodně protáhleji a smutněji než vytí psa.

Od řeky na něho kdosi zapískal.

Tady jsem.

Potom se ozvalo šplouchnutí, jako kdyby někdo hodil do vody kámen. Vydra se potopila. Už ji neslyšel vyplavat.

„Kev!“

To byla lyska. Už se loučila s Hraničními horami.

„Kev!“

Už odlétala někam, kde to tak studeně nefouká. Snad viděla stříbrnou hladinu řeky hluboko dole a snad nad ní letěla jen proto, aby nezabloudila.

Konečně Zachař usnul pod převráceným kajakem, který vytáhl na břeh a podepřel dvěma kameny.

Ještě bylo šedivé ráno, když už byl opět na vodě. Na pravém břehu začínalo velké rašeliniště. Minul řídký borovicový les. Malé borovice rašelina udržela, ale když vyrostly a začaly vypadat jako opravdové stromy, propadly se vlastní vahou, pomalu se potápěly do černé propastí, zrezivělé a už bez života.

Rašelina je pohřbívala a všude kolem vyrůstaly nové borovice a rostly smrti vstříc. Jako každý. Jako všechno živé na světě.

Opět Zachař vystupoval na břeh, aby se přesvědčil o tom, jak vypadá druhá strana řeky, kolem které popluje, a opět se země pod ním houpala, trsy trav, mech i tenké břízy, opět vlny běžely dál a zvěstovaly všem poselství o tom, že je tady člověk a co s ním.

Utopíme ho?

Ne, ten se přece utopí sám.

Vlny se zastavovaly až u kořenů stromů, které rostly nad řekou, kde byl břeh pevný.

Zachař plul pořád dál. Stíny se zkracovaly, potom měl slunce nad hlavou a potom se stíny opět začaly prodlužovat. Na druhém břehu byl opět prales a s ním se Zachařovi vracel pocit, že se konečně přibližuje k rozluštění záhady, která ho pronásledovala tak dlouho, ale příliš už tomu pocitu nevěřil, protože minul už několik osamělých pralesů a záhada, jejíž rozluštění hledal, byla pořád stejně záhadná. Také na druhém břehu našel stezku. Vedla pralesem, který se poprvé zvedal vysoko nad řekou.

Bylo již odpoledne, když uslyšel hlasy.

Otočil kajak skoro na místě a zůstal stát na rozhraní proudnice a zpětného proudu, jako kdyby to nebyly hlasy, které ho zastavily, ale kamenná hráz postavená v řece.

Opravdu jsem je slyšel? Anebo se mi to jen zdálo?

Stál přibitý k hladině řeky. Najednou mu vyschlo v hrdle. Slyšel tlukot vlastního srdce. Za zádí kajaku syčela malá vlna. Lehce se opřel o pádlo a přistál u břehu. Zachytil se kořenů nějakého křoví a čekal. A potom je opět uslyšel někde před sebou. Chraptivé volání. A odpověď. Nerozuměl slovům, ale byly to lidské hlasy, tím si byl jist. Už se potom neozvaly, ale ještě něčím si byl Zachař jist. Zazněly z levého břehu Vltavy.

Nevěděl, jak teče řeka dál, a proto ani nevěděl, kde je pravý a kde levý břeh, hlasy se však ozvaly někde nedaleko a jen na levém břehu řeky byl prales. Pravý břeh řeky ohraničovalo velké rašeliniště.

Už věděl, co udělá. Vrátil se zpátky proti proudu a uvázal kajak za větev stromu na pravém břehu. Dál už byla jen temná pláň rašeliniště, veliká past, které se každý vyhýbá? Řeka se však nerozlévala do rašeliniště. Skoro souvislý zelený pás pokrýval pravý břeh Vltavy a Zachař na něm bude za svou čelenkou neviditelný. Začal se pomalu plížit podle břehů, jako už tolikrát před tím, ale něco se změnilo. Nebezpečí…

Bylo to opravdu nebezpečí, ke kterému se přibližoval? Třeba se jen dva lovci zatoulali k řece, třeba proti rašeliništi není tak nedostupná jako na horním toku. Ale na tom v tu chvíli nezáleželo. Někde blízko byli lidé. Věděl, že tam jsou. Jel přece za nimi. Už si byl zase jist svou povídkou.

Poznal by Slumbův hlas?

Slyšel ho jen jednou v životě, ale nikdy na něj nezapomene.

Slyšel ho už tisíckrát, protože se mu vracel ve snu, drsný a bezcitný hlas bílého medvěda.

Zaslechl nějaké volání. Byl to Slumbův hlas?

Když za záhybem řeky, ukrytý za vysokou olší, uviděl konečně druhý břeh, cítil, že mu neviditelná ruka stiskla hrdlo. Na břehu řeky stál srub. Zachař měl skoro pocit, že ho tam postavil sám. Nejdřív si ho vymyslel a pak ho tam doopravdy našel.

Vlastně to nebyl opravdový srub, jen průčelí s jediným malým okénkem a dveřmi a se šikmou stěnou, která opisovala tvar svahu, do kterého byl srub zakopaný.

Proč?

Zahrabali svůj srub do země, aby až napadne sníh, s ní splynul. Stačilo pak položit na jeho šikmou stěnu několik větví a srub zmizel dávno předtím, než Hraniční hory pokryly vysoké závěje sněhu. Už první vločky ho pohřbily.

Kdyby to byl obyčejný lovecký srub, nikdo by ho nemusel skrývat. Před Zachařem stál srub banditů.

Věděl jsem to. Věděl jsem, že tady musí byt, tak proč se divím, když tady opravdu je.

Široká stezka ušlapané trávy vedla od srubu k řece. Srub stál na kraji pralesa a dál po řece se už opět rozprostírala pláň močálu. Nad srubem rostl vysoký smrk, blesky se do něho strefovaly, ale nedokázaly ho zlomit, jen neměl špičku, ale jeho tři horní větve se zvedly proti nebi, a tak se zdálo, že srub je ukrytý pod třemi vysokými stromy, ale dole byl jen jediný mohutný kmen, zpola skrytý pod převislými větvemi. Kus proti proudu se do travnatého břehu pralesa zakousl mělký záliv, ale mezi pralesem a řekou zbyl ještě široký pruh vysoké trávy, tak husté, že by Zachaře asi unesl, ale současně tak podmáčené, že se mu banditi vyhýbali. Zachař už nepochyboval o tom, kdo jsou obyvatelé srubu. Ve vysoké trávě za zálivem po nich nebyla jediná stopa.

Snažil se vrýt si do paměti okolí srubu, prales vzadu, stezku, která vedla ke srubu – neviděl ji, ale musela být na kraji pralesa, který se podobal ostrohu.

Kdyby se dostal do vysoké trávy před zálivem, mohli by ho vidět ti, kteří byli na stezce?

Ne. Polomy a křoví na kraji pralesa byly příliš husté.

Kdyby přeplaval řeku a zůstal na kraji močálu?

To nepůjde, byl by beznadějně odříznutý od svého kajaku, ostroh se srubem by zůstal nad ním a banditi by ho mohli zahlédnout. i– Před srubem hořel jasným plamenem vysoký oheň. Ti, kteří ho zapálili, se nebáli, že je prozradí. Svět byl daleko. Zdálo se, že jsou si jisti tím, že na jejich ostroh pralesa se nikdo cizí nedostane. Kolem ohně seděli tři muži a na všechno měli dost času. Jeden z nich sáhl po džbánu v trávě, napil se a rozkašlal. Asi ve džbánu nebyla voda. Potom něco řekl a jiný bandita mu odpověděl. Jejich hlasy se nesly po hladině, ale Zachař jim nerozuměl. Zachytil jen několik slov, ale nedávala žádný smysl.

Kde jsou ostatní?

Slumba u ohně nebyl.

Mohl být ve srubu?

Co by tam dělal?

Potom Zachař zahlédl čtvrtého banditu, táhl z lesa uschlý strom, zastavil se s ním až u ohně, sekyrou ho oklestil a potom začal bobrovat kmen. Od sekery létaly bílé úlomky dřeva a každý úder zazněl jasným ostrým zvukem.

Musím se dostat blíží

Znovu si prohlédl pruh vysoké trávy za mělkým zálivem. Na místě, kde končil a kde už se nad ním zvedal prales, byla asi mokřina. Snad se tam rozlévala řeka při povodních, a snad proto byl pás vysoké trávy od srubu banditů skoro nedostupný. Mohli se k němu dostat vodou, ale co by na něm hledali za štěstí.

Zachař zahlédl také zlomenou olši na druhém břehu nad zálivem. Blesk se do ní strefil asi nedávno, protože-jedna její větev, ještě se zelenými listy, ležela na vodě a proud ji pořád tahal dolů, ale držela se kmene ještě stále pevně a pod ní se čeřila voda a hučel proud, který by překryl údery pádla i šelest kajaku na vlnách řeky. Pod olší by Zachař našel pro svou loď bezpečný úkryt a měl by k ní blízko, kdyby ji potřeboval. Nesmějí ho zahlédnout, ale kdyby se to přesto stalo, dokázal by jim proti proudu Vltavy uniknout ještě dřív, než by se vzpamatovali z překvapení, ještě dřív, než by si uvědomili, že někdo cizí vstoupil na jejich území.

Třeba byla někde hlídka banditů, která střežila jejich úkryt.

Znovu se zadíval na vysoký smrk nad srubem, utopeným do země, a na kraj pralesa a pak ten nápad pustil z hlavy.

Pomalu se odplížil zpátky ke kajaku, přeplul k druhému břehu a nechal se unášet ke zlomené olši. Už ji zahlédl. Přistál měkce a vyskočil z kajaku ještě dřív, než ho proud stáhl pod nalomenou větev. Pohyboval se tiše jako kočka, ale stejně se mu zdálo, že oblázky, které mu ujely pod nohami, zahřměly jako kamenná lavina. Uvázal kajak a hledal místo, kudy se dostane na břeh. Hlasy, za kterými šel, už měly být blízko, ale neslyšel nic, jen hučení větve v proudu.

U břehu byla řeka mělká. Protáhl se pod nalomenou větví a šel vodou s dýkou v zubech a s druhou dýkou u pasu. Už v tvrzi pana Ambrože věděl, že až vystoupí na břeh, bude mít jen dvě dýky. Kord by byl dlouhý a překážel by mu. Tesák by byl příliš těžký. Uměl házet dýkou s neomylnou jistotou. Nechtěl ji použít, ale kdyby přesto musel, potřeboval ještě jednu, aby nezůstal beze zbraně.

Měl pocit, že všechno, co v tu chvíli dělal, každý pohyb a každý pohled, se ještě v tvrzi pana Ambrože naučil nazpaměť. Kolikrát už šel se zavřenýma očima proti Slumbovi? Kolikrát si představoval tuto chvíli?

Dostal se k místu, kde do řeky ústil vyschlý potok. Naplňoval se asi také jen při povodních, protože stejný zářez do travnaté pláně zahlédl z druhého břehu pod ostrohem pralesa.

Štěstí, se kterým jsem nepočítal.

Jako ještěrka vylezl na břeh. Nic se nepohnulo. Sykot řeky se vzdálil. Hlasy, které hledal, se konečně ozvaly. Plížil se pomalu k praskajícímu ohni a I. těm hlasům.

Snažil se spojovat jednotlivá slova, která k němu zaletěla do jeho úkrytu, jako kdyby ta byly útržky dopisu, které k němu zavál vítr. Nedokázal je však slepit dohromady. Slyšel jen zlomky bezvýznamných otázek a stejně bezvýznamných odpovědí.

„Už je pozdě,“ řekl konečně kdosi.

V jeho hlase zazněl špatně tajený vztek.

„A co ti tady chybí?“ zeptal se jiný hlas.

„Přece lišky.“

Kdosi další se chraptivě zasmál.

Ten smích jsem už někde slyšel, uvědomil si Zachař. Nepatřil Slumbovi, ale snad to byl smích muže, který je v brodské hospodě varoval před Černou peřejí. Ale nebyl si tím jist.

Rozhovor u ohně pokračoval s dlouhými odmlkami.

Proč nemluví o Slumbovi? Kde je? Někdy neslyšel dobře, ale jiné věty zazněly zřetelně, jen pořád ještě nedávaly žádný smysl. A co ti chybí?

Lišky, odpověděl před chvílí neznámý hlas.

Zachař si vzpomněl, že kdysi slyšel vypravovat o tom, že zloději mají svůj zvláštní slovník, ve kterém některá běžná slova mají jiný význam. Třeba kapse neříkají kapsa, ale důl. Nebylo příliš těžké uhádnout, proč jí tak říkají.

Lišky…

Už si nedokázal vzpomenout s jistotou, ale lišky jsou snad ve slovníku zlodějů zlaté mince. Ano… Ovšem… Je to tak! Ale potom by ty první věty, které zaslechl, nebyly tak nesmyslné, jak se mu zdálo.

Proč ale někdo nejdřív řekl, že je pozdě. Na co je pozdě? A proč se ten druhý zabiják zeptal, co mu chybí, a proč on teprve potom odpověděl, že lišky?

Lišky…

Kdyby měl zlaté mince, mohl by si s nimi tady jen cinkat ve dlaních. Nebyly by mu nic platné. Snad by je mohl prohrát v kostkách, ale to už bylo opravdu všechno, co s nimi mohl v Hraničních horách podniknout. Ale kdyby je měl, mohl by s nimi také odejít někam do města a tam je krásně utrácet. Řekl, že je pozdě, a byl vzteky bez sebe. Třeba ten; rozhovor opravdu nebyl tak záhadný, jak se: zdál.

Zachař převracel těch několik slov a snažil se v nich najít odpověď na otázku, která ho v tu chvíli nejvíc znepokojovala.

Kde je Slumba?

Proč řekl, že je pozdě, a proč to řekl toto vztekle?

Začalo mu být zima. Byl promočený a ze země čišel chlad. Kdyby mu začaly cvakat zuby zimou… Slunce už bylo nízko.

Je pozdě, řekl kdosi.

A Slumba je někde v pekle. Proč některý z těch zlodějů už dávno nevyslovil jeho jméno?

Kdosi řekl: A co ti tady chybí, tady, řekl, a snad tím chtěl říci, tady v Hraničních horách, na místě, kam známe cestu jen my. Slunce svítí a od ohně sálá teplo a ten džbán kořalky je ještě skoro plný. Co bys chtěl víc? Do naši skrýše v Hraničních horách nepřijde nikdo, aby se tě zeptal, co tady vlastně děláš a co jsi dělal předtím, než jsi sem přišel. Co ti tady chybí? řekl.

A jiný hlas se vztekem v srdci a s podivnou netrpělivostí odpověděl: lišky.

V tu chvíli zahlédl Zachař, že na kraji pralesa se něco pohnulo. Byl dokonale ukrytý. Vysoká tráva se nakláněla nad vyschlé koryto potoka a pod ní byl šerý tunel a na dně – jako zelená kaňka na zeleném papíře – Zachař. Tráva se nad ním zavřela. Věděl určitě, že se ani nepohnula.

Přesto, přes mřížoví zelených stébel – těch ze břehu vyschlého potoka a těch, která měl upevněná na své čelence – zahlédl ještě v poslední chvíli kámen, který letěl k němu, a taky tu gorilu, která kámen hodila. Byl to mohutný bandita, kterého před tím u ohně neviděl. Asi se vracel z pralesa. Pátý obyvatel srubu.

Kámen dopadl na vystouplý břeh vyschlého potoka a zakutálel se k Zachařovi. Kdyby kousek popolezl, mohl si na něj sáhnout, aby se přesvědčil o tom, že je skutečný a že se mu nic nezdá.

Měl pocit, že před ním vybuchla sopka. Poznal, že je všechno ztraceno, že prohrál, že udělal chybu, že je prozrazen, a byl by vzteky brečel. Všechno se událo příliš rychle. Neměl čas brečet, ani neměl čas přemýšlet o tom, co se vlastně stalo, věděl jen, že ho našli a že v příštím okamžiku je bude mít všechny proti sobě – nezáleželo na tom, co udělal špatně, ale co udělá teď.

Už chtěl vyskočit ze svého úkrytu a sáhnout pro dýku, aby ještě dřív, než přiletí druhý kámen a přistane mu na hlavě…

Neměl čas uvažovat o tom, co udělá, musel to udělat, ale čas se v takových chvílích chová podivně. V okamžiku tak krátkém jako blesk, který se rozsvítí na nebi a hned opět zhasne, uviděl sám sebe, kdysi dávno, ještě doma, ještě předtím, než se vypravil do Půlnoční země. Celá léta si na tu příhodu nevzpomněl a vlastně to snad ani příhoda nebyla, jen ležel na kraji lesa a čekal, až z nory vyleze liška. Pokud to vůbec byla nora, u které tenkrát ležel, a pokud v ní byla nějaká liška. A potom se to stalo. Po stezce, která byla nedaleko Zachaře a na kterou viděl, ale ze které nikdo nemohl vidět k noře, prošlo za tu dobu, kdy marně čekal na lišku, několik lidí. Každý šel sám. A skoro každý, když došel k místu, kde se skrýval Zachař, zpomalil, znejistěl a podíval se k místu, kde byl Zachař a snad by nikdo z nich nedovedl říci, proč zostražitěl a co vlastně upoutalo jeho pozornost. Zachař se ani nehnul a ta liška se taky neobjevila. Šli předtím sami lesem, a jako kdyby najednou cítili, že už nejsou sami. Snad to byla náhoda, snad ne, ale ta vzpomínka, která se před Zachařem najednou rozsvítila, ho zastavila. Byl dál napjatý a připravený vyletět, ale zůstal ještě ležet bez pohnutí a potom už uslyšel hlas od ohně, rychle se přibližoval a zněl stále zřetelněji.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Nic.“

„Je tam někdo?“

„Ne, jen se mi zdálo…“

„Co se ti zdálo?“

„Nic. Asi jsem z toho čekání zblbnul.“

„To je možný, ale byl jsi už hodně blbej předtím, na to nezapomínej.“

Zachaře zaplavil pocit úlevy.

„Tobě to nevadí?“ zeptal se ten nový hlas.

„Co?“

„Čekat.“

„A co mám dělat jinýho?“

„Nevím, ale měl tu přece dávno být.“

„Neboj se, on přijde. Dneska už je pozdě, ale přijde.“

„Třeba zmizel i s liškama.“

„Blbost.“

„Třeba zmizel…“

„Kdyby tě slyšel, roztrhnul by tě vejpůl.“

„Aby mě mohl slyšet, musel by tu bejt. To mně právě nejvíc vadí, že mě neslyší.“

„Neblázni!“

„Nevíš, co ho mohlo zdržet?“

„Ne.“

„Pastucha…“

„Blbost. Utrhnul by mu palici, kdyby se k němu jen přiblížil.“ Pastucha… To zlodějské pojmenování Zachař znal. Ve chvíli, kdy doznělo, si uvědomil, že když slyšel vypravovat o podivném slovníku zlodějů; padlo tenkrát také slovo: pastucha. Mluvili o rychtářovi.

‚Já bych mu tak nevěřil.“

„Blbost.“

„Třeba se Řehoř zase…“

„Drž hubu!“

Najednou zazněla v hlase bandity nějaká úzkost. Zachař se nemohl mýlit. Bandita měl strach a ztišil hlas, snad aby ho ostatní – ti, kteří zůstali u ohně – neslyšeli.

„To jméno tady nevyslovuj,“ řekl varovně.

Strach je nakažlivý. Jeho ozvěna zazněla! v hlase druhého bandity, také on z nějakého důvodu začal najednou mluvit skoro potichu. To jméno působilo jako zaklínadlo.

„Rád bych věděl proč?“ zeptal se zkrotle.

„Moc se neptej!“

„Ale proč?“

„Nemuselo by se ti to vyplatit.“

„Já se Slumby nebojím,“ řekl nepřesvědčivě.

Konečně zaznělo také Slumbovo jméno. Už ho Zachař nepotřeboval slyšet, ale konečně zaznělo.

„Drž hubu. Jestli ti můžu něco poradit, tak drž hubu!“

„Už mám toho čekání plný zuby.“

„Pojď se napít.“

„Když vidím Hraniční hory, dělá se mi nanic.“

Seznam zločinů, které měl na svědomí, byl určitě dost dlouhý, i když byl asi novým členem Slumbovy bandy, a proto už znal jméno Řehoř, ale ještě o něm skoro nic nevěděl. Skutečnost, že se mu Hraniční hory nelíbily, do seznamu jeho zločinů nepatřila. To není přece trestné, že se nějaké hory někomu nelíbí. Ale Zachař tu větu stejně považoval za další zločin v řadě zločinů. Nebyl soudcem, a tak na tom vlastně nezáleželo.

Ještě si je jednou prohlídni. Bude to naposled. To ti slibuju.

Jejich hlasy se vzdalovaly. Potom zazněly od ohně a splynuly s ostatními. Zachař věděl všechno, co potřeboval vědět.

Tam, kde ležel, byl dávno soumrak – snad už do rána – ale také nebe nad Zachařem potemnělo. Pomalu se začal vracet k řece. Smazal všechny stopy, které zanechal v korytě potoka.

Nikdo je sem nepůjde hledat, ale kdyby nějakou náhodou přesto přišel, žádné nenajde. Hlasy od ohně se vzdalovaly, až je pohltilo.

hučení proudu. Odvázal kajak a odtáhl ho – ukrytý pod Vysokým břehem – za záhyb řeky. Brodil se ledovou vodou zmáčený až po pás a věděl, že to ještě není nic proti tomu, jak teprve bude zmáčený. Za záhybem řeky, kde už ho nikdo nemohl od ohně vidět, vlezl do kajaku a začal pádlovat. Plul proti proudu rychleji než předtím dolů po řece, nemusel zastavovat, nemusel vystupovat na. břeh, protože věděl, že už mu nehrozí prozrazení. Tam, kde byl jen mírný proud, se vracel středem řeky, kde proud nabral na síle, plul podle břehů, některé peřeje proplul, když se dostal až k jazykům, kterými peřeje začínají, přehoupl se přes ně šikmo na hladkou vodu, ale pod některými musel vystoupit a táhnout kajak za sebou na provaze/

Jako krávu na trh. Vypadá jako zmoklá hubená kráva, řekl o něm přece Martin.

Zapamatoval si místa, kde našel cestu mezi stromy vyvrácenými na řeku, a nemusel je hledat. Rychle se stmívalo, ale nezastavil se. Potom vyšel měsíc. Zachař plul pořád dál. Času měl dost, ale pádloval stále rychleji, protože to byl jediný způsob, jak se zahřát.

Plul za ohněm, který zapálí za velikým vývratem, a snažil se nepřemýšlet příliš o tom, proč ho zapálí právě tam, na místě, kde se na druhém břehu Vltavy stezka podruhé vracela k řece, tam, kde stál vysoký smrk a vedle se zvedala černá hradba vývratu, protože druhý strom nespadl do řeky, jak se v Hraničních horách sluší, ale zůstal na břehu.

Už když se ti dva zabijáci vraceli k ohni a Zachař poznal, že další kámen po něm nikdo nehodí, už v té chvíli mu hlavou bleskl nápad a vzpomněl si na strom u řeky a na vývrat, který se tam zvedal nad hladinou jako černý půlměsíc.

Nechtěl sám sebe obelhávat, ale když už se do toho dál, dělal, co mohl. Snažil se na ten nápad zapomenout, ale věděl přece, že se mu to nepodaří.

Teď nemám čas, teď musím plout k vývratu.

A proč až tam?

A proč ne?

Hlas, který se v něm někdy ozýval, plný strachu a pochybností, se nedal oklamat.

Je to příliš nebezpečný nápad, ozval se ten hlas.

Vždyť ho ještě neuskutečňuji a třeba ho neuskutečním nikdy. Zatím je to jen nápad. Zatím pluju k vývratu.

A proč až tam? zeptal se znovu ten hlas.

Konečně uviděl proti nebi osamělý smrk a vývrat. Vytáhl kajak na břeh a rychle rozdělal velký oheň. Mezi kořen vývratu a větev stromu natáhl provaz, na který pověsil všechno, co měl na sobě V jedné z peřejí, kterou musel protáhnout, se smekl po kameni a proud ho stáhl pod hladinu a vrátil zpátky, stalo se to tak rychle, že si jen stačil uvědomit, že už se aspoň nemusí bát, že bude celý mokrý. Už celý mokrý byl. A plul dál. Nad peřejí tulení vesta, ještě ztěžklá vodou, opět začala trochu hřát. Proud Zachařovi podtrhl nohy, ale nezastavil ho. Plul jen ještě rychleji. V tulení vestě mu sice stejně byla zima, ale když se konečně u ohně svlékl, byla mu zima ještě o moc větší.

Nabral vodu do kotlíku. Natrhal listí maliní, které rostlo nad vývratem, a pověsil kotlík na syrovou větev nad oheň. Zabalil se do kožešinové přikrývky a zuby mu cvakaly. Čekal, až voda v kotlíku začne bublat. Ten nápad, na který chtěl zapomenout, se opět přiblížil.

Teď sice mám čas, ale je mi zima.

Stěna vývratu odrážela teplo ohně a voda v kotlíku se poprvé váhavě pohnula. Stál nahý nad ohněm, přikládal větve do plamenů a cítil, že se mu síly vracejí.

Také ten nápad se vrátil.

Ne!

Uměl si poručit, ale neuměl se poslechnout.

Aspoň v tu chvíli to neuměl.

Voda v kotlíku už bublala a tulení vesta vlála na provaze v horkém proudění vzduchu nad ohněm. Položil kotlík do trávy a čekal, až čaj z malinového listí trochu vychladne. Potom se napil. Měl pocit, že spolkl plamen a že se v něm rychle rozhořívá. Uvědomil si, že to dokázal. Dostal se proti proudu řeky v noci až k vývratu.

Měl ještě kus nekvašeného chleba a uzené maso. Jedl, a ani nevěděl, co vlastně jí. Neměl hlad. Neměl žízeň. Měl jen ten nápad, o kterém věděl, že ho nesmí mít.

Košile a kalhoty už byly suché. Když si je oblékl, bylo mu, jako kdyby se potopil do horké vody. Ještě vylil vodu z kajaku. V jeho špičce našel Řehořův klobouk, který mu poslal pan Vavřinec. Byl mokrý, jako skoro všechno, co vezl v kajaku, a jeho nádhera pohasla. Podepřel pádlo dřevěnou vidlicí tak, aby jeho list dosáhl nad oheň a nasadil na pádlo Řehořův klobouk, ozdobený zimní kůží hranostaje.

Řehoř…

To jméno bylo mezi bandity tabu. Vyslovovali ho šeptem, a snad se předtím opatrně rozhlédli, zda je Slumba přesto neslyší. Bylo to jméno, které ho pronásledovalo. Zakázané jméno. Už v Černé peřeji si Zachař uvědomil, že Slumba sám má strach.

Probouzel strach v lidech.

A sám se taky klepal strachy.

Zachař mu nad Černou peřejí připomenul Řehoře. Až bude mít na hlavě jeho klobouk, připomene mu ho ještě naléhavěji. Chtěl si ho proto vzít, až půjde s panem Ambrožem a s jeho jezdci proti Slumbovi.

Každý se Slumby bál. A také on sám měl pořád strach. Ve snu se mu zjevoval Řehoř, kterého zabil. Snad se bál jít spát, protože se bál snu, o kterém věděl, že přijde.

Strach…

Slumbův strach měl jméno, které Zachař znal. Jmenoval se Řehoř. A ten nápad, na který nemohl – ale především nechtěl – zapomenout, se opět přiblížil.

Teď nemám čas. Teď musím spát.

ČERVENÁ STOPA

Na formany číhávali a vyskakovali lupiči v každé době.. Loupežník Petržilka míval až do roku 1570, kdy ho kolem lámali a zhubili, při Jormanech tento způsob: Chodil s provazem, a když potkal formana na koni – jinač tehda vozkové nesedlali, než na koni – hodil naň provaz, rovně jako na psa, po té ho s koně strhl, v kozel svázal, a co měl, tovaryši mu pobrali.

Lapkové a lotři mívali své hejtmany, kteří k té vůdcovské hodnosti dostali se nějakou předností osobní. Hejtman volával družinu do práce. Hejtman rozděloval kořist. Po něm rota i jméno někdy měla. Přátelství lotrů jedněch k druhým však nebývalo pevno. Zrazovali, ba zabíjeli druh druha dosti často.

Zikmund Winter

Zachař vstal za svítání. Už se bál zapálit oheň, aby ho kouř neprozradil, a také nevěděl, kolik času mu zbývá, věděl jen, co musí udělat. Moc o tom nepřemýšlel, ale věděl to docela přesně.

Kde vlastně začíná stezka, kterou hledal a nenašel? Znal místo, kde končí, u srubu zakopaného do stráně pod vysokým smrkem, a potom znal místo, kde se třikrát přibližuje k řece.

To, k čemu se chystáš, je bláznovství, ozval se v něm opět ten varující hlas, ale docela potichu, už se skoro vzdal.

Můžeš v jediné chvíli všechno získat, ale taky můžeš všechno ztratit, říkal mu ten hlas. Je to, jako kdybys hrál s katem kostky o život. Může ti padnout víc než katovi, ale nemusí.

Mám kostku ze samých šestek, namítl v duchu Zachař.

Nesmysl, máš jen dvě dýky, ale kat má velký a těžký meč.

Na něco jsi zapomněl, bránil se dál Zachař. Má taky strach a ten je mnohem větší a těžší než jeho meč. Rozdává strach na potkání, ale spousta mu ho ještě zbylo. Třeba čím víc ho rozdá, tím víc ho má, to je takový divný zákon strachu. Má ho tolik, že už ho skoro neunese. Vím to určitě.

Nevíš nic, jen si to myslíš.

Vím to.

Jsi netrpělivý.

Mám pro to důvod. Už brzy bude v Hraničních horách zima. Už brzy nápadná první sofo.

Je pozdě hledat stezku, která se ztrácí v močálech a v rašeliništích.

Ještě jsi ji doopravdy nezačal hledat.

A ani nezačnu. On mi ji ukáže.

Neřekl Slumba, řekl On. Proč? Nevěděl. Trochu se najedl. Jen proto, že bylo ráno a ráno se má snídat. Napil se vody z řeky, snědl kus černého chleba a ukřivděně se podíval na vyhaslé ohniště. Stejně však neměl čas něco vařit. Cítil se podivuhodně bdělý, ale strčil hlavu do ledové vody, aby byl ještě bdělejší.

Je to bezvadný nápad, pomyslel si.

Je to ztřeštěný, a především hodně nebezpečný nápad, ozval se v něm opět ten známý varovný hlas, ale už mu chyběl dech.

Tak na něm najdi nějakou chybu.

Zachař vytáhl kajak na řeku a přepádloval na druhý břeh. Našel místo kryté křovím a upravil na něm malý přístav. Voda tam byla mělká a skoro bez pohybu. Položil na sebe několik placatých kamenů, aby udržely kajak. Nechtěl ho uvazovat. Nemusel přemýšlet o tom, proč ho vytáhne zádí na kameny, ale postavil přístav tak, aby kajak mohl zachytit zádí a aby byl ze břehu neviditelný.

Potom rychle pádloval po proudu až k místu, kde se stezka naposled přibližovala k řece. Nevěděl, kde se ztrácí v pralese, věděl jen, že na vodě by byl rychlejší než na zemi, i kdyby stezku znal. Když vystoupil z kajaku, viděl břeh jinýma očima, než když na něm stál poprvé. Brzy našel malou otevřenou planinu. Stezka přes ni vedla k hustému křoví. Na druhé straně stezky rostlo několik stromů. Na nejbližší z nich, asi do výše dvou stop, uvázal provaz. Na několika místech vyryl do kůry mělký zářez, který zakryl převislými lišejníky, a dál provaz spustil k zemi tak, aby ten, kdo by šel po stezce směrem ke srubu, ho nemohl postřehnout, protože mu ho zakrýval kmen stromu. Potom položil provaz přes stezku ke křoví. Tráva ho dokonale ukryla a tam, kde křižoval stezku, vyryl do země mělkou rýhu, kterou nad provazem zakryl a uhladil. Za křovím nechal už provaz volně ležet a rozeběhl se zpátky ke kajaku.

Na konci pralesa byl břeh pozvolný a stačilo kajak vytáhnout z vody. Nemusel se bát, že uplave, ani že ho někdo ze stezky zahlédne. Skočil do kajaku a pádloval proti proudu zpátky ke svému vývratu.

Ještě pořád bylo ráno plné par a stříbrné záře. Zachař se zastavil na hladině řeky.

Měl bych se dostat ještě proti proudu. Tam se stezka setkává s řekou poprvé. Mám ještě čas? uvažoval.

Páry se nad řekou zvedaly jako stříbrné opony.

Kdybych jen věděl, kde stezka začíná.

Přistál u břehu a vyskočil z kajaku. Potom otočil v proudu loď přídí proti vlnám a položil pádlo na břeh pod vývrat. Padající strom vyryl do břehu přístav, ve kterém Zachař kajak bezpečně ukryl.

Zůstanu tady, rozhodl se.

Ukryl se za vývratem, odkud mohl dobře pozorovat prales a močály na druhém břehu.

Dal jsi panu Ambrožovi slib, že najdeš Slumbův úkryt a pak se vrátíš, ozval se v něm vyčítavý hlas.

Tenkrát jsem ale nevěděl…

Spleť kořenů Zachařovi připomenula klubko hadů. Anebo kotevní lana na palubách lodí. Uviděl balvan, zachycený mezi kořeny. Zvedly ho vysoko a spoutaly tak, že zůstal viset ve vzduchu.

Nevěděl jsem, že bude sám. Myslel jsem, že třeba najdu prázdný srub. Anebo že najdu Slumbu a jeho bandu ve srubu. Nevěděl jsem, že by mohla být ještě třetí možnost.

Opřel se o balvan uvězněný mezi kořeny vývratu, ale nedokázal jím pohnout. Byl rád, že drží tak pevně. Z nějakého důvodu – který by byl snad ani nedovedl pojmenovat – mu vracel jistotu, že si počíná správně. Pochybnosti, které do té chvíle měl, se rozplynuly.

Kdyby mu spadl na hlavu…

Z místa, kde ležel, viděl také řídké stromy, kterými začínal prales. Kdyby někdo šel po stezce, uviděl by ho z dálky a měl by čas – ve chvíli, kdy by mu zmizel mezi prvními stromy t– přeplavit se na druhý břeh.

Kdyby někdo šel po stezce…

Musí přijít.

Slunce plulo nad tichým krajem. Páry se podobaly příbojovým vlnám a rozplývaly se v modrém vlnobití.

Slumba je balvan, který se mi postavil do cesty.

Řeka syčela. Zachaře se zmocňovala ospalost.

Přes pláň, kudy vedla stezka, nešel nikdo. Jen stromy. Ne pořád, ale když se Zachař dlouho a upřeně díval na jediné místo, které mu z krajiny zbylo, stalo se někdy, že se mu zdálo.

Díval se na stromy tak dlouho, až jeho upřený pohled nevydržely a šly pryč. Najednou se zatočily a popolezly kousek na stranu. A pak třeba ještě někam jinam. Nevěděl, že je tak těžké dívat se na jediné místo v krajině. A čekat…

Čekal už tak dlouho, až měl pocit, že čeká na zázrak, že čeká na něco, co se nestane. A vždycky, když stromy začaly pochodovat, šel si namočit hlavu do řeky, a když se vracel, se strachem v srdci, aby se Slumba neobjevil právě v tu chvíli a nezahlédl ho, byly už stromy zase tam, kde stály před tím. A také čas stál. A slunce stálo na nebi. A snad dokonce i řeka se zastavila.

Někdy stačilo podívat se na něco blízkého. Třeba na ten kámen, který se Zachařovi vznášel nad hlavou, a stromy na pláni stály zase pevně…

Kořeny ho nepustí, a to je dobře, uvědomoval si Zachař, už opět soustředěný jen na pláň s několika stromy, které na ní rostly.

Pořád se nic nedělo. Jen slunce konečně o kousek popolezlo. A bylo teplo.. Svět byl najednou úžasně malý. Jen několik stromů na podmáčené pláni v něm rostlo a nic víc. Zachař nedokázal myslet na nic jiného, jen na tu chvíli, která právě míjela. Daleko byla Alena, pan Ambrož i vzpomínka na Martina. Skutečné bylo jen čekání bez konce.

Donesl si kotlík vody do svého úkrytu, aby ho udržovala bdělým. Kdyby se aspoň ozval ten pochybovačný a varovný hlas v něm, ale také on se rozplynul. Zmizel. Řeka ho vzala. Zanikl. Ztratil se. Zachař byl sám.

Neustále se díval na jediné místo v krajině, ve střehu, připlavený vyrazit.

Jen blázen by pochyboval o síle vína, které dokáže přinutit i stromy, aby tancovaly…

Kdo to napsal?

Asi nějaký opilý básník.

Ale snad to napsal jinak.

Zachař byl taky opilý. Krajina se s ním vytrvale točila a stromy už mu před očima zase začaly tancovat.

Opil se vodou z Vltavy. A čekáním.

Slunce zvolna putovalo po obloze.

V jedné chvíli si uvědomil, že sice pořád sleduje tu pláň se stezkou – kterou neviděl, ale byla tam – a několik stromů – někdy se roztočily a pochodovaly pryč, ale vždycky se zase vrátily –, ale že je nevidí, že snad usnul s otevřenýma očima.

Kdyby se tam něco pohnulo, asi bych se probudil

Asi?

Určitě bych se probudil.

Ale věděl, že by bylo líp být probuzený už předtím, jen nevěděl, jak to má udělat. Netušil, že je tak těžké ležet za vývratem a dívat se před sebe.

Na klacku nad vyhaslým ohništěm pořád ještě visel Řehořův klobouk. Jako na věšáku tam visel. Stačil jediný pohyb a Zachař si ho posadí na hlavu a začne si hrát na přízrak. Stačil jediný pohyb… Tam na pláni, tam v dálce, kde se nic nepohnulo. Bílá kůže hranostaje, kterou byl klobouk ozdoben, už dávno uschla, už nevypadala tak uvaleně a zmuchlané, jako když klobouk vytáhl z kajaku a voda z něho kapala. Díval se na klobouk, jako kdyby od něho čekal nějakou záchranu. Nedokázal myslet na nic jiného, jen na tu chvíli, která právě míjela, a ten klobouk k ní patřil. Jen si ho nesměl prohlížet dlouho, jen nesměl zapomenout na tu prázdnou pláň, která snad už v příštím okamžiku přestane být prázdná, a potom Zachař sáhne po klobouku a poletí ke kajaku jako vystřelený šíp.

Ale stejně to byl divný klobouk, který dělal Zachařovi společnost. Byl nízký a měl úzkou střechu obrácenou nahoru. Někdo do ní vystřihl hluboký zářez.

Všechno má smysl, usoudil Zachař snaživě.

Buď všechno, anebo nic. Takže i ten zářez musel mít nějaký smysl. Proč tam je?

Byl opravdu rád, že konečně dokázal myslet na něco jiného než na tu prázdnou pláň před sebou. Řeka už zase tekla a slunce se zvedlo o kus výš.

Třeba když pršelo a ta střecha byla plná vody, nemusel Řehoř shýbnout hlavu, aby voda vytekla. Takový smysl měl asi ten zářez… Jenže tím zářezem tekla potom voda tomu syčákovi rovnou do ksichtu.

Jmenoval se Řehoř. Teď je v pekle. Slumba ho tam poslaly Ale není tam pořád. Vrací se. Jmenoval se Řehoř…

Stoupající slunce vymazávalo z krajiny stíny. A tajemství. Když je slunce vysoko, nemá se tajemství kam schovat.

Dýnko Řehořova klobouku bylo obtočené zimní kůží z hranostaje. Bílá, hebká kůže hranostaje… Jako malý bílý vodopád… Padal Řehořovi na čelo. A šimral. A při každém kroku se zahoupal. Rozhodně se jeho klobouk nedal přehlédnout.

Paprsky slunce připadaly Zachařovi husté jako med. Měl pocit, že je upatlaný sluncem, že je svázaný jeho paprsky. Opět se ho zmocňovala ospalost. Úpěnlivě si dál vymýšlel o tom nesmyslném klobouku…

Hranostaj žije skoro všude u nás, ale nejraději v bažinách. Potřebuje k životu vodu. V Hraničních horách je víc doma než jinde, protože má. všude kolem sebe vodu. Hranostaj je panská kožešina. Snad se Řehoř cítil jako pán Hraničních hor, a proto si pověsil kožešinu hranostaje na klobouk.

V dálce nad stromy, které už zase byly neklidné, ještě netancovaly, ale Zachařovi se zdálo, že právě začínají přešlapovat na místě, uviděl mrak s fialovým břichem.

Kdyby spadla bouřka…

Slumba je grázl, uvažoval dál, ale zase není tak veliký grázl, aby mu nevadilo, že zabil Řehoře. Myslel si, že to nic neznamená. Zabil přece už tolik lidí. Ale jen Řehoř se vratí. Proč?

Jmenoval se Řehoř a nosil klobouk, který se nedal přehlédnout. Měl na něm kožešinu z hranostaje. Jako král. Nosil klobouk tak nápadný, že lidem, kteří ho potkali, asi chvíli trvalo, než si uvědomili, kdo má ten klobouk na hlavě. Někdy si to už nestačili uvědomit nikdy.

Zachař bloudil v začarovaném kruhu ospalých nápadů a čekal na svou chvíli, pohled pořád přibitý na plán tam v dálce. Počítal stromy.

Jeden, dva, tři…

Počítání ho uspávalo.

Psanci nemají moc přátel. Třeba Řehoř…

Několik bělásků se chumelilo nad Zachařovým vývratem.

Leťte pryč z Hraničních hor. Tady už bude brzy zima. Tady se bude už brzy chumelit sníh.

Minula nekonečně dlouhá doba, když si s údivem uvědomil, že stíny se začínají vracet do Hraničních hor, jen se položily na opačnou stranu, než byly předtím.

Mrak s fialovým břichem odtáhl někam pryč.

Tady když začne pršet, tak máš dojem, že ještě pršet nepřestalo od té doby, co byla potopa, řekl mu kdysi Vichr, a nyní si Zachař na jeho slova vzpomněl. Vichr… Zvláštní člověk, žijící sám a sám na Zlaté stezce uprostřed Hraničních hor. Potkali se spolu před mnoha lety, ale Zachař si na něho dobře pamatoval, protože to bylo tak zvláštní setkání. Viděli se naposled,., jak je to dávno? Celé věky do té chvíle uplynuly, Tři dny? Jen tři dny?

Třeba mrak s fialovým břichem je jen vyslancem celé hradby mraků, třeba se už brzy vynoří na obzoru další a potom padne na krajinu déšť, nekonečný jako čekání na zázrak. Třeba…

Třeba začne pršet… Co by Zachařovi přinesl déšť? Uvažoval o tom stejně snaživě jako o Řehořově klobouku. Kdyby pršelo, byl by Slumba na stezce pomalejší. Kdyby pršelo, nemusel by si Zachař za vývratem cákat vodu z kotlíku na obličej, kdykoli by cítil, že se ho zmocňuje ospalost a že mu stromy před očima začínají tancovat. Ale zase by mu teklo za krk. Ta představa se mu moc nelíbila. Mohl by sice pozorovat kapky deště na hladině řeky…

Nemohl… Musí se přece koukat tam na tu pláň, tam, kde není nic k vidění. A to trvá už od rána. Ale nebe bylo modré a déšť byl daleko. Někde na světě v tuto chvíli určitě prší na řeku, uvažoval Zachař a neustále pozoroval pláň, na které se měl objevit Slumba.

Mám ho nechat utéci?

Přemýšlel znovu o té možnosti.

Asi.

Ale nejdřív musí přijít.

Stíny se prodlužovaly.

Kdyby se Slumba nyní objevil a kdyby šel tak rychle, jak jen mu to stezka dovolí, došel by za světla ke srubu?

Asi ne. Už je pozdě. Měl by před sebou ještě dlouhou cestu. Třeba Slumba nepřijde. Třeba už dneska nepřijde. Třeba Slumbu už nikdy…

Zachař se zahleděl na stín stromu na hladině řeky.

Až se dotkne té bílé vlny, budu mít jistotu, že dneska jsem čekal marně, říkal si. Co udělám?

Ztrácel vědomí času. Od vody zavanul chlad. A potom už se stín stromu dotkl vlny, která se zvedala za oblým kamenem a lámala se v bílou tříšť, tenkou jako hoblovačka. Zachař se zvedl ze svého úkrytu za vývratem. Natrhal hrst vlochyň, které rostly na rašeliništi. Zjistil, že má hlad. Ulovil ronglí několik ryb a uřízl z keře syrovou větev, na které si je večer upeče. Udělal si zásobu suchého dřeva u ohniště a neustále měl pocit, že byl celý den svázaný a že až ten stín stromu na bílé vlně mu sejmul pouta. Zas může lovit ryby, lámat dříví a trhat vlochyně. Byl celý den uvězněný za vývratem, dokonce i.Hraniční hory mu vzali a nechali mu z nich jen malou pláň a několik stromů. Byl večer a opět měl kolem sebe hory bez hranic.

Rychle se stmívalo. Potom se zvedla nad rašeliništěm pára a jako bílý had se plazila nad zemí, jako bílý vlněný šál vlála, jako kdyby ji nahoře někdo ustřihl, tak byla rovná a pomalu se sunula přes rašeliniště, až se dotkla řeky a zvedla se v tu chvíli proměněná v závěj sněhu, do které vítr zafoukal a která najednou zahalila kraj, stříbrná a matoucí.

Vyšel měsíc. Zachař zapálil oheň. Díval se do plamenů bez pohnutí a bez myšlenky. Nabodl rybu na syrovou větev, kterou podložil kameny, aby se nedotýkala plamenů, ale aby k nim přesto měla blízko, rozhrábl oheň, když vyšlehl příliš vysoko, ale nemyslel na nic, ani na rybu, ani na oheň, prostě tam seděl a čekal, až ryba bude upečená. Cítil jen nějaké neurčité zklamání a únavu z dlouhého dne, cítil chlad večera a sálající oheň, slyšel hlasy ptáků ve tmě a praskot větví v ohni, ale všechno bylo daleko. A potom usnul.

Zítra, říkal si.

Jediné slovo, které ještě dávalo smysl.

Zítra…

Hláska ř je hořká, napadlo Zachaře ve chvíli, kdy uslyšel poprvé hlas ořešníka. Cítil, že má najednou sucho v hrdle.

„Křřř – křřř…“

Někde na dně paměti se opět začaly rozsvěcovat nápady, ale byly odjinud, nepatřily k té chvíli, jen jejich společným jmenovatelem byla hláska ř.

„Křřř – křřř…“

Ořešník křičí. Křoví… Za křivou větví křoví…

„Křřř – křřř…“

Jmenoval se Řehoř. Měl ve jméně dvě hořké hlásky ř. Jednu na začátku a jednu na konci. „Křřř – křřř…“

Nad plání na druhém břehu Vltavy dál znělo výstražné volání. Něco se tam dělo, a jen proto ořešník varoval celý kraj.. „Křřř – křřř…“

Zachař cítil, že se v něm napínají všechny svaly. Byl jako šíp na tětivě luku. Byl připravený vyletět. A potom už ho zahlédl. Přicházel rychlým krokem bez zaváhání, byl si jist, že je na stezce sám jako vždycky.

Konečně! Věděl Jsem to!

Ale to byla poslední myšlenka a potom všechny obavy, nejistoty a nápady zmizely. Tam po stezce šel Slumba a každým krokem se přibližoval k Zachařovi. Slunce bylo ještě nízko, ale ranní páry se už rozplynuly. Zachař bude mít slunce v zádech, až se setkají. Sledoval muže v dálce. Už se přibližoval k prvním stromům. A potom zmizel.

Teď!

Zachař strhl klobouk z větve. Ucítil v dlani teplou a měkkou kožešinu hranostaje. Potom sklouzl z náspu vyrytého vývratem. Kajak byl připraven. Stačil jediný pohyb a už se houpal na vlnách. Shýbl se pro pádlo a skočil do lodě. Otočil kajak špičkou proti proudu. Vyjel nad přístav, který vybudoval na druhém břehu, a opět se na hladině otočil. Proud ho snesl. Vyskočil na břeh a vytáhl záď kajaku na placaté kameny. Pádlo položil do vysoké trávy a klobouk si posunul těsně do očí. A potom ho skrylo husté křoví na kraji stezky.

Vteřiny dlouhé jako věčnost. Konečně uslyšel kroky. Zazněly skoro jako rány na buben. A přibližovaly se. Rychle se přibližovaly. Už byly tady. Větev na druhé straně křoví se pohnula, jak o ni Slumba při chůzi zavadil.

Jedna – dva – tři…

Počítal kroky, které se od něho už zase vzdalovaly. Slyšel Slumbův dech. A tlukot vlastního srdce.

„Slumbo!“

Nevěděl proč, ale nevykřikl to jméno. Skoro rozmrzele zaznělo do ticha.

Zvedl se ze svého úkrytu. Za ním bylo ještě nízké slunce. Slumba uvidí jen obrysy postavy za křovím, které právě minul. Snad ještě dlouhé černé vlasy uvidí. A potom určitě ten klobouk, který tak dobře znal.

„Slumbo!“

Zůstal stát jako zasažený bleskem. Otočil se. Nemohl vidět dýku v Zachařově ruce a nic nevěděl o té druhé dýce, kterou měl Zachař za pasem. Stál před ním přízrak.

„Čekal jsem na tebe dlouho, Slumbo.“

Skoro vyčítavě zazněla ta věta.

Zezelenal jako žába. Slunce ho oslňovalo. Zavřel oči. A pak je zase otevřel. Přízrak tam byl pořád.

„Ne!“ vykřikl konečně.

Ale byl to už jiný Slumba než ten, kterého Zachař poprvé uviděl na břehu Černé peřeje. Byl sám. A ztratil hlas. Jeho „ne“ jen tiše zaskřípělo vysokým skleněným zvukem.

„Ne!“

Mohl zůstat tam, kde byl, a vzdát se. Mohl se bránit. Ale ještě dřív, než by sáhl po meči, by ho zastavila Zachařova dýka. Mohl utíkat, ale měl jen jednu možnost, jen jeden směr – dolů ke srubu. Žádná cesta zpátky už nevedla, protože na ní stál… Kdo vlastně? Byl opravdu tak vyděšený, že pořád ještě viděl před sebou Řehoře, kterého zabil?

„Ne.“

Byl pořád tak vyděšený.

Hlas se mu zlomil. Otočil se skoro pomalu. Zavrávoral. Potom se klopýtavě rozeběhl dolů po stezce.

„Slíbil – jsi – mi – přece – jsi…“

Věta, kterou chtěl vyslovit, byla příliš, dlouhá. Utíkal pryč od Zachaře, pryč od přízraku, snad stále ještě oslněný sluncem, ale snad ještě víc poznáním, že se Řehoř opět vrátil, za bílého dne že se vrátil, že se Řehoř vrátil.

Narazil na strom a chytil se v poslední chvíli jeho větví, aby neupadl. Měl u pasu meč, ale asi zapomněl, že ho tam má. Snad poprvé v životě nevěřil svému meči. Překážel mu. Rozběhl se dál po stezce a snad ještě slyšel hlas za svými zády.

„Přede mnou neutečeš, Službo!“

Ale ten hlas se vzdaloval. Zůstal tam, kde zazněl poprvé. Nepronásledoval ho a to vědomí mu vrátilo naději. Rozběhl se rychleji.

Zachař chvíli čekal, až Slumbovy kroky dozní v dálce, a potom se rozběhl zpátky ke svému kajaku, odstrčil ho do proudu, nasedl a zabořil pádlo do vody. Kajak letěl po hladině, nehlučný a poslušný, vyhýbal se kamenům, které prozrazovala rozčeřená voda, a proudnice jej vedla dolů, tam, kde se stezka naposled přiblíží k řece. Ještě jeden záhyb, a už Zachař zahlédl známý nízký břeh. Opět otočil kajak špičkou proti proudu a chytil se vysoké trávy. Byl u cíle. Nechal kajak a pádlo na břehu a rozběhl se ke stezce. Konec provazu ležel volně za křovím, jak ho tam minutý den položil. Uchopil ho pevně a čekal.

Nevěděl, jak dlouho musí Slumba běžet, aby se opět dostal k řece. Věděl jen, že stezka vede bažinami, a že kdo šlápne vedle, šlápne třeba už naposled. Třeba Slumba…

Čas se zastavil. Potom uslyšel v dálce zapraskání větve.

Opravdu je uslyšel?

Ne, nemýlil se.

Sundal Řehořův klobouk. Byl mu protivný, když se na něj díval, ale byl mu ještě o hodně protivnější, když ho měl na hlavě. Už ho nebude potřebovat. Stiskl dýku mezi zuby, aby k ní měl blízko, ale aby měl obě ruce volné. A čekal.

Nemusel čekat dlouho. Za křovím se na stezce vynořil Slumba. Běžel těžce a ještě stále se trochu potácel zasažený setkáním s přízrakem. Zachař se přikrčil za křovím a ve chvíli, kdy se Slumba dostal na stezce k místu, kde byl v zemi ukrytý provaz, zatáhl – a…

Praštil sebou na zem, až to zadunělo. Zachař pustil provaz, vyletěl ze svého úkrytu a ještě dřív, než si Slumba stačil uvědomit, co se vlastně stalo, stál nad ním s dýkou v ruce,

„Říkal jsem ti přece, že přede mnou neutečeš, Slumbo!“

Ležel před ním na zemi a klepal se strachy. Ale mohl se už brzy doklepat k poznání, že třeba přízrak má jaksi jiný hlas, než měl Řehoř, a mohl si vzpomenout na svůj meč. Zatím na něm sice ležel, ale pořád ho ještě měl.

„Dej ruce za záda,“ přikázal Zachař a sám se podivil tomu, že jeho hlas zazněl skoro ospale.

„Přece – jsi slíbil – přece – slíbil – jsi…“

Slumba neslyšel.

„To – není – možné…“

„Dej ruce za záda!“

Pořád ještě ničemu nerozuměl. Snad slyšel Jen hlas, ale slova, která říkal, nepronikla k jeho vědomí.

„Slíbil – jsi – že – už nikdy…“

„Dej ruce za záda!“

Konečně pochopil, co od něho přízrak vlastně chce. Pustil se trávy, které se do té chvíle křečovitě držel.

„Proč – proč – jsi…“

Ještě měl možnost. Nebude ji mít dlouho. Ale nevěděl, že ještě má možnost. Byl jako praštěný. Trochu právem. Ležel na zemi, protože mu provaz podrazil nohy. Hodně se přitom praštil, a ještě měl v zádech přízrak.

Zachař naposled stiskl dýku mezi zuby a navlékl Slumbovi na ruce koženou smyčku. Ještě pořád měl možnost. Zatáhl. A už ji neměl. Smyčka nyní pevně svírala Slumbovy ruce. Zavázal na ní uzel. A pak ještě jeden. Teprve potom zabodl dýku do země a opět se napřímil.

„Řehoř se už nikdy nevrátí,“ řekl. „Zbavím tě toho snu, Slumbo.“

„Milosrdenství…“

Zachař poprvé ztratil svůj hraný klid. „Milosrdenství – o tom mi vypravuj, o milosrdenství.“

„Co – po – mně – chceš?“

„Abys mlčel.“

„Dostanu – slíbil – jsi – přece –že dostanu…“

„Dostaneš harfu a svatozář. Neboj se, Slumbo, všechno dobře dopadne.“

Jak dlouho ještě vydrží věřit na přízraky? Zachař se posadil do trávy. Už na tom nezáleželo. Nezáleželo na tom, co Slumba řekne. Nezáleželo na tom, co mu odpoví.

„Slíbil – jsi…“

„Mlč!“

Už ho nechtěl poslouchat. Pořád mluvil tím skleněným hlasem. Už bylo zbytečné cokoliv říkat.

„Říkal – jsi – že se – nevrátíš – že už – nikdy…“

„Mlč!“

Ještě měl Zachař pruh látky, který používal Jako čelenku, když se plížil po březích Vltavy a hledal Slumbův srub. Zvedl se ze země a zavázal Slumbovi pruhem látky oči.

„Teď ti to teprve doopravdy sluší,“ řekl skoro vlídně.

Už na tom opravdu nezáleželo, jak dlouho bude Slumba ještě věřit na přízraky, ale vlastně čím déle mu ta pěkná víra vydrží, tím líp.

„A teď se zvedni!“

Dělal, co mohl. Byl skoro učinlivý, ale nebylo mu to moc platné, protože ležel na břiše a ruce měl spoutané za zády. Zachař mu pomohl na nohy, a když pak stáli proti sobě, uviděl provaz, který zůstal ležet v trávě. Odvázal ho ze stromu a připoutal jím Slumbovi ještě ruce k tělu. Vzpomněl si na ten balvan ve vývratu, jak je spoutaný kořeny stromu, a dal si záležet, aby se Slumba taky nemohl ani hnout.

Na stezce, po které přišel Slumba, rostly klikvy. Už zrály. Nahořklé a kulaté jako brusinky. Už zrály… Zachař uviděl Slumbovy stopy v rozdrcených klikvách. Byly červené. Jako krev. A tady končily.

Dokázal jsem to, uvědomil si. Je to divná věc, ale necítím nic, vůbec nic, ani radost, ani vztek, ani úlevu. Nic. Vůbec nic.

Díval se na stopy v klikvách.

Asi bych měl být rád, že tady končí, pomyslel si opět.

Shýbl se pro svou dýku, která ještě pořád byla zabodnuta v zemi, a odebral Slumbovi meč. Také na něm byly rozdrcené klikvy. Jako kapičky krve. Slumba opět něco říkal tím klopýtavým skleněným hlasem.

„Mlč už přece!“

Slunce bylo pořád nízko. Zachař měl před sebou ještě skoro celý den.

Uchopil Slumbu za rameno a vedl ho pomalu k řece.

„Pozor! Tady břeh klesá,“ řekl bezbarvě.

Slumba se nechal odvádět, jako kdyby byl omámený. Nebránil se. Už se na nic neptal. Jako dobře zavázaný balík ho Zachař před sebou postrkoval ke svému kajaku.

„Stůj! Hned se vrátím.“

Byl rád, že se nemusí dívat do jeho bledých očí. Viděl je jen jednou, ale to mu stačilo. Vytáhl kajak na vodu a uvázal ho za větev keře.

„Pojď!“

Proudnice tiše syčela pod protějším břehem a kajak se houpal na mělké a hladké vodě, která byla skoro bez pohybu. Zachař dovedl Slumbu k lodi.

„Posad se!“

Ale nebylo to tak jednoduché.

„Ještě krok – a teď.“

Stál ve vodě, ale snad si to ani neuvědomoval.

„Bude se to s tebou houpat. Vlastně už se to s tebou houpá. Už dávno,“

ještě mu přehodil nohy do lodě. Uvědomil si, že by měl příliš vysoko těžiště a že by se mu špatně plulo. Popluje se mu v každém případě špatně, ale kdyby nechal Slumbu v kajaku sedět, plulo by se mu ještě mnohem hůř. Když ho strčí do kajaku celého, nebude se na něj muset koukat a to bude další výhoda.

„Vlez si dolů,“ řekl. „Dál. Ještě dál.“

Byl by potřeboval ruce, aby se zachytil bortů lodi, ale měl je svázané. Nakonec se však přesto nějak dostal na dno kajaku.

Byl už měkký jako tvaroh, když sebou praštil na stezku – a než zezelenal strachem skoro stejně bílý – a teď ležel uvězněný do tmy a kolem něho šplouchala voda. Než se dostane k Soumarskému mostu, bude ještě o hodně měkčí. A potom dovede pana Ambrože a jeho jezdce ke svému srubu. Zachař měl pocit, že to už ale bude jiný příběh.

Posadil se na záď kajaku, který byl najednou příliš těžký, skoro až k bortům lodi sahala voda, a když se opřel o pádlo, dal se kajak jen váhavě do pohybu.

Na hladké vodě budu pomalý, uvědomil si, ve zpětných proudech asi ještě pomalejší a všechny peřeje budu muset protáhnout.

Snažil se vzpomínat na řeku pod Soumarským mostem. Místa, kudy proplul hradbami stromů, které se položily na řeku, si dobře zapamatoval. Dostat se přes ně proti proudu bude asi těžké, ale aspoň je nebude muset hledat.

Vrátil se k vývratu a vytáhl loď do přístavu, který kdysi vyryl do břehu padající strom. Rozdělal oheň a upekl si nad ním poslední rybu, která mu ještě z minulého dne zbyla. Snědl zbytek černého chleba. Napil se vody z řeky.

Slumba v lodi zase něco říkal. Jeho hlas se v kajaku hodně zlepšil. Zazněl jinak. S ozvěnou. A už nebyl tak rozklepaný. Vlastně byl, ale kajak ztlumil jeho chvění.

Ještě naposled se Zachař podíval na balvan zvednutý vývratem a spoutaný jeho kořeny. Jako dobře zavázaný balík tam visel. Nějakým složitým způsobem – nevěděl vlastně ani jak – mu pomohl. Dotkl se ho dlaní a ucítil, jak je tvrdý a stulený. Oheň už dohoříval. Zasypal ho oblázky, které sebral na břehu. Nemusel se bát, že ho jeho kouř prozradí, ale stejně počkal, až se nad ním poslední proužek dýmu rozplynul. Potom vrátil kajak na vodu, posadil se na záď a začal pádlovat proti proudu Vltavy zpátky k Soumarskému mostu.

Věděla jsem, že je zbytečné dál čekat, že Zachař už nepřijede, protože bylo pozdě, ale přesto jsem čekala dál. Opravdu nevím proč. Byla mi zima. Bylo to zbytečné. Jenže jsem nedokázala odejít.

Když jsem o tom Zachařovi později vypravovala, řekl mi, že holky, které mají taková záhadná tušení, co se stane – když ještě nic nenasvědčuje tomu, že se to opravdu stane – skončí nakonec většinou jako čarodějnice. Odpověděla jsem mu, že kdybych věděla, že něco takového od něho jednou uslyším, nikdy by mě ani nenapadlo na něho tam u řeky čekat. Zasmál se a…

Ale o tom teď nechci psát. Stála jsem na břehu řeky nad Soumarským mostem a věděla jsem, že je zbytečné dál čekat, ale stála jsem tam dál. Byla už skoro noc. Za tu dobu, co jsem chodila k Vltavě, jsem se o ní něco dozvěděla. Byla smutná a krásná. Znala jsem ji za svítání, utopenou v mlhách, když na ni svítilo slunce, i za soumraku. Asi byla smutná a krásná i ve tmě, jenže to nebylo vidět.

Znala jsem malou peřej, tam nahoře proti proudu. Znala jsem její hlas, protože byl slyšet daleko. Ale znala jsem i šepot vlny pod kamenem na druhém břehu. Připadal mi vždycky udýchaný. A ukřivděný,

A potom jsem zaslechla nový zvuk. Jako kdyby nad vodou vyskočila ryba. Také to byl zvuk, který jsem znala, ale tato ryba musela být úžasně vytrvalá. Pořád vyskakovala z vody a pořád se do ní zase vracela nazpátek. A také to na ní bylo zvláštní, jaký měla smysl pro rytmus. A ještě něco jsem po chvíli uslyšela.

Glo – glo – glo…

Ten zvuk jsem taky znala, ale kajak to přece nemohl být. Byla už dávno tma. Proč by se vracel tak pozdě?

Glo – glo – glo…

Stála jsem tam v té tmě a přesvědčovala sama sebe, že to nemůže být Zachař, protože jsem se bála zklamání. Ale ten zvuk se pořád přibližoval.

Glo – glo – glo…

A potom se mi zdálo, že jsem zahlédla na hladině nějaký stín. Skoro přízračně se sunul proti proudu a zmizel pod větvemi stromu. A zase bylo ticho. Konečně jsem uviděla Zachaře. Najednou stál na břehu. Rozeběhla jsem se k němu a on mě objal. Aspoň v první chvíli to tak vypadalo, že mě objímá, ale pak jsem poznala, že se jen potřebuje někoho podržet, aby se nesnesl k zemi. Byl úžasně vyčerpaný a celý mokrý,

„Zachaři!“

Na nic jiného jsem se nezmohla.

„To je dobře, že na mě čekáš, Aleno,“ řekl a tak zkrotle jsem ho promluvit ještě neslyšela.

„To je dobře, že už jsi se vrátil,“ odpověděla jsem.

Nevím, jak dlouho jsme tam stáli, a z dálky bylo slyšet peřej a z druhého břehu tu ukřivděnou vlnu. Už bylo všechno zbytečné, už se přece vrátil, ale musela jsem to přesto vyslovit.

„Nechtěla jsem, abys plul sám tam dolů k rašeliništím. Asi bys mě neposlechnul, ale stejně mě potom mrzelo, že jsem ti to neřekla.“

„Já vím, Aleno.“

Nevěděl nic o mém čekání, ani proč jsem mu musela říci to, co jsem mu v tu chvíli právě říkala.

„Chtěla jsem ti to říci, ještě když jsi už odplouval, ale pak jsem neřekla nic“

„Já vím, Aleno, já vím.“

„Proč?“

„Už je to dávno, už na tom nezáleží.“

Od té doby uplynuly jen tři dny, ale taky se mi zdálo, že je to dávno, ale krom toho se mi ještě zdálo, že na tom přesto záleží.

„Ukázala jsem jen, že Zlatá stezka je prázdná a že můžeš plout, a neřekla jsem nic.“

„Byla prázdná a nikdo mě neviděl na řece, jen ty, Aleno, a proto jsem mohl plout.“

„Ale já jsem přece nechtěla, abys plul.“

„Já vím, Aleno.“

Měl se mnou skoro andělskou trpělivost a voda z něho pořád kapala. Už jsem začala věřit, že to opravdu ví, a že snad dokonce i ví proč, ale ještě jsem nedokázala přestat, pořád jsem musela opakovat skoro stejné věty, že jsem nechtěla, aby plul, a že jsem přesto neudělala nic, abych ho zastavila, i když jsem věděla, že zastavit by ho mohla snad jen rána palicí do hlavy, ale ani to nebylo jisté, protože měl hodně tvrdou hlavu, ale že jsem se o to ani nepokusila a že mě to mrzelo, a on by asi pořád jen opakoval: Já vím, já vím, Aleno, já vím, a voda by z něho kapala a tak jsme tam mohli stát až do rána a bylo by nám krásně.

Potom se ale Zachař najednou zasmál. Tiše a skoro šťastně. Ten smích jsem ještě neznala. Byl nový. Anebo hodně starý. Třeba se tak smál ještě předtím, než se poprvé objevil v naší tvrzi, v době, kdy jsem ho ještě neznala. Třeba to byl smích, který utopil v Černé peřeji a teď ho zase našel, v Hraničních horách, u Soumarského mostu na břehu Vltavy.

Třeba je smích jako Zachařův kajak a umí plout i proti proudu řeky.

„Slibuju ti, že už nebudu hledat Slumbu,“ řekl.

V té chvíli se k nám přiblížil od Vichrová srubu stín. Táta taky nemohl spát, taky čekal na Zachaře a nyní zaslechl jeho poslední větu.

„Proč?“ zeptal se.

Byla to zbytečná otázka. Musel přece znát odpověď, jako jsem ji v tu chvíli znala já. Byla přece jenom jediná možnost, jak Zachaře přinutit, aby vyslovil takový slib.

„Protože jsem ho už našel. Je tady, urozený pane,“

RYTÍŘ ZACHAŘ Z PAŠINĚVSI

My, z Boží milosti král český a markrabě moravský, známo činíme tímto listem všem, kteří ho čtouce slyšeti budou. Moudré a spravedlivé jest skutky dobré na tomto světě odměňovali a tak i my, uznavše slavně činy našeho milého Zachaře, kteréž fest nám i obecnému zemskému dobrému prokázal při stíhání zhoubce zemského Slumby řečeného, na věčnou paměť povyšujeme jeho, i jeho potomky z lože manželského, do stavu urozených vladyk, s přízviskem „z Pašiněvsi, dáváme jemu erb, v němž to se spatřuje: na červeném štítě oděnec, na loďce kajak

Z nobilitační listiny, která zanikla při požáru brodské tvrze v roce 1555.

Nobilitační listina, kterou byl Zachař povýšen do šlechtického stavu, ve skutečnosti nezanikla při požáru brodské tvrze v roce 1555, protože tvrz urozeného pana Jana Ambrože z Čeřena neshořela. Nobilitační listina zanikla někdy jindy a asi nějak jinak, není ani vyloučeno, že ještě třeba jednou vyplave – jako pádlo hozené do vody –, ale zatím ji neznáme. Tvrz na břehu Vltavy nad Vyšším Brodem neshořela mimo jiné i proto, že tam nikdy nestála. Urozeného pana Jana Ambrože z Čeřena jsem si taky vymyslel. A skoro všechny ostatní postavy příběhu rytíře na kajaku.

Jen Zachař je skutečný. S jeho jménem jsem se poprvé setkal ve starém sborníku, který vyšel ke čtyřicátému výročí založení českého „Yacht klubu“ v Praze v roce 1931. Rössler-Ořovský v něm napsal: „… český kavalír, který byl vysloveným vodním turistou, byl český rytíř Zachař z Pašiněvsi. Tento byl s mnichy ve Skandinávii a pronikl až do Laponska, kde se od Lopařů učil rybolovu a lovu zvěře po jich způsobu, a seznav tamní lovecký kajak, zhotovil si stejný po návratu do Čech, pěstuje vodní sporty i zde dále. Král český dal mu do znaku rytíře pádlujícího v kajaku. Náhrobky těchto rytířů zachovaly nám zobrazení kajaku toho…“

Čím déle jsem hledal – a nenacházel a hledal dál – nějaké další zprávy o dobrodružném rytíři, který plul po českých řekách na eskymáckém kajaku, někdy kolem roku 1500, tím méně pravděpodobný se zdál příběh Rösslera-Ořovského. Až ředitel Národního muzea v Praze dr. Vladimír Denkstein, CSc“ posadil Zachaře zase zpátky do kajaku. „Znal jsem Rösslera-Ořovského, a když napsal, že Zachař plul po našich řekách na kajaku, který mu později dal český král do erbu, pak musel znát pramen, který my neznáme, ale-ten kajak si určitě nevymyslel.“ řekl.

Moc rád jsem mu uvěřil. Ale my dnes známe už jen jeho jméno a erb. A několik řádek v Českomoravské heraldice. „Vladyky z Pašiněvsi obrali si za erb na červeném štítě oděnce na loďce přirozené barvy veslujícího, nad helmou dvě péra, vpravo červené, vlevo stříbrné. Tak je i vytesán erb na náhrobku Zachařově – zemřel v roce 1555 – a vyryto na pečeti Jana z Pašiněvsi..“

Snad se Zachař opravdu dostal daleko na sever, nejen k Laponcům, ale snad až na Island, a třeba ještě dál, kde mohl poznat eskymácký kajak. Zdá se to neobvyklé, ale proč ne? Daniela Strejce, který se narodil někdy v roce 1592, asi v Hranicích na Moravě, a který měl za ženu schovanku Jana Amose Komenského, vyslala na sever Jednota českých bratří. Nikdo už dneska neví proč, ale dostal se až na Island a opis jeho knihy Islandia aneb Krátké vypsání ostrova Islandu, v němž věci divné a zvláštní, v krajinách těchto našich nevídané očitě spatříny a některé od obyvatelův ostrovu tohoto hodnověrných slyšány i pravdivě poznamenány máme dodnes v knihovně Národního muzea v Praze. Ani směr Zachařovy cesty, do země na půlnoci vysoko ležící, nebyl tak neobvyklý, jak by se snad na první pohled zdálo.

A pak už zbývaly jen odpovědi na poslední otázky. Jak se dostal do Zachařova erbu kajak? Proč král povýšil Zachaře do rytířského stavu? A jak s tím Zachařův kajak souvisí? Pokusil jsem se najít jednu z možných odpovědí na tyto otázky.

Dobře vím, že skutečný příběh rytíře Zachaře z Pašiněvsi byl asi jiný, ale setkal jsem se s ním na břehu řeky, kterou mám rád, na Šumavě, kterou mám snad ještě raději, a proto taky na Šumavě a u řeky zůstal. A už jen připomenu větu, kterou napsal Bartoloměj, písař od Svaté Anny, kronikář z doby Zachaře z Pašiněvsi. Je to dlouhá věta a dá se v ní snadno zabloudit. Musel jsem si ji přečíst dvakrát, než jsem pochopil, co chtěl Bartoloměj vlastně říci, a když jsem to konečně pochopil, uvědomil jsem si, že bych měl na konci svého příběhu o rytíři na kajaku jeho prosbu opakovat. Ne proto, že také v ní je zakleta dávná doba Zachaře z Pašiněvsi, ale proto, že je v ní obsažena i dnešní nejistota vyprávěče jeho příběhů.

„A proto ty, kdokoli čisti budeš tuto knihu, poznáš-li co výše nad ni lepšího a důstojnějšího, zanechaje mysli nepokojné a řeči utrhavé, naprav pokojně, přátelsky, laskavě a dobrotivě, rozpomena se, že jsi též člověkem, a ne andělem, za to tebe prosím, neboť každý pták zpívá podle povahy přirozené a možnosti své.“